Jonathan Kellerman

Impuls

Věnováno Faye, Jessemu a Ráchel

1

Kat moc ráda porušovala pravidla.

Nemluv s cizími lidmi.

Tu noc mluvila se spoustou cizích lidí. A taky s několika tancovala. Pokud se ovšem dá tancem nazvat to, co ti ubožáci předváděli. Výsledek byl nevyhnutelný – pošlapaná noha jako památka na to nemehlo v červeném tričku.

Nikdy nemíchej pití.

Pokud se tak dal nazvat koktejl Long Island Iced Tea, ve kterém se mísily všechny možné přísady a byl to ten nejlepší drink na světě…

Ten večer vypila tři. K tomu měla tři panáky tequilly, malinové pivo a trávu, kterou jí nabídl ten kluk ve sportovní košili v retro stylu. K tomu navíc… těžko říct, co to bylo. Nezáleželo na tom.

Nikdy nesedej za volant opilá.

To se snadno řekne. Co měla ten večer dělat? Svěřit volant svého mustangu jednomu z těch dvou trubců a nechat se odvézt domů?

Původní plán zněl jinak – Rianna měla skončit u dvou skleniček a pak dělat taxikářku, aby se Kat a Beťhie mohly bavit. Večer se ale nevyvíjel podle plánu a Beťhie s Riannou se skamarádily s dvojicí falešných blondýnů ve falešných košilích Brioni. Byli to bratři, kteří pocházeli z Redonda, kde provozovali jakýsi obchod se surfařskými potřebami.

Máme v plánu si se Seanem a Mattem pořádně zaflámovat. Chichi, chichi. Pokud ti to nevadí Kat.

Co jim na to měla říct? Zůstaňte se mnou, budu vám dělat křena?

Tak se stalo, že ve tři, možná ve čtyři ráno vyšla vrávoravým krokem z baru a rozhlédla se po svém autě.

Je tu tma jako v pytli, uvědomila si. Copak nemají žádné venkovní osvětlení…?

Udělala tři kroky a zachytila jehlovým podpatkem o nerovný asfalt. Zakymácela se a div si nezvrtla kotník.

Chvíli hledala ztracenou rovnováhu, nakonec se jí podařilo ustálit rozhoupané tělo ve vzpřímené poloze.

Zachránily tě rychlé reakce, Superdívko. A taky všechny ty lekce tanečních, do kterých tě museli nutit. Tohle by ale matce nikdy nepřiznala. Jen by tím přilila vodu na mlýn otravným řečem typu „já jsem ti to říkala“.

Matka a její pravidla. Kat se pravidly neřídila. Některá v L. A. nedávala smysl.

Kat udělala další dva kroky a ucítila, jak jí jedno ze špagetových ramínek těsné blůzky sklouzlo z ramene. Nechala ho tak, líbil se jí dotek nočního vzduchu na holé kůži.

Na chvíli si připadala sexy. Chtěla pohodit vlasy, ale vzpomněla si, že si je nechala o velký kus zkrátit, takže jich k sexy pohazování příliš mnoho nezůstalo.

Začínala vidět rozmazaně. Kolik koktejlů vlastně vypila? Možná čtyři.

Zhluboka se nadechla. Čerstvý vzduch jí trochu vyčistil hlavu.

Pak se jí pohled opět zamžil. A vzápětí vyjasnil. Jako by před ní někdo střídavě zatahoval a zvedal žaluzie. Připadala si jako v bláznivém snu. Možná za to mohla ta tráva… Kde je k čertu ten mustang…? Zrychlila, opět klopýtla, ale tentokrát jí reflexy Superdívky nestačily a musela se něčeho zachytit – boku nějakého auta…, nějaké malé hondy nebo podobného křápu…, kde nechala ten svůj mustang?

Na parkovišti stálo jen pár aut, takže by nemělo být obtížné ho najít. Skutečnost se ale ukryla za černočernou tmu… Těm parchantům, kteří bar vlastní, se zdálo příliš drahé investovat do několika svítidel.

Laciní parchanti. Jako všichni chlapi.

Kromě Royala. Věřili byste tomu, že měla matka nakonec takovou kliku? Kdo by byl řekl, co se v ní ještě skrývá?

Kat se při té představě nahlas zasmála. Netušené kvality její matky.

I když Royal běhá každých deset minut na záchod. Má v trapu prostatu, co by to bylo jiného?

Vrávorala přes parkoviště. Obloha byla tak černá, že nebyl vidět řetěz, který ho ohraničoval, ani budovy skladišť, které vytvářely kolorit téhle nevzhledné čtvrti.

Webové stránky o klubu tvrdily, že stojí v blahobytem přetékajícím Brentwoodu, ale celé to místo přetékalo spíš špínou a zápachem… Aha, tady stojí, ten její pitomý mustang.

Pospíchala k autu. Klapot podpatků po nerovném asfaltu doprovázela krátká ozvěna, která jí připomněla dobu, kdy jí bylo sedm let a matka ji nutila chodit na hodiny stepu.

Když konečně dorazila k autu, strčila ruku do kabelky a hledala klíče. Našla je, vytáhla ven a vzápětí upustila na zem.

Slyšela, jak při dopadu zachrastily, ale byla taková tma, že neviděla, kde zůstaly ležet. Prudce se sehnula, zavrávorala, opřela se jednou rukou o zem a druhou začala šmátrat po asfaltu.

Nic.

Dřepla si. Do nosu jí pronikl zvláštní chemický zápach – benzín. Čpělo to tam, jako když si člověk při tankování auta potřísní ruce, a i když si je pak několikrát umyje, nemůže se zápachu zbavit.

Uniká jí palivo? To by jí tak scházelo. Najela jen devět tisíc kilometrů, a s tím autem jsou samé problémy. Nejprve si myslela, že je úžasné, ale pak došla k závěru, že koupila pořádný křáp, a přestala ho splácet. Čekala, kdy jí ho vezmou. Opět.

Postarali jsme se o splacení Katrino. Jediné, co jste musela dělat, bylo nezapomenout patnáctého každý…

Kde jsou k sakru ty klíče! Škrábla prsty o asfalt. Jeden z umělých nehtů nevydržel a odlomil se. Chtělo se jí brečet.

Tady jsou!

S námahou se postavila, stiskla tlačítko centrálního odemykání, žuchla na sedadlo řidiče a nastartovala motor. Auto se zatřáslo, pak motor naskočil a Kat opět s pocitem Superdívky vyjela do tmavé noci – ach ano, uvědomila si, že zapomněla rozsvítit světla.

Pomalu, s přehnanou opatrností opilce objela parkoviště, minula výjezd, zastavila, zacouvala a na druhý pokus vyjela ven. Zatočila doleva na Corinth Avenue a zamířila k bulváru Pico, který byl v noci úplně prázdný. Vyjela na něj, přetočila nájezdovou zatáčku a skončila v protisměru. Strhla volant zpátky a po chvilce snahy se jí podařilo dostat to hloupé auto do správného pruhu a ustálit směr jízdy.

Na křižovatce se Sepulvedou jí v ústrety zasvítila červená.

V dohledu nebylo vidět jediné auto. Ani policajti.

Dupla na plyn a projela.

Mířila severním směrem, cítila se volná, jako by jí patřilo celé město – a celý svět.

Jako by někdo shodil na zem atomovku a ona jediná přežila.

Nebylo by to skvělé? Vydala by se do Beverly Hills, projela spoustu křižovatek na červenou, vtrhla k Tiffanymu a pobrala by si vše, co se jí líbí.

Planeta bez lidí. Zasmála se.

Projela Santa Monikou a skrz Wilshire a pokračovala dál, dokud se Sepulveda nezměnila v Pass. Čtyřistapětku, která se jí táhla po levici, rozeznávala jen podle ojedinělých koncových světel projíždějících aut. Na druhé straně se zvedal svah, takřka splývající s bezměsíčnou oblohou.

Za okny neskutečně drahých domů postavených na úbočí nesvítilo jediné světlo. Jejich obyvatelé, neskutečně bohatí lidé, spokojeně spali. Stejní lidé, se kterými musela jednat v La Femme.

Ženy jako její matka, které popírají přibývající vrásky nebo fakt, že se z nich stávají tlusté prasnice.

Kat se při vzpomínce na práci celá napjala a začala zhluboka dýchat. Pohyby bránice způsobily, že si hlasitě odříhla. Vybuchla smíchy a sešlápla plynový pedál.

Při téhle rychlosti by mohla být za chvíli doma. Bydlela v malém nevzhledném bytě ve Van Nuys, ale všem tvrdila, že bydlí v Sherman Oaks, protože dům stál na hranici obou čtvrtí. Komu na tom ostatně záleželo?

Najednou se jí začaly klížit oči a musela prudce zavrtět hlavou, aby se probrala. Znovu sešlápla plynový pedál a auto vystřelilo vpřed.

Jedééém!

O chvíli později motor mustangu zakašlal, zakvílel a zastavil se.

Kat se podařilo stočit volant doprava a zastavit hned vedle cesty. Nechala auto chvíli v klidu a zkusila znovu nastartovat.

Ozval se jen kvílivý zvuk

Zkusila to ještě dvakrát a po menší pauze pětkrát.

Do prdele!

Chvíli trvalo, než našla vypínač vnitřního osvětlení. Z rozsvíceného světla ji zabolela hlava a před očima se jí roztancovala žlutá světylka. Jakmile se jí pohled rozjasnil, podívala se na ukazatel paliva.

Ukazoval prázdnou nádrž.

Do prdele, do prdele, do prdele! Jak se to mohlo stát? Přísahala by, že…

Uslyšela matčin káravý hlas. Zakryla si uši dlaněmi a snažila se přemýšlet.

Kde je nejbližší benzínová pumpa… Nikde, nikde v okruhu několika kilometrů.

Uhodila pěstí do palubní desky tak silně, až ji rozbolela ruka. Rozbrečela se, opřela se dozadu a cítila se naprosto vyčerpaně.

Uvědomila si, že je díky vnitřnímu osvětlení viditelná pro celé okolí, a zhasla.

Co teď?

Zavolá asistenční službu! Proč si na to nevzpomněla dřív?

Připadalo jí jako věčnost, než se jí podařilo najít v kabelce mobilní telefon. A ještě déle, než našla kartičku asistenční služby.

Vytočit bezplatnou linku bylo nezvykle obtížné, protože i když měl mobil osvětlenou klávesnici, čísla byla malinká a třásly se jí ruce.

Když se operátor ozval, nahlásila svůj členský kód. Musela to udělat dvakrát, protože viděla čísla rozmazaně a špatně rozeznávala trojku a osmičku.

Operátorka ji požádala, ať počká, a za chvíli se ozvala s informací, že její členství vypršelo.

„To není možné,“ divila se naoko Kat.

„Omlouvám se, paní, ale už osmnáct měsíců jste své členství neaktivovala.“

„To přece není možné!“

„Lituji, ale…“

„Jste pěkná…“

„Madam, nemáte důvod mě…“

„Jděte k čertu.“ Kat zavěsila.

Co teď?

Mysli, mysli, mysli – dobře, nastal čas pro plán B: zavolat Bethie na mobil. Pokud ji při něčem vyruší, tím lépe.

Telefon pětkrát zazvonil a přepnul se do hlasové schránky.

Kat zavěsila. Její mobil zmrtvěl.

Mačkání tlačítek nepomáhalo.

Uvědomila si, že tohle je další věc, kterou zanedbala.

Než vyrazila někam ven, měla si přece nabít baterii v telefonu – jak na to jen mohla zapomenout?

Celá se roztřásla, hrudník se jí sevřel strachem a začala se silně potit.

Opět se přesvědčila, že je auto zamčené.

Možná kolem projede silniční hlídka.

A co když to bude nějaké jiné auto?

Nemluv s cizími lidmi.

Měla dvě možnosti – mluvit s cizími lidmi, nebo spát celou noc v autě.

Než se objevilo první auto, skoro spala. Rychle se přibližovalo a jeho světla ji oslepovala.

Velký Range Rover. Výborně.

Kat zamávala z okénka. Řidič projel okolo a ani nezpomalil. Hajzl.

O pár minut později zasvítila ve zpětném zrcátku další světla a rychle se blížila. Tohle auto zpomalilo a zastavilo na její úrovni. Byl to omlácený pick-up s nákladem zakrytým plachtou.

Okénko u spolujezdce sjelo dolů.

Koukal na ni mladý Mexičan. Další Mexičan seděl za volantem.

Pobaveně na ni hleděli.

Spolujezdec vystoupil. Byl menšího vzrůstu a vypadal zanedbaně.

Kat se sesunula co nejníže, a když Mexičan přistoupil k autu a něco povídal, tvářila se, že ho nevidí.

Mexičan stál u auta a děsil ji.

Kat dál předstírala neviditelnost a Mexičan to nakonec vzdal a vrátil se do pick-upu.

Teprve několik minut po jeho odjezdu byla Kat schopná si normálně sednout a přestat zadržovat dech. Uvědomila si vlhkost v rozkroku. Stáhla si tanga ze zadku, pak přes nohy a hodila je na zadní sedadlo.

Než stačily dopadnout, štěstí se obrátilo na její stranu.

Bentley!

Range Rover se může jít zahrabat!

Velký černý a lesklý, s čelní maskou, která mu dodávala agresivní výraz.

A zpomaloval!

Ale ne, co když je to Clive?

I kdyby to byl Clive, pořád by to bylo lepší než spát celou noc tady…

Zatímco bentley zastavoval, otevřela okénko a pokoušela se zahlédnout, kdo sedí uvnitř.

Velké černé auto chvíli stálo s motorem puštěným na volnoběh a pak se pomalu dalo do pohybu.

K čertu s tebou, ty jeden zazobaný hajzle!

Kat vyskočila z mustangu a začala zuřivě mávat rukama.

Bentley zastavil. Zacouval zpátky.

Kat se ze všech sil snažila vypadat neškodně a zoufale. Pokrčila rameny, usmála se a ukázala na své auto.

Okénko černého auta se neslyšně otevřelo.

Uvnitř seděl jen jeden člověk.

Nebyl to Clive, byla to žena!

Díky bohu!

„Paní, prosím vás,“ řekla Kat sladkým hlasem, který používala v La Femme. „Mockrát vám děkuji za to, že jste zastavila. Došel mi benzín a pomohlo by mi, kdybyste mě jen vzala někam, kde bych mohla…“

„Zajisté, drahoušku,“ řekla žena. Mluvila chraplavým hlasem, jako ta herečka, kterou má ráda matka… Laureen… Laureen… Huttonová? Ne, Bacallová. Zachránila ji Laureen Bacallová!

Kat přistoupila k luxusnímu vozu.

Žena se na ni usmála. Byla starší než matka, měla stříbřitě šedé vlasy, velké perlové náušnice, prvotřídní make-up a tvídový kostým, doplněný fialovým šálem z jemného materiálu, nejspíš z hedvábí, který vypadal hodně draze a který měla ležérně přehozený přes ramena způsobem, který je vlastní dámám z vyšší společnosti.

Matka předstírala, že takovou dámou je.

„Velmi si cením vaší ochoty, madam,“ řekla Kat a najednou si přála, aby tahle žena byla její matkou.

„Nastupte si, drahoušku,“ řekla žena. „Zajedeme vám pro benzín.“

Podle přízvuku to byla Britka.

Snobská aristokratka ve snobském bentleym.

Když Kat nasedala do auta, celá zářila. Noc, která měla tak podělaný začátek, se začala měnit v docela příjemnou zábavu.

Když se auto hladce rozjelo, Kat ženě znovu poděkovala.

Ta přikývla a zapnula přehrávač. Zazněly tóny klasické hudby – bože, jaké má to auto ozvučení! Kat si připadala jako v koncertní síni.

„Řekněte mi, jak vám to mohu splatit…“

„To nebude třeba, drahoušku.“

Žena měla mohutnější postavu a silné ruce zdobené šperky.

„Máte opravdu skvělé auto,“ řekla Kat.

Žena se usmála a zvýšila hlasitost.

Kat se pohodlně opřela a zavřela oči. Vzpomněla si na Riannu, Bethie a jejich pánský doprovod v laciných napodobeninách značkových košil.

Vychutná si, až jim bude tuhle historku vyprávět.

Bentley tiše ujížděl tmavou nocí. Měkká sedadla, alkohol a pokles adrenalinu uvedly Kat do náhlého, velmi hlubokého spánku.

Zatímco hlasitě pochrupovala a nevnímala svět, auto se pomalu otočilo a začalo hladce stoupat do kopců.

Mířilo na temné, studené místo.

2

Obědval jsem s Milem v Surf Line Café v Malibu, když nás vyrušilo zazvonění telefonu.

Ani jeden jsme neměli žádný zvláštní důvod sejít se někde při obědě. Snad jen krásné počasí. Restaurace je postavená jako dřevěný bungalov s velkými okny, která zabírají celou jednu stěnu, a širokou prkennou verandou. Stojí vysoko na kopci na západní straně Pacifické pobřežní dálnice, jižně od silnice Kanan Dume. Její pojmenování je trochu zavádějící, protože stojí více než půl kilometru od pobřeží a na oceán není vidět. Ale vaří tam fantasticky a navzdory té vzdálenosti je vzduch prosycen solí.

Byla jedna hodiny po poledni. Usadili jsme se na verandě a vychutnávali jsme si grilované maso a pivo. Milo se týden předtím vrátil z dovolené v Honolulu. I přes tamější podnebí se mu podařilo uchránit si mléčně bílou pokožku. Špatné osvětlení vždy dokáže odhalit to nejhorší na jeho tváři – hrudky, jizvičky po akné, vrásky z neustálého mračení a silnou spodní čelist lemovanou laloky. Slunce, které nádherně svítilo, ho sice všech těchto nedokonalostí nezbavilo, ale zamaskovalo škody napáchané akné.

I přes špatnou pleť a nejhorší havajskou košili, jakou jsem kdy viděl, vypadal dobře. Nepozoroval jsem záškuby a sotva viditelná trhnutí, která by prozrazovala bolest v rameni.

Vzor košile byl přehlídkou šílené směsice nachových slonů, modrých velbloudů a béžových opic na pozadí olivově zeleného hedvábí, které se Milovi lepilo k ne zrovna štíhlému tělu.

Výlet na Havaj následoval po takřka měsíčním pobytu v nemocnici, kde se zotavoval z dvanácti kulek, které se mu zavrtaly do paže a ramene.

Střelec, posedlý psychopat, při té akci zemřel a ušetřil všem zdlouhavý proces. Milo svá zranění záměrně zlehčoval a mluvil o nich jako o zatraceně bolestivých, ale neškodných průstřelech masa. Viděl jsem ale rentgenové snímky. Některé kulky minuly jeho srdce a plíci doslova o milimetry. Kousek jeleního broku vězel tak hluboko, že by jeho vytažení znamenalo závažné poranění svalu. Proto ty záškuby a trhání.

Přes to všechno byla naplánována jen třídenní hospitalizace. Druhý den se ale v ráně rozšířila stafylokoková infekce a Milo strávil téměř měsíc s infuzemi antibiotik. Vyčlenili mu pokoj pro VIP pacienty, protože žil s doktorem Rickem Silvermanem, primářem pohotovosti.

Větší pokoj a lepší jídlo někdy neznamená všechno. Milovi neklesala horečka a na nějakou dobu se mu prudce zhoršila funkce ledvin. Nakonec se vyhrabal z nejhoršího a začal brblat na ubytování a na jednadvacetiletou herečku, která obývala rohové apartmá na konci chodby. Její oficiální diagnóza zněla „vyčerpání“. Nemocniční odborník na detoxikace se u ní skoro zabydlel.

Dvěma novinářům se podařilo překonat bezpečnostní opatření, ale byli nekompromisně a bez parády vyhozeni hereččinou soukromou ochrankou.

„Hvězdičku nedostali, možná se teď zaměří na tebe.“

„No Jistě. Časopisy People a Us zbankrotují, pokud neuvedou detaily o mé VIP prdeli.“

Vydrápal se z postele, vyšel na chodbu a upřeně se zadíval na najatého policistu, který postával kousek od jeho dveří. Hoch se přesunul o kousek dál.

„Dotěrný otrava.“

Bylo mi jasné, že se uzdravuje.

Po propuštění trval na tom, že je všechno v pořádku. Rick, Robin, já a všichni, kdo ho znali, jsme předstírali, že jsme si nevšimli jeho strnulosti a ztráty energie. Policejní lékař trval na tom, aby si dal na chvíli oddech, a jeho velitel nepřipustil na to téma jakoukoli diskuzi.

Milo i Rick už celé měsíce mluvili o dovolené v tropech, ale když nadešel čas odjet, Milo se tvářil, jako by měl nastoupit výkon trestu.

Poslal mi jedinou pohlednici: dva gargantuovské samojské zápasníky sumó na zářivě bílém písku.

Milý A.,

srdečné blá blá blá pozdravy z užívané dovolené. Tohle jsou místní hoši. Ještě pár večírků luaa a mé angažmá v modelingu vezme za své.

S primitivním pozdravem M.

Teď právě dopil druhé pivo a řekl: „Nad čím se tak usmíváš?“

„Vůbec jsem si neuvědomil, že se usmívám,“

„Víš, že mám skvělé pozorovací schopnosti. Něčemu ses usmíval.“

Pokrčil jsem rameny.

„Směješ se té košili, že jo?“

„Tvoje košile nemá chybu.“

„Buď rád, že nemám po ruce detektor lži. Mluv pravdu – nelíbí se ti autentická ostrovní móda?“

„Myslíš tím slony na Oahu?“

„Ano, pane Hnidopichu.“ Promnul prsty hedvábí. „Kdybych tam našel nějakou s Freudem analyzujícím delfína mahi-mahi, přivezl bych ti ji,“

„Díky, ale stačily mi ty makadamové oříšky. Byly skvělé.“

„Jo, jo.“ Shrnul si vlasy z čela, objednal si další pivo a rychle ho vypil. Upřel jasně zelené oči na dálnici, která se vinula pod námi. Trochu mu poklesla oční víčka.

„Jsi v pohodě?“

„Zítra se vracím do práce, to volno mi už leze na mozek. Potíž je v tom, že nemám do čeho píchnout. Nejsou žádné nové případy – natož něco zajímavého.“

„Jak to víš?“

„Posílal jsem včera kapitánovi e-mail.“

„V L. A. nastaly klidné časy,“ podotkl jsem.

„To je jen ticho před bouří. Nebo ještě hůř.“

„Co by mohlo být horší?“

„Kdyby žádná bouře nepřišla.“

Trval na tom, že zaplatí, ale právě když vytahoval peněženku, zapípal mu mobilní telefon. Využil jsem příležitost a podal jsem číšníkovi svou platební kartu.

„Podvodníku.“ Přijal hovor a poslouchal. „Dobře, Seane, proč ne? Ale jestli se objeví nějaký opravdový případ, takovéhle věci půjdou stranou.“

Když jsme vycházeli ven, zeptal jsem se: „Sean si vymyslel nějaký zločin?“

„Krádež auta v Brentwoodu. Lépe řečeno, objevení ukradeného auta.“ I on, stejně jako většina detektivů z oddělení vražd, přikládá čemukoli menšímu než ztráta lidského života stejný význam jako neopatrnému přecházení silnice.

„Proč ti tedy volal?“

„Myslí si, že by to mohlo být něco většího, protože se na jednom sedadle našla krev.“

„To zní jako něco většího.“

„Nebyly jí tam celé litry, Alexi. Možná tak lžíce.“

„Komu patří?“

„To je zatím velká záhada. Ten klučina je pěkně nervózní a chce mé odborné posouzení. Nikdo mu asi neřekl, že do zítřka jsem volný jako pták.“

Spolkl jsem slova, která se mi drala na jazyk. Když je Milo v takovém stavu, je jakákoli ironie zbytečná.

Sean Binchy nás čekal před domem s fasádou vanilkové barvy. Jako obvykle měl na sobě tmavý oblek, modrou košili a kravatu a vyleštěné martensky. Je to mladý společenský zrzavý detektiv první třídy, bývalý ska-punkový baskytarista, který zároveň objevil Ježíše a losangeleské policejní oddělení. Nejprve pracoval pod Milovým moudrým vedením, pak ho od něj šéf vyhodil, přesunul na vloupání a pak na krádeže aut. Povídalo se, že to neustálé přemísťování má něco do činění se Seanovým „nedostatkem kreativity“.

Dům, který se tyčil za ním, patřil k těm velkolepým uhlazeným velikášským projektům, které začínaly převládat v luxusních čtvrtích L. A.

Nacházeli jsme se v honosnější části Brentwoodu, západně od Bundy a severně od Sunsetu, tam, kde jsou ulice úzké a kde chodníky nahrazuje trávník. Většinu ulice stínily neupravené eukalypty. Nejbližší sousedé vanilkového domu byly přízemní ranče, opuštěně stojící jako vyvrhelové v rezidenční cele smrti a očekávající bourací závaží, které jim zasadí smrtící úder.

Sean ukázal na širokou dlážděnou příjezdovou cestu, která končila u dvojice garáží. Před vraty jedné z nich stál černý sedan Bentley Arnage.

„To je auto pro prominenty,“ zhodnotil Milo. „Přesně takové bych chtěl.“

„Nazdar, poručíku. Dobrý den, doktore Delaware.“

Otočil se k Milovi.

„Jak bylo na Havaji?“

„Přivezl jsem ti makadamové oříšky,“ řekl Milo.

„Díky. Skvělá košile.“

Milův zrak padl na bentley. „Chceš říct, že někdo ukradl takovéhle auto a pak si troufl nechat v něm krev?“

„Nebo něco, co se krvi hodně podobá.“

„Jako například?“

„Jsem si takřka naprosto jistý, že jde o krev, poručíku. Ještě jsem si nevyžádal rozbor, protože jsem chtěl nejprve slyšet váš názor.“

„Kdo to objevil?“

„Majitel.“ Binchy zapíchl prst do zápisníku. „Nicholas Heubel. Spořádaný občan. Nejprve nám ani nechtěl volat.“

Milo přistoupil k autu. Lesklý černý bentley se v zářivém slunci leskl jako roztavený asfalt. „Jak ho našel?“

„Projížděl okolí a všiml si ho. Stálo o tři bloky dál.“

„To se ten zloděj moc neprojel.“

„Pokud si myslíte, že to mám hodit za hlavu, udělám to. Chtěl jsem jen mít jistotu, že nic neopomenu.“

„Bylo to auto odemčené?“

„Jo.“

„Půjč mi nějaké rukavice a ukaž mi tu údajnou krev.“

3

Na kožená sedadla nejspíš padlo menší stádečko skotu. Kvalitní useň doplňovalo dýhované obložení.

Vše nasvědčovalo členství v soukromém klubu v Mayfairu.

Interiér auta měl převážně bílou barvu s nádechem šedivé a tu a tam byla pro doplnění použita černá. Skvrna se nedala přehlédnout. Jednalo se vlastně o šmouhu na boční straně řidičova sedadla, asi tři centimetry dlouhou. Směřovala dolů a na spodní straně vypadala jako zředěná. Možná časem, nebo se ji někdo pokoušel setřít.

Napadlo mě, že by to mohl být kečup, ale sázel jsem na hemoglobin.

„Velký dojem to na mě neudělalo,“ řekl Milo.

„Klidně tu toho může být víc, ale na tom černém koberečku není na první pohled nic poznat.“

„Kontroloval jsi kufr?“

„Zvedl jsem kapotu a provedl jsem vizuální prohlídku. Zdá se, že se v tom kufru nikdy nic nevezlo. Myslím to doslova. Je tam dokonce ještě pár deštníků přichycených původními úchyty k zadní přepážce. Majitel říká, že byly součástí volitelného vybavení, stály osm set dolarů, ale ještě je ani jednou nepoužil.“

Milo si natáhl na své tlapy latexové rukavice, naklonil se dovnitř, strčil hlavu skoro až ke skvrně, ale nedotkl se jí. Prohlédl si ji, začenichal, zkontroloval kobereček, dveřní výplně, lesknoucí se vnitřní vybavení. Otevřel zadní dveře a prohlásil. „To auto je cítit novotou.“

„Je rok staré.“

„Tachometr ukazuje šest tisíc ujetých kilometrů. Vypadá to, že majitel nepoužívá nejen deštníky, ale ani to auto.“

„Má lexus,“ vysvětloval Sean. „Říká, že je méně okázalý a spolehlivější.“

Milo se znovu zahleděl na šmouhu. „Vypadá to na krev, ale nikde nevidím stopy po dopadu, při velké ani malé rychlosti. Asi si nějaký hajzlík, možná sousedův kluk, udělal malý výlet a přitom se o něco řízl. Bylo to auto ukradeno z garáže?“

„Ne, z příjezdové cesty.“

„Auto, jako je tohle, se nezamyká?“

„Nejspíš ne.“

„Klíčky zůstaly v zapalování?“

„Majitel tvrdí, že ne. Chtěl jsem se ho zeptat ještě na pár věcí, ale musel jít dovnitř a vyřídit nějaký telefonát.“

„Nejspíš je nechal v autě,“ uvažoval Milo nahlas. „Nikdo nechce vypadat jako hlupák. Ukrást něco tak nápadného ukazuje na nezralost a náhlý popud. Což by sedělo na nějakého výtržníka z okolí. Důkazem je i to, že ho nechal stát tak blízko. Co si o tom myslíš ty, Alexi?“

„Dává to smysl.“

Milo se otočil k Seanovi. „Kdyby se jednalo o závažný případ, prohledal bych celou oblast a začal bych v té horší části. Zjistil bych, kdo má dítě s problémy v chování. Je to ale samé ‚kdyby‘.“

„Takže se na to mám vykašlat?“ zeptal se Sean.

„Majitel trvá na vyšetření?“

„Je vyklepaný z té krve, ale jinak z toho nechce dělat vědu, protože se nestala žádná škoda.“

„Kdyby to bylo na mně, Seane, poradil bych mu, aby si koupil meguiar a zapomněl na to.“

„Co to je?“

„Prvotřídní čistič skvrn.“

„Tak jo. Děkuji za pomoc.“

„Hezký den,“

Zamířili jsme k seville. Najednou se rozletěly dveře vanilkového domu a ven vyběhl muž.

Měl kolem čtyřiceti let, byl vysoký a dlouhonohý. Hnědé vlasy ostříhané na ježka mu na skráních začínaly šedivět a koukal na svět přes oválné čočky drobných brýlí. Měl na sobě šedé tričko, modré tepláky z bavlněného sametu a hnědé plátěnky bez ponožek. Na úzkém rovném nose mu seděly brýle. Rty měl pevně sevřené a vyšpulené, jako by mu někdo mačkal tváře.

„Poručíku?“ Proběhl kolem Seana a zamířil k nám. Podíval se na Milovu košili s potiskem slonů a na mé černé tričko a džínsy. Pošilhával na nás skrze čočky a snažil se odhadnout, komu z nás ta šarže patří.

„Milo Sturgis.“

Muž před sebe hbitě natáhl ruku zakončenou dlouhými prsty. „Nick Heubel.“

„Těší mě, pane.“

Heubel ukázal prstem na své auto. „Je to divné, že? Řekl jsem detektivu Binchymu, že nemá smysl se tím zabývat, ale začínám si to rozmýšlet. Co když ten mizera bydlí někde v sousedství a je schopen něčeho většího než jen užít si lacinou zábavu ve vypůjčeném autě?“

„Spíš drahou zábavu,“ řekl Milo.

Heubel se usmál. „Koupě toho auta byla jedním z těch počinů, kdy si pak později říkáte ‚Co mě to sakra napadlo?‘ Jezdil jsem v něm týden a uvědomil jsem si, že je to jen auto jako každé jiné a že jsem se nechal zlákat iluzemi… Chtěl jsem ale říct něco jiného – co když tu kolem obchází nějaký místní delikvent s antisociálním chováním a ta krádež byla jen počátečním symptomem?“

„Čeho, pane Heubele?“

„Toho, že si vezme, co bude chtít.“ Heubelovy oči, které na nás hleděly přes skla brýlí, byly světle hnědé a nepokojně těkaly sem a tam.

„Máte obavy, že se vrátí a ukradne něco dalšího?“

„Nenazýval bych to obavami,“ řekl Heubel. „Spíš… Ale ano, mám obavy. Taková nehoráznost! Prostě jen přišel, sebral auto a odjel.“

„Máte ponětí, kdy k tomu došlo?“

„Řekl jsem detektivu Binchymu, že to mohlo být kdykoli mezi jedenáctou večer – to jsem přijel domů – a dnešním ránem, kdy jsem vyšel z domu a zjistil, že tam bentley není. Měl jsem zrovna namířeno do obchodu, kde jsem si chtěl koupit něco k snídani. Nejprve mi blesklo hlavou, že jsem ho zaparkoval do garáže, ale hned jsem si uvědomil, že v jedné stojí mé druhé auto a tu druhou používám jako skladiště.“ Nevěřícně vykulil oči. „Bylo pryč. Nemohl jsem tomu uvěřit.“

„V kolik jste ráno vyšel ven?“

„Ve tři čtvrtě na osm. Jestli chcete, abych zúžil interval, kdy se to mohlo stát, pak pochybuji, že k tomu došlo po páté hodině ráno, protože to už jsem seděl v kanceláři, která je v přední části domu, a myslím, že bych něco zaslechl. Ale s jistotou to tvrdit nemohu. Pravdou totiž je, že to zatracené auto má neskutečně tichý motor.“

„Pracujete už od pěti?“ podivil se Milo. „Jste ranní ptáče.“

„Chci být dobře připravený na situaci na trzích, až se otevře newyorská burza. Někdy bývám vzhůru i dříve, to když si chci prohlédnout světové burzy.“

„Obchodujete s akciemi?“

„Tak trochu fušuju do trhů s komoditami. Dnes ráno mě nic nezaujalo, proto jsem se rozhodl, že si zajedu pro snídani a vyřídím pár telefonátů.“

„To fušování musí docela slušně vynášet.“

Heubel pokrčil rameny a poškrábal se na hlavě. „Je to lepší než klasická poctivá práce. Ale abych to nezamluvil. Nahlásil jsem zmizení auta, a než se mi ozval detektiv Binchy, našel jsem ho.“

„Přímo v téhle čtvrti,“ řekl Milo.

„Tři bloky západně, na ulici Villa Entrada.“

„Šel jste tam z nějakého zvláštního důvodu?“

Heubel se zatvářil nechápavě.

Milo to zkusil jinak. „Víte o nějakém delikventovi, který bydlí na Villa Entrada a který by něco takového mohl udělat?“

„Aha,“ řekl Heubel. „Ne, vůbec ne. Jen jsem jezdil sem a tam, nedokážu ani říct, z jakého důvodu, protože jsem ve skutečnosti vůbec nedoufal, že bych ho našel. Pravděpodobně jen proto, abych něco udělal – rozumíte? Možná jsem se snažil získat zpátky kontrolu nad situací, co myslíte?“

„Určitě.“

„Kdybyste po mně chtěl, ať si tipnu míst nálezu, vsadil bych na východní L. A., Watts nebo cestu do Tijuany. Dovedete si představit, jaké bylo mé překvapení, když jsem ho uviděl zaparkované hezky u chodníku, klíčky v zapalování.“

„Když jsme u těch klíčů,“ řekl Milo, „jak…“

„Já vím, já vím, jsem hlupák,“ skočil mu Heubel do řeči. „Hlavní klíče mám v šuplíku v pracovním stole, ale koho by napadlo, že někdo najde ty druhé?“

„Náhradní?“

„Takové ty magnetické, nechávám je schované v bezpečnostní schránce nad kolem pro případ, že bych hlavní klíče ztratil.“ Heubel zrudl. „Pěkná pitomost, že?“

„Kdo věděl, že tam jsou?“

„To je právě divné,“ řekl Heubel. „Nikdo. Jsem tak opatrný, že když s tím autem jedu do myčky, klíče vytáhnu. Asi jsem nebyl dost opatrný. Možná jel někdo zrovna okolo a viděl mě, jak klíče vyndávám. Věřte mi, že jsem se poučil.“

„Konec dobrý, všechno dobré,“ řekl Milo.

„Přesně tak. Ale ta krev je problém, že ano, poručíku? Všiml jsem si jí až po příjezdu domů.“ Zamrkal. „Je to krev, nebo ne?“

„Je to možné, ale i když se ukáže, že ano, nic nenasvědčuje nějakému násilí.“

„Jak to myslíte?“

„Té krve tam opravdu není mnoho a v případě násilí bývá vidět krev rozstříknutá po nárazu – kapičky nebo sprška nebo pořádné cákance. Tohle spíš vypadá, jako by si o tu kůži někdo otřel řeznou ranku.“

„Aha,“ řekl Heubel. „A přesto trvám na tom, že tam někdo krvácel, a já jsem to nebyl.“

„Jste si tím jistý?“

„Na sto procent. První, co jsem po příjezdu udělal, bylo, že jsem šel dovnitř a prohlédl jsem si nohy – říkal jsem si, že mě možná kousl komár a já jsem si toho nevšiml. I když bylo dost nepravděpodobné, že bych krvácel skrz kalhoty – měl jsem na sobě kalhoty z hutného materiálu – zimní džínsy Diesel. Jsou opravdu dost odolné.“ Poklepal se na stehně. „Zkontroloval jsem si nohy zepředu i zezadu, dokonce jsem použil zrcadlo. Nic jsem nenašel.“

„Docela jste se snažil,“ podotkl Milo.

„Zamávalo to se mnou, poručíku. Nejprve mi někdo ukradne auto přímo pod nosem, a když ho najdu, je v něm krev. Myslím, že když necháte udělat testy DNA a výsledek nebude odpovídat žádnému zločinu, budu to schopen hodit za hlavu.“

„Pro testy DNA není žádný důvod, pane Heubele.“

„Ne?“ podivil se Heubel. „Slyšel jsem, že technologie udělala velký pokrok. A že u těch nových testů jsou výsledky k dispozici hodně rychle.“

Milo pohlédl na Seana.

Sean se ujal vysvětlení. „Zkoušky jsou dnes rychlejší, přesto to nějakou dobu trvá, pane Heubele. A testy DNA jsou navíc dost drahé.“

„Aha,“ řekl Heubel. „Tenhle případ pro vás nemá velkou prioritu.“

„Neznamená to, že bychom vaši situaci nebrali vážně, pane…“

„Otřáslo to s vámi,“ pokračoval Milo. „Ten pocit, že jste se stal obětí trestného činu.“

„To máte pravdu,“ přikývl Heubel. „Hlavní věc, která mě teď ale zajímá, je, jestli se tu teď někde nepotuluje kolem a neplánuje něco dalšího.“

Milo mu dal přednášku, kterou on sám nazývá Lekcí o škodlivosti forenzních mýtů. Tuto řeč si připravil v odpověď na množící se televizní seriály z prostředí soudních laboratoří, které považuje za pohádky zkreslující skutečnost.

Hlavními body jeho přednášky jsou, že forenzní čarodějnictví je sice předmětem dobré zábavy, ale detaily z místa činu mají svůj význam v méně než deseti procentech zločinů, že nahromaděné žádosti o testy DNA dosáhly takového množství, že ministerstvo spravedlnosti muselo uzavřít smlouvu s jednou laboratoří v New Jersey, která se o přebytek postará, a že skluz je takový, že si analýzu zaslouží pouze vraždy a sexuální napadení.

„I v případě závažných zločinů to trvá celé měsíce.“

„No tohle. Jak se vám, pro všechno na světě, daří řešit případy, poručíku?“

Milo se usmál. „Koukáme a úřadujeme a občas máme štěstí.“

„Omlouvám se, tak jsem to nemyslel – říkáte deset procent? Tak málo?“

„Přinejlepším.“

„Dobře, rozumím… Jen jsem si myslel, že když bydlím v nějaké oblasti, kterou považuji za bezpečnou, jsem, dá se říct, určitým způsobem izolovaný od… Předpokládám, že tohle taky patří do říše fantazie.“

„Tohle je bezpečná čtvrť, věřte mi. Jedna z nejbezpečnějších,“ řekl Milo. Malé, ale nemilé westsideské tajemství si ale nechal pro sebe: Násilí v zazobaných čtvrtích je sice poměrně vzácné, ale vloupání a krádeže včetně krádeží luxusních vozů ne. Slovy jednoho zadrženého zloděje: „Je to místo, kde se najde spousta super věcí.“

„Mám se tedy podle vás uklidnit a zapomenout, že se něco stalo,“ řekl Nicholas Heubel.

„Něco vám navrhnu, pane. Jestli má detektiv Binchy čas, může zavolat technickou výjezdovku a nechat ji udělat stěr. Přinejmenším se tak ověří, zda jde o krev, nebo ne. A pokud budou mít technici čas, můžou prohlédnout zbytek auta. Pokud chcete.“

„Co budou hledat?“

„Další krev, cokoli neobvyklého. Může to nějakou dobu trvat.“

„Takže přijdu na pár dnů o auto.“

„Může se stát.“

„Dobře,“ řekl Heubel. „Nikde jsem nic neviděl…“ Mdle se usmál. „Prohlížel jsem vnitřek auta baterkou. Asi jsem to tam po forenzní stránce trochu zaneřádil, že?“

„Vyluxoval jste vnitřek vozu?“

„To ne, ale mé otisky prstů…“

„Vaše otisky prstů budou po celém autě, protože jste jeho majitel a řidič. Pokud jste tam neluxoval a došlo k přenesení nějaké skvrny nebo vlákna, dají se najít.“

Heubel si prstem posunul brýle. „Říkal jste deset procent? Já bych sázel na devadesát. Hádám, že jsem trochu mimo.“

„Proto jsme tu my, pane Heubele. Chcete, ať detektiv Binchy zavolá techniky?“

„Budou muset rozebrat vnitřní obložení dveří?“

„Ne, pane. Použijí stěry, možná provedou povrchový seškrab, vše, co získají, strčí do fyziologického roztoku, přidají nějaká činidla – chemikálie, které reagují s tělesnými tekutinami. Mohou okamžitě provést analýzu lidského proteinu, a pokud půjde o krev, určit krevní skupinu. Mluvím tady o minutách práce, ale čekání na techniky může být o dost delší, možná celé dny, takže by bylo lepší, kdybyste tím autem nejezdil. Detektiv Binchy od vás mezitím získá potřebné informace a napíše zevrubnou zprávu pro naši evidenci.“

Sean srazil podpatky.

„Mám přece ještě jedno auto,“ řekl Heubel. „Dejte mi chvilku, ať si to promyslím.“

„Volba je na vás.“

„Je krásné mít možnost volby,“ řekl Heubel. „Nebo aspoň iluze, že tomu tak je.“

Když už jsme seděli v autě a jeli pryč, neudržel jsem se. „Zevrubnou zprávu? Co to má být? Trest pro Seana za to, že marní tvůj čas?“

„Takovou mstivost neuznávám.“

„Co bude následovat? Dáš mu domácí vězení a sebereš mu oblíbenou videohru?“

Rozesmál se. „Dělám to, že nám oběma chráním zadek. Heubel patří k lidem, u kterých je možné, že se znají se starostou. Poslední věc, kterou potřebuji – a kterou potřebuje Sean, je klábosení u skleničky na téma neochoty policie něco řešit.“

„Aha,“ řekl jsem. „Takže jsi vlastně toho hocha chránil.“

„Přesně to strýček Milo dělá.“

„A kdoví,“ pokračoval jsem. „Možná ta skvrna k něčemu povede.“

Natočil ke mně hlavu. „Uklidnit jednoho bohatého je jedna věc, Alexi, ale vymýšlet si hororové přízraky novodobých upírských následovníků Charlieho Mansona, jak slídí ulicemi Brentwoodu a chystají se mordovat obchodníky s komoditami, je něco jiného.“

„Mansonova parta se potulovala po Beverly Hills a Los Feliz a vraždila všechny typy bohatých lidí.“

„Tady se ale jedná o krádež auta bez jakékoli škody na majetku. Někdo si udělal výlet a pak byl natolik ohleduplný, že auto zaparkoval na místě, o kterém celkem jistě věděl, že ho tam majitel najde.“

„Dobře, máš pravdu,“

„Nemluv se mnou tímhle tónem, mladíku.“

4

Pokud Sean opravdu zavolal techniky, aby bentley prohlédli, nedal o tom Milovi vědět.

Celý jeden týden nebyla v západním L. A. hlášena žádná vražda. Milo proklínal všechny psychologické, ekonomické i sociální faktory, které způsobily tak klidný podzim, a pustil se do pár starých nevyřešených případů. Informace, které se k nim pokoušel najít, buď chyběly, nebo byly příliš útržkovité a takřka nepoužitelné, takže skončil ve slepé uličce.

Když byl zpátky v práci osmý den, zavolal jsem mu, abych zjistil, jak se mu vede. Kapitán oddělení dal právě do oběhu nařízení, které přišlo z policejního ředitelství. Sexuální deviant a vrah Cozman „Cuz“ Jackson, který čekal v Texasu na popravu, se zoufale snažil uniknout smrtící injekci tím, že se přiznal k vraždám po celé zemi a sliboval, že přesně určí místa, kde jsou těla pohřbena.

Než se stát Texas rozhodl pustit do vyšetřování, chtěl, aby místní policisté prověřili určitá fakta.

Údajná kalifornská oběť Cuze Jacksona byl podle jeho vlastních slov Antoine Beverly, patnáctiletý chlapec z jižního L. A., který zmizel před šestnácti lety v Culver City v době, kdy po domech prodával předplatné časopisu. Jackson bydlel v té době nedaleko, ve Venice, a pracoval asi patnáct kilometrů od Antoinovy prodejní trasy jako údržbář v útulku pro zvířata ve West Chesteru.

Ani o Beverlyho případu nebyla v centrálním registru jediná zmínka. Lidé z ústředí po Milovi chtěli, aby zapátral v západním L. A., a pokud by něco našel, aby znovu kontaktoval svědky.

Pátrání zatím nevedlo k úspěchu. Milo prohlásil: „Je čas vyhlásit fatvu nad Velkým byrokratickým satanem. Dovol mi vznést teorii, jak k téhle situaci došlo: za normálních okolností by případ putoval k oddělení vražd, ale tamní hoši mají rádi prominentní případy a slávu, což tenhle případ neslibuje, proto lobbovali za přehození horkého bramboru do západního L. A. A kapitána napadlo, že v tuto chvíli budu vděčný za cokoli, a hodil ho na krk mně.“

„Vidíš, aspoň něco dobrého na tom je.“

„A to?“

„Kapitán, kterému je tě líto.“

„Jdi někam, Alexi.“

Šedivé chmury, které se nad ním vznášely, se nevyjasnily ani o odstín. Možná to mělo souvislost s jeho rukou a přetrvávající bolestí.

Nebo s duševní erozí po dvou desetiletích, kdy pracoval v losangeleském policejním oddělení. Jako detektiv, o němž je známo, že je homosexuál.

Předsudky a chápání se za tu dobu změnily, ale možná příliš pomalu na to, aby to on považoval za pokrok.

Jako nováček se hodně snažil svou orientaci skrývat. Pravda přesto vyšla najevo a objevily se úšklebky, kradmé úsměvy, šeptání i výlevy neskrývaného nepřátelství. Svou orientaci přestal skrývat, ale nechlubil se jí. Tu a tam měl v poště nenávistný vzkaz. Týmová práce, která je základem při vyšetřování vražd, v jeho případě nefungovala; několik jeho partnerů za sebou nevydrželo kradmé poznámky a požádalo o přeložení.

Milo se snažil obrátit izolaci ve svůj prospěch. Pracoval přesčas a dosáhl nejvyššího procenta vyřešených případů na oddělení. Šéfové si nebyli jistí, co s ním, ale lidská práva doznala i v této oblasti jistého pokroku a hromada dopisů od vděčných rodin obětí jim nedovolila ho jakkoli perzekvovat.

Pak ho jedna stará vražda odnesla zpátky do dnů, kdy byl novicem oddělení, odhalila nepěkné věci na policejního ředitele a vynesla Milovi dohodu: Když se nebude ukazovat na veřejnosti, povýší ho na poručíka bez povinnosti papírování, kterou tato hodnost přináší, a s možností pokračovat v práci na vraždách.

Vystrnadili ho z kanceláře detektivů a přidělili mu malý kamrlík, který předtím sloužil jako přístěnek pro skladování různého harampádí. Poskytli mu postarší model ne zrovna spolehlivého počítače a občasnou asistenci v podobě nezkušeného detektiva, pokud ho právě nepotřeboval někdo jiný. Bylo mu řečeno, ať si sám vybírá případy.

Jinými slovy: Nepleť se nám do cesty a my ti taky dáme pokoj.

Někomu jinému by to možná vadilo. Milo vzal nové uspořádání dobře, založil si druhou kancelář v nedaleké indické restauraci a případy uzavíral se stejnou spolehlivostí, s jakou trávil své obědy. A celou dobu se vyžíval ve zvláštním koníčku – stěžoval si.

Procento vyřešených případů přitáhlo pozornost nového policejního šéfa, muže posedlého kriminálními statistikami.

Nový kapitán se jmenoval Raymond Grant a vůbec ho nezajímalo, kdo s kým spí.

Milo dostal lepší počítač, větší podporu ze strany oddělení a zůstala mu výsada pružné pracovní doby i náplně.

Nezačaly mu sice chodit e-maily s pozvánkami na akce pořádané oddělením, ale on nikdy nebyl člověkem, který by vyhledával společnost, a ušetřený čas rád věnoval společným chvílím s Rickem.

Jestli se mu život nějak zjednodušil, nedával to najevo.

Bylo jasné, že pro rodinu Antoina Beverlyho je případ stejně živý jako v den, kdy chlapec zmizel, ale Milův pesimismus měl své opodstatnění. Šestnáct let je dost dlouhá doba na zakrytí jakýchkoli důkazů a doznání, ke kterým se uchylují odsouzení v cele smrti ve snaze oddálit popravu, většinou nevedou nikam.

Přesto by měl mít Milo radost, že má co na práci.

Nebo by ji alespoň mohl mít, říkal jsem si, plný pozitivní energie. Má práce za poslední rok mi přinesla uspokojení. Několik případů opatrovnictví dětí se nakonec vyvinulo směrem, kterým se správně vyvinout mělo. Rodiče se upřímně snažili své děti zaživa nesežrat a advokáti se zdrželi svého přirozeného sklonu k ničení. Mé zprávy občas dokonce skončily na stole inteligentních soudců, kteří si našli čas a přečetli si je.

Vysnil jsem si laskavější a mírnější svět, možná v reakci na všechnu tu brutalitu, která na nás křičela z titulních stran.

Když jsem se se svými sny svěřil Robin, usmála se, pohladila psa a řekla: „Možná to je jeden z pozitivních vedlejších účinků globálního oteplování. Jinak mu přisuzujeme všechno špatné.“

Robin a já jsme byli opět spolu po druhé přestávce během deseti let. Bydleli jsme v domku nad Beverly Glen, který sama navrhla a který mi v době její nepřítomnosti připadal jako hrobka. Nedávno přijala šestimístnou zakázku od jednoho magnáta. Přál si, ať pro něj vlastnoručně vyrobí čtveřici nástrojů – kytaru, mandolínu, mandolu a mandocello. Takový projekt jí zabere značnou část roku.

Byla by to zakázka snů, kdyby si nemyslela, že magnát postrádá jakýkoli hudební sluch a že není schopen zahrát jedinou notu.

Japonští kapři v našem rybníčku zplodili letos tucet potomků. Vydatný déšť osvěžil rostliny v zahradě, takže se krásně rozrostly. Navíc jsme měli psa, který se usmíval a myslel to vážně: jednoroční fenku francouzského buldočka. Jmenovala se Blanche a bylo to srdečné malé stvoření s jemnými světlými chlupy, bystré, přátelské a miloučké tak, že jsem měl nutkání poskytnout její chromozomy pro výzkum biologie roztomilosti.

Ne že bych věděl o nějakém vědci, který se tímto tématem zabývá. Říká se, že pes, který štěká, nekouše. Blanche neštěkala a nikdy nikoho nekousla.

Devátý den po Milově návratu do práce došlo k napadení. Neměl ho ale na svědomí pes.

Stalo se to na jedné z těch ulic, na kterých byste nic takového neočekávali.

Třicet dvě minuty po šesté hodině v jedno tiché nedělní ráno v klidné čtvrti jižního Westwoodu, kde malým úpravným domkům dominuje věž mormonského chrámu stojícího na bulváru Santa Monica, otevřela třiasedmdesátiletá důchodkyně Ella Mancusiová, bývalá učitelka, dveře svého mátově zeleného bungalovu, ušla pár metrů, sáhla po ranním tisku a ocitla se tváří v tvář muži s nožem.

Jediný svědek, Edward Moskow, reklamní textař trpící chronickou nespavostí, právě popíjel o dva domy dál v obývacím pokoji ranní kávu a četl si svůj výtisk novin. Náhodou vzhlédl, podíval se z okna a nejprve ho napadlo, že vidí nějakého muže, který bije Ellu Mancusiovou. Pak ale s hrůzou sledoval, jak se žena zbrocená krví hroutí k zemi.

Než Moskow k Elle doběhl, byla mrtvá a její vrah z místa činu pláchl.

Soudní lékař napočítal devět bodných ran, z nichž čtyři byly smrtelné. Podle hloubky a šířky ran se odhad na místě činu přikláněl k těžkému noži s jedním hladkým ostřím, s největší pravděpodobností nějakému loveckému.

Nejpozoruhodnější byl Moskowův popis vraha – vysoký muž s bílými vlasy, oblečený do tmavého volného oblečení a modré kárované čepice.

„Byla to taková ta staromódní čepice a on sám nebyl zrovna nejmladší. Když se vracel ke svému autu, pohyboval se ztuha jako staří lidé.“

Zatímco muž masakroval svou oběť, nechal auto zaparkované u chodníku, motor puštěný a dveře na straně řidiče otevřené. Když skončil, otřel si čepel o nohavici kalhot, sedl za volant a odjel pryč. Nijak nespěchal, jel střední rychlostí.

Moskowův orlí zrak rozšířil popis o auto.

„Byl to novější model mercedesu, S600, černý, lesklý a čistý. Je to jejich nejvyšší čtyřdveřový model v řadě, když nepočítáte Maybach. Vím to jistě, protože jsem blázen do aut. Cena se pohybuje kolem sto padesáti tisíc dolarů. Podařilo se mi zahlédnout jen kousek poznávací značky,“

Jedno písmeno, tři číslice. Milo nechal po automobilu pátrat dřív, než se vydal na prohlídku místa činu. Než mi zavolal, měl výsledek na stole.

„Někdo si ho vypůjčil z parkoviště půjčovny luxusních aut v Beverly Hills a vrátil ho, než v devět ráno otevřeli. Zaměstnanci půjčovny neměli ani tušení, že jim auto chybělo. Dověděli se to až ode mě. Tachometr ukazuje šedesát pět nově ujetých kilometrů.“

„Bylo to parkoviště zamčené?“

„Pravděpodobně tam mají jen řetěz.“

„Vraždu spáchal o půl sedmé a o dvě hodiny později bylo auto zpátky,“ řekl jsem.

„Tomu říkám drzost.“

„Velké černé luxusní auto, ukradené a vrácené,“ napovídal jsem.

Zamračil se. „Ještě tohle.“

„Zabýval se Sean tím bentleym?“

„Heubel dal povolení pouze k prošetření té skvrny, asi se mu přestala líbit představa, jak mu technici s různými sajrajty šmejdí po autě. Šlo o lidskou krev, nulu pozitivní. Ale k tomu, abychom spojovali bentley s tímhle případem, máme hodně daleko. A myslím, že nestřílím vedle, když mluvím o šanci jedna ku tisíci.“

„Bůh uchovej.“

„To udělám já, on je moc zaneprázdněný. Chceš se podívat na místo činu?“

„Jistě.“

„Uvidíme se za dvacet minut.“

Tělo Elly Mancusiové už bylo odvezeno do márnice. Zůstala po ní jen krví nasáklá dlažba a lepkavý trávník.

Nerovný povrch znesnadňoval určení charakteru zranění a já kromě toho nejsem žádný odborník, ale tipoval jsem zasažení tepny nebo tepen a pomalé vykrvácení.

Tělo starší ženy vypovědělo funkci, jakmile poklesl objem krve v žilách a zastavilo se jí srdce. Odtékající krev s sebou vzala i její duši.

Milo mluvil se Seanem Binchym. Tak vzpřímený postoj jsem už u Seana dlouho neviděl. Černé prameny vlasů mu neustále padaly do obličeje a on se je neúspěšně pokoušel odhrnout stranou. K tomu, aby se jeho nakrátko ostříhané a nagelované vlasy pohnuly, by byl zapotřebí pořádný hurikán.

Nechal jsem krev krví a přistoupil k nim.

Sean byl bledý. „Stará paní. Učitelka.“

„Mercedes už je na cestě do laboratoře,“ řekl Milo. „Sean si promluví s panem Heubelem o dobrovolném zapůjčení jeho bentleye k další analýze. Pokud pan Heubel nebude souhlasit, máme smůlu.“

„Možná, že když mu řeknu o tomhle, uklidní se a pomůže nám. Připadal mi celkem milý.“

„Nebo přesně naopak.“

„Jak to myslíte?“

„Bohatí se nechtějí do ničeho zamotat.“ Milo se chystal odejít.

„Počkejte, poručíku. Oficiálně pořád ještě působím na krádežích aut.“

„Chceš, abych si s někým promluvil?“

Sean si skousl ret. „Nejsem si jistý, že tím bude poručík Escudo nadšený. A potřebuji ho kvůli hodnocení mé práce.“

Milovy oči se změnily v tenké štěrbiny. „Co mi to tu vykládáš, Seane?“

Sean se zadíval na krev. „Udělám cokoli, čím vám mohu pomoci.“

Čekal jsem, že na něj Milo vyštěkne, ale on klidně pokračoval. „Zjisti, jak daleko se dostaneme u Heubela, a pak si promluvíme.“

Sean zasalutoval a odpochodoval.

„Kdy bude smět zůstávat večer déle vzhůru?“

„Až si zlepší známky.“ Milo se otočil a zadíval se na zelený domek. „Napadá tě něco?“

„Oběť staršího věku, stejně tak vrah, zbytečně moc smrtelných ran, je to pravděpodobně osobní. Ověřil bych přátele, exmanžely, milostné pletky, které neskončily dobře.“

„Hádka dvou starých lidí? Můj svědek říká, že byla vdova a jediný návštěvník, kterého u ní kdy viděl, byl asi čtyřicetiletý muž, podle něj nejspíš její syn. Uvnitř jsou teď technici. Až skončí, začnu prohledávat její osobní věci.“

Ze španělského bungalovu, který stál ob jeden dům, vyšel nějaký muž. Promnul si oči a snažil se nedívat na krev.

„To je on,“ řekl Milo. „Co kdyby sis s ním popovídal, a já mezitím zjistím, co ještě uvnitř nestačili převrátit vzhůru nohama?“

Věk Edwarda Moskowa jsem odhadoval mezi pětapadesáti a devětapadesáti lety. Byl holohlavý a měl kudrnatou šedivou bradku. Jeho tričko mělo roztřepené lemy a bylo mu o několik čísel větší. Khaki barva kalhot už vybledla na špinavě bílou a okraje nohavic takřka splývaly s bosýma nohama.

Představil jsem se, ale titul jsem záměrně vynechal.

Moskow přikývl.

„Je strašné něco takového vidět,“ řekl jsem.

„Nikdy na to nezapomenu.“ Dotkl se čela. „Mám to vyryté přímo tady,“

„Jestli si vzpomenete na něco dalšího…“

„Ten starý hajzl.“ Mluvil tichým chraplavým hlasem. „Je to neuvěřitelné. Člověk by řekl, že v tomhle věku si už dají pokoj.“

„Často ano.“

Podíval se na mě, jako by si právě uvědomil, že se spolu bavíme.

Pokračoval jsem. „Říká se tomu syndrom vyhoření zločinných sklonů. Jinými slovy jsou už příliš slabí na to, aby si mohli vyskakovat.“

Sotva znatelně přikývl.

„Pane Moskowe, jak byl podle vás ten muž starý?“

„Viděl jsem ho jen pár sekund.“ Moskow zkrabatil obličej, až se mu zježila bradka. „Díval jsem se hlavně na jeho ruku.“ Zvedl paži a napodobil úder směrem dolů. „Myslel jsem si, že ji holou rukou bije, proto jsem vyběhl, abych se mu postavil. Než jsem se tam dostal, vracel se ke svému autu a já jsem uviděl, že paní Mancusiová leží v krvi. Ta skvrna se pořád zvětšovala… jako záplava… Nikdy jsem nic podobného neviděl…“ Otřásl se.

„Pokud jde o jeho věk…“

„Ach ano, promiňte… Sedmdesát? Pětašedesát? Přesně to nedokážu říct, vím jedině, že se pohyboval jako starý člověk. Nekulhal a tak podobně, ale pohyboval se tak toporně, strnule. Jako by měl svázané tělo.“

„Pomalu?“

Zamyslel se. „Neutíkal, ale ani se nezastavoval. Vlastně jsem pořádně viděl jen jeho záda. Mířil ke svému autu. Řekl bych, že středním tempem. Normální chůzí. Jako by právě doručil balíček nebo něco jiného. Ani jednou se neohlédl. Křičel jsem na něj, ale choval se, jako bych tam nebyl. Neobtěžoval se ani otočit, prostě šel dál, nasedl do auta a odjel. To mě zaráží. Jak normálně se choval.“

„Jako by to dělal denně.“

Pohrával si s nití, která se uvolnila z výstřihu jeho trička.

„Jeho obličej jste nezahlédl ani na chvíli?“

„Ne. Já jsem si mohl vyřvat hlasivky, doufal jsem, že někdo vyjde ven, ale nic se nedělo.“ Podíval se na ulici lemovanou tichými domky. „Město duchů. Ryzí L. A“

„Co jste na něj křičel?“

„Kdo si to má pamatovat… Nejspíš něco jako ‚Stůj, ty hajzle!‘“ Moskow zahákl palec za lem trička. „Paní Mancusiová tam ležela, celá v krvi, a ten mizera se coural pryč, jako by se nic nestalo. Vyjel jsem na něj, což mi při zpětném pohledu připadá jako pěkná hovadina. Ale v takové chvíli člověk nemyslí. Pak jsem si ale všiml, že má v ruce nůž, a zabrzdil jsem.“

Zvlhly mu oči.

„Kdy jste ten nůž uviděl?“

„Otřel si ho o kalhoty. Nad kolenem. Beze spěchu, jako by to byla ta nejpřirozenější věc.“

„Pak udělal co?“

„Strčil nůž do kapsy, nastoupil do auta a odjel. Celé to trvalo jen pár vteřin.“

„Auto stálo s nastartovaným motorem?“

„Nepamatuji si, že by startoval, takže asi ano. Vlastně si vůbec nepamatuji zvuk motoru, ale nejspíš jsem se na to vůbec nesoustředil. Tenhle model je navíc obzvlášť tichý.“

„Kterým směrem odjel?“

Ukázal jižním směrem. „Přímo kolem mého domu.“

Znal jsem tu čtvrť ze svých studentských let na univerzitě, kdy jsem se tu potuloval a hledal nejkratší cesty domů do své stísněné garsonky na Overlandu. „Je tu pořádné bludiště a spousta slepých uliček.“

Moskow ztuhl. „Myslíte, že bydlí někde blízko?“

„Ne, ale možná si svou únikovou cestu naplánoval.“

„Nikdy jsem ho v naší čtvrti neviděl. Ani to auto. Tohle není teritorium tak luxusních vozů.“

„Nejsou tu žádné mercedesy?“

„Jsou, ale ne modely S600.“

„Vyznáte se v autech?“

„Měl jsem pár starých rachotin, které jsem dal do pořádku.“ Pousmál se. „Vlastnil jsem DeLorean. To byl zážitek. Tak co si o tom myslíte? Nebyl to nějaký mafián?“

„Proč si to myslíte?“

„Velké černé auto, zabití ve stylu popravy, muž staršího věku. Tipoval bych to na mafiánského zabijáka, kterému ještě nedošel elán.“

Škubl za nit, utrhl ji a začal ji mnout mezi palcem a ukazováčkem. „Hloupá čepice.“

„Máte nějaký důvod si myslet, že byla paní Mancusiová zapletená s nějakým starým mafiánem?“

„To by mě vůbec nenapadlo. Kdo by si něco takového představil?“

„Jak dobře jste ji znal?“

„Nijak zvlášť. Byla tichá a připadala mi hodná a milá. Řekli jsme si tak akorát dobrý den a sbohem, to je všechno.“

„Nevedla žádný společenský život?“

„Chodil za ní jen ten muž, o kterém jsem říkal poručíkovi.“

„Jak často ji navštěvoval?“

„Možná jednou měsíčně, proto jsem asi předpokládal, že to je její syn. Možná tam chodil častěji, nevím, nesledoval jsem její dům v jednom kuse.“

„Můžete mi ho nějak popsat?“

„Asi čtyřicet let, blonďák, vypadal spíš zanedbaně. Když o tom teď tak uvažuji, nikdy jsem ty dva neviděl pohromadě. Zaklepal na dveře a ona ho pustila dovnitř. Když odcházel, nikdy ho nevyprovázela.“

„Dělala jí chůze potíže?“

„Naopak, byla zdravá a svěží.“

„Nenapadá vás o něm ještě něco dalšího?“

„Byl spíš podsaditý. Tím, že vypadal zanedbaně, chci říct, že nejspíš příliš nedbal na svůj zevnějšek.“

„Nevíte náhodou, jak se jmenuje?“

„Nikdy jsem ho neslyšel nic říkat. Opakuji, co už jsem řekl – nikdy jsem ty dva neviděl doopravdy spolu. Nepřipadalo mi ani, že tam chodí rád, takže mezi nimi bylo nejspíš nějaké napětí. Když u ní byl naposledy, asi před měsícem nebo tak nějak, zůstal stát venku a mluvil s paní Mancusiovou přes otevřené dveře. Předpokládám, že to byla ona, protože nikdo jiný tam nebydlí. Neslyšel jsem, co říkají, ale podle jeho výrazu se asi hádali. Pak udělal tohle.“

Plácl se rukou do boku, ohnul nohu a zašklebil se.

„Bylo to poněkud… teatrální, chápete? Připadalo mi to směšné. Aby dospělý muž, který nevypadá ani trochu jako gay, takhle šaškoval. Přišlo mi to hodně podivné. Obzvlášť když mluvil se svou matkou. Pokud to ovšem byla jeho matka.“

„Myslíte, že se možná hádali?“

„Koukněte, nechci dostat nikoho do maléru,“ řekl Moskow. „Na nic vám nebudu přísahat. Jen jsem měl takový dojem.“

„Kvůli jeho řeči těla.“

„Z toho, jak stál. Vypadal tak trochu…“

„Agresivně?“

„Spíš defenzivně,“ řekl Moskow. „Jako by mu paní Mancusiová povídala něco, co vůbec nechtěl slyšet.“

5

„Napadla ho mafie, protože se jmenovala Mancusiová?“ zeptal se Milo.

Seděli jsme v Café Moghul, kousek od policejní stanice. Majitelé kavárny si Mila představovali jako lidského rotvajlera a rádi mu připravovali osobní menu. Pozoroval jsem ho, jak úspěšně likviduje obsah talířů – jehněčí kari, grilovanou langustu, kořeněnou okru, čočku s rýží. Vedle jeho lokte stál džbán s ledovým hřebíčkovým čajem.

Po tom děsivém zážitku s krví před domem Elly Mancusiové a barvitých představách celého průběhu vraždy jsem nedokázal víc než si jen nalít sklenici čaje.

„Moskow to sice neřekl, ale pravděpodobně to s tím souvisí,“ řekl jsem. „Možná na to kápl. Způsob provedení tomu odpovídá – věděl, kdy oběť vychází ven, nechal nastartované auto, naplánoval si únikovou cestu. To vypadá na profíka. Stejně tak chování vraha: byl brutálně metodický, nepospíchal s útěkem.“

„Dědeček-padouch,“ konstatoval Milo. „Oddělal ji za plného světla a ponechal si méně než tři hodiny na to, aby dal auto do pořádku a vrátil ho na místo. Tomu říkáš profesionál? Krom toho ho při návratu do Beverly Hills mohl kdokoli vidět.“

„Kde je ta autopůjčovna?“

„Na Alden Drive, kousek od Foothillu.“

„To je průmyslová zóna Beverly,“ řekl jsem. „V neděli ráno je tam docela klid.“

„Je to taky pět minut od tamějšího policejního oddělení.“

„Černý mercedes by ale nevzbudil ničí pozornost. Stejně tak auto vjíždějící na parkoviště. Našla se uvnitř nějaká krev?“

„Na první pohled ne. Uvidíme, co ukáže laboratoř.“

„Otřel si nůž zpředu o kalhoty, dával si pozor, aby auto nezaneřádil. Dvě a půl hodiny bylo dost času na to, aby auto stihl uklidit, než ho vrátí. Možná si našel nějaké bezpečné místo někde mezi místem činu a půjčovnou, kde ho nechal.“

„To je polovina Westside,“ řekl Milo. „Napadlo mě, že do toho zatáhnu média. Starý muž s nožem – kolik takových potkáš?“ Napíchl na vidličku kousek langusty, rozžvýkal ji a polkl. „Muž s nožem a pevnými nervy, když to provedl za bílého dne.“

„Možná si řekl, že den je pro něj bezpečnější, protože v noci by se jí musel vloupat do domu. Měla poplašný systém?“

„Nijak zvlášť kvalitní. Jen na předních a zadních dveřích. Na oknech ne.“

„Staršímu muži by prolézání oknem mohlo dělat potíže,“ řekl jsem. „Říkal si, že v neděli tak brzy ráno budou ještě všichni spát. Jedná se taky o oběť, která by sotva kladla velký odpor, a použil nehlučnou zbraň. Napadl ji tak rychle, že neměla čas ani vykřiknout. Kdyby si Moskow nezapomněl vzít večer předtím léky, nikdo by nic neviděl. Má někdo ze sousedů nějaké informace?“

Zakryl si rukama uši, a pak oči a ústa.

„Je Moskow čistý?“

„Úplně bez poskvrnky.“ Odstrčil talíř. „Otřel si nůž o kalhoty. O čem to vypovídá?“

„Mohl to být výraz pohrdání,“ navrhl jsem.

„Při takovém poranění tepny není možné, aby v autě nezanechal žádné stopy.“

„Uklidil to, co bylo vidět, a počítal s tím, že se o zbytek postará půjčovna, až nechá auto vyčistit. A že on pak bude v suchu.“

„Říkám, že v tom je notná dávka pohrdání,“ zamračil se Milo. „A taky nenávist. Otázkou je, co mohla třiasedmdesátiletá penzionovaná učitelka provést, že ho tak vytočila.“

„Lidé mají různá tajemství.“

„Pak ale žádná dosud nevyplavala na povrch. Dům byl uklizený, čistý, babičkovsky útulný.“

Přitáhl si talíř blíž k sobě a začal se znovu cpát.

„Výbuch vzteku, ale chladné plánování,“ řekl jsem. „Minule možná tak opatrný nebyl.“

„Co tím myslíš?“

„Tu skvrnu v bentleym.“

„K té skvrně nepatří žádné tělo, Alexi. A zatím nemám proč ta dvě auta spojovat.“

Mlčel jsem.

„Jo, jo, určitá podobnost tady je,“ uznal. „Předlož mi vraždu, která oba případy spojuje, a vysvětli mi, jak takový pečlivý muž mohl po sobě zanechat tak viditelnou skvrnu.“

„Když bentley vracel, byla tma a on si jí nevšiml. Nebo kvůli něčemu znervózněl a rychle zmizel.“

„To je dost slabý argument, doktore.“

„Jiná možnost je, že ji tam zanechal schválně.“

„Další pohrdavý vzkaz?“

„Koukněte, co všechno mi projde. Možná, že bentley byl jen nácvik na dnešek.“

„Psychopatický starší občan, který si rád hraje.“ Poklepal vidličkou o stůl. „Nebo neměl bentley s Ellou nic společného.“

„Nebo tak.“

„Nevěříš tomu.“

„A ty ano?“

Vzdychl. „Požádal jsem lidi z evidence, ať se podívají po násilných činech v době, kdy bentley zmizel. Zatím na nic nenarazili.“

Nabral si plnou lžíci čočky a strčil ji do úst. „Někdo tak starý. To je divné.“

„Víš, co se říká. V sedmdesáti, stejně jako v padesáti, dostává chlap novou mízu. Tedy pokud se toho dožije.“

Sáhl po langustím klepetu. „A černá je vlastně bílá a nahoře je vlastně dole.“

„Pokud mluvíme o nějakém druhu organizovaného zločinu, znamenalo by to týmovou práci. Jeden ukradne auto, předá ho vrahovi, pak ho zase převezme, vydrhne a možná i odveze zpátky. Když k tomu připočteme fakt, že se vrah maximálně snaží zabránit kontaktu s předními sedadly, není nedostatek času žádný problém.“

„Vraždící úklidová četa,“ řekl. Přelomil klepeto v kloubu a chvíli tiše seděl, jako by ten zvuk prasknutí potřeboval vstřebat. „Mafiáni nepředstavovali větší problém od doby Mickeyho Cohena, ale je fakt, že jistí výběrčí dluhů se potulují po Valley a kolem té herny na Canon Drive v Beverly Hills.“

„Canon je také kousek od té autopůjčovny.“

„Tak je, no a co.“ Vytáhl z klepeta váleček masa, snědl ho a totéž provedl s druhou nohou. „Takže co? Naše milá důchodkyně, bývalá učitelka, má za sebou temnou minulost lehké ženy?“

„Nebo nějakou jinou neřest. Například hraní na automatech.“

„Myslíš, že se jí podařilo nadělat tak velké dluhy, aby stálo za to ji zabít? Nedává to smysl, Alexi. Poslední, o co vymahačům dluhů jde, je špinit si ruce s malou rybou a vzdát se naděje, že dostanou zaplaceno.“

„Pokud ovšem tenhle vymahač neskončil s inkasováním,“ řekl jsem. „Taky je možné, že nehrála ona, ale někdo jiný, a ji použili jako odstrašující příklad.“

Řekl jsem mu o výměně názorů mezi Ellou a světlovlasým mužem, o které mi pověděl Moskow, a dodal jsem, že toho muže považoval za jejího syna.

„Hádali se?“ zeptal se Milo.

„Nic nezpůsobí tolik problémů jako peníze. Synáček možná požádal matinku o peníze a ona ho odmítla.“

„Nepřipadá mi normální ani to, že by nějaký špičkový vymahač oddělal starou paní jen proto, aby jejímu synovi spadlo srdce do kalhot.“

„Možná máš pravdu,“ řekl jsem. „Ale žijeme v nové, kruté době.“

„Což znamená?“

„Pusť si tu a tam zprávy.“

Obrátil pozornost k jídlu.

Pokračoval jsem. „Mohlo to být taky jinak – ten blonďák není její syn, je to vymahač dluhů.“

Milo sáhl do kufříku, vytáhl modrou složku a podal mi ji. Uvnitř jsem našel předběžnou zprávu o vyšetřování, kterou bylo třeba doplnit, několik papírů, které vypadaly na osobní doklady Elly Mancusiové, a obálku, jež obsahovala barevnou fotografii o rozměrech devět krát třináct.

Snímek zachycoval drobnou bělovlasou ženu v květovaných šatech s páskem a v botách na vysokém podpatku po boku světlovlasého, asi čtyřicetiletého muže nevýrazného vzhledu. Za nimi stál dům s mátově zelenou štukovou omítkou. Ella Mancusiová měla obličej s ustupující bradou a jiskrné tmavé oči. Rty měla namalované rtěnkou a nehty nalakované. Usmívala se, ale rtům zvednutým nahoru něco chybělo.

Světlovlasý muž stál s pažemi svěšenými podél boků. Ramena měl nepřirozeně ztuhlá, jak by pro něj pózování pro fotografii znamenalo nepříjemnou povinnost.

„Odpovídá popisu, který uvedl Moscow.“

„Přečti si zadní stranu.“

Otočil jsem fotografii.

Anthony a já, mé narozeniny. Upekla jsem čokoládový dort. Text byl napsán elegantní kurzívou. Datum uvádělo prosinec před dvěma lety.

„Oddaný syn ji nechal, ať si upeče svůj vlastní narozeninový dort,“ podotkl jsem.

Znovu jsem se zadíval na Ellin úsměv a došlo mi, co mi na něm chybí. Mateřská pýcha.

„Myslím, že je to její jediné dítě,“ řekl Milo. „Na těch pár fotkách, které jsme našli v jejím domě, byl hlavně on. Od dítěte až po vysokou školu. Měla u sebe jeho rodný list a dvanáct vysvědčení. Většinou samé C minus. V celém okrese žije jediný Anthony Mancusi a jediný záznam, který má, je řízení pod vlivem alkoholu. Posuzovalo se to jen jako přestupek. Jestli má problémy s pitím, není to genetické. Jediné pití, které jsme u Elly Mancusiové našli, byla láhev sherry. Neotevřená a pokrytá prachem.“

Promnul si obličej. „Moc toho nevlastnila, Alexi. Všechny důležité dokumenty měla v krabici od cigaret vedle postele. Před osmnácti lety odešla z veřejného školství. Naposledy učila společenské vědy na přípravce Louise Pasteura. Napsali jí pěkný dopis. Ovdověla už dlouho předtím, když byl Anthony ještě teenager. Manžel byl taky Anthony, pracoval jako kontrolor v mlékárně v Santa Fe Springs. Zemřel v práci na srdeční infarkt. Dům byl splacen za jedenáct let, se svou penzí a vdovským důchodem si vedla dobře. Odpovídá tvé kategorii bezúhonné dámy ze střední třídy, která žije ve čtvrti s nízkou kriminalitou. Jak je k čertu možné, že skončila takhle?“

Znovu jsem se podíval na snímek. „Jeho matka má narozeniny, ale on chce být někde jinde. Přidej k tomu Moskowův popis podrážděného rozhovoru a máš problém. Byla v krabici taky závěť?“

Zamyslel se. „Ne. Mladý se jí zbavil, aby mohl dědit?“

„I to se stává.“

„To jistě, ale která bestie by svou matku rozřezala jako sváteční pečeni?“ Posunkem naznačil personálu, ať mu připraví účet. Usměvavá brýlatá žena, která mu dělá osobní servírku, přispěchala a ptala se, jestli mu chutnalo.

„Všechno bylo vynikající a jedinečné,“ prohlásil a podal jí několik bankovek. „Drobné si nechte.“

„To je trochu moc, poručíku.“

„To je v pořádku.“

„Příště vám dám slevu,“ slíbila.

„Tím se netrapte.“

„To já musím.“

Vyšli jsme z restaurace. Milo si povytáhl kalhoty a podíval se na hodinky. „Je čas popovídat si s Tondou juniorem, který se rád napije a pak porušuje zákon.“

„V dokumentaci není žádný záznam, který by říkal něco o hráčské vášni,“ podotkl jsem.

„Jo, ale proč se zaplétat s živými žraloky, když můžeš sednout k počítači a zaplatit jim pomocí internetového bankovnictví?“

„Proč se populární filmový herec, přebývající ve Four Seasons, vydá na ulici sehnat šlapku za třicet dolarů, když si může po telefonu objednat tu nejlepší prostitutku, která vypadá lépe než představitelka hlavní role v jeho posledním filmu? Někdy jsou špína a nebezpečí součástí vzrušení.“

„Samé hry,“ řekl. „Tak jo, pojďme zaskočit na kus řeči k synáčkovi. Přinejmenším budu poslem velmi špatných zpráv.“

Telefon Anthonyho Jamese Mancusiho mladšího byl odpojen. Tento fakt v Milovi jen povzbudil chuť ho najít.

Registrace jeho osm let staré toyoty uváděla místo bydliště na bulváru Olympic, čtyři bloky východně od Fairfaxu. Na příslušné adrese jsme našli růžový šestipatrový dům ve slohu z období regentství, postavený kolem malého zeleného dvorku. Kouzlo starší architektury, kvetoucí kytky, čistě uklizené chodníky. Až na oblbující hluk husté dopravy to nebylo vůbec špatné místo k bydlení.

Majitel domu, asijský šedesátník William Park, bydlel v jednom z přízemních bytů. Přišel nám otevřít a v ruce držel rozečtený časopis.

„Tony?“ reagoval. „Ten se už před třemi měsíci odstěhoval.“

„Jak to?“

„Skončil mu pronájem a chtěl něco levnějšího.“

„Měl problémy s penězi?“

„Ty byty jsou dvoupokojové. Tony možná usoudil, že tolik místa nepotřebuje.“

„Jinými slovy, měl finanční potíže.“

William Park se usmál.

„Jak dlouho tady bydlel?“ zeptal se Milo.

„Už tu byl, když jsem dům koupil. To bylo před třemi lety. Jak dlouho tu bydlel předtím, nevím.“

„Byl to bezproblémový nájemník?“

„V podstatě ano,“ řekl Park. „Má nějaký malér?“

„Jeho matka právě zemřela a my s ním potřebujeme mluvit.“

„Zemřela…, aha.“ Park se na nás zadíval pozorněji. „Zemřela… nepřirozenou smrtí?“

„Obávám se, že ano, pane Parku.“

„To je strašné… Počkejte, mám Tonyho novou adresu. Občas mu sem chodí pošta.“

„Má tady teď nějakou?“

„Ne, vždycky ji označíme jako přeposlat a pošťák ji odnese.“ Park odešel pro adresu a nechal dveře otevřené dokořán. Naskytl se nám pohled na úhlednou místnost v bílé barvě.

„Nejprve všímavý pan Moskow, teď on,“ řekl Milo. „Prosazování zákona a občanská uvědomělost jdou ruku v ruce. Možná svět není nakonec tak špatný.“

Jeho výrok trochu kontrastoval s obrazem, který se mi vybavil při vzpomínce na Ellu Mancusiovou ležící v kaluži své vlastní krve. I přesto jsem byl rád, že od něj slyším pozitivní slova.

„Globální oteplování,“ řekl jsem.

„Co?“

„Ale nic.“

Park se vrátil a podal Milovi útržek papíru.

Poštovní přihrádka, L. A. 90027.

Východní Hollywood. Dost pravděpodobné, že jde o obyčejnou poštovní schránku. Milo zakryl úsměvem zklamání a Parkovi poděkoval.

„Rád jsem vám pomohl. Chudák Tony.“

„Zmínil jste, že to byl dobrý nájemník,“ řekl Milo. „V podstatě.“

„Občas se opozdil s placením nájemného,“ vysvětlil rychle Park. „Ale pak vždycky bez reptání zaplatil i penále z prodlení.“

„Čím si vydělával?“

„Řekl mi, že dříve pracoval pro filmová studia – stavěl kulisy a tak. Před několika lety si poranil záda a od té doby musel vyžít z invalidního důchodu. Jeho matka mu pomáhala. Občas od ní přišel šek na zaplacení nájmu. Někdo ji zabil?“

„Jak dobře jste ji znal, pane Parku?“

„Já? Vůbec jsem ji neznal, jen jsem si nechával proplácet její šeky.“

„Mluvil o ní Tony?“

„Nikdy. Tony toho moc nenamluvil.“

„Tichý nájemník.“

„Opravdu tichý,“ potvrdil Park.

„Jak často platila nájem jeho matka?“

„Hmm… Řekl bych tak polovinu doby. V posledních měsících možná častěji.“

„Jak častěji?“

„Myslím, že z minulých šesti měsíců zaplatila čtyři ona.“

„Posílala vám šeky poštou?“

„Ne, nosil mi je Tony.“

„Jaké povahy byla Tonyho invalidita?“

„Jako jestli byl nějak zmrzačený? Ne, na první pohled vypadal normálně. Ale to nic nemusí znamenat. Před několika lety mi praskla ploténka. Bolelo to, ale nechával jsem si to pro sebe.“

„Tony tiše trpěl.“

„Nepodezíráte ho, že ne?“ ujišťoval se Park. „Nikdy se nechoval násilně.“

Nelíbila se mu myšlenka, že možná pronajímal byt vrahovi.

„Jsou to jen běžné dotazy, pane Parku,“ řekl Milo.

„To doufám. Opravdu s tím nebyly žádné potíže.“

Poštovní schránku jsme našli na Vermontu v jedné pasáži poseté odpadky, kousek nad Sunsetem. Byl to jeden z těch typických průchodu s klenutým stropem, kde to páchne po kovu. Stěny lemovaly mosazné schránky, ke kterým jejich nájemci dostanou klíč a čtyřiadvacetihodinový přístup.

Cedulka na okně uváděla: V případě jakýchkoli problémů zajděte vedle do čistírny Avakian.

V čistírně jsme našli muže, který právě třídil hromadu pomačkaných košil. Když jsme vešli, řekl jen „Ano?“ a ani nevzhlédl. Měl knír jako William Saroyan a hbité ruce.

„Policie. Hledáme nájemce jedné vaší schránky. Anthonyho Mancusiho.“

Muž usoudil, že je načase vzhlédnout. „Tonyho? Chodí k nám i s prádlem. Při současných cenách vody a mýdla to cenově vyjde nastejno a nemusíte si kupovat pračku. Co je s Tonym?“

„Jeho matka zemřela, pane…“

„Avakiane. Jmenuji se Bedros Avakian.“ Nahlas mlaskl. „Zemřela, jo? To je zlé. Ale jak to, že mu to oznamuje policie?“

„Nezemřela přirozenou smrtí.“

„Och… Tak to je opravdu zlé.“

„Mohli bychom dostat jeho adresu prosím?“

„Ano, ano, počkejte. Najdu vám ji.“

Nové bydliště Anthonyho Mancusiho vypadalo jako velká umouněná třípatrová krychle. Stála na Rodney Drive kousek od nákupní pasáže. Žádný upravený trávník, žádná elegance. Text na cedulce uváděl, že případné dotazy zodpoví realitní kancelář v Downey.

Přední dveře byly zamčené klíčem. Seznam uváděl jména osmnácti nájemníků. Ke každému jménu patřila škvíra poštovní přihrádky. Milo stiskl zvonek vedle jmenovky uvádějící A. Mancusi.

„To je dost velká změna k horšímu v porovnání s jeho minulým bydlištěm. To a fakt, že za něj matka platila nájem, vypovídá o finančních problémech.“

Milo zkusil znovu zazvonit. Když se nic nedělo, vytáhl svou pracovní navštívenku a strčil ji do Mancusiho schránky. „Zajedeme do té autopůjčovny.“

Zamířili jsme k autu. Vtom jsem si všiml muže, který se k nám blížil z horního konce ulice. Měl na sobě tričko s krátkým rukávem a pohyboval se pomalou kolébavou chůzí.

V porovnání s dobou před dvěma lety mu zřídly vlasy, blonďatý odstín byl dosažen s použitím peroxidu a na předvídatelných místech viditelně přibral. Byl to ale ten muž, kterému se nelíbilo pózovat pro fotografa po boku své matky.

Milo mě požádal, abych počkal u auta, a vydal se mu naproti. Když se před Mancusiho zraky zableskla zlatá placka, mimoděk trhl hlavou, jako by dostal neviditelnou facku.

Milo něco řekl.

Mancusi si připlácl dlaně na uši.

Otevřel pusu a zakvílení, které z něj vyšlo, ve mně vyvolalo představu zvířete, které spoutané čeká na porážku.

Konec nadějí.

6

Tonymu Mancusimu se třásly ruce, když se pokoušel strčit klíč do zámku. Když mu podruhé upadl na zem, zvedl jsem ho a odemkl místo něj. Jakmile jsme byli uvnitř malé šedivé místnosti, kterou nazýval domovem, opřel se o zeď a hlasitě naříkal.

Milo ho pozoroval s netečným výrazem zahradního trpaslíka.

Někteří detektivové hodně dají na první reakci na špatné zprávy a za podezřelý považují jak stoický klid, tak přílišnou hysterii.

Já jsem v úsudku zdrženlivější, protože jsem už viděl oběti znásilnění, které reagovaly blazeované až lehkomyslně, nevinné nezúčastněné svědky nervózní z představy, že by mohli být něčím vinni; psychopaty představující vtělení šoku a smutku tak přesvědčivě, že v člověku vzbuzují touhu obejmout je a nabídnout jim teplou polévku.

Bylo ale těžké zůstat lhostejný při pohledu na Mancusiho svěšená ramena a prudké vzlyky, jež ho skoro nadzvedávaly z vybledlého otomanu. Stěnu za ním vyplňovala sklopná postel.

Ella Mancusiová si sama upekla svůj narozeninový dort. Možná si na to její syn právě vzpomněl.

Když se Tony trochu uklidnil a nadechl se, Milo řekl: „Je nám líto vaší ztráty, pane Mancusi.“

Mancusi se namáhavě postavil. Změna barvy jeho pleti byla náhlá a přesvědčivá.

Z bledosti člověka pobývajícího uvnitř v nazelenalou.

Vyřítil se do ošumělého kuchyňského koutu a začal zvracet do dřezu.

Když ho přešly dávivé křeče, nastříkal si na obličej studenou vodu a vrátil se na otoman. Měl krhavé oči a pramínky světlých vlasů se mu lepily na mokré čelo. Na košili kousek pod zmačkaným límečkem zůstal přilepený kousíček zvratků.

Milo se pokusil navázat rozhovor. „Vím, že je teď pro vás těžké o tom mluvit, ale pokud je něco, co byste nám mohl říct…“

„Co bych já vám mohl říct?“

„Neexistuje někdo – kdokoli kdo by mohl chtít vaší matce ublížit?“

„Kdo?“

„Na to se vás právě…“

„Byla to učitelka!“ řekl Mancusi.

„Odešla do penze…“

„Dali jí cenu! Byla přísná a důsledná, ale spravedlivá. Všichni ji měli rádi.“ Zakýval prstem. „Chceš dobré známky? Musíš pracovat! To bylo její motto.“

Napadlo mě, jak to asi fungovalo u jejího syna, který žil z invalidního důchodu a půjčoval si peníze na zaplacení nájmu.

Kdyby byl hodnocen, dostal by přinejlepším C.

„Vůbec nikdo vás tedy nenapadá,“ řekl Milo.

„Ne. Tohle je… šílené.“

Kousíček zvratku se odloupl z košile a dopadl na zem kousek od Milovy boty.

„Šílená noční můra.“ Mancusi svěsil hlavu. Zalapal po dechu.

„Jste v pořádku, pane Mancusi?“

„Nějak nemůžu popadnout dech.“ Napřímil se a snažil se dýchat pomalu a pravidelně. „To se mi stává, když jsem ve stresu.“

„Jestli vám to nevadí, dám vám ještě pár otázek.“

„Jakých?“ zeptal se Mancusi.

„Když váš otec zemřel, měla pak vaše matka nějaký romantický vztah s jiným mužem?“

„Románek? Milovala knihy. Dívala se na telenovely. To byla její romantika.“ Pohodil vlasy, zvedl hlavu a odhrnul si peroxidem zesvětlený pramínek ze zpoceného čela.

Sled afektovaných pohybů, při tom pohledu se mi vybavilo pózování, kterého si všiml Moskow.

„Neměla žádné blízké přátele?“

Mancusi zavrtěl hlavou. Všiml si zvratku na podlaze a zvedl obočí. Koberec byl samá skvrna, pokrývaly ho drobky a chuchvalce prachu. Kdysi býval béžový, ale postupem času získal odstín zubů silného kuřáka.

„Nevedla žádný společenský život?“ zeptal se Milo.

„Ne. Když máma odešla do důchodu, byla ráda sama. Měla L. A. dost. Samé kecy a pokrytectví. Vydržela to třicet let.“

„Stala se z ní samotářka?“

„Vždycky byla samotářka. Teď mohla být konečně sama sebou.“ Mancusi potlačil vzlyknutí. „Ach, mami…“

„Je to těžká situace,“ řekl Milo.

Ticho.

„Měla vaše matka nějaké záliby?“

„Co?“

Milo opakoval otázku.

„Proč?“

„Snažím se ji lépe poznat.“

„Záliby,“ uvažoval Mancusi. „Ráda skládala puzzle a luštila křížovky. A sudoku. Sudoku byla její oblíbená hra, měla ráda čísla. Měla diplom z matematiky, ale učila společenské vědy.“

„A jiné hry?“

„Jaké myslíte? Byla to učitelka. Nezavraž… nestalo se to kvůli jejím zálibám. Musel to udělat nějaký… šílenec.“

„Takže neměla žádné záliby ani zájmy, které by ji mohly uvrhnout do dluhů?“

Mancusiho uslzené oči se zapíchly do Milova obličeje. „O čem to, proboha, mluvíte?“

„Tohle jsou otázky, které musíme položit, pane Mancusi. Kupovala si vaše matka loterijní tikety, hrála online poker nebo něco podobného?“

„Vždyť ani neměla počítač. Ani já ho nemám.“

„Nesurfovala po internetu?“

„Proč se na to ptáte? Říkal jste, že okradena nebyla.“

„Omlouvám se,“ řekl Milo. „Musíme být důslední.“

„Moje matka nebyla žádná hráčka.“

„Držela se rutinních činností?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli dělala věci pravidelně – vycházela například ráno pro noviny ve stejnou dobu?“

Mancusi seděl bez hnutí, pohled zamlžený.

„Pane?“

„Vstávala brzy.“ Chytil se za břicho. „Ou… už je to tu zase.“

Opět se vyřítil ke dřezu. Tentokrát dávil naprázdno a skončil v záchvatu kašle. Když ho to přešlo, prudce oddychoval. Otevřel malou ledničku, vytáhl láhev čiré tekutiny, odšrouboval víčko a pořádně si lokl. Vrátil se na otoman a láhev si vzal s sebou.

Dietní tonic.

Popadl se za břicho, stiskl a potáhl za tukový válec. „Jsem moc tlustý. Dříve jsem pil gin s tonikem, teď už piju jen tonic bez cukru,“ Opět se pořádně napil a pak se mamě pokusil potlačit říhnutí. „Máma od svatby nenabrala ani deko.“

„Držela dietu?“ zeptal se Milo.

Mancusi se usmál. „To nemusela. Mohla jíst těstoviny, cukr, cokoli. Tohle jsem zdědil po otci. Ten zemřel na srdeční infarkt. Musím o sebe dbát.“

„Mrcha cholesterol.“

Mancusi zavrtěl hlavou. „Máma – ublížili jí?“

„Oni?“

„Oni, on, ona, kdokoli. Bylo to zlé? Trpěla? Řekněte mi, že netrpěla.“

„Bylo to rychlé,“ řekl Milo.

„Ach bože.“ Opět se rozplakal.

Milo mu podal kapesníček z balíčku, který s sebou nosí vždy, když jde oznámit špatnou zprávu. „Pane Mancusi, důvod, proč se ptám na společenský život vaší matky, je, že máme očitého svědka, který vraha popsal jako muže přibližně v jejím věku.“

Mancusi ohnul prsty jako v křeči. Kapesníček spadl na zem. „Co?“

Milo zopakoval Moskowův popis vraha a nevynechal ani modrou pletenou čapku.

„Co to je za blbost?“ řekl Mancusi.

„Napadá vás někdo?“

Mancusi si opět odhrnul z čela pramen vlasů. „Jistěže ne. Otec nosil spoustu takových čepic. Když mu vypadaly vlasy a nechtěl, aby mu na hlavu svítilo slunko. Tohle je totálně šílené.“

Milo pokračoval. „A co Mercedes S600? Ten vám něco říká?“

„O autech nic nevím,“ reagoval Mancusi.

„Je to velký čtyřdveřový sedan,“ řekl Milo. „Jeden z nejvyšších modelů v řadě.“

„Máma neznala nikoho s takovým autem. Vždyť byla učitelka, proboha!“

„Teď se prosím, pane Mancusi, neurazte při mé další otázce, ale neznala vaše matka někoho, kdo je – třeba vzdáleně – spojen s organizovaným zločinem?“

Mancusi se rozesmál. Odkopl kousek zvratku. „Protože jsme Italové?“

„Je to něco, co musíme ověřit…“

„Víte co, poručíku? Matka nebyla Italka. Byla Němka, za svobodna se jmenovala Hochswelderová. Otec měl italské předky, ale vyrostl v New Yorku. Tvrdil, že když byl kluk, znal různé mafiány. Měl v zásobě hodně historek.“

„Jakých historek?“

„O tělech vyhozených z jedoucích aut, chlapech zastřelených v křesle u holiče. Ale ne, kdepak, byly to jen povídačky a máma je nenáviděla, říkala o nich, že jsou ‚sprosté‘. Její ideální představou napětí byl seriál To je vražda, napsala, ne Rodina Sopránů.“

Vrátil se do kuchyňky a postavil láhev s tonikem na pult. „Hazard, gangsteři – to je směšné.“

„Jsem si jistý, že to tak vypadá, ale…“

„Není žádný důvod, proč by ji měli zabíjet, jasné? Žádný důvod, žádný zasraný důvod. Je to hloupé, šílené, nemělo se to stát – můžete si stoupnout prosím?“

„Pardon?“

„Stoupněte si,“ řekl Mancusi. „Prosím.“

Když mu Milo vyhověl, Mancusi se kolem něj protáhl a zatáhl za sklopnou postel. Když byla napůl vyklopená, prudce se nadechl, položil si dlaň na záda a pomalu se narovnal. „Plotýnka.“

Milo dokončil práci za něj. Postel odhalila tenkou matraci a šedivá, kdysi bílá prostěradla.

Mancusi si začal opatrně sedat na rozloženou postel. Po tvářích mu stékal pot.

Milo přistoupil, aby mu pomohl.

„Ne, ne, to je dobré.“

Sledovali jsme, jak se pomalu skládá do polohy vleže. Skončil svinutý do klubíčka s koleny přitaženými k hrudníku. Pořád těžce dýchal. „Nic už vám nedokážu říct. Nic nevím.“

Milo se ho zeptal na ostatní členy rodiny.

Mancusi zavrtěl hlavou tak prudce, až se vetchá matrace roztřásla. „Máma byla ještě po mně těhotná, ale potratila a tím to skončilo.“

„A co tety, strýcové…“

„Nikdo, kdo by jí byl blízký.“

Milo čekal.

„Nikdo,“ potvrdil Mancusi.

„Nikdo, kdo by vám mohl pomoci?“

„S čím?“

„Vyrovnat se s touhle nelehkou situací.“

„Vždycky mi pomohl gin a tonic. Možná se k němu vrátím. Myslíte, že je to správné?“ Chraplavě se rozesmál.

Milo neodpověděl.

Mancusi pokračoval. „Možná bych se měl na všechno vysrat. Měl bych jíst a pít, co chci. Možná bych se měl přestat snažit udělat na někoho dojem.“ Po tvářích se mu začaly koulet slzy. „Na koho bych taky měl dělat dojem?“

Přetočil se na záda. „Můžete mi podat léky? Jmenuje se to Aleve – ve skříňce vedle sporáku.“

Našel jsem požadovanou lahvičku, vyklepl pilulku a naplnil jsem sklenici vodou natočenou z kohoutku.

„Potřebuji dvě,“ řekl Mancusi. Vyhověl jsem mu. Vzal si ode mě obě tabletky, vhodil si je do úst a mávnutím ruky naznačil, že vodu nepotřebuje. „Polykám je nasucho.“ Předvedl nám to. „Můj velký talent… Potřebuji si odpočinout.“

Otočil se k nám zády.

„Je nám líto vaší velké ztráty. Kdybyste si na něco vzpomněl, zavolejte.“

Mancusi neodpověděl.

Cestou ke dveřím nás zastihla jeho slova na rozloučenou: „Máma ty čapky vždycky nenáviděla.“

Venku před budovou se Milo zeptal: „Myslíš, že to na nás hrál?“

„Moskow o něm povídal, že se chová teatrálně, ale kdoví?“

„Jak teatrálně?“

Napodobil jsem ruku v bok a pohození vlasy.

Milo se zamračil. „Teď to trochu dělal taky. Ale zvracel doopravdy,“

„Lidem bývá špatně z různých důvodů,“ řekl jsem. „Včetně viny.“

„Symbolická katarze? Nebo jak tomu vy hoši říkáte?“

„Já tomu říkám vydávení. Je jedináček bez blízkých příbuzných. Docela rád bych věděl, jestli existuje nějaká poslední vůle.“

„Souhlasím,“ řekl Milo. „Otázka je, jak ji najít.“

„Možná ti to poví ti příbuzní, ke kterým neměla zrovna blízko.“

„Myslíš, že Tony jejich vztahy zlehčil, protože nechtěl, abych si s nimi promluvil?“

„Rodinné hodnoty,“ řekl jsem. „Tam to všechno začíná.“

Milo ujel tři bloky, zastavil, otevřel kufr auta, nasadil si rukavice a začal se prohrabávat krabicí osobních věcí, které vzal v ložnici Elly Mancusiové.

Nenašel jedinou zmínku o nějakých příbuzných kromě Tonyho, ale když po prohledání hromádky kartiček stažených gumičkou našel vizitku právníka, neodpustil si vítězné gesto.

Jean Baroneová, Wilshire Boulevard, Santa Monica.

Ostatní vizitky patřily instalatérům, elektrikářům, opravářům klimatizace a ústředního topení a službě dodávající čerstvou zeleninu.

Muži, kteří přicházeli do domu a odcházeli a možná znali Elliny zvyky. Pokud se brzy neobjeví nějaké vodítko, bude je potřeba zkontrolovat.

Milo zavolal Jean Baroneové. Když překonala prvotní šok, potvrdila, že ano – paní Mancusiová napsala poslední vůli. Řekla ale, že by raději o takových záležitostech nemluvila po telefonu.

Zamířili jsme do Santa Moniky. Milo řekl: „Možná se mi to jen zdálo, ale připadala mi nějaká horlivá.“

Jean Baroneová nás čekala ve stísněné prázdné hale budovy, kde sídlila její kancelář. Budova byla dvoupatrová a stála kousek západním směrem od Yake. Vnitřní prostor by potřeboval trochu osvěžit. Právnička naopak vypadala, že si právě upravila make-up.

Byla to žena středního věku s tmavými vlnitými vlasy, oblečená do trochu moc těsného jasně modrého kostýmku značky Chanel. Po kontrole Milovy totožnosti nás dovedla k výtahu a vyjeli jsme do druhého patra, kde se nacházela její kancelář. Cedulka na dveřích uváděla pouze její jméno, titul a funkci: veřejná notářka a certifikovaná daňová poradkyně.

Její kancelář byla cítit jako prodejna s orientálním zbožím. Notářka si sedla za tmavý stůl z imitace dřeva. „Je strašné, co se stalo paní Mancusiové. Máte nějakou stopu, kdo to mohl udělat?“

„Zatím ne. Můžete nám o ní něco říct, paní Baroneová?“

„Ani ne. Jediné, co jsem pro ni udělala, bylo sepsání té poslední vůle, a k tomu došlo před pěti lety.“

„Kdo vás doporučil?“

„Zlaté stránky. Zrovna jsem dokončila školu a neměla jsem dosud žádnou klientelu. Byla jedním z mých prvních klientů. Její případ byl snadný, pouhý standardní text.“

Otevřela šuplík a vytáhla jediný list papíru. „Tady máte kopii. Když zůstavitel zemře, povinnost zachovávat důvěrnost zaniká.“

„V domě paní Mancusiové jsme žádnou kopii nenašli.“

„Žádnou nechtěla,“ řekla notářka. „Řekla, ať ji u sebe nechám já.“

„Jak to?“

Baroneová pokrčila rameny. „Možná nechtěla, ať ji někdo najde.“

Milo si poslední vůli přečetl. „To je celé?“

„Vzhledem k její situaci nebylo třeba to nějak přikrášlovat. Její majetek sestával z jejího domku, penze a trochy hotovosti v bance. Žádné zástavní právo, žádné zatížení, žádné obstavení majetku.“

„Je zde uveden pouze jeden dědic.“

„Její syn,“ doplnila Baroneová. „Navrhla jsem jí kroky, které by mohla udělat, aby mu snížila dědickou daň. Například přepsat dům jako společný majetek s klauzulí, která jí zaručí doživotní užívání. Neprojevila zájem.“

„Proč ne?“

„Neřekla mi to a já jsem se nevyptávala. Více ji zajímala má hodinová sazba, očividně nechtěla utratit ani cent navíc.“

Milo mi podal poslední vůli. V případě, že by Anthony Mancusi mladší zemřel dříve než jeho matka, měla vše dostat Armáda spásy.

„Řekla vůbec něco o svém synovi?“ zeptal se Milo.

„Je podezřelý?“

„Prověřujeme všechny blízké osoby.“

„Vsadím se, že jich není zrovna velký dav.“

„Proč to říkáte?“

„Byla zdvořilá,“ vysvětlovala Jean Baroneová, „ale trochu… Měla jsem pocit, že není příliš společenská. Žádné všední povídání, čistě k věci a dost. Možná se jen snažila zkrátit placenou dobu. Víte, jaká je ta jejich generace. Převracejí každý čtvrťák.“

„Na rozdíl od dnešní generace,“ řekl Milo.

„Mé děti si vedou skvěle, ale pořád mají přečerpaný účet.“

„Možná si paní Mancusiová myslela, že je její syn nezodpovědný, a proto mu nechtěla dům věnovat.“

„Vlastně to není tak, že by mu ho dala, jen…“ Jean Baroneová se usmála. „Z funkčního hlediska je to totéž, takže máte možná pravdu. Ale jestli mu nevěřila, neřekla mi to. Nemůžu říct, že byla upjatá. Ale zdvořilá. Vystupovala jako dáma. Je divné si jen pomyslet, že ji někdo zavraždil. Bylo to vloupání?“

„Nezdá se.“

„Myslíte, že syn chtěl věci trochu uspíšit?“

„Zatím si nic nemyslíme.“

„Když to říkáte.“ Baroneová zamávala řasami.

Milo vstal. „Děkujeme za kopii. A za neplacený čas.“

„To je samozřejmost,“ řekla a dotkla se jeho ruky. „Jste to nejzajímavější, co mě tento týden potkalo.“

Cestou dolů jsem se nezdržel poznámky. „To musí být tou uniformou – jejda, vždyť ty žádnou nemáš.“

„Ne, to je mou kolínskou,“ řekl. „L’eau d’idiot.“

Když jsme zamířili k parkovišti autopůjčovny Prestige, blížila se čtvrtá hodina. Během jízdy zavolal Milo do laboratoře motorových vozidel. V mercedesu se našlo pár ojedinělých vlasů a byla tam různá vlněná, bavlněná a lněná vlákna, ale žádná krev ani tělesné tekutiny. Někdo si dal tu práci a auto nedávno vyluxoval a přitom byl natolik opatrný, že nezanechal žádné otisky prstů. Nazítří se chystali sundat dveřní obložení, ale technici Mila předem upozornili, aby od toho příliš neočekával.

„To je mé životní krédo,“ řekl a zrychlil. „Největší část Ellina majetku tvořil její dům. Jakou myslíš, že má cenu?“

„V té části Westwoodu? Milion tři sta tisíc. Minimálně.“

„Taky jsem si to myslel. Docela výhra pro životního smolaře, jako je Tony.“

Pokračoval jsem. „Ellu nezajímalo, že by mu mohla pomoci snížit dědickou daň, a pouze přihlížela, když ztratil bydlení na Olympiku a skončil v takové díře.“

„Máma ho považuje za beznadějný případ a on to ví.“

„Averze k sobě samému dokáže pěkně přiživit vztek,“ řekl jsem. „A tohle byla zdravá, vitální třiasedmdesátiletá dáma, která měla v plánu tu ještě nějakou dobu pobýt. Což by pro Tonyho znamenalo jen další chudobu.“

Z vysílačky se ozvalo hlášení, aby Milo zavolal na stanici. „Sturgis. Jsem na cestě do… Kdo? Dobře, řekněte jim, že zítra. Odpoledne. Zavolám jim ráno a domluvíme přesnou dobu. Chovejte se k nim s citem.“

Cvak.

„Rodiče Antoina Beverlyho přišli na stanici. V centru jim řekli, že případ mám na starosti já. Máš chuť se toho zúčastnit? Může nastat situace, kdy bude zapotřebí psychologická citlivost.“

„Samozřejmě, jen mi dej vědět pár hodin předem.“

„Díky – ó bože, koukni na všechen ten chrom.“

Prestige, půjčovna manažerských a jiných reprezentativních automobilů, se rozkládala na rozpraskané betonové ploše zakryté plátěnou střechou. Informační tabule, dvě desítky vozidel zaparkovaných těsně u sebe a na jedné straně bouda, která sloužila jako kancelář.

„Všechen ten chrom“ znamenal ušlechtilé stádečko několika značek: Porsche, Ferrari, Lamborghini, mamutí Rolls-Royce Phantom, dvojice Bentley GT kupé – menší bratranci mohutného elegantního sedanu, který vlastnil Nicholas Heubel. Vpředu stály tři Mercedesy S600.

Dva stříbrné a jeden černý. Jedno místo vedle černého auta bylo prázdné.

Příjezdovou cestu označovaly železné sloupky. Mezi nimi se nad betonovou plochou táhl řetěz. Na kruhu, který procházel pravým sloupkem, visel visací zámek. Lesklý, ale levný.

Milův smích postrádal pobavení: „Auta za miliony – a oni šetří na oplocení. Připsal bych to vlivu nějaké látky ovlivňující zdravý rozum.“

V kanceláři jsme našli jednoho muže. Seděl na židli vedle skládacího karetního stolku a poslouchal reggae. Z visačky na jeho modré košili jsme se dověděli, že se mu říká Gil. Podle množství tetování, které mu zdobilo šíji i paže, byl jeho práh bolesti zřejmě dost vysoký. Černé vlasy měl perfektně učesané a pod dolním rtem se mu černal porost vousů o velikosti scrabblové kostky. Stěnu zdobil kalendář nějaké firmy vyrábějící pracovní nástroje a vytržené prostřední dvojstránky z Playboye. Při pohledu na ně jsem si připadal jako desetiletý kluk.

Milo vytáhl odznak. Mladík vypnul rádio. „Jo, řekli mí, že přijdete.“

„Vaše půjčovna leží mimo vyšlapané cesty, pane…,“ řekl Milo.

„Gilbert Chacon.“

„Jak si vás najdou zákazníci, pane Chacone?“

„Nepůjčujeme auta přímo zákazníkům. To dělá naše půjčovna v La Cienega. Tady máme extra luxusní vozy. Vždycky nám zavolají z hotelu a my jim auto přistavíme.“

„Host chce auto a vy mu ho přivezete až k hotelu.“

„Jo,“ potvrdil Chacon, „ale my nejednáme s hosty, pouze s hotely a všechno jde na účet hotelu.“

„Takže tu není moc rušný provoz.“

„Nikdo sem nechodí.“

„Včera v noci sem někdo přišel.“

Chacon stiskl rty. „Nikdy předtím se nám nic podobného nestalo.“

„Jaké máte zabezpečovací zařízení?“

„Řetěz a zámek,“ řekl Chacon.

„To je vše?“

Chacon pokrčil rameny. „Policie je odtud asi minutu. V Beverly Hills máte poldy na každém kroku.“

„Je tu noční hlídač?“

„Ne.“

„Alarm?“

„Ne.“

„I když tu máte samé luxusní vozy?“ divil se Milo.

Chacon sáhl rukou za sebe. Jeho prsty přejely po prkenné stěně. Ten pocit při dotyku se mu asi zalíbil, protože začal dřevo hladit. „Auta mají alarmy.“

„Ten mercedes, který si někdo vypůjčil, taky?“

„Jsou napojeny na systém,“ řekl Chacon. „Všechny.“

„Byl ten systém aktivován?“

Chacon nechal zeď zdí a položil ruku na stůl. Obrátil oči nahoru a začal si prohlížet sádrokartonový strop. „Měl být.“

Milo se usmál. „V ideálním světě, že ano?“

Gilbert Chacon se zamračil. „Jsem jen denní hlídač, přicházím v devět a odcházím o půl páté. Za to, co se tady děje v noci, odpovídá centrála.“

„Na La Cienega?“

„Jo.“

„Kdo má klíče od zámku?“

„Já.“ Chacon sáhl do kapsy a vytáhl svazek klíčů.

„Kdo další?“

„Hlavní půjčovna. Možná i další lidé. Nevím. Dělám tu jen pár měsíců.“

„Takže je možné, že tenhle klíč má několik kopií.“

„To by bylo hloupé,“ řekl Chacon.

„Ten zámek vypadá nově,“ podotkl jsem.

„No a?“ reagoval Chacon.

„Někomu se podařilo odemknout ten řetěz,“ pokračoval Milo. „Ukradl auto, ujel s ním šedesát pět kilometrů, vyčistil ho, vrátil zpátky před devátou a zamkl řetěz do původního stavu – pokud tak byl, když jste ráno přišel.“

„Byl.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Jak jsem řekl, chtějí, abych tu byl od devíti.“ Chaconův pohled opět skončil na stropě.

„Možná jste dorazil o chvilku později?“

„To by nebylo rozumné.“

„Takže jste přišel načas.“

„Jo.“

„Když jste sem v devět dorazil, nezdálo se vám něco neobvyklé?“

„Ne.“

„Kdo je odpovědný za zamykání řetězu o půl páté?“

„Já.“ Chacon si olízl rty. „Udělal jsem to.“

„Co když se nějaké auto vrací později než o půl páté?“

„Pokud je z hlavní půjčovny, starají se oni. Odemknou a vrátí ho na místo.“

„Stává se to často?“

„Občas.“

„A co včera v noci?“

Chacon vstal a otevřel kartotékovou skříňku, která stála hned vedle chladiče vody. Začal se prohrabávat šanony pod dohledem Miss Leden, která se na něj usmívala z plakátu.

„Včera se žádné auto nevracelo. Vlastně teď mám půjčené jen jedno. Na delší dobu. Černý phantom si pronajal hotel L’Ermitage na Burtonu. Už tři týdny jím jezdí nějaký arabský šejk, který má vlastního řidiče.“

„Obchod se moc nehýbe?“

„Chvíli jo a pak zas ne.“ Chaconův pohled zamířil jiným směrem, tentokrát ze strany na stranu.

„Nestavil se tu nedávno někdo, kdo by projevil o ta auta zájem?“

„Ne.“

„Víte, proč vám dávám všechny ty otázky, pane Chacone?“

„Ne, pane,“

„Vaše auto bylo použito při vraždě.“

Chacon poplašeně zamrkal. „Děláte si legraci? Kdo byl zavražděn?“

„Jedna milá stará paní.“

„To je smutné.“

„Opravdu smutné,“ potvrdil Milo. „Možná ji zabil jeden už ne tak milý starý pán.“ Popsal mu vraha v modré čapce.

„V žádném případě.“ Chacona už nebylo přes hudbu skoro slyšet.

„Myslíte si, že je nemožné, že by něco takového udělal starý člověk?“

„Ne, chci říct, že jsem tady nikdy nikoho takového neviděl.“

„A co takhle někoho, kdo se procházel po parkovišti a prohlížel si auta?“

Chason zavrtěl hlavou. „Je tu opravdu klid. Pouze když se nějaké auto porouchá, hlavní půjčovna sem pošle automechanika.“

Milo vypnul hudbu. Náhlé ticho přimělo Chacona k dalšímu poplašenému zamrkání.

„Nikdo tu neokouněl? Ani se nepotuloval kolem? Opravdu nikdo, ani žádný bezdomovec?“

„Vím najisto, že ne.“

„Najisto?“

„Kdyby tu někdo byl, řekl bych vám to.“ Chacon natáhl ruku k ovládacím knoflíkům rádia, ale pak si to rozmyslel.

„Protože chcete spolupracovat,“ řekl Milo.

„Jo.“

Vrátili jsme se do auta. Milo prohnal Chaconovo jméno systémem. Získal jeho adresu na Boyle Heights a potvrzení, že v současné době není hledaný ani na něj nebyl vydán zatykač. Před deseti lety byl třikrát zatčený.

Dvakrát za napadení související s příslušností ke gangu a za vloupání, které bylo nakonec sníženo na drobnou krádež. Všechny případy spadaly pod rampartskou divizi.

„Bývalý pouliční rváč,“ řekl jsem.

„Takovému dají na starost luxusní bouráky.“

„Přestěhoval se do jiné čtvrti a našel si poctivou práci.“

„Napravil se?“

„Stává se to.“

„Ty tomu ale nevěříš.“

„Proč myslíš?“

„Kvůli té otázce o novém zámku. Rád bys věděl, jestli náhodou nezapomněl zavřít, nenašel ráno řetěz dole a nekoupil novy zámek.“

„Čteš mi myšlenky,“ řekl jsem. „Taky až moc těkal pohledem.“

„Zatracené hrací automaty. Možná je to horší a někdo mu zaplatil, aby nechal včera večer řetěz nezamčený.“

„Nebo vrah ten zámek vypáčil,“ předložil jsem další možnost. „Je to jen levný jednoduchý kousek, který koupíš kdekoli za rohem.“

Milo se ohlédl a zadíval se na budku. „Člověk s Chaconovou minulostí ví, jak na to, a nemá nejmenší motivaci s krádežemi přestat. Jakmile se tomu syčákovi dostanu na kobylku, vrátím se sem s nějakou pákou a vytáhnu na něj napomáhání a spoluvinu.“

Jakmile, ne kdyby.

Bylo fajn vidět ho přemýšlet o budoucnosti.

7

Schůzka s rodiči Antoina Beverlyho byla naplánována na poledne následujícího dne.

Hned po příchodu do Milovy kanceláře jsem si všiml vzkazu na dveřích: A, místnost 6.

Byla to největší místnost, nacházela se až na konci chodby. Rozhovor už probíhal, na klice visela cedulka Nerušit.

Zaklepal jsem a vešel dovnitř.

Naproti Milovi seděl černošský pár středního věku. Na stole před ženou ležela malá fotografie chlapce. Když jsem vstoupil, žena vzhlédla, vzala mě na vědomí, ale pak se její pohled vrátil k fotce.

Muž, který seděl vedle ní, měl na sobě upnutý hnědý oblek, bílou košili a zlatou kravatu sepnutou stříbrnou sponou. V klopě saka měl zapíchnutý ozdobný špendlík v podobě americké vlajky. Šedivé vlasy měl krátce sestřižené, vpředu postupně přecházely v kůži čela. Úsměv, který se objevil pod bílým knírem, byl spíš povinný.

Žena měla na sobě uhlově černý kostým. Její vyčesané vlnité vlasy byly ještě o odstín tmavší než oblečení. Váhavě odtrhla pohled od fotografie a položila ruce dlaněmi na stůl.

Milo nás představil. „Pane a paní Beverlyovi, toto je náš psycholog doktor Delaware. Doktore, Gordon a Sharna Beverlyovi.“

Gordon Beverly napůl vstal a opět si sedl. Jeho žena řekla: „Ráda vás poznávám, pane doktore.“

Stiskli jsme si ruce. Dotek její dlaně byl suchý a ledový. Sedl jsem si vedle Mila.

„Pan a paní Beverlyovi mi přinesli tuhle fotku svého syna,“ řekl.

Prohlížel jsem si fotku možná déle, než bylo potřeba. Usmíval se z ní kluk s jasnýma očima a mezerou mezi předními zuby. Měl krátké vlasy, modrou košili a kostkovanou kravatu.

„Doktore, právě jsem vysvětloval, že jsem vás přizval kvůli komplikovanosti tohoto případu.“

Sharna Beverlyová promluvila. „Mohli jsme se obrátit na psychiatra, protože pokud to nebyl ten maniak z Texasu, byl to nějaký jiný maniak. Věděla jsem to od samého začátku a pořád jsem to těm detektivům opakovala.“ Stříbřitě nalakovaným nehtem se dotkla okraje fotky. „Je to už tak dlouho. Nikdo nic neudělal.“

„Pokoušeli se,“ ozval se její manžel. „Ale neměli žádnou stopu.“

Pohled Sharny Beverlyové říkal, že jeho slova považuje za rouhání. Obrátila se ke mně. „Jsem tu, abych vám pověděla, jaký Antoine byl. Abyste pochopil, že neutekl.“

„Z toho ho nikdo nepodezřívá, paní Beverlyová.“

„Ale před šestnácti lety ho podezřívali. Pořád mi tvrdili, že utekl, utekl. Antoine si rád zažertoval, ale byl to hodný chlapec. Další naši kluci šli na vysokou školu a Antoine to měl v plánu taky. Obzvlášť vzhlížel ke svému staršímu bratrovi. Brent má titul z akustického inženýrství. Pracuje u filmu. Gordon mladší je účetní u instalatérské firmy.“

„Antoine chtěl být lékařem,“ dodal Gordon Beverly.

„Nejspíš jste to už slyšeli alespoň tisíckrát,“ řekla jeho žena, „ale nejhorší je nevědět. Doktore, buďte ke mně upřímný. Při tom, co víte o maniacích, jaká je šance, že ten ďábel z Texasu mluví pravdu?“

„Velmi rád bych vám dal odpověď podloženou fakty, paní Beverlyová,“ řekl jsem. „Ale tohle zatím nemáme jak zjistit. Jeho tvrzení jistě stojí za bližší ověření. Jako každý jiný úhel pohledu.“

„To je přesně ono,“ řekla. „Každý úhel pohledu. To jsem řekla těm detektivům před šestnácti lety. Prohlásili, že už nemohou nic udělat.“

Pohlédl jsem na snímek. Chlapec, který už nikdy nezestárne.

Shama Beverlyová pokračovala. „Měli mít aspoň tolik slušnosti, aby nám odpověděli na telefonáty.“

„Zpočátku odpovídali, pak přestali,“ doplnil Gordon.

„Přestali dost rychle.“ Zjevně měla ráda poslední slovo.

„Je mi to opravdu líto,“ řekl Milo.

„To nemusí, poručíku. Můžeme něco udělat teď“

„Vrátím se k tomu, o čem jsme už mluvili,“ řekl Milo. „Jak si Antoine našel tu práci u časopisu?“

„Jednalo se o prodej předplatného,“ opravil ho Gordon Beverly. „Ve slušné bílé čtvrti. Předpokládali jsme, že tam bude bezpečno.“

Jeho žena se zamračila. „Pan poručík se neptá co, ale jak. Našel si ji ve škole. Někdo dal těsně před letními prázdninami na nástěnku letáček. Antoine rád pracoval.“

„Antoine byl ctižádostivý,“ pokračoval její muž. „Mluvil o tom, že bude chirurg. Měl rád všechno, co se týkalo vědy.“

Sharna Beverlyová pokračovala. „Podle letáčku to vypadalo na snadný výdělek, časopisy se prý prodávají samy, přímo skáčou lidem do rukou. Řekla jsem Antoinovi, že to zní trochu hloupě, ale on se nedal přesvědčit. Opsal si číslo a v sobotu šel na schůzku. Vzal si s sebou dva kamarády a všichni tři souhlasili, že tu práci vezmou. Poslali je do Culver City, které bylo v té době pouze bílé. Pracovali pět dní v kuse a Antoine prodal nejvíce předplatného. Následující pondělí se Antoine nevrátil domů. A pak už nikdy.“

„Zažil Antoine nebo jeho kamarádi při práci něco nepříjemného?“

„Antoine si postěžoval, že mu pár lidí vynadalo a že mu zabouchli dveře před nosem,“ řekla Shama.

„Nazvali ho nejhanlivějším výrazem pro černocha,“ doplnil Gordon. „A použili i jiná podobná slova.“

„Nikdy jsem nepochopila, proč poslali ty chlapce zrovna do bílé čtvrti,“ řekla Sharna. „Lidé v Crenshaw přece také čtou časopisy.“

„Předpokládali jsme, že tam bude bezpečněji,“ namítl její manžel.

„Zjevně nebylo,“ odsekla.

Dotkl se jejího lokte. Odtáhla se. Pohladila fotografii. „Vydali ty kluky napospas cizím lidem.“

„Prošli tehdy před šestnácti lety ti detektivové čtvrť, kde Antoine pracoval?“ zeptal se Milo.

„Tvrdili, že mluvili úplně s každým,“ řekla Shama. „I kdyby ne, myslíte, že by to přiznali?“

Zkřížila ruce na prsou.

„Jak se jmenovala ta firma, která si Antoina najala?“ zjišťoval Milo.

„Mládí v akci,“ řekla Sharna. „Skončili s tím hned poté, co Antoine zmizel. Přinejmenším v L. A. ano.“

„Kvůli tomu, že Antoine zmizel?“

„Po Antoinově zmizení jim už školy nedovolily vyvěšovat reklamní letáčky. Zašla jsem do knihovny, sedla jsem si k počítači a chtěla jsem je najít. Nenašla jsem o nich jedinou zmínku. Udělala jsem to včera, když jsem zjistila, že půjdeme sem za vámi. Jediný člověk, kterého si pamatuji, byl jakýsi pan Zint. Zavolal nám a řekl, že je mu to velmi líto. Připadalo mi, že má strach, abychom ho nežalovali. Nevěděl nic, co by nám mohlo pomoci.“

„Antoine pracoval se dvěma kamarády,“ připomněl jsem.

„S Willem a Bradleym,“ řekla bez zaváhání. „Wilsonem Goodem a Bradleym Maisonettem. Kamarádili se už od školky. Pomáhali nést rakev a plakali jako děti. Řekli mi, že Antoine prodával nejvíce.“ Zdráhavé se usmála. „Antoine vás dokázal přemluvit k čemukoli.“

Milo si obě jména zapsal.

Shama Beverlyová zvedla fotku a přitiskla si ji na prsa. Její prsty zakryly horní část Antoinova obličeje. Při pohledu na jeho věčný úsměv mě zabolely oči.

„Oznámili Brad nebo Will během těch pěti dnů něco neobvyklého?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla. „Ptala jsem se jich. Dodávka je jednoho po druhém vysadila v Culver City. Antoine vystoupil první a taky ho pak měli jako posledního naložit. Jenže v určenou dobu na tom místě nebyl. Dodávka na něj hodinu čekala. Pak jezdili po okolí a hledali ho. Pan Zint pak odvezl Bradleyho a Willa zpátky ke škole, kde je vždycky vyzvedával, a zavolal policii. Bradley a Will byli otřeseni. Hlavně Bradley. Ten už totiž zažil napadení.“

Gordon se přidal. „Ne v naší čtvrti. Když byl na návštěvě u bratrance v Comptonu.“

„Kdyby to záleželo jen na mně, rozjela bych se do Texasu, nechala toho dábla trochu mučit a pak připojit na jeden z těch elektrických detektorů lži, které používají na Guantánamu na ty prevíty z Al-Káidy. Brzy by bylo všechno jasné,“

Podívala se na svého muže.

Ten se prsty dotkl americké vlaječky v klopě.

„Poručíku,“ pokračovala Sharna. „Co si myslíte o té historce, kterou ten ďábel rozhlašuje? Myslíte si, že je na ní něco pravdy?“

„Kéž by bylo, paní Beverlyová,“ řekl Milo. „Pravda ale je, že tyhle ztracené existence lžou tak snadno, jak dýchají, a udělaly by všechno, jen aby unikly popravě.“

„Jaký jé tedy váš plán?“

„Možná vás zklamu, paní Beverlyová, ale já opravdu začínám od začátku. Když teď vím, že se Bradley Maisonette a Will Good s Antoinem velmi dobře znali a byli jedni z posledních, kdo ho viděli, začnu u nich. Nevíte náhodou, kde bych je našel?“

„Ve spisu to není?“

„Ten spis je poněkud neúplný.“

„Hmm. Tak tedy Will koučuje fotbal na katolické škole, ale nevím, na jaké.“

„Svatý Xavier,“ doplnil Gordon.

Sharna se na něj překvapeně podívala.

„Psal o tom Sentinel. Před pár lety byl trenérem v Riverside, pak se přestěhoval sem. Zavolal jsem mu a zeptal jsem se, jestli si nevzpomněl ještě na něco o Antoinovi. Řekl, že ne.“

„To se podívejme,“ řekla Sharna. „Co všechno jsi mi ještě neřekl?“

„Nemá smysl ti něco říkat, když není co.“

Sharna Beverlyová pokračovala. „Z Bradleyho Mainsonetta nevyrostlo nic dobrého. Podle toho, co vím, strávil většinu života ve vězení. Nikdy neměl žádnou pořádnou rodinu.“

„Myslím, že my jsme harmonická rodina,“ řekl Gordon. „Antoine přišel domů a nadšeně nám vykládal, že si vydělá velké peníze. Sdílel jsem jeho nadšení.“

Shama se zamračila. „Časopisy se prodávají samy, lidé časopisy milují víc než samotný život. Řekla jsem mu: ‚Antoine, to zní příliš dobře na to, aby to byla pravda.‘ Řekla jsem mu, že se chci s těmi lidmi setkat a ujistit se, že se nechtějí obohatit na jeho úkor. Antoine se naštval, začal poskakovat a prosil mě a zapřísahal: ‚Věř mi, mami. Neztrapni mě, mami, ostatní rodiče do toho taky nestrkají nos.‘ Namítla jsem, že když jsou hloupí oni, nemusím být přece hloupá taky. Antoine ale nepřestával žadonit a pak nasadil ten svůj úsměv.“ Po očku pohlédla na fotku a stiskla rty.

„Řekla jsem Antoinovi, že dnes je ten problém, že se nikdo nestará. Ale on nedal pokoj, pořád mě přesvědčoval, říkal, že jestli se tam ukážu, Will a Brad a všichni ostatní si z něj budou celé léto utahovat. Pak přinesl vysvědčení. Měl samá áčka a béčka, tak půl na půl, vedl si skvěle. Tvrdil, že tím dokazuje, jak je chytrý, a že bychom mu měli věřit,“

Když domluvila, seděla celá zhroucená. „Takže jsem to vzdala. Byla to ta největší chyba, jakou jsem kdy udělala, a platím za ni celých šestnáct let.“

Gordon se ji pokusil utěšit. „Miláčku, pořád ti přece říkám, že není důvod…“

Z očí jí vyšlehly plameny. „Pořád mi říkáš, pořád mi říkáš.“ Vstala, došla ke dveřím, otevřela je a dala si záležet, aby je zavřela bez sebemenšího bouchnutí.

Tím dala najevo větší vztek, než kdyby jimi práskla.

„Omlouvám se,“ řekl Gordon Beverly.

„Nemáte se proč omlouvat, pane,“ ujišťoval ho Milo.

„Je to dobrá manželka a matka. Takovou ránu si nezasloužila.“

„To ani jeden z vás.“

Gordonu Beverlymu se roztřásly tváře. „Pro matku je to možná horší.“

„To tedy byla zábava,“ postěžoval si Milo, když jsme osaměli u něj v kanceláři. „Teď mám v srdci zapíchnuté dva malé rybářské háčky a dva slušní hodní lidé tahají za udičky. Je čas prověřit tu agenturu Mládí v akci. Pořád zbývá nepatrná šance, že ještě existuje a že ji paní Beverlyová přehlédla.“

Nepřehlédla. Milo se pustil do hledání Antoinových přátel.

Po zadání jména Wilsona Gooda jsme dostali několik odkazů na univerzitní fotbalové zápasy a přípravnou školu svátého Xaviera v jižním L. A. Good byl kromě koučování vedoucím katedry tělesné výchovy.

Trestní rejstřík Bradleyho Maisonetta byl dost rozsáhlý. Přes tucet usvědčení z držení narkotik plus předvídatelné krádeže, které k závislosti na drogách patří.

Naposledy byl podmínečně propuštěn před jedenácti měsíci. Jeho adresa v centru patřila domu financovanému vládou. Milo zatelefonoval jeho kurátorovi, ale odpověděl mu záznamník, takže alespoň zanechal vzkaz.

Vytáhl z kapsy košile doutníček, odloupl celofán a navlhčil špičku, ale nezapálil ho. „Myslíš, že bych měl udělat ještě něco?“

„Proč prostě nepošlou Jacksona z Texasu sem a nenechají ho, ať ty hroby ukáže?“

„Protože u něj existuje vysoké riziko útěku – pokusil se o něj už čtyřikrát a jednou se mu to podařilo, a dokonce u toho zranil strážce. V žádném případě ho nepustí z vazby, dokud nějaké místní oddělení nepřijde s přesvědčivým důkazem. Zatím se tři Jacksonova tvrzení ukázala jako falešná – zločiny, u nichž neměl ani páru o tom, že už byly vyřešeny. Ten hajzl nejspíš hledal na internetu otevřené hororové případy, na kterých by mohl něco urvat. Bohužel ho nemůžeme odepsat, protože v sázce je hodně. Kdyby se mi alespoň podařilo najít Antoinovu složku, mohla by mě někam popostrčit.“

„Kde skončili detektivové, kteří na případu původně pracovali?“

„Jeden zemřel a ten druhý žije někde v Idahu. Přinejmenším mu tam chodí penze. Několikrát jsem mu volal, ale neodpověděl. K tomu tady mám Ellu Mancusiovou, jejíž tělo sotva vychladlo. Proč si myslím, že zraním srdce manželů Beverlyových?“

Strčil začátek Antoinova nového spisu do šuplíku. Pak změnil názor a položil ho vedle počítače. „Nechal jsem sledovat Tonyho Mancusiho, dostal jsem tři uniformované nováčky, kteří si hrají na tajné. Z noci, kdy se ztratil bentley, nebyl dosud hlášen žádný zločin, a pan Heubel nechal auto umýt a vyčistit hned ten den, co se Sean pokusil odebrat vzorek, takže šance, že něco najdeme, je menší než nulová. Tohle strčím na dno šuplíku.“

„Pomohlo, když jsi dal médiím informace o Elle Mancusiové?“

„Znáš noviny – možná ano, možná ne. Tiskové oddělení říká, že by mohlo být něco dnes ve večerních zprávách.“

Zazvonil mu telefon. Milo chvíli poslouchal, něco si zapsal a vypnul ho. „Dostal jsem vzkaz od jednoho z Elliných údajně nezúčastněných bratranců a sestřenic. Chce se mnou mluvit. Je odsud kousek, pracuje v obchodě se svítidly na Olympiku a v Barringtonu. Možná se na nás bohové usmáli.“

Obchod Brilliant Crystal and Lighting byl synonymem pro takřka sto metrů čtverečních plných záře a třpytu.

Aaron Hochswelder nás uvítal ve dveřích. Oznámil nám, že obchod vlastní a že poslal zaměstnance na svačinu. Vedl nás do zadní části předváděcí místnosti. Horko z nesčetných žárovek mě pálilo na šíji. Oslepující světlo evokovalo zážitek s blízkou smrtí.

Hochswelderovi bylo přes šedesát let, ale měl dosud tmavé vlasy, byl vysoký, vyzáblý, s koňským protáhlým obličejem a liščíma očima. Měl na sobě zelenou košili s krátkým rukávem, volné kalhoty a naleštěné polobotky.

„Děkuji, že jste tak rychle přišli,“ řekl. „Mohl bych sice říct, že mě se to netýká, ale měl jsem pocit, že si s vámi musím promluvit. Pořád nemůžu uvěřit tomu, co se Elle stalo.“

„Byla to vaše sestřenice?“

„Z prvního kolena. Její otec byl starší bratr mého otce. Ella mě často hlídala.“ Jeho pozornost přitáhla nerozsvícená žárovka v benátském lustru. Sáhl nahoru, otočil žárovkou a znovu ji rozzářil. „Máte ponětí, kdo to mohl udělat?“

„Zatím ne. Cokoli nám řeknete, se může ukázat jako užitečná informace.“

Aaron Hochswelder vtáhl tváře a přemýšlivě je žvýkal. „Vůbec si nejsem jistý, jestli bych to měl říkat, ale setkali jste se už s jejím synem Tonym?“

„Setkali.“

„A co si myslíte?“

„O čem?“

„O jeho… osobnosti.“

„Zdá se, že mu teď štěstí příliš nepřeje.“

„Jako by ho někdy měl.“

„Těžký život?“ zeptal se Milo.

„Může si za to sám.“ Šlachy na předloktích se mu viditelně napjaly. „Nechci nic rozdmýchávat, ale…“

„Něco vám na Tonym vadí?“

„Je těžké mluvit takhle o rodině, ale možná byste se na něj měli blíž zaměřit.“

„Jako na vraha?“

„Je to bolestná myšlenka. Netvrdím, že by něco takového udělal…“

„Ale…,“ navázal Milo.

„Možná zná ty správné lidi? Neříkám, že zná. Je to jen… Je to opravdu těžké. Připadám si teď jako odrodilec.“ Hochswelder se nadechl nosem a vydechl ústy. „Chci jen říct, že Tony je jediný, kdo mě napadá. Jediný z rodiny.“

„Tony říkal, že žádná rodina není.“

„Protože se sám rozhodl, že s nikým nechce mít nic společného.“

„S nikým?“

„Se mnou, mou ženou a našimi dětmi, mým bratrem Lenem, jeho ženou a jejich dětmi. Bratr je zubař, bydlí v Palos Verdés. Žádné z dětí se s Tonym nesblížilo. Což je, upřímně řečeno, dobře.“

„Špatný vliv?“

Hochswelder lupl klouby prstů. „Nechci, abyste si mysleli, že tady spřádám na Tonyho nějakou vendetu. Je to jen… Dnes ráno mi zavolal a řekl mi, co se stalo jeho matce. Tak jsem se to dozvěděl. Předtím se celé roky neozval. Řekl, že nemá sílu volat někomu dalšímu, že bych to měl udělat já. Zbavil se odpovědnosti. Naznačil taky, že bych se měl postarat o pohřeb. Finančně i organizačně.“

„V jakém byl rozpoložení, když vám volal?“

„Neplakal ani nevzlykal. Spíš byl… mimo.“

„Jak mimo?“

„Jakoby duchem nepřítomný.“

„Měl někdy něco s drogami?“

„Jako dítě,“ řekl Hochswelder. „Podle slov mých dětí. Myslím si taky – celá rodina si myslí, že je možná gay, takže je tu celá řada problémů.“

„Proč si to rodina myslí?“

„Nikdy se nescházel s děvčaty – alespoň o tom nevíme – a nikdy se neoženil. Nechová se slabošsky, to ne, ale občas udělá – nevím, jak to říct – něco zženštilého, chápete? Je to projev manýrismu? Dříve jsme o tom občas mluvili. Jak v jednu chvíli Tony udělá něco takového – pohodí vlasy, zamrká řasami. A pak bum a je jako normální člověk.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Na Den díkůvzdání před čtyřmi lety. Bratr pořádal rodinnou sešlost a Tony se ukázal s Ellou. Vypadal, jako by si nepral oblečení. Docela přibral. Možná se předtím najedl, protože z připravené tabule, si skoro ani nevzal. Před zákuskem vstal, odešel do koupelny, a když se vrátil, oznámil, že si zavolal taxík a že na něj počká venku. Ella se za něj styděla. My ostatní jsme se tvářili, že se vůbec nic nestalo, a normálně jsme pokračovali v jídle.“

„Měl nějaký důvod odejít dříve?“

„To je právě to. Nedošlo k žádné výměně názorů nebo něčemu podobnému. Bum, najednou vstal a oznámil, že jde. Jako by ho něco vytočilo, ale můžu přísahat, že se nestalo nic, kvůli čemu by se choval tak divně.“

„Je Tony vznětlivý?“ zeptal se Milo.

Hochswelder se poškrábal na spánku. „Ani ne, to nemůžu říct. Spíš naopak, byl vždycky tichý. Nikdo mu nerozumí.“

„Proč se chová zženštile a tak.“

„Proto a taky kvůli tomu, že je prostě divný. Jako s tím zákuskem. Vstane, nikomu nic neřekne a odejde. Jako obvykle si nechá důvod pro sebe. Jeho otec byl stejný, ale alespoň chodil na rodinná shromáždění a předstíral společenské chování. I když, upřímně, většinu času seděl venku a kouřil – byl silný kuřák, proto taky dostal infarkt. Pracoval pro nějakou mlékárnu, dodávali do studií a díky tomu tam taky sehnal juniorovi práci. Paramount to byl myslím. V podstatě tam dělal něco jako správce, nosil věci, pomáhal, ale studia platí své zaměstnance dobře, je tam hodně tlaku ze strany odborů. Tony junior by byl na tom finančně velmi dobře, ale začal tvrdit, že si poranil záda, skončil tam a od té doby nedělá nic.“

„Začal to tvrdit?“

„Nejspíš ho opravdu něco bolelo. Koho taky nebolí?“

„Co víte o jeho braní drog?“

„Vím jen to, co mi řekly děti.“

„Vaše děti?“

„Moje a Lenový. Není to tak, že by Tony patřil ke žhavým tématům našich rozhovorů, jen na to přišla řeč. U nás doma mluvíme o všem.“

„Co podle vašich a bratrových dětí Tony bral?“

„Nikdy nic konkrétního nepadlo. Spíš mluvily o tom, že byl Tony pořád nadopovaný a že ve škole propadal. Což bylo pro Ellu obzvlášť těžké. Vzdělání pro ni bylo hodně důležité.“

„Zmínila se někdy, že je zklamaná?“

„Ella nepatřila k lidem, kteří se dělí o své pocity. Ale všichni cítili, že je pro ni Tony velkým zklamáním. Osobně si taky myslím, že Tony hraje. Vlastně jsem si tím jistý. Můj syn Arnold ho jednou viděl v jednom indickém kasinu v Palm Springs. Arnold a jeho rodina tam byli na dovolené a on a Rita – jeho žena – sázeli na čísla, jen to tak z legrace zkoušeli, nejsou žádní gambleři. Když si šli vyzvednout děti do dětského koutku, který to kasino pro své hosty má, všiml si Arnold Tonyho. Seděl u karetního stolu a hrál blackjack. Arnold se ho chystal pozdravit, i když si s Tonym nejsou moc blízcí, jen chtěl být přátelský. Ale pak Tony položil karty a prohrál všechny peníze. Vztekle vyskočil a s nadávkami odcházel pryč. Arnold neměl pocit, že je vhodná chvíle chovat se společensky.“

„Máte ještě jiné příklady, které by dokládaly Tonyho hraní?“

„Ne, ale Arnold povídal, že podle toho, jak Tony seděl – celý shrbený – a skrýval karty, vypadalo to, že nehraje poprvé.“

„Drogy a gamblerství,“ shrnul Milo. „Ještě něco?“

„Ještě to, že je gay,“ připomněl Hochswelder. „Z ničeho ho ale neobviňuji, jen předávám informace. Nechci, abyste si mysleli, že mám něco proti Tonymu, to ne, je mi ho líto. Upřímně řečeno, život s jeho otcem nemohl být vůbec snadný. Ten míval špatné nálady. Horká italská krev. Ale s tím, co se stalo Elle… Jen jsem si myslel, že bych vám to měl říct.“

„Čistě teoreticky, pane Hochsweldere,“ řekl Milo. „Předpokládejme, že Tony má opravdu něco společného s Ellinou vraždou. Jaký motiv by podle vás měl?“

„Ale ne, poručíku, nechci zabíhat tak daleko.“

„Jen teoreticky,“ trval na svém Milo. „Jen mezi námi, tady a teď, nic se neobjeví v záznamu.“

Hochswelder skousl dolní ret. „Jak znám Ellu, nejspíš nechala všechno Tonymu. Není důvod, proč by neměla, byl její jediné dítě. I když, dle mého názoru, dávat peníze někomu, kdo nepracuje, je jako spláchnout je do záchodu.“

„Vy jste Tonymu na to údajné zranění neskočil, že ne?“

„Kdoví?“ Hochswelder pokrčil rameny. „To je jen mezi ním a Bohem.“

„Jak byste popsal Tonyho vztah k matce?“

„Jak už jsem říkal, Ella o svém osobním životě nemluvila.“

„Všiml jste si někdy, že by mezi nimi vládlo nepřátelství?“

„Ne, to bych neřekl. Kromě té příhody na Díkůvzdání.“

„Byla na něj Ella naštvaná?“

„Oba vypadali napjatě, když přišli. Ella se tak nějak strnule usmívala, jako by předstírala, že je šťastná.“

„A co Tony?“

„Ten byl uzavřený ve svém světě.“

„Napadá vás, proč by mezi nimi mělo být napětí?“

„Vůbec ne.“

„Pojďme teď změnit téma. Jaké měla Ella přátele?“

„Nikdy jsem žádné její přátele neviděl,“ řekl Hochswelder. „Ona a její muž žili spíš pro sebe. Každý rok jsme ji zvali na Vánoce a říkali jsme jí, ať s sebou vezme Tonyho juniora. Každý rok přišla s krásným ovocným košem. Tony se nikdy neukázal. Abych řekl pravdu, pochybuji, že mu to pozvání vůbec vyřídila.“

„Proč by neměla?“

„Věděla, že není moc společenský. A po té scéně na Den díkůvzdání se asi styděla.“

„Když odešel před zákuskem.“

Hochswelder poopravil další žárovku. „Věřte mi, poručíku, ty zákusky stojí za to, aby u nich člověk poseděl. Moje žena peče a bratrova žena taky. Ten rok jsme měli šest koláčů, puding a kompot. Podle toho, jak Tony koukal, když holky prostíraly, by si jeden myslel, že se mu chystáme naservírovat odpadky.“

8

Opustili jsme obchod se svítidly a vyšli do příjemného podvečera.

„To místo je jak Danteho Peklo. Okouzlující chlapík, že?“

„V žádném případě Tonyho nepomlouval.“

Nastoupili jsme do neoznačeného policejního auta a Milo nastartoval. „Úzce semknutý rodinný klan. Vyvolávají zdání, které je jen zbožným přáním. Vyvodil sis z těch jeho řečí nějaké závěry?“

„Jeho popis rodiny Mancusiových je rozhodně zajímavý. Nespolečenský otec s věčně špatnou náladou, izolovaná rodina. Zneužívající rodiče dokážou skvěle uzavřít rodinu před okolím, takže Tony mohl mít pořádně krušné dětství.“

„Myslíš, že kvůli tomu mohl Tony nenávidět matku natolik, že na ni vzal nůž?“

„Zneužívané děti mohou nenávidět rodiče, který jim nepomohl. Moskow říkal, že když Tony Ellu navštívil, nikdy ho nevyprovodila, takže mezi nimi určitě něco bylo.“

„Nestál jí za to, aby kvůli němu vstala ze židle, ale pro noviny si došla.“

„A tam ji dostal,“ řekl jsem. „Zajímavé.“

„Myslíš, že to tak bylo?“

„Možná ne. Symbolika může vést do různých temných sfér.“

„Jestli v sobě Tony dusil primitivní zlobu a chronickou bolest, neprobudilo to jeho predispozice?“

Zamyslel jsem se. „Dokud ho Ella finančně podporovala, dokázal udržet své pocity pod kontrolou. Zavřela kohoutek a on to bral jako další opuštění. Navštívil ji, prosil, dovolával se mateřské podpory, ale řekla ne. Začal se s ní hádat. Ona se na něj rozzlobila. Jestliže doopravdy ztratila trpělivost, mohla mu pohrozit, že změní poslední vůli a vše odkáže Armádě spásy.“

„Řekla Baroneové, že nechce kopii závěti domů. Možná ji chtěla uchránit před Tonym.“

„Milion tři sta tisíc za ten dům,“ řekl jsem. „To je pořádné pokušení. Jestli nezvládá svou hráčskou vášeň, zná možná ty správné lidi, kteří by to pro něj udělali.“

Chvíli jel mlčky. „Zní to docela logicky, ale Hochswelder mluvil o Tonyho nutkavé potřebě hrát na základě jediné příhody vyprávěné navíc z druhé ruky. Krom toho nemá Tonyho rád, takže cokoli o něm říká, je víceméně nevěrohodné.“

Po chvilce dodal. „Neupravený tlusťoch, který není aranžér, květinář ani choreograf, a gay? Nemožné.“

Rozesmál jsem se. „Myslíš, že je jeho sexuální orientace relevantní?“

„Ty ne?“

„Co tím myslíš?“

„Další stránka jeho osobnosti, kterou matinka neschvaluje,“ řekl. „S tímhle se někdy rodiče nesmíří.“

Po návratu na stanici se spojil s mladým důstojníkem v civilu, který sledoval Tonyho Mancusiho. Dle jeho výpovědi opustil subjekt svůj byt jen jednou, aby si koupil burrito a limonádu v jednom stánku na Sunsetu, kousek od Hillhurstu. Mohl tam dojít pěšky, ale svezl se tam autem, které pak použil jako jídelní vůz. Zaparkoval ho na parkovišti a cpal se.

„Důstojník Ruiz si všiml, že subjekt vyhodil obaly od jídla z okna na zem, místo aby použil koš, který stál jen pár metrů od něj. Důstojník Ruiz začal citovat přestupky, kterých se subjekt dopustil. Když jsem důstojníku Ruizovi připomněl, že odhazování odpadků na soukromém pozemku je sice dokladem špatného chování, ale nestojí za obvinění, byl viditelně zklamaný.“

„Dychtivý strážce zákona,“ řekl jsem.

„Je mu teprve jednadvacet let a před šesti měsíci vyšel z akademie. Ti druzí dva jsou stejní zelenáči. Mám pocit, jako bych se staral o školku, ale nedá se jim upřít, že jsou snaživí.“

„Šel Mancusi po obědě ještě někam?“

„Rovnou domů a je tam doteď. Rád bych získal výpis jeho telefonních hovorů.“

Prošel vzkazy, které ležely na jeho stole. První čtyři zahodil, pátý si pozorně přečetl a řekl: „Zázraky se ještě dějí. Sean má tvůrčí dny.“

I když byl Binchy pořád oficiálně v oddělení krádeží aut, nepřestal kontrolovat hlášení o zločinech, které časově souvisely s dobou, kdy se ztratil bentley. Pokud šlo o vraždy, znásilnění nebo napadení, skončil s prázdnou, stejně jako Milo. Sean však zašel ještě dál a narazil na pohřešovanou osobu.

Milo mu zavolal, zavrčel pochvalu a poslechl si podrobnosti.

„Katrina Shonská, osmadvacetiletá běloška, hnědooká blondýna, sto šedesát dva centimetry, padesát pět kilogramů. Byla tu noc s kamarádkami na večírku, domů odjela sama a pak už o ní nikdo neslyšel. Matka ohlásila její zmizení o tři dny později. A tak dlouho to taky trvalo, než se dostala do počítače.“

„Hodný Sean,“ řekl jsem. „Vedeš dobrou školku, strejdo Sturgisi.“

Pan a paní Hedgesovi bydleli v rozlehlém vlastním bytě ve čtrnáctém patře luxusní budovy na Wilshire Corridor. Prosklené zdi nabízely pohled jižním směrem, který se však vyhýbal oceánu – Inglewood, Baldwin Hills a příletové dráhy letiště. Výška a bezhvězdná noc proměnily míle zástavby ve světelnou show.

Royal a Monica Hedgesovi seděli na nízké značkové pohovce. Oba kouřili. Podlahy z černé žuly kontrastovaly s bělostnou diamantovou omítkou stěn, která vrhala po místnosti odlesky světla. Všude spousta umění a velkých obrazů, na nichž převládaly odstíny šedé.

Věk Moniky Hedgesové jsem odhadoval na padesát až šedesát let. Byla to drobná blondýna, hubená, dalo by se říct, že až vysušená, hnědé oči měla silně zdůrazněné černou linkou a obličej nepřiměřeně protáhlý. Měla hezké nohy, zdůrazněné krátkými černými společenskými šaty.

Royal Hedges vypadal minimálně na sedmdesát a jeho kaštanové tupé bylo natolik kvalitní, že vypadalo jako skutečné vlasy. Měl na sobě červenou košili, bílé kalhoty a růžové semišové mokasíny bez ponožek. Ukryl čtvrté zívnutí za dlaň posetou stařeckými skvrnami a odklepl popel do chromovaného popelníku.

„Katrina je mé jediné dítě,“ řekla Monica. „Z druhého manželství. Její otec je už dlouho pryč.“

„Zmizel?“ zeptal se Milo.

„Kdepak, zemřel.“ Tón, kterým to pronesla, napovídal, že to pro ni nebyla žádná ztráta.

Podle řeči těla jejího třetího manžela bylo nad slunce jasnější, že tuto záležitost považuje za čistě její věc.

„Zatím nepropadám panice, poručíku,“ řekla, „ale začínám být trochu nervózní. Katrina se už navyváděla spoustu hloupostí, ale tohle nikdy neudělala. Že by se týden neozvala. Nemůžu se zbavit obav, protože takové už matky jsou. Ačkoli docela čekám, že sem vejde s nějakou další hloupou výmluvou.“

Royal řekl: „Hned přijdu.“ Poklepal ji po koleni, vstal a vyšel z pokoje.

„Muži a jejich močové ústrojí,“ řekla Monica Hedgesová. „Musí pořád chodit. Jsme svoji dva roky, ale Katrinu skoro nezná.“

„Nemá Katrina nějaké přátele nebo příbuzné, které by mohla jet navštívit?“

„Myslíte rodinu jejího otce? Rozhodně ne. Norm Shonsky do jejího života vůbec nezasáhl a jeho rodina taky ne.“

Nenuceně mávla rukou. Ani se nepodivila, že ji kvůli pohřešované osobě přišel až domů navštívit policista s takovou hodností a pracovním zaměřením.

Při svých příjmech ale byla nejspíš zvyklá na veškeré služby až do domu.

„Kromě toho,“ pokračovala. „Katrina nechodí na návštěvy. Impulzivně se sebere a jede.“

„Kam jezdí, paní Hedgesová?“

Opět mávla rukou. „Kamkoli. Do Mexika, do Evropy. Jednou se dokonce vydala na Tahiti. Proto jsem mluvila o hloupém vyvádění. Najde si na internetu levný let a bez jakéhokoli plánování se sebere a odletí.“

„Sama.“

Ticho.

„Paní Hedgesová?“

„Jsou v tom i muži předpokládám,“ řekla. „Pokud s nějakým neodcestuje, najde si ho na místě. Dá si záležet, aby mi to náležitě vylíčila, když se vrátí.“

„Co vám vykládá?“

„Jak se chovala tak, že bych s tím rozhodně nesouhlasila. Říká to jen proto, aby mě vydráždila. Výjimkou je, když si s sebou zapomene vzít dost peněz na útratu a zoufale mi volá. Když se tohle stane, chová se jako turista z dokumentárního cestopisného filmu. Chodí po památkách, muzeích, obdivuje staré kostely.“

Dychtivě potáhla z cigarety. „Miluji svou dceru, poručíku, ale ona dokáže jít pořádně na nervy.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

Zaváhala. „Asi před měsícem, tak nějak. Nehádaly jsme se, nic takového. Ale Katrina sama sebe přesvědčila, že potřebuje být nezávislá. Jinými slovy, žádný kontakt s matkou, dokud to nebude vyžadovat finanční situace. Ani bych nevěděla, že zmizela, kdyby mi nezavolala její kamarádka a nezeptala se, jestli není Katrina u mě.“

„Která kamarádka?“

„Děvče jménem Beth Hollowayová. Nikdy jsem se s ní nesetkala. Byla s Katrinou v tom klubu, ale pak se rozdělily a od té doby se jí Katrina neozvala.“

Milo nahlas přečetl Katrininu adresu ve Van Nuys, uvedenou na řidičském oprávnění. „Souhlasí to, paní Hedgesová?“

„Ano.“

„Žije Katrina sama?“

„Ano. V hnusné díře.“

„Jsou teď v jejím životě nějací muži?“

„O žádných nevím,“ řekla Monica Hedgesová. Na konci věty ztišila hlas, jako by pochybovala o věrohodnosti svých slov. „Katrina si své soukromí chrání.“

„Jak dlouho bydlí na téhle adrese?“

„Patnáct měsíců.“ Típla cigaretu a dívala se na pomalu mizející kouř.

„Pokud jde o hlídání.“

„Nevpouští mě do svého soukromí.“

„Neurazte se prosím, ale myslíte, že by mohla něco skrývat?“

„Je to možné, poručíku. Nepochybuji ale, že kdyby si našla někoho významného nebo bohatého, objevila by se tu s ním, jen aby mi dokázala, že se pletu.“

„V čem se podle ní pletete?“

„Je to krásná dívka, poručíku. Pořád jí říkám, že má na víc, že se musí pohybovat v jiných kruzích. Royal i já jsme členy Klubu Riviéra. Pořád se tam pořádají společenské akce. Když Katrině volám, abych ji o nějaké takové informovala, jen se směje a pak se většinou naštve.“

„Raději si jde svou vlastní cestou.“

Její pohled zaběhl ke dveřím. „Pořád čekám, že ji dojdou peníze a vpluje dovnitř jakoby nic.“

„Mohla byste mi půjčit nějakou její fotografii z poslední doby?“

Vzala další cigaretu, rázným krokem přešla obývací pokoj a zahnula za roh. Ozvaly se tlumené hlasy. Modulace naznačovala napětí.

Vrátila se sama. V jedné ruce držela nezapálenou cigaretu, ve druhé lesklou fotografii.

„Je asi čtyři roky stará, ale Katrina nijak nezestárla.“ Dotkla se své tváře. „Dobré geny. Ta fotka je ze svatby její sestřenice. Katrina tam byla jako družička. Po spoustě protestů kvůli šatům.“

Hezká dívka se srdcovitým obličejem měla oblečenou saténovou róbu s širokými rameny, která měla barvu odumřelého masa. Spatně padnoucí křidélkové rukávy odhalovaly hladké paže. Vysoký čtvercový korzet dostál svému účelu – nikomu nelichotit. Katrininy světlé vlasy byly vyčesány nahoru a ozdobeny kudrlinami, které připomínaly mosazné pružiny. Tvar jejích rtů vzdáleně připomínal úsměv, ale jinak její obličej vyzařoval opovržení.

„Takže,“ pokračoval Milo. „Jste si téměř jistá, že je opět na jednom ze svých výletů, ale pro jistotu jste oznámila její zmizení.“

„Vím, že neodjela daleko, protože si nevzala pas.“

„Byla jste v jejím bytě?“

„Přemluvila jsem domácího, ať mě tam pustí, a prošla jsem celý její byt. Trochu jsem jí tam uklidila, bůh ví, že to ten její brloh potřeboval. Její pas byl v šuplíku toaletního stolku. Pokud si s sebou vzala nějaké oblečení, mnoho ho nebylo, poručíku. Ale Katrina je schopna vyrazit jen s kabelkou a kreditní kartou.“

„Máte společný účet?“

„To ne. Už nikdy. Katrina zneužívala můj kreditní limit. Teď má svou Visa kartu a měsíční limit tisíc dolarů a měla by si platit všechny své účty. A musím říct, že většinou to dělá.“ Stiskla si palce.

„Bez pasu, bez oblečení,“ řekl Milo. „To mi nepřipadá jako dovolená.“

„Na některých místech, kam jezdí, potřebuje jen plavky a sklenici na víno,“ řekla Monica Hedgesová. „Je taky možné, že použila svou zaměstnaneckou slevu a koupila si nějaké nové oblečení.“

„Pracuje v módním průmyslu?“

„Prodává oblečení v butiku La Femme v Brentwoodu. Jestli chcete znát můj názor, prodávají tam samé předražené nemožné hadry. Řekla jsem jí, že bych jí přes Royala mohla sehnat místo v Harari nebo v nějakém obchodě na Rodeo Drive. Royal pracoval v oděvním průmyslu. Vlastnil obrovskou firmu, která vyráběla pro pár opravdu velkých módních značek.“

Pohrávala si s nezapálenou cigaretoví. Pak sáhla po bílém onyxovém zapalovači. Milo ji předběhl.

„Ta Katrinina práce,“ řekla mezi dvojím potáhnutím, „je místo bez budoucnosti. Jako každá práce, kterou dělala. Myslím, že si v hloubi duše myslí, že si nic lepšího nezaslouží, protože nemá formální vzdělání. Odešla ze střední školy, nakonec ale maturitu udělala. Vychodila semestr na vyšší střední škole v Santa Monice. Původně tam měla chodit dva roky a pak přejít na Kalifornskou univerzitu. Místo toho skončila a šla prodávat boty u Fredyho Segala. Vyhodili ji kvůli špatné pracovní morálce. Řekla jsem jí, ať se drží svého kopyta a vrátí se na školu, potřebovala dokončit jen rok a půl. Nešla.“

„Vaše dcera je tak trochu rebelka, že ano?“ řekl jsem.

„Tak trochu?“ chraplavě se zasmála. „Pánové, svou dceru opravdu miluji, ale věřím, že ona si myslí, že oponovat matce je klíčem k vlastní identitě. Vždycky s ní byly problémy. Jako mimino trpěla kolikami – měla tvářičku pěknou jako panenka, ale ječela čtyřiadvacet hodin denně. Když ji konečně koliky přešly, začala hodně brzy chodit a pořád do něčeho narážela nebo někam padala. A vždycky nenáviděla školu. I když je chytrá. Pěkně zpívá, ale do sboru nepůjde. Má nádhernou postavu a umí se hýbat, ale roztleskávačku dělat nebude,“ Vzdychla si. „Snad někdy konečně dospěje.“

„Vraťme se k té noci,“ řekl Milo. „Katrina si vyšla do klubu se dvěma kamarádkami. Beth Hollowayovou a…“

„Riannou, příjmení nevím, je nějaké cizokrajné.“

„Do kterého klubu šly?“

„Do jakési díry v západním L. A., je to spíš ratejna než noční klub v dobrém slova smyslu.“

„Byla jste tam?“

„Včera jsem se tam stavila a popovídala jsem si s nějakými příšernými chlapy – podvodníky. Špinavá průmyslová oblast u Pica – jedna z těch bočních uliček. Mluvila jsem taky se šéfem. Nikdo mi nepomohl. Tvrdili, že tam bylo nacpáno, nepamatují si Katrinu ani nikoho konkrétního a nemají tam ani bezpečnostní kamery. Není to hloupé, poručíku?“

„Pro mě ani ne,“ řekl Milo. „Jak se jmenuje ten klub?“

„Light My Fire.“

„Jako ta písnička od Doors.“

„Promiňte?“

„Máte telefonní čísla Beth a Rianny?“

„Ne, ale můžu vám říct, kde je obě najdete. Beth povídala, že prodává šperky v nějakém obchodě kousek od La Femme, a Rianna pracuje v oddělení kosmetiky u Barneyho.“

„Neznáte jméno toho obchodu se šperky?“

„Je to nedaleko Katrinina obchodu – San Vincente, kousek od Barringtonu. Měla bych starost, kdyby šlo o někoho jiného než Katrinu. Ale i když jde o Katrinu, jsem trochu nervózní. Co pro mě můžete udělat, poručíku?“

„Jaká je nejdelší doba, co o sobě nedala vědět?“

„Deset dnů. Byla na Havaji – navštívila všechny ostrovy, ani jednou mi nezavolala a vrátila se s tím nejtmavším opálením, jaké jsem kdy viděla. Člověk by ji tipoval na Mexičanku nebo někoho takového. Jindy pro změnu odjela na devět dnů na Cozumel, tehdy si našla nějaký zlevněný pobyt.“

„Takže se zatím nic nevymyká jejímu obvyklému postupu.“

„Znamená to, že nic nepodniknete?“

„Ne, ne, podívám se na to, paní Hedgesová. Řekla vám Beth Hollowayová, proč se od nich Katrina oddělila?“

„Řekla, ale až když jsem se jí zeptala podruhé. Podle původního plánu měla řídit Rianna, ale nakonec jely Katrininým autem, protože to Riannino se porouchalo. Riannu a Beth sbalili nějací dva chlápci, takže se Katriny zeptaly, jestli jí nebude vadit, když se ten večer rozdělí. Tvrdily, že to Katrině nevadilo. Tehdy ji viděly naposledy.“

„Pochybujete o tom, že Katrině ta změna nevadila?“

„Má dcera se špatně vyrovnává se zklamáním, poručíku. Její učitelé to nazývali nízkou tolerancí frustrace. Mám obavy, že se je rozhodla trumfnout tak, že sama sbalila nějakého chlapa. A pak utekla bůhvíkam.“

„Bez pasu.“

„Pokud utíkáte za zábavou, můžete ji najít kdekoli,“ prohlásila Monica Hedgesová. Na chvíli uvolnila držení těla, jako by vzpomínala na něco příjemného.

„Jestli měla zpátky řídit Rianna, znamená to, že Katrina ten večer pila,“ řekl Milo.

„Katrina miluje Long Island Iced Tea. Což je v podstatě jakýsi rádoby koktejl, odpadní břečka, která vám udělá s mozkem bůhvíco. Vždycky jsem jí radila, ať se drží klasiky a neničí si zdraví, martini nebo manhattan, nikdy s ledem. Jen tak víte, kolik alkoholu skutečně vypijete. Zkuste to ale vysvětlit Katrině. Pro ni je martini cokoli s ovocným likérem a whisky nebo ginem.“

„Je o ní známo, že to přehání s alkoholem?“

Monika Hedgesová poposedla. „Čas od času se to stane.“

„Máte obavy, že mohla jet domů pod vlivem alkoholu?“

„Co když měla, proboha, nějakou nehodu? Volala jsem ale dálniční policii a podle jejich slov se tu noc na té silnici nic nestalo.“

„Jezdí Katrina obvykle domů po čtyřistapětce?“

„Já nevím,“ řekla. „Je to nejjednodušší trasa do Valley, nebo ne?“ Zamračila se. „Jednu dobu bydlela kousek od univerzity, v bytě, o který se dělila s nějakou indickou studentkou. Ta se prý pořád učila, což není Katrinin styl, takže jejich soužití netrvalo dlouho. Katrina si postěžovala, že v domě bydlí sami studenti a že si mezi nimi připadá stará. Měla jsem ale podezření, že se spíš cítí trapně kvůli svému nedokončenému vzdělání. Doufala jsem, že ji to bude motivovat, ale spletla jsem se. Chtěla vlastní byt, tvrdila, že pronájem na téhle straně kopce je pro ni příliš drahý. Nabídla jsem jí, že jí pomůžu. Nikdy mou nabídku nepřijala. Místo toho se sebrala a odstěhovala se do Van Nuys. I když ona pořád tvrdí, že to je Sherman Oaks. Je to podle vás logické, poručíku? Odmítnout takovou seriózní nabídku?“

„Děti,“ pokrčil Milo rameny.

Monica Hedgesová zuřivě potáhla z cigarety. „Neodpověděl jste mi na otázku. Co přesně pro mě hodláte udělat?“

„Co bychom podle vás měli udělat, paní Hedgesová?“

Milova otázka ji zarazila. Popel upadl na mramorovou podlahu. „Byla bych ráda, kdybyste zjistili, kde se dnes má dcera nachází. Použijte ten svůj počítač, vysledujte letenky, výpisy z kreditní karty, použití telefonu. Nasadte na to nějakého specialistu.“

„Paní Hedgesová, bez důkazu o nějakém zločinu by to bylo narušování Katrinina soukromí.“

„Ale no tak,“ řekla Monica Hedgesová.

„Omlouvám se, madam, ale tohle je standardní postup. Kdyby byla dítě, postupovali bychom jinak.“

„Po duševní stránce je jí čtrnáct.“

Milo se usmál.

„Chcete mi říct, že nemůžete dělat vůbec nic?“

„Uděláme, co bude v našich silách. Oficiálně. To znamená, že si promluvíme s jejími přáteli, zastavíme se v klubu…“

„To už jsem udělala.“

„Opakování někdy pomůže, paní Hedgesová. Podíváme se taky po jejím autě. Má pořád ten žlutý mustang, který je registrován na její jméno?“

„Ano, ale už dlouho nebude. Zrovna mi přišla upomínka, že poslední dva měsíce nezaplatila. Pod touhle její půjčkou jsem podepsaná. Dohoda zněla, že já zaplatím akontaci a ona pak bude platit měsíční splátky.“

„Řekněte mi jméno leasingové společnosti a já zjistím, jestli už jí auto nevzali.“

„Už jsem jim volala. Nevzali.“

„Zdá se, že už jste toho sama udělala dost.“

„Jestli něco chcete mít udělané pořádně, udělejte si to sami. Takže to je vše, co máte v úmyslu? To nezní příliš slibně,“

„Začneme s tím a uvidíme, kam nás to dovede. Kdykoli vás něco napadne, zavolejte mi.“

„Ach ano, to udělám, věřte mi, že udělám.“

Vyskočila na nohy a pospíchala ke dveřím. Otevřela je a přidržela.

„Mám ještě jednu otázku, která vás možná poleká,“ řekl Milo. „Je to ale jen rutinní postup, pro případ, že bychom narazili na hlášení z nehod.“

Monica Hedgesová se strnule napřímila a potáhla z cigarety. „Jakou otázku?“

„Znáte krevní skupinu své dcery?“

„To je… děsivé.“

„Je to jen rutina, madam.“

„Kvůli některým rutinám bych rozhodně nechtěla dělat vaši práci,“ řekla Monica Hedgesová.

„To většina lidí,“ usmál se Milo.

„A já jsem jedna z nich… Má stejnou krevní skupinu jako já. Nulu pozitivní. Ta je nejběžnější.“

Kouřila a pohledem nás doprovázela k výtahu. Když jsme do něj nastupovali, slyšel jsem, jak říká: „Tady to máš, drahoušku. Je všechno, jak má být?“

Dveře se zavřely.

9

Při příjezdu k domu, kde bydleli Hedgesovi, požádal Milo portýra, aby jeho auto nechal stát někde poblíž. Když jsme teď vyšli ven, nebylo po něm ani vidu a portýr lelkoval u dveří a hrál si s mobilním telefonem.

Velmi silné Milovo zakašlání ho donutilo vzhlédnout.

„Crown Victoria?“

„Musel jsem ji posunout, bylo tu moc plno,“

V dohledu nestálo jediné auto.

„Přivezete nám ji?“ Dodané „prosím“ přinutilo portýra bezděčně trhnout rameny.

Loudavým krokem se vydal k podzemnímu parkovišti.

„Katrina Shonská se pohřešuje déle než týden. Drahá matinka si myslí, že se holka ulejvá z práce, a chce, abych jí její záškoláckou dcerušku přivedl v poutech domů.“

„Nebo se zoufale snaží popřít skutečnost.“

„Tvrdí, že je nervózní, ale já jsem v jejím hlase slyšel jen vztek.“

„Vztek smíšený se strachem,“ řekl jsem.

„Kam to auto zaparkoval, sakra, na Chula Vista…? Nejprve Tony, jeho maminka a Hochswelder, teď tenhle harmonický spolek. Existují ještě nějaké šťastné rodiny?“

„Při svých povoláních se s nimi sotva setkáme.“

„Co si myslíš o té pohřešované holce? Jestli má ve zvyku jen tak se sbalit a odjet, mám to vůbec brát vážně?“

„Nula pozitivní,“ připomněl jsem. „Stejná skupina jako u té skvrny v bentleym.“

„Neslyšel jsi mamču? Je to nejběžnější typ. Ty dvě jako by spolu soupeřily. Mezi námi, vyrůstat s někým takovým, asi bych taky cítil potřebu utíkat.“

„Při takové rivalitě by se mohlo stát, že se Katrina stane zranitelná.“

„Vůči čemu?“

„Vůči bohatým mužům. Matka si vzala boháče, ale Katrina má mizerně placenou práci. Jestli odešla z klubu opilá, cítila se opuštěná svými kamarádkami a zastavilo u ní auto za dvě stě táců, musela mít pocit, že jí ho seslalo samo nebe. Mohlo ji napadnout, že přetrumfne matku.“

„Pokud ji někdo naložil k sobě do auta, nemohlo se to stát u toho klubu. Byl jsem tam loni, když mě tam zavedla falešná stopa v případu jedné drogové vraždy. Pánská klientela nosí lesklé košile, příliš napomádované vlasy a tančí ještě hůř než já. Kdyby tam někdo přijel v Heubelově bentleym, vyhazovači i všichni ostatní by si ho všimli, a než by se řidič dotkl nohou země, seběhlo by se kolem něj přinejmenším padesát ženských.“

Zavolal do klubu, požádal o spojení se šéfem, podíval se na hodinky a zamračil se. Na druhém konci se ozval něčí hlas a proběhl stručný rozhovor.

„Chlápek se smál, prý co si myslím, že jsou za podnik, snad Playboy Mansion? Řekl mi, že se tu noc v klubu nic zvláštního nestalo a že už totéž sdělil té ‚dotěrné matce‘.“

„Jestli byla Katrina otrávená, protože se na ni kámošky vykašlaly, mohla se vydat do jiného klubu a pokusit se napravit ne zrovna šťastný začátek noci. Nebo jela domů opilá a porouchalo se jí auto. Právě jsme se dověděli, jak je impulzivní. Kromě toho přestala splácet leasing. Obojí zvyšuje pravděpodobnost, že auto nebylo moc dobře udržované. Mohl jí taky dojít benzín a zůstala někde trčet.“

„Opilá dívka, sama pozdě v noci. Možná jel kolem pan Bohatý a řekl jí, ať si nastoupí. Nebo je na Havaji.“

„Chránila si své soukromí před matkou,“ řekl jsem. „Ale její kamarádka měla takový strach, že matce zavolala.“

„Kdyby se jí pokazilo auto na čtyřistapětce jakkoli pozdě v noci, někdo by si jí všiml.“

„Jestli v sobě měla pár koktejlů, možná měla strach jet po dálnici a zvolila jinou cestu.“

„Nebo se nadobro ztratila a zamířila na jih, Alexi. Tamější oblast je docela nebezpečná.“

„Proč nezačít s tou nejjednodušší variantou? Když zamířím na sever a chci se vyhnout dálnici, najedu na Sepulvedu. Jakmile se takhle v noci dostaneš severně od Sunsetu, dá se jet celkem rychle, není tam skoro žádný provoz. Ale pokud se ti rozbije auto, skončíš taky sám na docela opuštěném místě.“

Z výjezdu podzemního parkoviště jsme uslyšeli zvuk motoru. Za volantem bleděmodrého jaguáru seděl stejný portýr, který nám před nějakou dobou odešel pro auto. Zastavil u chodníku, vystoupil a postavil se ke dveřím.

Milo k němu došel. „Když jinak nedáte,“

„Cože?“ nechápal portýr.

„Klidně je vyměním, když mi prodloužíte záruku.“

Portýr na něj zíral s otevřenou pusou. Milo se k němu naklonil. „Kde je naše Crown Victoria, kamaráde?“

„Zavolal mi zdejší nájemník.“

Milo vytáhl svůj telefon. „Chcete, ať vám taky zavolám? Jaké máte číslo? A když už jsme u toho, prokažte se nějakým dokladem, protože jste se právě stal součástí policejního vyšetřování.“

Portýr neodpověděl.

Milo vytáhl odznak. „Jděte hned pro to auto.“

„Pan a paní Lazarusovi za chvilinku přijdou a…“

„Já jim pomůžu. Jděte.“

Portýr riskl pohled do Milových očí. Ať už v nich spatřil cokoli, otočil se a odkvačil do garáže.

Milo se zadíval na jaguár. „Drahá auta, pff. Jestli se Katrině opravdu rozbilo auto a nastoupila k někomu jinému, myslíš, že ji ten zloděj v bentleym sledoval?“

„Nebo jezdil sem a tam, hledal oběť a ona vyhovovala jeho vkusu.“

„Sexuální psychopat,“ řekl. „Jaká je ale souvislost s Ellou Mancusiovou?“

„Vzrušení z lovu,“ řekl jsem.

„Asi ano. Za normálních okolností bych Katrinu smetl ze stolu a neztrácel bych s ní čas. Ale vzhledem k těm dvěma velkým černým ukradeným autům a krvi v tom zatraceném bentleym.“ Zavrtěl hlavou. „Pokusíme se najít ten její mustang.“

Z domu vyšli dva starší lidé. Když si všimli Mila, stojícího vedle jejich auta, zastavili se.

Milo se pokusil o přátelský úsměv. „Dobrý večer, pane a paní Lazarusovi.“ S přehnaným gestem otevřel oboje přední dveře. „Přeji vám pěknou zábavu,“

Manželé váhavě došli k autu. Tvářili se nervózně, nastoupili a spěšně odjeli.

O pár vteřin později se přiřítil portýr v Milově neoznačeném policejním voze a se zapištěním brzd zastavil. Milo ho vzal za ruku, otevřel mu dlaň a vtiskl do ní pětidolarovku.

„To není nutné,“ řekl portýr.

„Ale zasloužené. Užívejte si krásný život.“

Jeli jsme po Sepulveda Pass směrem na sever až k jižní hranici Valley kousek od bulváru Ventura. Pokračovali jsme ještě pár kilometrů. Wilshire ze severu lemovala planina, na níž se rozkládal hřbitov veteránů. Ten pak vystřídaly drobné firmy a bytové domy. Kousek dál se krajina zvlnila a vrchní linie kopců zvýrazňovaly řady světel. Doprava prořídla. Katrinino auto jsme nikde nezahlédli.

Když jsme se vrátili do města, Milo prohlásil: „No jo. Kdybych toužil po jednoduchém životě, byl bych farmářem.“

„Jih čeká s otevřenou náručí.“

„Celých dvě stě padesát kilometrů do Mexika.“

Zahleděl jsem se na východní kopce. „Je tam spousta bočních uliček, které by stály za prozkoumání.“

„S tebou je ale zábava,“ zavrčel, odbočil doprava a začal projíždět tmavé zakroucené uličky.

O hodinu později prohlásil: „Na zítra zařídím hlídku, která bude pokračovat. Pokusím se sehnat Katrininy kamarádky. Ze zkušenosti vím, že nám řeknou něco naprosto odlišného. Například že je Katrina s nějakým borcem, kterého by její matka neschvalovala. A už nemluv o nule pozitivní. Protože já se cítím spíš negativně.“

Světlo barvilo zadní okna Robinina studia dožluta. Prošel jsem kolem rybníčku, zastavil jsem se a pohledem jsem zkontroloval rybí miminka. Světla starožitné železné pagody dosahovala až na zem a nabízela jasný pohled na rybky, teď tak sedm až deset centimetrů dlouhé. Vesele se proháněly a vyskakovaly v proudu vytvářeném malým vodopádem.

Poprvé jsem si jich všiml, když měly velikost larvy. Tehdy to bylo asi dvanáct kousíčků rybích vlákének, které nebojácně proplouvaly mezi dvěma dospělými, asi třiceticentimetrovými jedinci. Koi žerou vlastní jikry, ale jak se z nich vylíhne potěr, už mu neublíží. Na rozdíl od jiných ryb neútočí na nemocné a umírající. Možná proto mohou žít déle než století.

Došel jsem ke studiu a zaklepal jsem na okno. Robin vzhlédla od pracovního stolu a usmála se. Přiložila si bílý obdélník dřeva alpského smrku k uchu a poklepala na něj. Hledala tóny, které by jí napověděly, že je dřevo vhodné pro ozvučnou desku. Podle velikosti jsem usuzoval na mandolínu.

Z jejího výrazu, s jakým dřevo odkládala, jsem usoudil, že tenhle kousek tím šťastným nebude. Než jsem vešel, měla už v ruce další. Na klíně jí ležela Blanche, klidná jako vždy.

„Ahoj,“ uvítala mě Robin. Od Blanche se mi dostalo sípavého, čile vřelého buldočího přivítání.

Když Robin přidala polibek na tvář, Blanche naklonila svým typickým způsobem hlavičku a otřela se mi o ruku.

„Blondýnka a rusovláska,“ řekl jsem.

„Jestli ty nejsi šťastný muž.“

Pohlédl jsem na zamítnuté dřevo. „Není v něm žádná hudba?“

„Ne, i když on nikdy rozdíl nepozná.“ Pohlédla do rohu dílny, kde ležela krabice s potiskem doručovací služby FedEx. „Dověděli jste se něco o té ubohé staré paní?“

„Podle pracovní verze s tím měl něco do činění její syn, ale neexistuje nic, co by to blíže potvrzovalo.“

„Syn, který něco takového provede vlastní matce,“ řekla. „To se člověku nechce věřit.“

Pohledem opět sklouzla do rohu místnosti.

„Nové nástroje?“ zeptal jsem se.

„Sbírka DVD. Od pana Dot-coma. Deset filmů s Audrey Hepburnovou a poznámka, že mu ji připomínám.“

Hepburnová měřila přes sto sedmdesát a její postava připomínala hranatý věšák na oblečení. Robinině postavě patřilo asi o deset centimetrů méně a skládala se ze samých křivek.

„Obě jste moje krásky,“

Ohnula prsty tak, jak to dělá vždy, když je podrážděná.

„Choval se někdy nevhodně?“

„Ani ne.“

„Ani ne?“

„Když jsem se s ním setkala na výstavě louten, byl trochu dotěrný, ale nedělal nic, co by se vymykalo normálu.“

„No, Audrey Hepburnová natočila pár sakra dobrých filmů.“

„Mám přehnané reakce?“

„Možná o tobě spřádá fantazie. Stává se to pořád.“

„Co tím myslíš?“

„Muži po tobě pořád koukají. Vyzařuješ faktor X, feromony, nebo jak to chceš nazvat.“

„No jistě.“

„Je to pravda. Ty si toho nevšímáš, protože nemáš sklony k flirtování.“

„Protože jsem mimoň?“

„To někdy taky.“

„Alexi,“ řekla. „Nikdy jsem ani nenaznačila, že by šlo o něco víc než o obchod.“

„Nemusí to mít nic společného s tebou.“

„Výborně.“

„No tak,“ řekl jsem. „Co nejhoršího se může stát? Zkusí to na tebe a ty ho jemně odradíš. Mezitím mu můžeš napsat přátelský, ale formální e-mail, ve kterém mu poděkuješ za filmy a dodáš, že se my dva těšíme, až se na ně společně podíváme.“

Pohladila Blanche. „Máš pravdu. Chovám se hloupě. Jak by řekly holky v sedmé třídě, nafoukané.“ Dotkla se kroužku v uchu a pohodila vlasy. U ní to vypadalo mnohem lépe než u Tonyho Mancusiho.

Pohrával jsem si s horním knoflíčkem její košile.

„Faktor X, povídáš?“ zeptala se. „To znamená, že ty jsi pan Y?“

Vybrali jsme si dva filmy a sledovali jsme je z postele. Prázdniny v Římě nás chytly i po půl století. Snídaně u Tiffanyho ne, a když se objevily závěrečné titulky, oba jsme napůl spali. Když jsem zhasínal, dotkli jsme se prsty. Zamumlal jsem nejspíš něco hodně něžného.

Robin řekla: „Audrey Hepbumová byla pěkná, ale já se jí vůbec nepodobám,“ a v tu ránu byla v limbu.

Druhý den ráno jsem vyzvedl Mila na stanici a rozjeli jsme se do Bameys v Beverly Hills.

V dolním patře obchodu nabízelo několik až příliš hubených dívek kosmetiku. Blondýna, která měla na starosti laky na nehty, nám ukázala Riannu Ijanovicovou.

Byla to štíhlá bruneta, která prodávala u vedlejšího pultu.

Usmála se na nás skrz voňavý oblak. Pult zdobil soubor vzorků ve flakonech s rozprašovačem. Zákazníci a prodavačky si povídali, horlivě probírali nejžhavější novinky v oboru sebezdokonalování. Milo se identifikoval a Rianna reagovala zaraženým ustrašeným pohledem batolete, které se ocitlo v neznámém prostředí.

Byla to asi třicetiletá bledolící mladá žena s hranatými rameny, tvrdýma černýma očima, bujným poprsím a obličejem, jehož krásu kazil křivý nos a příliš ostrá brada.

„Policie? Tomu nerozumím.“

„Jsme tu kvůli Katrině Shonské,“ vysvětlil Milo.

„Aha.“ Mluvila se slabým přízvukem. Kvůli štěbetání, které se neslo ze všech stran, jsme ji skoro neslyšeli.

„Mohli bychom si promluvit někde v klidu?“

Rianna Ijanovicová zapumpovala rozprašovátkem dalšího flakónku. „Jen na chvilku, ano?“

Vyšli jsme z obchodního domu předním vchodem, který vedl na Wilshire, zahnuli jsme kolem rohu budovy na Camden Drive a prošli vchodem na parkoviště.

„Ijanovicová,“ řekl Milo. „Jste Češka?“

„Chorvatka. Jsem tu legálně.“

„I kdybyste nebyla, je mi to jedno. Jsem tu kvůli Katrině, to je vše.“

„Katrinu znám jen přes jednu kamarádku.“

„Beth Hollowayovou?“

„Ano.“

„Zkoušeli jsme nejprve kontaktovat Beth, ale ta dnes není v práci a její číslo domů neznáme,“

„Doma byste ji ani nenašli,“ řekla Rianna Ijanovicová.

„Kde je?“

„V Torrance. Potkala jednoho muže.“ Nesouhlasně mlaskla.

„Neschvalujete jí ho?“ zeptal se Milo.

„Já mám svůj názor a ona má svůj.“

„Mluvíte o stejném muži, se kterým se seznámila v tu noc, kdy jste byly i s Katrinou v klubu?“

„Ano.“

„Slyšel jsem, že vy jste se tam taky s někým seznámila,“ řekl Milo.

Rianniny oči se zúžily do štěrbin. „Kdo vám to řekl?“

„Katrinina matka. Řekla jí to Beth.“

„Beth jenom mluví a mluví a mluví.“ Prsty vytvořila siluetu kačeny a párkrát jimi o sebe zaklapala.

Milo pokračoval. „Jestli se Katrina někde schovává před svou matkou, není to naše starost. Bylo by dobré, kdybychom se to dozvěděli hned na úvod, a ušetřili tak sobě i ostatním zmatky a potíže.“

„Neznám žádné její tajnosti.“

„Co jste myslela tím, že Beth moc mluví?“

„Já si nechávám věci pro sebe,“ řekla Rianna. „Beth je moc americká – bez urážky. Podělí se o každou svou myšlenku.“

„Je nějaký důvod, proč by Beth neměla být ke Katrinině matce upřímná?“

„Možná,“ řekla Rianna a pohlédla mimo nás.

„Jaký?“

„Katrina svou matku nenávidí.“

„Tohle vám Katrina řekla?“

„Mnohokrát.“

„Rianno, nemáte tušení, kde by mohla Katrina být?“

„Ne-e. Je mi líto.“

„A naposledy jste ji viděla…“

„Tu noc.“

„V tom klubu?“

„Ano.“

„Povězte nám něco o té noci.“

„Jely jsme do klubu, já jsem řídila. Nechtěla jsem pít. Beth poznala Seana. Sean má bratra, Matta. Beth chtěla být se Seanem, takže jsem musela být s Mattem.“

„Musela?“

„Je to má kamarádka.“

„Odkud jsou Sean a Matt?“

„Z Torrance,“ řekla. „Jsou to bratři. Říkají, že jsou vlastníky obchodu se surfařskými potřebami. Ve skutečnosti vlastní houbeles. Sean vyrábí surfařská prkna. Matt chce být hercem.“ Ukázala palcem na obchodní dům. „Tady chce být každý hercem nebo dělat v modelingu.“

„Vy taky?“

„Ne, ne, ne. Já chci pracovat.“

„Co jste dělala v Chorvatsku?“

„Studovala jsem architekturu.“

„Takže vy a Beth jste odešly se Seanem a Mattem. Jeli jste…“

„Do Torrance.“ Znovu mlaskla. „Musela jsem jet domů taxíkem, stálo to spoustu peněz.“

„Kolik bylo hodin?“

„Čtyři ráno.“

„A Beth?“

„Zůstala tam,“ řekla Rianna. „Teď je tam skoro pořád.“

„Se Seanem.“

„Ano.“

„Pravá láska?“ nadhodil Milo.

„Americká láska.“

„Jak vzala Katrina vaši změnu plánu?“

„Nekřičela.“

„Ale nebyla ráda.“

„Já jsem taky nebyla ráda. Ale ona na tom byla hůř.“

„Jak jste poznala, že není ráda?“

„Prosím?“

„Co říkala, Rianno?“

„Nic. Otočila se k nám zády a odešla.“

„Kam šla?“

„Zatrsat si.“

„Na taneční parket?“

„Ano.“

„Nevšimla jste si, že by tancovala s někým konkrétním?“

„Nic takového jsem neviděla.“

„Soustředila se během toho večera na nějakého muže?“

„Neviděla jsem, ne.“

„Na žádného? Za celý večer?“

„Bylo tam hodně lidí,“ řekla Rianna. „A já se věnovala vlastní zábavě.“

„S Mattem?“

„S Mattem tady a tady a tady a tady.“ Zašklebila se a postupně se a plácla po krku, rameni, prsou a zadku.

„Přítulný hoch, ten Matt.“

„Vlezlý jak štěnice. Velký surfařský frajer.“

„V kolik hodin jste vy a Beth řekly Katrině, že odcházíte se Seanem a Mattem?“

„Chcete pravdu? Nevím.“

„Zkuste to odhadnout.“

„Možná o půl druhé, ve dvě. Chtěli vypadnout.“

„Beth a Sean?“

„Americká láska,“ řekla.

„Co nám povíte o Katrině – jaká je?“

„Kat, říkáme jí Kat. Po té velké katastrofě už nikdy Katrina.“

„Nechce být spojována s tím hurikánem?“

„Po takových škodách?“ řekla Rianna Ijanovicová. „Je to jako… jméno pro divokou zlou bestii.“

„A Katrina není divoká.“

„Bestie? Ne.“

„Je divoká v jiném směru?“

„Jak to myslíte?“

„Má ráda večírky?“

„Velice.“

„Co ještě má ráda?“

„Oblečení.“

„V tom případě se zdá, že si našla ideální práci.“

„Prosím?“

„V butiku La Femme.“

„Je to tam příliš drahé,“ zavrtěla hlavou Rianna. „I když má zaměstnaneckou slevu. Dělá si legraci z tlustých dam v nadměrných velikostech.“

„Katrina nemá ráda své zákaznice?“

„Staré, tlusté, bohaté,“ napodobila ji Rianna. „Možná jí připomínají matku.“

„Setkala jste se někdy s její matkou?“

„Nikdy.“

„Je hubená.“

„Aha.“

„Je Katrina na peníze?“

V černých očích se objevil zmatený výraz.

„Jsou pro ni peníze hodně důležité?“ pozměnil Milo otázku. „Pro vás snad nejsou?“ zeptala se Rianna.

„Mám na mysli obzvlášť důležité. Víc než pro druhé lidi. Jak bych to… Udělal by na ni velký dojem muž, který má peníze?“

Riannin obličej postupně roztál v úsměvu. „Měli by na ni dělat dojem ubožáci?“

„Měla někdy rande s někým bohatým?“

„Co ji znám, neměla rande s nikým.“

„Jak dlouho to je?“

„Dva tři měsíce.“

„Nevede společenský život?“

„Říká, že nepotkává ty správné chlapy.“

„A co auta?“

„Co s nimi?“

„Zajímá se nějak zvlášť o auta?“

„Zvlášť… ne. Ze začátku měla ráda svůj mustang. Zaplatil jí ho bohatý nevlastní táta.“

„Mluvila o něm někdy?“

Rianna zavrtěla hlavou. „Akorát, že je bohatý.“

„Proč přestala mít ten mustang ráda?“

Pokrčila rameny. „Možná ji přestal bavit.“

„Stává se jí to často? Že jí něco začne brzy nudit?“

„Pořád těká… od jedné věci ke druhé. Jako motýl. Porucha soustředění, víte? Prý tím trpěla už ve škole. V USA je spousta hyperaktivních lidí s lehkou mozkovou dysfunkcí. Zákaznice mi povídají o dětech, které pořád poskakují jako klokani. Kdekdo chodí k psychiatrovi.“

„Má Kat nějakého psychiatra?“

„Nevím. Dáváte mi tyhle otázky, protože si vás najala její matka?“

„Pracujeme pro město, Rianno“

„Město chce najít Kat?“

„V případě, že jí někdo ublížil.“

„Myslím, že ne.“

„Proč ne?“

„Porucha soustředění. Je to pořád stejné.“ Černé oči se podívaly ze strany na stranu, pak nahoru a dolů. „Je roztěkaná.“

„A neklidná,“ řekl Milo.

„Není šťastná,“ upřesnila Rianna Ijanovicová. „Občas, když se napije, povídá, že se někam odstěhuje.“

„Pije hodně?“

„Ráda se napije.“

„Mluví o tom, kam se chce přestěhovat?“

„To nikdy neřekne. Prostě někam. Není to šťastná holka. Nerada jsem s ní delší dobu pohromadě. Nešťastnou náladou se někdy můžete nakazit, víte? Je to jako nachlazení. Beth se s ní kamarádí, já jen chodím s Beth.“

„Můžete nám prosím dát Bethino telefonní číslo?“

Rianna odříkala číslice. „Můžu už se vrátit do práce? Potřebuji tu práci.“

„Jistě,“ řekl Milo. „Díky, že jste se nám věnovala. Jestli se vám Kat ozve, dejte nám prosím vědět.“

„Ano. Ale neozve se mi.“

„Proč ne?“

„Jestli někomu zavolá, bude to Beth.“

Doprovodili jsme ji zpět ke vchodu do obchodního domu. Než jsme tam došli, Milo řekl: „Mluvila někdy Kat o někom, kdo vlastní skutečně drahá auta – například ferrari, rolls-royce, bentley?“

„Mluvila o bentleym, ale ten člověk zrovna bohatý nebyl.“

„Kdo to je?“

„Nějaký chlápek, se kterým jednu dobu chodila. Takový nýmand s věčně špinavýma rukama.“

„Automechanik?“

„Říkala mu umaštěný opičák.“ Rianna Ijanovicová se zasmála.

„Co je tak směšné?“ zeptal Milo.

„Umaštěná opička.“ Rukama naznačila šplhání na strom.

„Má ta umaštěná opička nějaké jméno?“

„Možná… Clyde? Nevím to jistě.“

„Clyde jak?“

„Clyde Umaštěný opičák.“ Zasmála se ještě hlasitěji, prudce otevřela dveře a pospíchala zpátky do světa předstírané skutečnosti.

Vyjel jsem z parkoviště, zatímco Milo vytáhl telefon a spustil pátrání. „Clyde, chlapík s bentleym, toho by nemělo být moc těžké vypátrat.“

Začal s největším dealerem ve Westside. Prodejna O’Malley Prémium Motors se nacházela na východním konci Beverly Hills, ale servis stál na Picu v Santa Monice.

Pár minut od nočního klubu.

Milo tam zavolal, zeptal se na Clydea. „Jo, to je on – je tam někde? Díky. Ne, to není třeba.“

Konec hovoru.

„Není to Clyde, ale Clive. Hospodský týpek, co si potrpí na hranolky, pivo a házení šipek. A rád si hraje s drahými angličáky. Jen trochu většími.“

10

Vedení servisu O’Malley Prémium Motors sídlilo v šedivém přístavku nalepeném na vyšší zděnou garáž. Na parkovišti zaměstnanců stálo pár nevýrazných aut a vstřebávalo slunce a prach. Zleva se k parkovišti napojovala krytá plocha, označená cedulkou Pouze pro zákazníky! Na ní trůnilo několik aut za miliony, jejichž značky symbolizují společenský úspěch.

„Zaparkuj vedle toho modrého rolls-royce,“ poradil mi Milo.

„Nemusím předem požádat o dovolení?“

Poplácal mou milovanou sevillu po vinylové palubní desce. „Kolik kilometrů už má tenhle mistrovský kousek za sebou?“

„Devadesát tisíc po výměně motoru.“

„Výdrž vždycky vítězí nad okázalostí, synku. Tohle je prostě klasika.“

Místnost vyhrazená k čekání byl mrňavý kout s prázdným automatem na kávu. Bez židlí, bez časopisů, bez jediného čekajícího zákazníka. Za skleněnou přepážkou seděla černoška a přes čtecí brýle mžourala na obrazovku počítače plnou sloupců čísel.

Milo zaťukal na sklo. Přepážka se poodsunula. „Jak vám mohu pomoci?“

Milo se představil a zeptal se na Clivea.

„Clive Hatfield? Proč ho chcete?“

„Jen bychom s ním rádi mluvili.“

Stiskla tlačítko na interkomu. „Clive do hlavní kanceláře. Clive, dostavte se do hlavní kanceláře.“

„Dnes tu nemáte mnoho zákazníků,“ řekl Milo.

„Říkáme jim klienti,“ opravila ho. „Přicházejí sem jen velmi zřídka.“

„Auta jim doručujete vy sami?“

„Tihle lidé to berou jako samozřejmost. Odvoz a dodání až domů. Dělali jsme to zdarma. Teď si účtujeme sto dolarů za cestu a nikdo z nich neprotestuje.“

„Nepříznivá doba.“

„Prosím?“

„Cena benzínu jde nahoru, že?“

„Přesně tak to šéfové zdůvodňují.“

„Kdo auta vyzvedává a odváží zpátky?“

„Prodejci.“

„Ne mechanici?“

„Při tom, jak jsou placeni? To si nemyslím.“

„Víte, dělají kvalifikovanou práci.“

„Aspoň to tvrdí.“

„Jak dlouho tu Clive pracuje?“

Přisunula se blíž ke sklu. „Podezříváte ho z něčeho?“

„Ani v nejmenším.“

„Jen rutinní otázky,“ řekla. „Jako v televizi.“

„Uhodla jste.“

„Když to říkáte.“ Vrátila se k počítači.

Čekali jsme pět minut. Pak už to Milo nevydržel a požádal ženu, aby Hatfielda vyvolala znovu.

„Možná dělá nějakou hlučnou práci a neslyší.“

„Můžeme se po něm podívat sami.“

„Ne, to je v pořádku.“ Zopakovala výzvu. Než stačil zvuk jejího hlášení doznít, otevřely se dveře za námi a ozval se ostrý hlas. „Slyšel jsem tě už poprvé, Esther.“

Mluvil s přízvukem, ale nebyl cizinec. Možná pocházel ze sladké domácké Alabamy.

„Tady ho máte,“ zamumlala Esther.

Clive Hatfield si utřel ruce do hadru, který nebyl o moc čistší než jeho kůže. Podle mého odhadu mu bylo něco přes třicet, byl vysoký, měl nohy do O a byl oblečený v šedém overalu s tenkými proužky. Měl dlouhé rovné hnědé vlasy, na konečcích zbarvené dobronzova, střapaté kotlety a drobný, trochu zdeformovaný nos. Zatímco si utíral ruce, úkosem si nás prohlížel. Když se mu podařilo zbavit své ruce alespoň částečně mastnoty, všiml jsem si, že má na levém prsteníčku kroužek světlejší kůže.

„Ano?“

„Pánové jsou od policie, potřebují si s tebou promluvit.“

„Policie, co to má… Je to pravda?“

„Pojďme si promluvit venku,“ navrhl Milo. Hatfield nejprve zaváhal, ale pak ho následoval. Prošli jsme kolem jasně červeného Continental GT kupé, kterému Hatfield věnoval opovržlivý pohled.

„Je dost křiklavé,“ řekl Milo.

Hatfield pokrčil rameny. „Jsou to jejich prachy. Kde se mnou chcete mluvit?“

„Tady,“ řekl Milo a zastavil se u sevilly.

Hatfield si s napjatým výrazem prohlížel mé auto. „Policie teď jezdí v tomhle? Co to je, nějak tajná operace?“ Přejel prstem po kapotě a zanechal na ní šedou čáru. „Na tyhle modely použil GM šasi z chevroletu, vyšňořil ho a zčtyřnásobil cenu.“

Milo zabral. „Slyšel jsem, že Bentley Continental je jen audi s načančaným interiérem.“

Hatfield si nacpal hadr do zadní kapsy. „Zajímáte se o auta? Čím jezdíte, když zrovna nepracujete?“

„Vozím se v Porsche 928.“

„Ve svý třídě není špatný. Ale já bych nejradši Carreru GT.“

„Clive, jsme tu kvůli Katrině Shonské.“

Hatfield si odhrnul vlasy z čela. Poškrábal se na nose a zanechal na jeho špičce mastnou šmouhu. „Co je s ní?“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Co se děje, je v nějakém maléru?“

„Stačí, když mi odpovíte na mou otázku.“

„Naposledy… Takže se dostala do maléru, počítám.“ Hatfield vytáhl z boční kapsy krabičku cigaret, zapálil si a vyfoukl nos proti rozpláclému čumáku černého aston martina. „Když jsem ji viděl naposled, popadnul ji amok a doslova mě vykopla z postele… Řekl bych, že to bylo… před třemi měsíci.“

„Hádka při milování?“

„Mezi námi nikdy nešlo o milování,“ řekl Hatfield s úsměvem. „Jen o sex.“

„Sexuální vztah.“

„Sexuální ano, vztah ne,“ opravil ho Hatfield. „Našel jsem ji v baru, párkrát jsme si vyšli. Ta holka ví, jak to na chlapa zahrát. Myslím v posteli. Vyvádí, jako by s ní cloumala extáze, že div nevybuchne. Nakonec jsem zjistil, že to jen předstírá, a řekl jsem jí to. A tehdy mě vykopla,“

„Ve kterém baru?“

„Ve kterém baru…“ Hatfield se poškrábal na hlavě.

„Nepřipadá mi to jako těžká otázka, Clive.“

„Byli jsme spolu ve spoustě barů, nemůžu si vzpomenout. Bydlím v severním Hollywoodu, ona ve Van Nuys, chtěla ale popíjet v Sherman Oaks, Studio City, říkala, že to jsou místa pro bohatší klientelu… Poprvé jsme se setkali, řekl bych…, ne, poprvé to nebylo v baru, ale v restauraci…, jedné z těch francouzských…, Chez Maurice. Jedl jsem steak a ona seděla u baru. Když jsem šel na záchod, všiml jsem si jí blíž. Pěkná holka, ve vlasech se jí odráželo světlo, vypadaly jako zlaté. Je malá, ale má skvělé tělo. Snadno jsme se dali do řeči, lehce svolila k pokračování a stejně lehce jsme skončili u ní doma. Za pár dnů jsem jí zavolal a začali jsme se scházet. Ale nebylo to nic vážného.“

„Jak dlouho jste se scházeli?“

„Jak dlouho… Řekl bych, že dva a půl tři měsíce. Pak se to, no víte co.“

„Co?“

„Zkomplikovalo,“ řekl Hatfield. „Spousta scén, jako u všech holek. Tak co provedla, že se dostala do průšvihu?“

„Proč by měla něco provést?“

„Ta holka nemá žádnou disciplínu.“

„V čem?“

„Moc pije – příšerné koktejly, co chutnají jako vychlazená moč. Občas taky hodně kouří, víte co. Občas si do nosu nacpe příliš moc, víte čeho. Mně stačí jedno pivo, občas dvě. Ve svinstvech nejedu.“

„Scény a drogy,“ shrnul Milo.

„Byl byste překvapený, kolik takových holek je.“ Clive potáhl z cigarety a čekal na Milův komentář. Když se nedočkal, pokračoval. „Já se držím reality. Dříve jsem trochu závodil, ještě když jsem bydlel v Pass Christian. Člověk si musí udržet dobré reflexy.“

„Kde je Pass Christian?“

„V Mississippi.“

„Myslíte závody speciálně upravených aut? NASCAR?“

„Párkrát Pro Street, párkrát Dixie Sportsman. Můžu řídit i ve spánku.“

„Katrina si užívá života plnými doušky,“ řekl Milo. „Možná nemá tak vytříbené reflexy.“

„Myslí jen na zábavu,“ řekl Hatfield. „Já dělám přesčasy, abych mohl platit na dítě, a ona chce bifteky a ústřice. Pokládala mě za burana z venkova, nikdy jsme se vlastně pořádně neshodli. Je nemožná řidička. Jednou jsem ji nechal řídit svou corvettu, málem ji zničila. Když jsem ji na to upozornil, vylítla, jako by ji píchla vosa. Co se stalo? Rozmlátila někde ten svůj mustang a někoho přitom přizabila?“

„Navštívila vás někdy tady?“

Hatfield vytáhl z kapsy špinavý hadr a přendal si ho z jedné ruky do druhé. „Možná.“

„Možná?“

„Jo, byla tady.“

„Kolikrát?“

„Možná… dvakrát. Ano, dvakrát, podruhé mě tím dostala do maléru, vešla přímo dozadu do servisní haly, jako by jí to tu patřilo, a ptala se po mně. Dozadu nesmí chodit nikdo kromě nás specialistů.“

„Jako na operační sál,“ řekl Milo.

„Cože?“

„Vy hoši jste jako lékaři operující pacienty a vaši šéfové chtějí všechno udržet pod kontrolou.“

„To jste trefil, já jsem fakt jako doktor,“ řekl Hatfield a zvedl umouněné ruce. „Někteří ostatní jsou spíš jako řezníci.“ Na jeho rtech se objevil zlomyslný úsměšek. „Kdyby jen klienti věděli, co se tam vzadu děje.“

„Katrina sem tedy zaskočila dvakrát?“

„Zaskočila, to je přesné. Nikdy jsem ji sem nezval, prostě se tu najednou objevila. Podruhé mi dokonce přinesla oběd. Nějakou veganskou sračku, nudle s čímsi. Řekl jsem jí, ať si to nechá.“

„Tehdy už váš vztah neklapal.“

„Nebyl to žádný vztah. Dělala z toho moc velký drama.“

„Ale dva a půl tři měsíce jste to snášel.“

„Však víte kvůli čemu. A v žádném případě jsme žádný vztah ani nemohli mít, protože jsem byl ženatý,“ Začal si mnout světlý proužek kůže na prsteníčku.

„Měl váš rozvod něco společného s Kat?“ zeptal jsem se.

Hatfield se rozesmál. „Sakra, to ne. To bylo kvůli tomu, že jsme se vzali, když nám bylo sedmnáct. Během čtyř let jsme měli čtyři děti a každé z nich mi začalo děsně lézt na nervy. Všechny je sebrala a vrátila se s nimi do Columbusu.“

„Věděla o Kat?“

„Nic jí do toho nebylo.“ Zašklebil se a promnul si klouby prstů. „Kat nebyla rozhodně první ani poslední.“

„Užíváte si,“ řekl Milo.

„Makám jak mukl, nemá si co stěžovat,“ ohradil se Hatfield. „Podporuju ji i děcka a padám na hubu, jen abych to zvládl. Jestli si chci trochu užít, nikdo nemá právo říkat, že nesmím.“

„Setkal jste se někdy s Katrininými přáteli?“

„Ne a ona se nikdy nesetkala s mými. Šlo nám jen o…“

„Víte co.“

„Přesně.“ Hatfield pustil cigaretu na asfalt a pomalu ji rozdrtil špičkou boty. „Neřeknete mi, co udělala?“

„Je pohřešovaná.“

„Pohřešovaná? No a? Ta je pořád pohřešovaná.“

„Jak to myslíte?“

„Volal jsem jí, a ona to nezvedala. Po pár dnech mi zavolala sama a vychloubala se, jak se měla v Mexiku, na Havaji, kdekoli. Chvástala se, jak potkala nějakého bohatého chlápka a on tam za ni všechno platil, že se krmila nejdražším, co bylo na jídelním lístku, samá langusta a filet mignon a za nic neplatila ani niklák. Když se začala chovat tímhle způsobem, věděl jsem, že bude malér.“

„Jak to?“

„Vždycky to tak dopadlo. Myslíte, že se jí něco stalo?“

„Je pryč déle než týden.“

„To je toho. Ona se prostě sebere a jede.“

„Jezdíte někdy těmito auty?“

„Ehm – jo, pořád, kvůli odzkoušení.“

„Krátké projížďky kolem bloku?“

„To záleží na tom, v čem je problém. Když klient tvrdí, že mu po deseti minutách jízdy piští brzdy, musíte jezdit deset minut. Proč, chcete se projet?“

„Požádala vás někdy Kat, abyste ji svezl?“

Hatfield se poškrábal na hlavě. „Proč by to dělala?“

„Protože se to hodí k langustě a filé mignon.“

Na to Hatfield nenašel odpověď.

„Otravovala vás?“ zeptal jsem se.

„Proč se na to ptáte?“

„Řekla kamarádce, že jste ji svezl v bentleym.“

Ta malá lež mě samotného překvapila. Milo odvrátil hlavu, aby nebylo vidět, že se usmívá.

Hatfieldovy oči zašilhaly ke straně a ukázaly bělmo. „To že říkala?“

„Jistě.“

„Kdo tvrdí, že mluvila pravdu?“

„Když začne holka otravovat, může to být nesnesitelné,“ nadhodil jsem.

Hatfield neodpověděl.

„Clive?“ povzbudil ho Milo.

„Proč bych měl něco takového přiznávat?“ zeptal se Hatfield.

„Clive, vaši šéfové nás vůbec nezajímají,“ řekl Milo. „Chceme jen zjistit, co je Kat zač.“

„Jaká je Kat? Otravná, taková je. Jo, pořád na mě naléhala, lísala se ke mně, slibovala, co všechno mi udělá, když ji alespoň kousíček svezu.“ Jeho hlas se zvedl do altového kvílení. „Měl jsem jedno auto, které jsem beztak potřeboval projet, tak jsem ji vzal s sebou.“

„Jaké auto to bylo?“ zeptal se Milo.

„Rolls Phantom.“

„Ne Amage?“

„Poznám přece rozdíl, člověče.“

„To bylo, když se za vámi stavila poprvé, nebo podruhé?“

„Poprvé,“ řekl Hatfield. „Proto přišla i podruhé.“

„Myslela si, že to uděláte znovu.“

„Představovala si, že jí to tu celé patří. Šla rovnou dozadu a ptala se, kde jsem. Narazila přímo na šéfa servisu.“

„Při své první návštěvě na vás čekala vpředu?“

„Zavolali mi na pager. Jako se to dělá normálně. Měl jsem práci a dal jsem si načas. Naštvala se. Vždycky když jsme spolu byli chvilku sami, začala do mě rýt.“

„Vzal jste ji někdy na projížďku v bentleym?“

„Ne, jen v tom rollsu.“

„Komu patřil?“

„To se nám neříká.“

„Líbila se jí ta projížďka?“

„No jistě,“ řekl Hatfield. „Je na prachy, tahá se s boháči, předvádí se před matkou. Protože ona svou matku nenávidí. To jsou její slova, ne moje. Hloupost.“

„Co je hloupost?“

„Myslet si o někom, že je chytrý jen kvůli jeho bouráku. Něco vám řeknu: bohatí ňoumové utratí spoustu prachů za auťák, jen aby ukázali, že na něj mají, a pak dostanou strach a nikdy nevyjedou ani z garážel Je to, jako bych vzal peníze a mával vám jimi před nosem, ale pak – ou-ou – pak si nadělám do gatí strachem, že si mě někdo všimne a všechno mi ukradne.“

Milo se rozesmál.

„To si pište, že je to sranda,“ potvrdil Hatfield. Zapálil si další cigaretu. „Až Kat najdete, řekněte jí, že mi může zavolat, jestli chce. Budu dokonce předstírat, že ona nic nepředstírá. Byl jsem ženatý dost dlouho na to, abych o předstírání něco věděl.“

Pohnul se k odchodu, ale Milo ho zadržel a položil mu ještě pár nezávazných doplňujících otázek, zvolených tak, aby se uvolnil. Hatfield začal být trochu přátelštější, řekl nám sprostý vtip o ženě, mývalovi a výfuku. Ale o Kat Shonské už neměl co říct. Když se ho Milo zeptal, kde byl tu noc, kdy zmizela, řekl: „Normálně bych vám nedokázal říct, kde jsem zrovna byl. Ale naštěstí pro mě to tentokrát vím. Byl jsem v Columbusu. Moje dcera měla narozeniny.“

„Kdy jste tam přijel a kdy jste odjel?“

„Vy mi nevěříte?“

„Jen rutinní otázka,“ řekl Milo. „Pomůže nám to objasnit pár věcí a dáme vám pokoj.“

„Dobrá, dobrá… kdy jsem přijel…, hmm…, určitě to bylo ve čtvrtek, před tím, než jste říkal, že šla na večírek. Zůstal jsem v Columbusu čtyři dny a pak jsem jel do Biloxi navštívit svou matku. Je v sanatoriu. Když za ní přijedu, beru ji do kasina, postavím její kolečkovou židli před automat a ona hraje, dokud neprohraje všechny čtvrťáky. Dva dny nato jsem byl zpátky. Řekl bych vám, ať si ověříte mou pracovní píchačku, ale nechci mít potíže se šéfy, tak mě prosím nepodrazte, jo? Já vám říkám pravdu,“

„Něco za něco, to je fér. Nenechal jste si náhodou letenky?“

„Proč bych měl?“

„Jaké je jméno vaší manželky a její telefonní číslo?“

„Mluvíte vážně?“

„Smrtelně vážně, Clive.“

„Ach jo.“

„Posíláte snad auta zpátky se třemi koly?“

Hatfield si uhladil vlasy a v úsměvu odhalil mezeru mezi předními zuby. „Jistě, zeptejte se jí, nemá důvod lhát. Pak jí můžete říct, jak dobře teď vypadám.“

„To udělám, Clive.“

„Naštve ji to,“ řekl Hatfield. „Řekněte jí třeba, že jste mě viděl s nějakou herečkou.“

„Jméno a číslo, Clive.“

„Brittany Louise Hatfieldová. Držte si telefon dále od ucha, ta holka mluví dost nahlas.“

Milo si poskytnuté informace zapsal a pohledem Hatfieldovi naznačil, že může jít. Vrátili jsme se do přijímací kanceláře. Milo ukázal Esther fotografii Katriny Shonské.

Ta si ji chvíli prohlížela. „Nemůžu na to přísahat, ale řekla bych, že to je jedna z těch, které sem za Clivem chodí.“ Přiblížila si fotku k očím. „Nevypadá špatně. Lépe než většina ostatních.“

„Zdá se, že je Clive dost populární.“

„Tomu byste nevěřili,“ zavrtěla hlavou. „Nosí mu dokonce svačiny. Na tom klukovi asi něco je, ale já to nevidím.“

„Nezdá se, že by to byl nějak zvlášť okouzlující člověk,“ doplnil jsem.

„A má špinavé ruce.“

„Při takové práci je těžké zůstat čistý,“ řekl jsem s úsměvem.

„Právě proto chodím s učitelem.“

„Pozval vás Clive někdy někam?“ zeptal se Milo.

„Děláte si legraci?“ Vrátila mu fotku. „Myslíte, že jí něco udělal?“

„Zdá se vám, že by byl něčeho takového schopen?“

„Podle mě je to nevychovaný spratek, ale nikdy na nikoho nevyjel ani nebyl agresivní. Ale myslím, že každý člověk je schopen všeho. Takže vy ho podezříváte.“

„Ani zdaleka ne, slečno. A bylo by lepší nechat si náš rozhovor pro sebe.“

Sundala si brýle. „Neměla jsem v úmyslu šířit drby.“

„To jistě ne. Takže Clive…“

„Clive je fajn,“ odsekla. „Všichni jsou tady fajn. A já mám hodně práce.“ Skleněné okénko se nám zavřelo před nosem.

11

Když jsem couval z parkoviště, vjel dovnitř bentley a zatarasil mi cestu.

Další černý exemplář. S červeným interiérem.

Popojel jsem dopředu.

Bentley se ani nepohnul.

Milo vystrčil hlavu ven a řekl: „Uvolněte nám kousek místa.“

Okénko na straně řidiče se otevřelo a muž v modré košili, který seděl za volantem, vystrčil hlavu a křikl: „Neumíte číst? Jen pro zákazníky, frajere!“

„Těžký život alfa samce,“ řekl Milo, vystoupil z auta a měl asi třicetisekundovou řeč s křiklounem. Než se vrátil do sevilly, zaražený řidič vycouval a poskytl mi dostatek místa.

„Jak získávat přátele a působit na lidi,“ citoval jsem titul známé knihy, zatímco jsem zatáčel na Pico.

„Kdybych měl Clivův šarm, možná bych dostal i svačinu zdarma. Co si o něm myslíš?“

„Nejspíš je v něm jakási hrubá přitažlivost.“

„Dost hrubá na to, aby byl schopen ublížit Katrině Shonské?“

„Nemá rád ženy,“ řekl jsem, „a tahle konkrétní žena ho odkopla.“

„Když mu manželka i s dětmi odešla, cítí se nejspíš osamělý, možná je i nadržený a vzpomene si, jak byla projížďka v luxusní káře pro Kat vzrušující. Tak proč to nezkusit znovu?“

Pokračoval jsem. „Tvrdí, že zákazníky nezná, ale jediné, co by musel udělat, aby zjistil Heubelovu adresu, je přečíst si objednávku. A jestli se opravdu v Heubelově autě vrtal, mohl vědět o náhradních klíčích ve schránce u kola.“

„K čertu,“ řekl Milo. „Možná má univerzální klíč. Takže se ti zdá podezřelý?“

„Proti ale mluví to, že ani trochu neodpovídá fyzickému popisu vraha Elly Mancusiové. A kromě toho má asi alibi.“

Milo si našel číslo Brittany Hatfieldové v Mississippi a vyťukal ho na klávesnici mobilu. „Ahoj, je doma maminka? Kamarád z Kalifornie. Ano, z Kalif-, paní Hatfieldová? Tady je poručík Sturgis z losangeleského policejního oddělení. Ne, je mi líto, není to kvůli… Aha. Udělám, co budu moci, ale nejprve, můžete mi říct…,“

Dlouho poslouchal a na konci jejího monologu už držel telefon dost daleko od ucha. „Clive měl pravdu. Mluví opravdu hodně nahlas. A má důvod křičet, protože se zdá, že náš okouzlující princ má problémy s placením. Dluží už výživné za tři měsíce. Podala žádost o soudní obstavení mzdy a myslela si, že volám kvůli tomu. Naneštěstí potvrdila, že byl skutečně v Mississippi v době, o které tvrdí, že tam byl. Byl u ní a dětí, dokud neodjel do Biloxi navštívit tu jeho potrhlou zkurvenou matičku.“

Natáhl nohy. „Tak, a jsme zase na začátku.“

Jeho stůl pokrývaly poznámky a útržky se vzkazy. Tiskové oddělení ho informovalo, že vražda Elly Mancusiové by se měla objevit ve večerních zprávách a že by měl být po ruce, kdyby byl potřeba nějaký komentář. Dvakrát volal Sean Binchy, ale nenechal ani jeden vzkaz. Gordon Beverly chtěl vědět, jestli nějak pokročilo pátrání po Antoinovi.

„Šestnáct let, a pro ně je to stále čerstvé,“ řekl jsem. „Ale Tony, pro kterého je ztráta nová, nezavolá a na matku se nezeptá.“

„Legrační svět, že?“ Milo zatelefonoval policistovi, který hlídal Mancusiho, a dostal jasnou odpověď: Subjekt zůstal celý den ve svém bytě, vyšel ven pozdě odpoledne, sedl do auta, zajel ke stejnému stánku s občerstvením, snědl burrito v autě, vyhodil papíry z okna a vrátil se domů.

Sean se chopil iniciativy a propátral okolí Villa Entrada, kde zloděj bentley zanechal. Žádný soused nic neviděl ani neslyšel a nikdo si není vědom žádného mladistvého delikventa, který by byl namočený v krádežích aut.

Mustang Kat Shonské se neobjevil.

Milo si pohrával se vzkazem Gordona Beverlyho. „Začínám si připadat jako rodinný poradce. Katina matka je naštěstí zatím ve stavu, kdy si nic zlého nepřipouští.“

„Mohla by, kdybys ji požádal o vzorek krve.“

„Pro srovnání s tou skvrnou v bentleym? Pojďme se kouknout, jak si vede naše původní žádost.“

Připojil se do systému newjerseyské laboratoře. „Pořád trčí někde na konci, a pokud se nepotvrdí nějaký těžký zločin, zůstane tam. Tak jo, musím zklamat Beverlyovy.“

„Pořád nechápu, proč Texas nezatlačí na Jacksona, aby uvedl přesnější čas a místo, než na tom případu začneš zbytečně ztrácet čas.“

„Protože tady nejde o logiku ani o etiku, Alexi. Je to politika.“ Hodil si nohu na stůl. Papíry se rozlétly a popadaly na zem. Milo se je ani nepokusil sebrat. Rozbalil tenký doutníček, nasadil ho do špičky a tvrdě skousl. Dřevo prasklo. Prohlédl si rozbitou špičku a hodil všechno do koše. Prudce otevřel šuplík a vytáhl tenkou modrou složku. „Pojďme znovu zkusit ty Antoinovy kamarády.“

Zopakoval telefonát sociálnímu kurátorovi Bradleyho Maisonetta. Odpověděl mu stejný hlas ze záznamníku, stejná nahrávka. Sekretářka ze střední školy svátého Xaviera Mila informovala, že pan Good má nemocenskou. Milo upustil od pokusu získat Goodovy osobní údaje a raději zavolal do registru motorových vozidel.

„Dva roky starý Ford Explorer, adresa na severní Broadmoore Terrace.“ Prolistoval kapesní atlas Los Angeles. „Je to nahoře v kopcích, kousek od Bowlu. Je čas zavolat marodovi, zda si opravdu užívá nemocenskou doma.“

Telefon na jeho stole zadrnčel. To, co uslyšel, ho přinutilo napřímit se, zapnout si sako a utáhnout uzel na kravatě. Zkontroloval si tkaničky, narovnal ramena, sotva znatelně sebou trhl a vstal.

„Nenadálá schůze v centrále?“ zeptal jsem se.

Udiveně na mě zíral.

„Najednou sis začal až moc všímat svého vzhledu.“

„Jo, ty černokněžníku. Šéf si chce popovídat. V rámci svých fyzických možností se mám co nejrychleji dostavit k němu do kanceláře.“

„O co jde?“

„O nevyřešené případy,“ řekl. „Jeho Veličenstvu nejspíš volala média kvůli Mancusiové, Beverlymu nebo oběma a on nechce dělat dojem, že o tom dohromady nic neví.“

„Dobře se bav,“ popřál jsem mu s úsměvem.

„To bude přímo k popukání. Vadilo by ti, kdyby sis s Wilsonem Goodem popovídal sám?“

„Ne, pokud tím neporušíme protokol.“

„V psychologicky citlivém případu, jako je ten Antoinův? Obratný přístup psychologa je víc než vítán. Navíc tě má šéf rád, takže by to určitě schválil.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Zmínil se o tobě, když si mě minule zavolal. Zdá se, že četl článek, který jsi publikoval vloni na jaře, a souhlasí, že většina profilování je k ničemu.“

„Tvůj šéf čte časopisy o psychologii?“

„Můj šéf má dokonce z psychologie titul. Navrhl, abys byl na výplatní listině, Upozornil jsem ho, že oddělení není ekonomicky konkurenceschopné.“

Citoval mzdový tarif.

„Děkuji, pane,“ řekl jsem.

„Pořád dbám na tvé dobro. Pozdravuj kouče Gooda. Možná by ti mohl dát pár tipů.“

„Hrál jsem baseball na střední škole.“

„Na jakém postu?“

„Polař pro všechno,“ řekl jsem. „Kdekoli mě potřebovali.“

Wilson Good bydlel v jednopatrovém stavení, které bylo jedním z pěti podél slepé ulice, jež se táhla nad levnými domky na Hollywood Bowl. Makléři nazývají tento styl „architekturou poloviny století“, jako by padesátá léta měla lepru.

Domy stály tak blízko amfiteátru, že v nich za teplých letních nocí byla určitě slyšet hudba. Zbývající část výhledu zabíraly stromy, keře a obloha s oslabenou ozonovou vrstvou.

Goodův dům kombinoval broskvově růžovou omítku s dřevěným obložením ze sekvojového dřeva. Za širokými, elektricky ovládanými vraty byl plácek vysypaný drobnými oblázky. Stál na něm šedý explorer a zelený Volkswagen Passat.

Stiskl jsem tlačítko na komunikátoru. Odpověděl mi dveřní zvonek, který zahrál úvodní tóny Pachelbelova kánonu. Drozd, který seděl na větvičce stromku, seskočil na zimolezový živý plot. Odkudsi se ozývalo krákání krkavců, doprovázené všudypřítomným hukotem aut – zvuky dálnice představují losangeleskou filharmonii, jejíž hudba nikdy neutichá.

Než jsem se za Goodem vypravil, našel jsem si na webu jeho fotografii. Byl zachycen na večírku pořádaném na oslavu vítězného zápasu. Byl to pohledný muž s býčí šíjí a smutnýma očima, které divně kontrastovaly s okolní oslavou.

Možná je to citlivý člověk. Snad mu nebude vadit, že ho nemocného tahám z postele.

Znovu jsem zazvonil. Zvažoval jsem, zda mám zazvonit ještě jednou, když tu se na dolním konci Broadmoorské ulice objevila žena pospíchající za drobným hnědým tvorečkem, který poskakoval a tahal a napínal tenké vodítko. Žena poklusávala, aby mu stačila.

Nejprve jsem usuzoval na čivavu, ale spletl jsem se. Byl to ten nejmenší jezevčík, jakého jsem kdy viděl. Hnal se dopředu s čumákem u země, jako by se držel velice důležité stopy.

Žena měla hnědé vlasy a pihovatý obličej. Její oblečení sestávalo ze zeleného trička, které mělo stejný odstín jako volkswagen stojící za plotem, černých těsných kalhot a černých bot. Odhadoval jsem ji tak na třicet až čtyřicet let a přibližně sto šedesát pět centimetrů. Měla dlouhé nohy a široké boky.

Pejsek zrychlil a napjal vodítko. Jeho zvědavý čenich objevil mou levou botu a pes se ji rozhodl důkladně prozkoumat.

„Indy, nech toho,“ řekla žena, ale její napomenutí moc přesvědčivě neznělo. Trhla zápěstím, aby svůj příkaz potvrdila.

„Indy jste ho pojmenovala podle toho slavného závodního okruhu?“ zeptal jsem se.

„Ani na chvilku nevypne motor.“ Vzala pejska do náruče a chvíli s tou svíjející se klobáskou zápolila. Když se Indy konečně uklidnil, podívala se na Goodův dům. Měla mechově zelené oči. Tlumený odstín, pronikavý odhad.

„Můžu vám s něčím pomoci?“

Vytáhl jsem svůj odznak konzultanta losangeleské policie. Jeho platnost už sice dávno vypršela, ale většina lidí se takovými detaily nezabývá. Pihovatá žena zůstala stát příliš daleko ode mě, než aby si mohla přečíst detaily, zato Indy se o to usilovně snažil.

„Hledám pana Gooda.“

„Jsem Andrea. Jeho žena.“ Řekla to tónem, jako by si nebyla jistá. „Co od Willa potřebujete?“

„Před patnácti lety měl kamaráda, Antoina Beverlyho, který…“

„Ach samozřejmě. Antoine.“ Indy začal vydávat pisklavé zvuky a s novou vervou se pokusil osvobodit z paninčina sevření. Andrea Goodová to vzdala a postavila ho na zem. „Will a Antoine se spolu kamarádili už od školky. To, co se Antoinovi přihodilo, bylo to nejsmutnější, co Willa kdy potkalo. Neví ale nic, co by mohlo policii pomoci.“

„Jste si tím jistá?“

„Jistěže jsem. Dověděla se policie nakonec něco?“

„Ten případ právě znovu otevřeli. Můžete svého manžela požádat, jestli by mi nevěnoval pár minut?“

„Policie vysílá na staré případy psychology?“

„Ve zvláštních případech. Kdybych si mohl…“

„Jsem si jistá, že vám Will rád pomůže,“ řekla, „ale teď k tomu není vhodná chvíle. Chytil ošklivou chřipku a blíží se několik důležitých zápasů. Nechte mi své číslo.“

„Detektiv, který má případ na starosti, už k vám volal…“

„Opravdu? Musím zkontrolovat záznamník. Will je teď docela mimo. Má vysokou horečku, vůbec to není on. Nebývá nemocný, ale tentokrát řádí něco u nich ve škole.“

Naši pozornost přitáhly přidušené protesty, které se ozývaly od země.

Indy stál na zadních, předními packami mával ve vzduchu a zíral na nás vykulenýma očima.

Napůl se dusil vodítkem omotaným kolem krku. Andrea Goodová během našeho rozhovoru nevědomky stiskla knoflík a vodítko navinula.

„Ach ne!“ vykřikla a uvolnila prst. Indy dopadl na všechny čtyři a lapal po vzduchu. Andrea si k němu klekla. „Je mi to tak líto, zlatíčko.“

Indy ještě jednou na protest zaňafal a olízl jí tvář.

Ukázka bezvýhradné důvěry a lásky. Jednoho dne možná Vatikán začne prohlašovat psy za svaté.

„Tak se věci mají,“ řekla Andrea Goodová a vstala.

„Byli bychom opravdu moc rádi, kdyby nám váš manžel zavolal. Doufám, že se brzy uzdraví.“

„Určitě ano. Je to tvrdý chlap.“

12

Informace o vraždě Elly Mancusiové se neobjevily v hlavních večerních zprávách, ale byla jim věnována poslední část zpravodajské relace v jedenáct večer. Hlasatel hlubokým barytonem přečetl nadnesený komentář a v závěrečném záběru se objevil ilustrační snímek zkrvaveného nože vybraný z televizního archivu.

Řádek se zvýrazněným bezplatným telefonním číslem se mihl jen na chvilku, ale i to stačilo. Když jsem následující ráno zavolal Milovi do kanceláře, ozval se zbrusu nový vzkaz.

„Tady je poručík S tur gis. Pokud voláte kvůli vraždě Elly Mancusiové, zanechte prosím své jméno a telefonní číslo. Mluvte pomalu a zřetelně. Děkuji vám.“

Vytočil jsem číslo Wilsona Gooda v naději, že by mu popovídání se ženou, odpočinek v posteli a smysl pro občanskou povinnost mohly rozvázat jazyk. Telefon nikdo nezvedl.

Blanche už byla připravená na procházku a nadšeně poskakovala, když jsme scházeli údolím. Měla radost z veverek, ptáků i aut. Líbily se jí stromy. Nad kameny se přímo rozplývala nadšením.

Svalnaté běžkyni, která nás míjela, to nedalo a zastavila se, aby si Blanche pohladila. „To je ten nejkrásnější pejsek, jakého jsem kdy viděla.“

Blanche s ní nadšeně souhlasila.

V jednu hodinu jsme s Robin sedli do auta, zamířili jsme do Sherman Oaks a dali jsme si špagety v restauraci u Antonia. Požádal jsem ji, jestli bychom si mohli kousek zajet, a vydali jsme se k bydlišti Katriny Shonské ve Van Nuys.

Velký hranatý komplex tvořil součást bloku bez jediného stromu. Ve vzduchu byl cítit prach ze staveniště, ačkoli žádné nebylo v okolí vidět. Betonové zdi sálaly horkem.

Robin promluvila. „Dokážu si představit, že by odtud chtěla vypadnout. Ale když je člověk osamělý, nepomůže mu, když obývá třicet pokojů na celkem dvaceti akrech.“

„Máš na mysli někoho konkrétního?“

Přikývla. „Asi za týden přijede pracovně do našeho města. Má v plánu se mezi schůzkami zastavit a ‚navštívit svou zakázku‘. O nic sice nejde, ale vůbec by mi nevadilo, kdybys u toho mohl být.“

„Choval se nevhodně?“

„Ne, ale když se mnou mluví, jeho hlas zní hrozně naléhavě. Jako by se chtěl sblížit. Chápeš, jak to myslím?“

„Pod pláštíkem zakázky skrývá jiné úmysly.“

„Možná je to hloupost,“ řekla.

„Domýšlivé děvče.“

Usmála se. „Tak budeš u toho?“

Vrátila se do studia a já jsem chvíli přemýšlel o Elle Mancusiové a Kat Shonské. Nedokázal jsem najít odůvodnitelnou souvislost mezi odcizenými velkými černými auty.

Pohrál jsem si s internetovými vyhledávači a zkusil jsem najít souvislost mezi slovy zabití a luxusní automobil. Když jsem nic nenašel, nahradil jsem zabití slovem vražda. Stále nic.

Začal jsem kombinovat slovo vražda s konkrétními značkami aut. Zkusil jsem jaguár, rolls-royce, ferrari a BMW. Nic se neukázalo.

S lamborghinim a cadillakem souviselo několik případů střelby, jeden z L. A. a druhý z New Yorku. Dva rappeři, členové gangů, byli zastřeleni, když pozdě v noci odjížděli z nahrávání. Jeden byl sám ve svém Lamborghini Murciélago, kdežto druhý v doprovodu jiných ve vyšňořeném Cadillaku Escalade. Oficiálně zůstaly oba případy nevyřešené. Ale každý ve světě hip-hopu věděl, odkud vítr vane.

Bentley ani aston martin nepřinesly žádný výsledek. Ani mercedes neukázal jedinou souvislost s Ellou Mancusiovou, možná kvůli nedostatečnému mediálnímu zájmu. Začal jsem pochybovat o smyslu takového pátrání. Zkusil jsem ještě zadat benz a výsledkem byly fotografie Hitlera v masivním mercedesu typu 770K a patetický článek jakéhosi bloggera z Kataru, který věří, že Der Fuhrer byl „nepochopený borec, o kterém si všichni myslí, že je vrah“.

Zadal jsem do vyhledávače lincoln, ale už jsem neočekával, že se něco objeví.

V předvídání nejsem moc dobrý.

Dvojnásobná vražda, před devíti lety v Ojo Negro, skomírajícím zemědělském hnízdě kus na sever a do vnitrozemí od Santa Barbary. Případ jsem našel na pologramotných webových stránkách DarkVisions.net, které se zaměřovaly na krvavé nevyřešené zločiny a kromě jiného obsahovaly surové kresby a zrnité fotografie přebrané z literatury faktu.

Údaje, uváděné autorem stránek DV Zapperem, který si říkal duchovní otec a správce stránek, byly jen sporadické a brutální: Leonora Brightová, majitelka jediného salonu krásy v Ojo Negro, a její manikérka Vičky Tranhová byly zabity krátce po zavření salonu a jejich těla byla nalezena následující den ráno, „několikrát probodnutá“ a „možná zneuctěná“.

Před soumrakem byl před salonem viděn černý Lincoln Town Car. Během dne byl také spatřen vysoký muž v dlouhém plátěném kabátě a velkém klobouku. Vystoupil z auta, prošel se kolem salonu, nasedl zpátky do vozu a odjel.

Auto bylo později identifikováno jako pronajaté, ukradené z hotelového parkoviště v Santa Barbaře.

Kovbojové nebyli v Ojo Negro žádnou novinkou, několik okolních rančů s dobytkem stále vzdorovalo velkému zemědělskému podnikání. Avšak cizincova kolébavá chůze a oblečení podobné kostýmu přitáhly zvědavé pohledy.

„Bledý jezdec,“ připodobňoval autor. „A v dobách Divokého západu by to detroitské automobilové monstrum mohli nazvat ořem černým jako uhel.“

Den po spatření neznámého muže učinil šofér dodávky, který přivezl laky na nehty a „další kosmetické věcičky, hrůzný nález, z něhož se mu obrátil žaludek naruby“.

„Co by mě zajímalo,“ pokračoval DV Zapper, „je teda tohle: Leona byla vdaná a Vicki možná taky, takže jak to, že se po nich jejich manželé celou tu dobu nesháněli?“

Zapátral jsem po jménech obětí.

Našel jsem jen jeden článek, otištěný v místním plátku týden po vraždě. Zjistil jsem dvě nové informace: Auto bylo ukradeno u restaurace Wharf Inn. A to, že „šerif Wendell Salmey se domlouvá s detektivy ze Santa Barbary“.

Zadání jména Salmey ve vyhledávači Google nepřineslo jediný výsledek, pouze otázku, zda jsem neměl na mysli Wendella Salmona. Jen pro jistotu jsem potvrdil, že ano, a Google mě připojil na webovou stránku se sortimentem dětských knížek.

Vytiskl jsem si novinový článeček, vrátil jsem se na stránku DarkVisions a ťukl na ikonku kontakt, znázorněnou jako malý zakrvavený nůž. Napsal jsem dotaz, zda se v případu neobjevilo něco nového.

Během několika vteřin jsem dostal odpověď.

ahoj alexi, tady je jason blasco alias DV ZAPPER alias mannn. ne ani prd poldove nechcou mluvit možná je to zaujatost tranh byla Vietnamka víš????? jestli se něco dozviš můžeš mi napsat

Znovu jsem spustil Google a zadal jméno Jason Blasco. Dostal jsem se ke stránce na serveru MySpace, která se vyznačovala podobnými gramatickými zvláštnostmi.

Dopisoval jsem si s přihlouplým tmavovlasým čtrnáctiletým klukem, který sám sebe popsal jako „tutovýho machra přes krváky“, bydlel v Minneapolisu a měl rád AC/DC, „i když jsou starší než antyka a jejich bubny jsou děsný“.

Zeptal jsem se ho, jak se dověděl o případu v Ojo Negro.

Bylo to v ňákým časáku, takovým tom s vraždama a krvákama, maj tam toho fůru

Na e-bay???

S tou sračkou na mě nechoď

Sorry, kámo, nic ve zlým

Dělám si prděl

Tak sorry

V poho, frajere

Takže ten časák…

Ty takový hovadiny čteš???

Když jsou tam dobrý story…

Mám rád ty, kde někoho najdou a popravěj

Jo, ty jsou hustý

Mám toho tuny, můžu ti něco střelit jestli chceš Fakt parádní maso je to nářez

Za kolik

Pět babek za každej

Popřemýšlím o tom

Ber nebo nechej bejt

Beru

Pošli peníze kámo ale žádný posraný bankovní převody

Zeptal jsem se ho na adresu. Přišla okamžitá odpověď s číslem poštovní schránky.

Ach, ta podnikavá mládež.

Odkud seš alexi myslím zeměpisně

L.A.

supr manson a noční šmírák a ramirez masakr motorovou pilou možná dokonce taky zodiak tam dole se taky dějou věci nejen ve Frisku

jo a jak je v minnesotě

Prdel zakopaná pošli lupeny fedexem dej mi číslo

Stačí normálně nebo expres

Normál jestli ti nevadí jejich šnečí tempo ok

V sedm večer mi zavolal Milo.

„Máš spoustu nových tipů?“ zeptal jsem se.

„Ani ne. Jeden anonymní volající označil Tonyho Mancusiho za perverta. Ostatní jsou cvoci a psychotici. Došel jsem sotva do půlky hromady a stavil se tu Gordon Beverly. Je to milý člověk, pokusil se sám kontaktovat ty Antoinovy kamarády, ale neuspěl. Jak jsi dopadl ty s panem Goodem?“

Popsal jsem mu setkání s Andreou a Indym.

„Vyplašila se a málem uškrtila svého psa,“ zhodnotil Milo. „Taky jsem měl takový dojem.“

„Takže teď se musíme na váženého pana Gooda podívat pozorněji.“ Rozesmál se. „Jeden by řekl, že se lidé zachovají chytře. Že otevřou dveře, usmějí se, příjemně zalžou a všichni budou spokojení.“

„Tak přemýšlejí jen zločinci,“ řekl jsem. „Normální člověk se nechá vystrašit.“

„Normální člověk, který má co skrývat. Dobrá. Podívám se panu Goodovi na zoubek, jakmile alespoň o kousek pokročím s případem Mancusiové.“

„Mám se večer znovu stavit u Goodových?“

„Ne, blíží se velký zápas, takže nám trenér nikam neuteče. Necháme ho chvilku dusit ve vlastní šťávě. I kdybych na něj chtěl bafnout hned teď, nemůžu, už jsem na tuto noc zadaný. Jednoho z těch mých bažantů odvolali ze sledování, takže za hodinu začnu Tonyho sledovat svým ostřížím zrakem já.“

„Tak to máš nejvyšší čas dát si silnou kávu.“

„Silnou a hořkou. Jako jsem já sám. Uvidíme se zítra, Alexi.“

„Ještě jednu věc.“

„Budu se usmívat, nebo mračit?“

„Možná obojí.“ Pověděl jsem mu o vraždách v Ojo Negro a o webové stránce DarkVision.

„Čtrnáctiletý fracek libující si v krvi,“ odfrkl. „Vodítko od nějakého haranta.“

„Možná nás ten harant dovede k něčemu důležitému. Černé luxusní auto ukradené z hlídaného parkoviště, podezřelý v kovbojském oděvu. Toho si musí všimnout každý. Je to totéž, jako kdyby si někdo poprášil vlasy bílým práškem, nasadil si nápadnou károvanou čapku a začal pajdat. Nablýskaný bourák funguje stejně.“

„Kostýmy,“ řekl Milo. „Umění na scestí. Říkáš Ojo Negro?

V životě jsem o takovém místě neslyšel. Před devíti lety…, to sis udělal hodně dlouhý výlet nazpátek, to ti teda řeknu.“

„Pokud zde existuje souvislost, možná jsou mezi nimi i další případy. Už jsem žádné vraždy ve spojení s černým autem nenašel, ale nenašel jsem ani jediný odkaz na Ellu Mancusiovou, takže web má k dokonalosti daleko.“

„To máš pravdu. Nevím, co mi tahle nová informace udělá s náladou… Abych začal tím nejdůležitějším, osedlám svého čtyřkolého oře, sjedu do nejbližšího bistra a natankuju se dobrou baštou a kofeinem. Jsi připraven na cestu na venkov? S proplaceným časem i kilometry? Potvrzeno samotným Nejvyšším?“

„To mě chce platit Bůh?“

„Šéf,“ řekl. „To je prakticky totéž.“

„Jak proběhla schůzka?“

„Ocelový pohled, pevný stisk ruky, touha slyšet něco o pokroku v případech a předstírání, že není otrávený, když jsem mu řekl, že žádný pokrok zatím nenastal. Ale ta jeho irská tvář místy viditelně zrudla. Pak se mě zničehonic najednou zeptal, jestli se některého z těch případů účastníš jako konzultant. Řekl jsem, že všech, když máš čas. Zeptal se, co to znamená. Já jsem řekl, že při tom, jak oddělení platí, máš samozřejmě i jiné kšefty. To už opravdu zrudnul. Spustil tirádu, jak se vývoj oddělení zasekl někde mezi mezozoikem a jurou, že nastal čas modernizovat, že potřebujeme rady řádného psychologa, a ne tlupu nějakých zkurvených cvokařů, kteří tak akorát dokážou shazovat práci důstojníků. Pokusil jsem se stočit hovor stranou a dovést ho k finanční otázce, ale on se nedá přerušit, když se takhle rozjede. Když to tak vezmu, hlavním tématem naší pracovní schůzky jsi byl ty.“

„Jéé,“ parodoval jsem nadšení. „Raději bych si měl dát ledový obklad, než se rozhořím samou pýchou tak, že chytnu plamenem.“

„K tomu ti postačí kouknout na mzdový tarif, který navrhl. Třicetiprocentní přídavek na benzín a kilometry, ale hodinový plat zůstává stejně mizerný. Mám vytvořit účetní kolonku a ty máš vést pečlivé záznamy. Přičemž je jasné, že z toho nic nebude, protože se oba potřebujeme věnovat skutečné práci. Vidíš přesto jako reálné, že by ses mohl vydat na cestu?“

„Hmm,“ zněla má odpověď.

„Díky. A nezapomeň se tam najíst. Při těch třiceti procentech navrch si můžeš dovolit ceny z půlky šedesátých let.“

„Krémové koláčky a barevná brčka.“

„Ale no tak,“ řekl. „Zůstaň raději u duševní stravy.“

13

Údolí Santa Ynez se vine mezi dvěma pohořími a jako otevřená náruč přijímá slunce a boží přízeň. Příjemná teplota a svahy porostlé vinicemi navozují dojem ráje. Kde neroste víno, vykvétají a plodí jabloňové sady. Kopce jsou oblé a mírné a stejně mírný oceánský vánek osvěžuje ranní vzduch. Turisté sem míří za vínem, jídlem, starožitnostmi, koňmi a představami, co by mohlo být, kdyby…

Většina měst, která se v údolí rozkládají – Solvang, Buellton, Ballard, Los Olivos, díky pozornosti turistů vzkvétá.

Pak je tu ale Ojo Negro, pojmenované po zubaté jámě opuštěného vápencového lomu, která vypadá jako velké černé oko.

Město leží na nehostinném trojúhelníku zanedbané špinavé země kousek směrem na jih od stojedničky, která míří do Los Alamos. Ojo Negro kdysi sloužilo jako místo odpočinku u dálnice. Prosperita měla své zápory: chodci převálcovaní rychlými auty, drobná kriminalita inspirovaná tím, že turisté tudy jen projíždějí. Ale pro místní lidi znamenala živobytí. Když byla dálnice přesunuta o několik kilometrů na sever, Ojo Negro zemřelo.

Zemřel už také Wendell Salmey, šerif, který před devíti lety vyšetřoval vraždu Brightové a Tranhové;. Milo to zjistil z databáze strážců zákona. Zařídil mi také na jedenáctou dopoledne schůzku s Georgem Cardenasem, novým šerifem.

„Moc od toho neočekávej, Alexi. Ten člověk je ve funkci teprve osmnáct měsíců. Bude fajn, jestli to tam trochu pročmucháš. Možná najdeš nějakou osamělou duši, která prahne po rozhovoru s kýmkoli.“

Na žádné silniční mapě jsem Ojo Negro nenašel, proto jsem si opět nechal poradit online. Itinerář cesty upozorňoval na neoznačený sjezd z dálnice asi pět kilometrů za Baca Station Road.

V deset mi Milo zavolal znovu. Seděl už tři hodiny v autě a sledoval, jak se v bytě Tonyho Mancusiho nic neděje.

„Prahneš po rozhovoru?“ rýpl jsem si.

„To bys měl spíš ty. Právě se mi podařilo spojit se s detektivem z úřadu šerifa v Santa Barbaře. Pracoval se Salmeym na případu Brightová-Tranhová. Řekl mi, že ten případ byl neřešitelný od samého začátku. Je teď už v důchodu a nudí se, takže nám prokáže laskavost a setká se s tebou. Jmenuje se Donald Bragen a bydlí v Buelltonu. Býval seržant a připadá mi, že jím v duchu pořád zůstal. Odlétá odpoledne do Seattlu, kde nasedne na loď směřující na Aljašku za rybařením. Jestli se ti podaří dostat se do Santa Barbary před devátou, dá si s tebou snídani v restauraci Moby Dick na Stearns Wharf.“

„Vezmu si harpunu.“

„Čao. Vrátím se ke svému red bullu a burritu.“

„Přizpůsobil ses Tonyho kuchyni?“

„Nejen to, používáme stejnou umaštěnou lžíci.“

„Empatie?“

„Vybraný jazýček.“

Druhý den v sedm ráno jsem vyrazil na cestu. Chvíli jsem trpěl v koloně těch, kdo dojíždějí za prací z Encina do Thousand Oaks, po výjezdu z Camarilla jsem chvíli nedbal na rychlostní limity a před tři čtvrtě na devět jsem se blížil k Santa Barbaře. Pár kilometrů před sjezdem na Carillo mi zavolal Milo a sdělil mi, že Donald Bragen chytil dřívější let a schůzku zrušil.

„Přešla ho touha mluvit o starých neúspěších?“

„Nebo se lososi rozhodli ukázat se letos dříve. Předvádějí se, hajzlíci.“

„Ty ryby?“

„Skáčou proti proudu, jako by to na někoho dělalo dojem.“

Jel jsem asi o čtyřicet kilometrů v hodině rychleji, než povoloval místní rychlostní limit, a projel jsem místem, kde se stojednička stáčí do vnitrozemí a kde nadobro mizí pohled na modrou vodu. Sjezd Baca Station Road aby člověk hledal málem s lupou. Neoznačená odbočka se prudce stáčela nahoru. I vycvičený stopařský pes by ji minul.

Poskakoval jsem po špatně udržované silnici a projel jsem topolovým hájem, který končil stejně náhle jako hollywoodská manželství. Po obou stranách cesty převažovala slámová barva. Z trávy, která by dospělému sahala po pás, vyčníval tu a tam šedivý pokroucený kmen stromu. V dáli na severním obzoru se rýsovalo pohoří Santa Ynez.

Pak se před mými zraky odkryl vápencový lom a já jsem zpomalil, abych si ho lépe prohlédl. Většinu jámy zakrýval řetěz se zavěšenými pláty vlnitého plastu, ale mezerami jsem viděl otevřený tmavý jícen. Atmosféru prostředí dotvářely varovné cedulky s lebkami a zkříženými hnáty. Když jsem znovu šlápl na plynový pedál, zachytil jsem koutkem oka nějaký pohyb. Trávou se plížil špinavý kojot. Chvíli čenichal mezi stébly a pak zmizel.

Projel jsem několika dalšími lesíky, které střídala nekonečná pustina. Pak tráva ustoupila neudržované skládce a u cesty se objevila cedule: Ojo Negro, nadmořská výška sedmdesát dva metry, 927 obyvatel.

O kousek dál jsem si všiml ženy s tmavými vlasy, která kráčela po kraji cesty a nesla velkou kovovou klec. Držela ji oběma rukama a byla ke mně otočená zády. Nebylo to zrovna bezpečné.

Když zaslechla zvuk auta, pootočila se, ale pokračovala ke starému džípu, zaparkovanému asi dvacet metrů před ní.

Dojel jsem až k ní, zastavil a stáhl okénko. Ostře se otočila, ale klec držela stále před sebou. Byla to zvířecí past s padacími dvířky a byla tak těžká, že táhla ženina ramena k zemi. Dolní mřížku pokrývaly hnědé skvrny.

„Potřebujete něco?“ Mohlo jí být něco málo přes dvacet, měla latinskoamerický původ a na sobě bílou kovbojskou košili, džínsy a vysoké boty. Husté lesklé černé vlasy měla sčesané z širokého hladkého čela a sepnuté do ohonu. Měla zlatohnědé oči, silný nos a úzké rty. Byla neobyčejně krásná, výraznými rysy mi připomínala dravce.

„Hledám šerifa Cardenase.“

Klec o kousek klesla. „Pokračujte dál. Je ve městě.“

„Jak daleko je odsud do města?“

„Je hned za první zatáčkou.“

„Díky.“

„Nejste vy ten doktor z L. A.?“

„Alex Delaware.“

„Šerif už na vás čeká,“ řekla.

„Pracujete pro něj?“

Usmála se. „Ne, jsem jeho sestra, Ricki.“

Natáhl jsem k ní ruku.

„Myslím, že se mě raději nebudete chtít dotknout, když držím tohle.“

„Co jste chytila?“

„Dalšího kojota. K jedné ze starších paní, o které se George stará, chodí kojoti neustále prohrabávat odpadky a ona není s to pořídit si popelnice s pořádným víkem. Je jí devětaosmdesát, a když uslyší hluk nebo najde výkaly, volá George. Měli by se o to postarat lidé z odchytové stanice, ale zkuste je sem dostat.“

„Nabídla jste se jako dobrovolnice?“

„Jsem tu na týden na návštěvě a není tu dohromady co dělat.“ Zvedla past. „Bylo to kojoti mládě, úplně vystrašené, kňučelo tak, až mi ho bylo líto.“

„Právě jsem viděl jednoho většího kojota u toho vápencového lomu.“

„Jsou tady všude kolem.“

„V L. A. jsou taky,“ řekl jsem. „Chytří malí darebáci.“

„Nejsou tak chytří, když vlezou do pasti jen kvůli kousku jídla. George má tady v okolí kdeco. Rysy, mývaly, chřestýše. Měl dokonce hlášené skalní pumy, ale on sám je ještě neviděl. No nic, musím to uklidit. George je u sebe v kanceláři. Můžete jet za mnou.“

Strčila past do džípu a vyjela. Zatáčka přišla asi za tři kilometry. Když jsem jí projel, ocitl jsem se na hlavním tahu pojmenovaném Ojo Negro Avenue. Po obou stranách byly namalovány bílé pruhy vyznačující šikmé parkování. Na ploše pro asi třicet aut parkovala všehovšudy čtyři. Tři pick-upy a jeden bílý bronco s červenou střechou.

Ricky ukázala doleva a pokračovala v jízdě. Cesta vedla k hromadě hlíny a několika živořícím platanům. Zaparkoval jsem vedle bronca.

Chodníky byly popraskané a místy propadlé. V prasklinách bujel plevel. Za většinou výkladů byla tma. Některé byly zatlučené prkny.

Živo bylo v bílé betonové kostce, která měla nad vchodem tlustý nápis Šerif – Ojo Negro, zeleně omítnutém baru s názvem Limelite, v obchodě s potravinami a zeleninou, který zároveň fungoval jako kancelář pojišťovacího agenta a poštovní úřad, v salonu krásy a zároveň holičství s vybledlými snímky účesů ve výkladní skříni a v obchodě s krmivém, na němž visel transparent Podporujte naše vojáky.

Specialitou tohoto týdne byl oves, seno a živí chovní králíci s označením původu „Belgie, Evropa“.

V kanceláři šerifa jsem našel mladého, úplně holohlavého muže v khaki oblečení, sedícího u klávesnice počítače. Za ním byla jedna cela, vyblýskaná jak jeho hlava. Na stěnách visely obvyklé plakátky s hledanými osobami, věstníky a bezpečnostní pokyny. Lepidlo na betonových zdech špatně drželo a sem tam se některý papír uvolnil a visel zkroucený na kousku lepicí pásky.

„Doktor Delaware? Jsem George Cardenas.“

„Dobré ráno, šerife.“

Na rozdíl od své sestry mi srdečně potřásl rukou a jeho úsměv měl k rezervovanosti daleko. Pleť měl stejně jako sestra hladkou a čistou a také jeho oči měly stejnou zlatohnědou barvu. Avšak jeho obličej byl kulatý a jemný, bez sebemenší známky té ostříží obezřetnosti, jaké jsem byl svědkem před pár minutami. Vypadal skoro dětsky a hlava bez jediného vlásku ten dojem jen podtrhovala. „Kávu?“

„Černou, děkuji.“

Cardenas naplnil dva polystyrénové kelímky tmavou tekutinou a ten svůj zavřel víčkem. Pokynul mi, abych se posadil. „Jste tu docela brzo.“

„Má předchozí schůzka padla.“

„Detektiv Bragen změnil rozhodnutí, co?“

„Znáte ho?“

„Dnes ráno jsem s ním mluvil poprvé. Ale napadlo mě, že to udělá.“

„Proč?“

„Když mluvil o tom případu, připadal mi otrávený. Říkal, že ten případ byl ztracený od samého začátku, a nechtěl čeřit vodu.“

Vedle počítače ležela hromádka papírů. Cardenas sejmul horní list a podal mi ho.

Hlášení o vraždách Brightové a Tranhové, napsané šerifem Wendellem Salmeym.

Dočetl jsem se pár faktů, které DV Zapper neuvedl. Salon Leonory Brightové se jmenoval Stylish Lady. V době smrti jí bylo třiatřicet let. Vicki Tranhové, která se krátce předtím přistěhovala z Anaheimu, bylo pouhých devatenáct. V salonu nevznikla žádná škoda, jedinou změnou byla dvě mrtvá těla na podlaze a spousta krve. Oběma ženám zůstaly všechny šperky a v pokladně ležela celodenní hotovost, takže možnost loupežného přepadení byla vyloučena.

Salmeyho pravopis byl lepší než Zapperův, ale ne o mnoho.

„To je vše, co máme,“ řekl Cardenas.

Smetl si z kalhot neviditelné smítko. „Když jsem přebíral úřad, byly všechny věci šerifa Salmeyho v krabicích, uložené ve skladech v Los Alamos. Začal jsem je procházet, abych si o tomhle městě udělal nějaký dojem. Salmey většinou řešil prkotiny – krádež jablek ze stromu, ztracený pes, občas domácí násilí. Dával přednost diplomacii před tvrdou rukou zákona.“

„Snažil se vycházet s místními po dobrém?“

Cardenas ukázal prstem na celu. „Lidé povídali, že celu používal jen tehdy, když se někdo potřeboval vyspat z opice. Šerifova žena zemřela před jedenácti lety, krátce nato pak i jeho syn při dopravní nehodě na stojedničce, kousek od Buelltonu. Šerif se pak hodně stáhl do sebe.“

„Před deseti lety, to je těsně před těmi vraždami,“ řekl jsem. „Myslíte, že nefungoval na plný výkon?“

Cardenas se opřel zády o židli a dal si nohu přes nohu. „O mrtvých jen v dobrém a podle všech byl šerif dobrý chlap. Ale od té doby, co se dálnice přesunula pryč, tady doslova chcípl pes. Mně to nevadí, ale takové mrtvo není pro každého.“

„Máte rád klid a ticho.“

„Cas od času mě začne všechno svrbět a zavolám sestře, aby za mnou na nějakou dobu přijela. Jsme dvojčata. Pracuje v nemocnici v Santa Barbaře a tady to bere jako dovolenou. Většinou ale pracuji, takže mi ticho naprosto vyhovuje.“

„Pracujete na případech?“

Jeho zrak sklouzl na počítač. „Asi to bude znít hloupě, ale píšu. Nebo se o to alespoň pokouším.“

„Beletrii?“

Odvrátil hlavu a mluvil do plakátu o vyhlašování požárního poplachu. „Začal jsem s krátkými povídkami, ale pak jsem se v nějakém časopise pro spisovatele dočetl, že o ně vůbec není zájem, takže se pokouším o román. Ještě jsem vlastně nezačal, zatím se pokouším najít to, čemu se říká vlastní přístup.“

„Policejní román?“

„Záleží na tom, co z toho vzejde, až si příběh uspořádám v hlavě,“ řekl. „Na univerzitě v Novém Mexiku jsem měl dva hlavní obory – angličtinu a trestní právo. Nemohl jsem se rozhodnout, co mě baví víc, proto jsem se rozhodl získat zkušenosti u policie, abych měl případně v knihách co říct. Dělal jsem pár let u státní policie, pak se objevilo Ojo Negro, kde už pět let neměli šerifa a měli dvouletý státní grant, aby ho mohli financovat. Sestra a její děti nejsou daleko, ona je rozvedená a její exmanžel zmizel ze scény. Říkal jsem si, že bych na ně mohl mít dobrý vliv.“ Pokrčil rameny. „Připadalo mi to jako dobrá příležitost.“

„Trochu se znám se dvěma detektivy z policejního oddělení v Santa Fe – Stevem Katzem a Darrellem Dva Měsíce.“

„Znám je od vidění, ale nikdy jsem s nimi nepracoval. Většinou jsem byl v Albuquerque, řešil jsem problémy s gangy. Tím jsem se dostal k několika vraždám, sledoval jsem práci detektivů a došel jsem k názoru, že to není nic pro mě. Bohužel vám s tímhle případem asi moc nepomůžu. Tenhle list papíru je to jediné, co jsem k tomu našel.“

„Mohl bych si promluvit s někým, kdo tu tehdy před devíti lety bydlel?“

„Skoro každý, kdo ještě v Ojo Negro bydlí, tu bydlel i před devíti lety. Většinou jsou tu senioři, kteří nechtějí odejít nebo si to nemohou dovolit. V obchodě s potravinami pro ně vaří čerstvou polévku, když je dost zájemců, a den, kdy jim chodí důchod, je skoro jako svátek.“

„Kým myslíte, že bych měl začít?“

Předklonil se a opřel se o obě nohy. „Poručík Sturgis si opravdu myslí, že by to mohlo souviset s tím losangeleským případem?“

„Těžko říct. Hlavním pojítkem je ukradené černé auto.“

„Mercedes a bentley, jo, to mi povídal. Původní záznam o krádeži toho lincolnu je v jurisdikci Santa Barbary, protože to auto bylo ukradeno tam. Ověřoval jsem si to a ten záznam je v archivu. Našel jsem ale jen stručnou zprávu o krádeži a vrácení vozu. Než si to auto spojili s mužem podobným Clintu Eastwoodovi, který se v inkriminovanou dobu potuloval kolem, bylo vyčištěno, znovu půjčeno a mělo najeto dalších sto padesát kilometrů. Nebyl důvod to vyšetřovat, takže to dopadlo tak, jak to dopadlo. Pokud jde o lidi, kteří by si mohli něco pamatovat, trochu jsem se poptával kolem. Každý, komu funguje paměť, si ten případ samozřejmě pamatuje. Byla to první vražda za čtyřicet let. Ale nikdo nezná Ž2dné podrobnosti o tom pobudovi, kromě toho, že to by vysoký běloch v dlouhém kabátě a kovbojském klobouku. A nepodařilo se mi najít nikoho, kdo by ho skutečně viděl.“

„Tajemný cizinec?“

„Jezdí sem jen málo návštěvníků a pochybuji, že před devíti lety tomu bylo jinak, protože tehdy už tudy dálnice nevedla. Toho člověka se zločinem nic nespojuje kromě toho, že se potuloval kolem a že ho nikdo neznal.“

„Klobouk a maska mohly být jen převlek,“ řekl jsem.

„To si myslím taky.“

„Je možné, že to mohl být někdo místní?“

„To ne, doktore. Tohle je opravdu malé město.“

Usrkl kávu. „Nerad to říkám, ale celá věc mi už připadá tak trochu zastydlá. Možná si vymyslím nějaké zakončení a pak to celé použiji v knize.“

„Vyhrajete nad realitou,“ řekl jsem.

Poklepal na klávesnici. „To, co děláte, mi připadá zajímavé. Možná bych z vás mohl někdy něco vytěžit.“

„Jistě. Všiml jsem si toho salonu naproti přes ulici. Tam původně stával salon Leonory Brightové?“

„Ne, tenhle nahradil něco jiného – myslím, že restauraci. Provozuje ho Ramirezova rodina. Stella a Ramon, nemají děti. Přistěhovali se sem z Ventury tři roky po Leonořině vraždě. Tak dlouho městu trvalo, než sem někoho dostalo. Dávali inzeráty do novin v různých městech. Zdejší lidi se museli nechat stříhat v Los Alamos. Místo činu byl poslední obchod u výjezdu z města. Chcete se tam podívat? Aspoň se trochu protáhnu,“

Vyšli jsme z kanceláře a přešli ulici. Zeptal jsem se ho na místní správu.

„Není tu starosta ani městská rada, jsme závislí na okrese. Naše záležitosti spadají pod okres, jsme jako nevlastní dítě Los Alamos nebo kohokoli, kdo se nás ujme.“

„Kolik tu žije lidí?“

„Cedule tvrdí, že tisíc, ale je nás mnohem méně. Hádám maximálně tak dvě stě. Jestli to takhle půjde dále, nezůstane tu nikdo… Tak, a jsme tady.“

Zastavil se před jedním výkladem zatlučeným prkny. Zpod odlupující se svrchní vrstvy kakaově hnědého nátěru místy vykukovala původní růžová omítka. Celá zeď vypadala jako flekatá nemocná kůže.

„Komu to patří?“

„Budovu zkonfiskoval okres, ale nikdy ji nedal do aukce. Nezdá se, že by po tom domě někdo toužil.“

Zámek měl zvenčí kouli. Cardenas jí otočil a dveře se otevřely.

„Nezamyká se tu?“

„Jistěže jo,“ řekl. „Tohle ale není žádný zámek. Otevřel jsem ho pilníčkem na nehty. Můžete dovnitř.“

Z bývalého salonu krásy zbyl prázdný prostor s oprýskaným obložením z napodobeniny sekvojového dřeva, ponořený do tmy kvůli přednímu oknu zatlučenému překližkou a špinavému závěsu z voskovaného plátna, který zakrýval vysoko umístěné okénko vzadu.

Cardenas zůstal stát u předních dveří, o které se opíral tělem, aby zůstaly otevřené. „Jinak se zavřou a budete tu jako v jeskyni.“

Poděkoval jsem mu a dal jsem se do prohlížení. Pod zadním okénkem se nacházely chatrné zadní dveře. Měl jsem pocit, jako bych šlapal po měkké vycpávce. Betonová podlaha působila jako skvělý tlumič zvuku. Představil jsem si dvě zmasakrované ženy a jejich nikým neslyšené výkřiky.

Kdybych byl zázračný detektiv z televizního kriminálního seriálu, dověděl bych se při opětovné návštěvě dlouho nenavštěvovaného místa činu spoustu nových informací. Tenhle potemnělý mrtvý prostor mi však neprozradil naprosto nic.

„Kam vedou ty zadní dveře?“

„Do nějaké uličky. Jděte se kouknout.“

Za salonem se jako stuha táhl kamenitý prašný pás, který vedl rovnoběžně s Avenue Ojo Negro a šířkou stačil sotva pro jedno auto. Na jižní straně měl slepý konec a na severní se napojoval na jinou cestu.

Vešel jsem zpátky dovnitř a vrátil jsem se ke Cardenasovi. „Předpokládalo se, že Leonora už ten den zavřela a uklízela.“

„To dává smysl,“ řekl.

„A protože je tohle město tak klidné, neměla důvod zamykat, dokud neodejde.“

„Tady lidé dodnes nezamykají, doktore. Vloni, krátce poté, co jsem se přistěhoval, vkráčel až do domu paní Wembleyové rys, podařilo se mu dostat se do ledničky a snědl jí mísu tuňákového salátu. Je jí devětaosmdesát let, zkuste ji změnit.“

„To je ta dáma, která měla incident s kojotem?“

„Jak to víte?“

„Cestou sem jsem potkal vaši sestru. Právě vypustila kojota lapeného na pozemku jedné devětaosmdesátileté paní.“

„Kde Ricki tu potvoru vypustila?“

„Pár kilometrů odsud.“

„To znamená, že se promptně vrátí zpět.“ Pokrčil rameny. „Kdyby bylo po mém, zastřelil bych ho. Ricki patří k aktivistům za práva zvířat. Jo, to byla určitě paní Wembleyová. Je u zdejší zvěře v oblibě, protože všude nechává ležet otevřené jídlo.“

„Mluvil jste dnes ráno i s ní?“

„Ne, dřímala na verandě, když jsem přišel položit tu past. A ta ženská má opravdu tvrdý spánek. Můžeme k ní zajet, jestli chcete. Má názor snad na všechno.“

„Tak to je můj člověk.“

„Má bývalá žena byla taky taková,“ řekl. „Nejdřív to berete jako výzvu. Pak vás to začne unavovat.“

Rozesmál jsem se.

Pokračoval: „Ricki a já jsme se rozvedli v rozmezí tří měsíců. Naši rodiče se rozešli, když nám bylo devět, a teď se chystá k rozvodu i náš mladší brácha. Zdá se, že na manželství nemáme talent. Jestli jste s prohlídkou skončil, zavřu to tu.“

Nastoupili jsme do jeho bronca. Šerif se otočil do protisměru a zamířil přes centrum města stejnou cestou, kterou předtím odjela jeho sestra. Kolem cesty stála roztroušená jednotlivá obydlí, většinou montované domky nebo přívěsy na podezdívkách.

Nebylo vidět živou duši, ale Cardenas jel pomalu a díval se kolem sebe způsobem typickým pro strážce zákona.

„Tak co,“ řekl, „napadlo vás něco, když jste to tam viděl?“

„Jenom jak snadné by to bylo, především po setmění.“

„Jak to?“

„Vrah mohl klidně vejít jedněmi nebo druhými dveřmi a zase vyjít ven. Uvažoval někdo o tom, kdo mohl být hlavní cíl?“

„Myslíte, jestli Brightová, nebo Tranhová? Ne, nic takového jsem neslyšel. Řekl bych, že to byla Brightová, protože ten cizinec byl běloch, a ne Asijec, a většina cvoků vraždí v rámci své rasy. Možná to ale vidím příliš zjednodušeně.“

„Nenapadlo vás, proč se sem Vicki přistěhovala?“

Usmál se. „Chcete říct, proč si ze všech bohem zapomenutých míst vybrala právě Ojo Negro? To vám nedokážu říct. Čas od času sem přijdou přistěhovalci, většinou Španělsky mluvící. Okolní ranče a vinice jsou skvělým místem pro někoho, kdo chce poctivě pracovat a nechce být pod příliš přísným dohledem.“

„Čím dohledem?“

„Například Imigračního úřadu. Vezměte si Ramirezovy. Když sem přišli, skoro nemluvili anglicky, ale myslíte, že tu někoho zajímala jejich salvadorská víza a tak? Stříhají opravdu skvěle a všichni jsou moc rádi, že je tady mají.“ Pohladil si hladkou, do bronzova opálenou kůži na hlavě. „Ne že bych to mohl posoudit z vlastní zkušenosti.“

Otočil volantem a zamířil vzhůru po udusané polní cestě k dvojdomku, který stál poměrně daleko od cesty, za loukou porostlou býlím. „Tady bydlí paní Wembleyová – a tady ji máme osobně, s ostřížím zrakem a zvědavou jak opičku.“

14

Obytný přívěs byl stíněn hliníkovou markýzou. Jak jsme se blížili, mohutná růžová postava v křesle vzhlédla. Když jsme popojeli ještě kousek, v růžovoučkém těstovitém obličeji se otevřela ústa a zamávala nám ruka s časopisem.

„Tak přece trochu zrychli, Georgi. Jsi muž zákona, ty pokutu nedostaneš,“

„Nechci vám tu příliš zvířit prach, paní Wembleyová.“

„Jen ho klidně zviř,“ řekla. „Možná tam něco vyroste.“

Zaparkovali jsme a proklestili jsme si cestu odumřelým křovím. Paní Wembleyová zůstala sedět v židli. Růžová mikina s nápisem Las Vegas: Fun Fun Fun!!! barevně ladila s její pletí. Šedé tepláky se jí na objemných stehnech napínaly k prasknutí. Chodidla jí visela pár centimetrů nad podlahou a zbývající části těla překypovaly přes židli, kterou pod nimi nebylo vůbec víclět.

Cardenas nás začal představovat. Skočila mu do řeči a blýskla umělým chrupem. „Jsem Mavis, paní byla má tchyně a na tu mám jen samé nepříjemné vzpomínky.“

Baculaté prsty obemkly mou dlaň a pevně stiskly.

„Vypadáte mile,“ řekla.

„Děkuji, madam.“

„George je taky moc milý. Proto dělám všechno možné, abych si zajistila časté návštěvy zvířat. Jen abych viděla svého rytíře v khaki uniformě – tentokrát jsi vyslal svou sestru, Georgi. Je to kvůli mému dechu?“

„Ricki měla čas…“

„Dělám si srandu, ty můj Galahade. Jsi pořád tak vážný. Ten kojot byl kousek, co? Měl zkažené zuby. Kde ho pustila?“

„Dost daleko.“

„Myslím, že mě nemá ráda, protože ti pořád volám.“

Uhladila si bílé vlasy a zatahala se za svůj bambulovitý nos. Tváře měla lesklé a hladké jako malé dítě. Tuk je perfektní prostředek k vyplnění vrásek.

„To samozřejmě není pravda,“ řekl Cardenas.

„To samozřejmě pravda je,“ hádala se s ním Mavis Wembleyová. Pohladila opěrku svého trůnu. Židli pokrýval modro-bílý kanafas. Typicky venkovský obrázek, který kontrastoval s hliníkem a plasty kolem.

„Nové čalounění?“ zeptal se Cardenas.

Mavis Wembleyová se plácla časopisem do kolena. „Líbí se ti?“

„Je moc hezké.“

„Z katalogu Pottery Bam, Georgi. Tyhle katalogy miluju, otevírají přede mnou celý svět. Jsou obzvlášť vhodné pro život v metropoli, jako je tahle.“

Následovalo další plácnutí časopisem. Byl to New Yorker.

„Nevěděl jsem, že máte předplatné.“

„Nemám,“ řekla. „Posílají mi zvláštní nabídku. Dostáváš ho tři měsíce, a když ho pak zrušíš, nic neplatíš. Chtěla jsem to zrušit, ale teď si nejsem jistá. Jsou moc rozvláční – nebuď stejný, až budeš psát svou knihu, Georgi. Klíčem k úspěchu je sdělovat, ne kázat. Ale jsou tam i zajímavé perličky. V tomhle je příběh o jednom newyorském židovi, který šije kožichy pro černošské rappery. Fůra aktivistů ječí o krutosti páchané na zvířatech, ale tenhle žid si klidně šije mikiny třeba i z hranostaje. Nedá se.“

„Nechávejte dále jídlo venku, Mavis, a můžeme mu poslat pár dalších kůží.“

„Kůže z kojota pro rappery,“ uchechtla se. „Nebylo by to pěkné? Kdo je ten tvůj hezký kamarád? Další policajt, nebo další spisovatel?“

„Je to psycholog, Mavis.“

Pozorně se na mě zadívala. „Znala jsem několik lidí, kteří za psychologem byli. Například tchyně. Co vás sem přivádí?“

„Pátrám kolem vraždy Leonory Brightové a Vicki…“

„Tranhové. Tak to jste přišel na správné místo, protože já vím, kdo to udělal.“

Cardenas trhl za nohavici svých kalhot. Kožené pouzdro se zbraní sebou škublo. „Opravdu?“

„Opravdu, Georgi. A říkala jsem to Wendellu Salmeymu hned na začátku. Jenže on s tím nic neudělal.“ Obrátila se ke mně.

„Trpěl chronickou depresí, už je to tak. Byl pomalejší než ti lenoši ze sociálního odboru. Pořád měl mizernou náladu, chodil s pohledem u země, jako by tam něco hledal.“

Začala se ovívat časopisem. „Když se ten jeho syn opil a rozmlátil sebe, auto i silnici, ještě se to zhoršilo. Jen celý den seděl a nic nedělal. Než jsem se vdala, trochu jsem učila a Wendell byl jeden z mých studentů. Takový, který se raději veze, než řídí. Jediný důvod, proč vzal to místo šerifa, byla jeho představa, že tu nebude mít co na práci – bez urážky, Georgi.“ Opět se zablýskl umělý chrup. „Jednou z výhod devadesátky je, že můžete říkat, co chcete, a projde vám to.“

„Nevěděl jsem, že jste měla narozeniny, Mavis.“

„Trochu jsem si přidala. Ten velký den je až příští měsíc, můžeš mi poslat květiny, Georgi. Wendell Salmey umřel mladý.

V devětapadesáti, na prasklý žaludeční vřed. Ale povězte mi, co má psycholog společného s Leonorou a tou orientálkou?“

„Jejich vraždy možná souvisí s jedním současným případem v L. A.“

„To není odpověď na mou otázku.“

„Občas pracuji pro policii jako poradce.“

„Jeden z těch čtenářů myšlenek, jako v televizi?“

„Ne tak docela…“

„Dělám si legraci. Vím, co psychologové dělají. To je děsné, tahle generace nemá vůbec smysl pro humor. Takže on zabil někoho dalšího?“

„Kdo?“

„Leonořin bratr. Nevlastní bratr. To je ten, který zabil ji i tu manikérku. Georgi, byl bys tak hodný a donesl mi z kuchyně limonádu a kousek sýra? Uřež z něj dva plátky a zbytek nechej ležet na lince a tu pěknou kráječi věcičku ze Sharper Image taky.“

Cardenas odešel vyplnit její přání.

Přitáhl jsem si židli.

Mavis Wembleyová uždibovala ze sýra a velkými doušky vypila limonádu. Prázdnou plechovku podala Cardenasovi, otřela si ústa a s uspokojením se zadívala na zaplevelenou parcelu. „Vím, že to udělal ten její bratr, protože Leonora se mi pár týdnů předtím svěřila, že se ho k smrti bojí. Měli každý jinou matku, ale stejného otce a šlo o to, že ten otec měl peníze a zemřel několik měsíců před tím, než se mi svěřila, že má strach.“

„Měla obavy kvůli sporu o dědictví?“ zeptal jsem se.

„Nejen obavy, ale hrozný strach. Tak to doslova řekla.“

„Jak se jmenuje ten její bratr?“ zeptal se Cardenas.

„Nevím, nikdy se o tom nezmínila, pořád mu říkala ‚můj nevlastní bratr‘. S důrazem na nevlastní. Jako by se snažila dát najevo, že mezi nimi není žádný blízký vztah.“

„V jaké souvislosti o tom začala mluvit?“

„Barvila mi vlasy a pořád jí padaly věci z ruky, jako by měla obě ruce levé. Což jí vůbec nebylo podobné, protože byla vždycky moc šikovná. Měla zázračné ruce, to jsem jí vždycky říkala. Občas mi udělala masáž hlavy a krku a bylo to lepší než…, no, když se sem přistěhovala z Friska, byli tady všichni štěstím bez sebe, jak byla šikovná. Předtím jsme tu měli Sarah Burkhardtovou, která tady vyrostla a byla tak trochu mentálně zaostalá, když to chcete slyšet. Naučila se pracovat podle knížek a měla styl asi jako dřevorubec. Vydrželi jsme to s ní, protože jsme nikoho jiného neměli. Díkybohu se vdala za řidiče kamionu, odstěhovala se a přišla Leonora. Ta se své řemeslo naučila u jednoho homosexuálního sty listy ve Frisku.“

„Zázračné ruce,“ zopakoval jsem, „ale v ten jeden den ne.“

„To měla pořádně neohrabané prsty. Zeptala jsem se jí, co se děje. Ona řekla, že nic. Já jsem se ale nenechala odbýt. Řekla jsem jí, ať to netají, že kolem není nikdo, kdo by poslouchal. To byla pravda, byly jsme tam jen my dvě. Leonora byla dobrá, ale nedalo se říct, že by bylo v salonu pořád plno. Většina místních žen si myslí, že se dokážou zkrášlit samy. Kdybyste je jen viděl, jsou k smíchu.“

Požádala Cardenase o další limonádu.

Když zašel dovnitř, řekla: „Počkáme na George. Abych se nemusela opakovat.“

„Jistě. Rád počkám.“

„Myslíte si, že je to dobré vodítko – ten bratr?“

„To nejlepší, jaké jsme zatím měli.“

Cardenas se vrátil a odloupl víčko.

„Děkuji, Georgi. Zpátky k Leonoře a tomu dni. Jasně jsem viděla, že Leonora by se ráda svěřila, proto jsem na ni naléhala, dokud nespustila. Řekla, že její otec zanechal velké jmění, její matka už zemřela a nevlastní matka je nemocná. Proto mají být peníze rozděleny na dva díly mezi ni a jejího bratra. Ona by to klidně brala, protože peněz bylo dost pro oba, ale věděla, že jemu nebude polovina stačit. Zeptala jsem se: ‚Proč, je snad lakomý?‘ Nato se sesypala a rozbrečela se. Ach, Mavis, kdybys jen věděla. Navenek vypadá jako ten nejmilejší člověk na světě, vždy ochotný pomáhat dětem, krmí bezdomovce, usmívá se na malé děti, dává jim sladkosti, ale to je jen fasáda. Jeho pravé já se skrývá hluboko uvnitř. Vždycky byl takový. Vím, že mi kvůli těm penězům bude dělat velké problémy, a to mě děsí.“

Mavis usrkla. Limonáda jí ukápla na bradu a ona ji rychle setřela. „Zeptala jsem se jí, jaké velké problémy má na mysli. Řekla, že neví, a právě toho se děsí, protože neví, co od něj může čekat, čeho všeho je schopen. Poradila jsem jí, že jestli má strach, měla by to říct policii. Ona na to, že se jí vysmějí, protože nemá žádný důkaz, jen pocity. Tak jsem jí řekla, ať to poví alespoň právníkovi. Těm se platí dopředu a nesmějí se. Jako by mě ale vůbec neposlouchala, jen pořád opakovala, že jí její nevlastní bratr začne dělat problémy, že nikdo neví, jaký doopravdy je. Nakonec jsem jí řekla, že když ho takhle obviňuje, měla by mi říct proč. Řekla: ‚Tohle bys nechtěla slyšet, Mavis.‘ Řekla jsem jí, že kdybych nechtěla, neptala bych se jí.“

Podala Cardenasovi druhou plechovku limonády. „Už mám dost. Zbytek můžeš vylít, Georgi, nebo to dopij.“ V očích se jí rošťácky zablýsklo. „Neboj, nemám žádnou nemoc.“

„Už nehodlám odejít, Mavis,“ prohlásil Cardenas. „Tenhle příběh je příliš dobrý.“

„Tohle není příběh, Georgi. Je to jen výčet faktů.“

„Tím lépe.“

„Bude to ještě lepší, až vám řeknu, co mi pověděla. Řekla mi, že se naučil používat paklíče a šperháky; věděla, že se chce někam vloupat. Navíc mučil a zabíjel zvířata. Nejprve brouky, pak malé tvory, pak bůhvíco. Dělal ty zrůdnosti už odmalička. Leonora zvířata milovala. Měla dva bišonky, nebo jak se jim správně říká, a udělala by pro ně všechno. Když byla zavražděna, zmizeli. Tak řekněte sami.“

„Mívala je s sebou v salonu?“ zeptal jsem se.

„Někdy je s sebou brávala, někdy je nechávala doma. Jde ale o to, že pak už je nikdy nikdo neviděl. Řekla jsem to Wendellovi, když mi začalo být jasné, že mě nebere vážně. Proto jsem o něm řekla, že byl líný. Byly zmasakrovány dvě ženy, ta jedna měla psy a oni zmizeli – copak by to nevzbudilo vaši zvědavost, Georgi?“

„Jasně, že ano.“

„Wendell nebyl ani trochu zvědavý. Tak se projevuje deprese, že ano, doktore?“

Přikývl jsem.

„Vím, že zvědavost může zabít kočky, možná dokonce psy. Ale spokojenost je může přivést zpátky. Wendell se ale vůbec nestaral a nestaral se ani ten detektiv ze Santa Barbary, kterého sem dolů poslali.“

„Donald Bragen,“ řekl jsem.

„Přesně ten,“ potvrdila. „Velký frajer, jako Broderick Crawford v Dálniční hlídce – byl tu dávno před vámi dvěma. ‚Ano, madam, ne, madam.‘ dělal si poznámky do zápisníčku. Ale Broderick aspoň naslouchal, kdežto Bragen byl idiot, neměl čas na nikoho. Jen řekněte sami: hlavní podezřelý s finančním motivem, který rád mučí zvířata, a po činu zmizí dva psi. No co byste si o tom mysleli?“

„To je jasné co,“ řekl jsem.

Mavis Wembleyová mi položila dlaň na koleno. „Líbíte se mi, mladý muži.“

Zůstali jsme u ní ještě asi další půlhodinu, během které jsem většinou mluvil já. Pokoušel jsem se získat další podrobnosti o tom, jak se Leonora Brightová bála svého nevlastního bratra.

Získal jsem jen rozmazaný obrázek: byl buď starší, nebo mladší než Leonora a pravděpodobně ze San Franciska, „protože odtud pocházela Leonora, i když se nikdy nezmínila o tom, že on taky“.

Poděkoval jsem a vstal.

„Ráda jsem vás poznala,“ řekla a chytila George za rukáv. „Georgi, včera v noci jsem slyšela mývaly, jak se přehrabují vzadu v odpadcích. Měli bychom nalíčit pasti i na ně.“

„Je to ale číslo, viďte?“ řekl Cardenas, když jsme couvali po prašné příjezdové cestě. „Za tělesné cvičení pokládá míchání karet, ale jakživa nestonala. Tvrdí, že její matka žila do sto čtyř let.“

„Dobrá DNA,“ řekl jsem. „My ostatní běháme a předstíráme zdraví.“

„Máte pravdu. Myslíte, že má cenu podívat se po tom bratrovi?“

„Je to vše, co máme.“

„To, co řekla o Wendellovi, souhlasí s tím, co mi pověděli i ostatní. Nechtěl jsem do toho vrtat čistě z úcty k mrtvému.“

„Není ani důvod. On není hlavním předmětem zájmu.“

„Kam zamíříte teď?“

„Zpátky do L. A., pokud nemáte ještě nějaký nápad.“

„Je mi líto, nemám. Mám něco udělat?“

„Kdybyste si našel čas podívat se na Leonořinu adresu v San Francisku, bylo by to skvělé.“

„Jistě,“ řekl. „Přemýšlel jsem taky, že bychom měli zkusit najít úmrtní list jejího otce a podívat se, jestli někde figuruje bratrovo jméno. To, že se Leonora bála nesrovnalostí kolem dědictví těsně před tím, než zemřela, pravděpodobně zužuje dobu, kdy zemřel.“

„To je dobrý nápad. Nejjednodušší nejspíš bude projít nekrology. Bylo Brightová její dívčí jméno?“

„Nejspíš ano,“ řekl. Napřímil se a sešlápl plyn.

„Najednou je všechno jinak,“ řekl.

„Co je jinak?“

„Pracuji.“

15

Udělal jsem si zastávku v Santa Barbaře na pozdní oběd ve Steanťs Wharf, na místě mé zrušené schůzky s Donaldem Bragenem.

Hrnuli se sem turisté, skrovný, ale nadšený zástup usměvavých lidí, kteří se bezstarostně cpali a věřili v nesmrtelnost. Kačeny a racci sledovali hostinu a byli spokojeni se zbytky. Kousek dál na vodě přístavu plavali velcí šedí pelikáni a čekali na příležitost, zatímco pátrali po kořisti na hladině. Jejich menší hnědí bratranci se prudce vrhali do vody, potápěli se a občas se vynořili s něčím, co se jim svíjelo v zobáku.

Jsou různé způsoby, jak lovit. Dojedl jsem a pokračoval jsem dál po molu. Minul jsem místo, kde si chtěl dát Bragen se mnou snídani. Možná věnoval patřičnou pozornost tomu, co povídala Mavis Wembleyová, ale ničeho se nedopátral. Nebo měla pravdu a on ji ignoroval. Tak nebo tak, vzpomínky na minulost by byly jako lovení v kalné vodě.

Opřel jsem se o zábradlí a vdechoval jsem slaný vzduch. Vytáhl jsem telefon a zavolal Milovi.

Ozval se Rick. „Ahoj, Alexi. Milovi se vybil telefon, tak jsme ši je vyměnili. Řekl mi, že kdybys volal, mám ti vyřídit, že bude mít práci asi do desíti hodin, možná déle.“

„Máš ponětí, kam jel?“

„Někam kvůli nějaké práci. Měl jsem den volna, takže se nám podařilo naplánovat si oběd. Chvíli po tom, co jsme si objednali, někdo zavolal a on musel odejít. Kvůli nějakému nalezenému autu. Měl dost mizernou náladu.“

„To už tak bývá, když člověk zmešká jídlo.“

„Zabalili mu ho s sebou.“

Rickův telefon nikdo nezvedal. Milo občas telefon vypíná, když se soustředí. Najel jsem na dálnici a zkusil jsem to o pár kilometrů dál.

Tentokrát mi jeho dunivý hlas rozvibroval ušní bubínek. „Našlo se auto Kat Shonské, ten pitomý mustang.“

„Jo, ale moc šťastný nejsi.“

„To neuvěříš, kde celou dobu bylo. Na smluvním odtahovém parkovišti oddělení. Někdo jim telefonicky nahlásil opuštěné auto. V pět hodin ráno po noci, kdy zmizela Kat. Bylo nalezeno v půli cesty do průsmyku, tak jak jsi odhadoval.“

„Ví se, kdo volal?“ zeptal jsem se.

„Nemají žádný záznam,“ zavrčel. „Brali to jako obvyklý otravný telefonát a poslali tam odtahovku. Ten génius tam přijel, nenašel v autě jediný doklad ani registraci, ani poznávací značku. Přesto ho naložil a odvezl na tohle parkoviště. Kde je dodnes.“

„A co vyražené identifikační číslo?“ zeptal jsem se.

„Celou tu dobu jsem pročítal časopisy, plýtval časem u telefonu, a ta zpropadená věc mi stála přímo pod nosem, pár bloků od kanceláře, a hromadil se na ní ptačí trus a poplatky za parkování. Kdybych každý den oddělení neotravoval, ať s tím něco dělají, nejspíš by to auto skončilo v policejní aukci. Pak jsem strávil hodinu vyplňováním papírů, abych ho dostal do laboratoře. Nejprve jsem ho pořádně prohlédl. Nenašel jsem žádné viditelné stopy krve ani žádný náznak něčeho špatného. A mám pro tebe další věc k přemýšlení, profesore: benzinová nádrž byla úplně prázdná. K tomu přidej špatné místo a špatnou dobu.“

„Nebo jí někdo vypustil nádrž na parkovišti u klubu a pak ji sledoval, dokud nedošla poslední kapička.“

„No vida. Proto jsme kamarádi.“

„Mám podezřelé myšlenky?“

„Víš, jak přemýšlí opravdu zlý člověk. Uvidíme, co tam najdou páni experti. Ale když si uvědomím, že na auto tlapal ten řidič odtahovky a ještě bůhvíkdo a pachatel byl natolik obezřetný, že sundal poznávací značku, příliš od toho neočekávám. Teď zrovna jedu na místo, kde bylo auto nalezeno. Potom projedu všechny silnice na úbočí a pokusím se zúžit oblast pátrání na nejbližší okolí. Jestli se mi podaří dostat sem psovody, mohli bychom zítra vědět o něco víc. Tak co ses dověděl v Zapomenutém městě?“

Pověděl jsem mu o tipu Mavis Wembleyové.

„Hrůzu nahánějící bratr,“ řekl Milo.

„Pro člověka, který dokáže odemykat zámky, by neměl být problém pohrát si s tím řetězem v autopůjčovně a odvézt si mercedes. Přidej k tomu Mancusiovou a máme dva zločiny, v nichž figurují ukradené černé luxusní vozy, zabití nožem se spoustou krve kolem a dědictví jako možný motiv.“

„Tonyho peciválství nás ale bohužel nedovedlo nikam a horký tip vychladl. Pokud jde o to nařčení, že je ‚výstřední pervert‘, nedivil bych se, kdyby to na něj práskl ten lampičkář Hochswelder nebo někdo z jeho milujících příbuzných, aby se pojistili pro případ, že nám to ještě nedošlo. Když se teď objevil ten mustang, mám v úmyslu se zaměřit na Katrinu Shonskou jako možnou oběť vraždy, a mám tím pádem důvod požádat o povolení k prohlídce jejího bytu. Soudce Feldman je svolný pomoci, řekl mi, že jestli se u něj v deset zastavím, podepíše příslušné papíry. Doufejme, že se Katina matka příliš neangažovala. Když už o ní mluvím, hodlám ji požádat o stěr, protože jestli to šéf myslel vážně, popostrčí analýzu DNA. Ale i když dojdeme ke shodě s tou skvrnou v autě, jen se nám potvrdí to, co už víme.“

„Že je Kat mrtvá.“

„Rozhodně bych teď na ni neuzavíral životní pojistku. Bože, já mám ale práce.“

Usoudil jsem, že není nejvhodnější doba připomenout mu, jak si týden předtím naříkal, že nemá co dělat. „Jestliže šéf myslel svá slova vážně, mohl by ti dát někoho na sledování Tonyho.“

„Nepřipadá mi pravděpodobné, že by měl Tony něco společného s Kat Shonskou.“

„To spojení nemusí být přímé,“ řekl jsem. „Pokud si Tony objednal vraždu své matky, mohl si někdo najmout stejného vraha na Kat. A na ty ženy v Ojo Negro.“

„Cestující profík se zálibou v ukradených autech?“ Milo se zatvářil skepticky. „Jaký finanční motiv by byl u Kat? Žádná velká dědička to nebyla.“

„Podle toho, co jsme o ní zatím slyšeli, uměla být pořádně kousavá a neomalená. Možná, že v jejím případě jde o něco osobního.“

„Naštvala toho nesprávného a on pak někomu zaplatil, aby ji tak důmyslně zabil?“

„Nebo naštvala samotného vraha,“ řekl jsem. „Clive ji sbalil v baru a nikde není řečeno, že byl jediný.“

„Dokonce i opravdu zlí hoši mají city.“

„Každý je má. Záleží na tom, jak s nimi naloží.“

Několik dopravních nehod a obvyklá neschopnost správy dálnic zkomplikovaly dopravu a natáhly zpáteční cestu do L. A. tak, že jsem přijel domů až za tmy. Se sklenkou koňaku v ruce jsem se posadil k rybníčku, vzal jsem si Blanche na klín a házel jsem rybkám krmení. Blanche chtěla zblízka pozorovat, jak jedí, takže jsem se posunul dopředu a klečel jsem na kamenném okraji. Rybí miminka už vyrostla natolik, že byla schopná polykat kuličky krmivá, i když se dosud nepřestala bát zvlněných kruhů a čekala, dokud nezmizí. Dospělé ryby si dopřávaly loveckých pokusů a přitom se jim dařilo neublížit potomstvu.

Robin vyšla z domu a připojila se k nám. Hůlkami nabírala zbytky jídla a odpustila si sklenku vína, protože chtěla ještě pracovat.

Byla zasmušilejší než obvykle.

„Zase ti volal pan Dot-com?“

Zavrtěla hlavou. „Někde na pražci té mandolíny vzniká vlčí interval. Jestli ho nenajdu a neopravím to, neusnu.“

„Má spřízněná duše.“ Dal jsem jí pusu, doprovodil jsem ji do studia a odnesl Blanche, která mezitím usnula, zpátky do domu.

Elektronická pošta obsahovala obvyklé nesmysly, ale před pár minutami byl poslán e-mail, který mě zaujal.

dr. delaware: zjistil jsem jméno bratra leonory brightové v nekrologu jejich otce. dosud nemá žádný trestní záznam a bylo už moc pozdě na prověřování seznamů vlastníků nemovitostí, abych zjistil, jestli tady vlastní nějaký dům. uvidíme, jestli něco najdu zítra.

george cardenas

Poslal jsem mu poděkování a stáhl jsem si přílohu.

Část San Francisco Chronicle, obsahující úmrtní oznámení. Pouze důležití lidé si zaslouží nekrolog v novinách.

Zesnulý doktor Whittaker Bright, narozený v New Yorku, vystudoval Cornellovu a Columbijskou univerzitu, pracoval jako profesor na univerzitě v Berkeley, specializoval se na transformátory a deset let pobíral peníze za patent na dnes již zastaralé spínací zařízení. Smrt přišla po dlouhé vážné nemoci. Ovdověl a znovu se oženil. Zůstala po něm jeho druhá žena Bonnie, dcera Leonora, žijící v Ojo Negro, a syn Ansell, žijící v San Francisku. Závěrečná věta uváděla prosbu, aby lidé místo květin posílali peněžité dary Americké společnosti pro léčbu srdečních chorob.

Z celého nekrologu mě nejvíce zaujalo datum úmrtí. Bylo to osm dnů před masakrem v Ojo Negro. Historka Mavis Wembleyové vypadala čím dál lépe.

Právě jsem se chystal spustit internetová pátrání po Ansellu Brightovi, ale vyrušilo mě zazvonění telefonu.

„Doktore, tady je Amber z vaší záznamové služby. Volal pan Bragen z Aljašky. Nemohl čekat, říkal, že mu můžete zavolat, pokud chcete. Znělo to tak, jako by mu bylo jedno, zda zavoláte, nebo ne.“

Bragenovo číslo začínalo kombinací 805. Rybařil na severu, ale používal mobilní telefon s kódem Santa Barbary.

„Ano?“ ozval se chraplavý hlas.

„Seržant Bragen? Tady je Alex Delaware.“

„Ten psycholog,“ řekl tónem, jako by ho ten titul pobavil. „Naskytla se mi možnost letět dřívějším letem. Tady se rychle mění počasí a spojení bývá problém. Už jsem strávil dost dnů na letišti čekáním, až se uklidní bouře.“

„Tomu rozumím.“

„Chcete se něco dovědět o případu Brightové a Tranhové.

V podstatě není co. Ten případ byl od samého začátku ztracený, a jestli tam bylo něco, co by stálo z forenzního hlediska za prozkoumání, zničil to ten packal, kterého tam měli za šerifa. Měli jsme jednoho podezřelého, ale podezření se nepotvrdilo.“

„Kdo to byl?“

„Bývalý manžel Leonory Brightové,“ řekl. „Měl neprůstřelné alibi a úspěšně prošel detektorem lži.“

„Proč jste ho podezřívali?“

„Protože to byl exmanžel. Ale zapomeňte na to, on to neudělal,“

„Mohu vědět jeho jméno, jen tak pro pořádek?“

„José něco. Mexičan, nejspíš ilegální přistěhovalec, tehdy jsme se nesměli ptát. Pracoval v obchodě s krmivem. Vykládal seno a jiné věci. Tvrdil, že doma v Guadalajaře byl prominentní šéfkuchař, ale to tvrdí všichni.“

„Přistěhovalci.“

„Jestliže tam všichni byli bohatší a váženější, proč jdou sem? Ale to není váš člověk. On a Brightová byli svoji šest měsíců, rozvedli se, on se přestěhoval do Oxnardu a našel si práci jako kuchař v jednom hotelu. Tam ho taky v době, kdy pravděpodobně došlo k vraždě, vidělo asi dvacet lidí. Měli jsme svědky, kteří ho na vlastní oči viděli předtím i potom – v domě, kde bydlel, a pak v noci v baru s novou přítelkyní, takže není možné, aby to byl on. Přesto jsem ho požádal, jestli by nešel na detektor lži, a on souhlasil. Prošel bez ztráty kytičky. Tvrdil, že on a Leonora se rozešli přátelsky, měl od ní vánoční pohlednici, která to dosvědčovala. Kvůli její smrti vypadal opravdu zdrceně. A navíc nevíme jistě, že cílem byla zrovna Brightová, mohla to být i ta druhá, Vicki Tranhová. Nikdy jsem ale nenašel nikoho, kdo by mi o ní něco řekl. Udělal jsem si dokonce čas i na to, abych našel její rodinu – lépe řečeno rodinný klan, dole v Anaheimu. Všichni plakali a vzlykali a zapalovali svíčky Buddhovi. Když jsem je poslouchal, dospěl jsem k závěru, že Vicki byla hotová jeptiška a neměla žádné nepřátele.“

„Měl jste důvod o tom pochybovat?“

„Ne,“ řekl. „Jenomže já jsem od přírody nedůvěřivý člověk. Zajel jste se tam dnes podívat?“

„Jistě, zajel.“

„Pořád tam dávají lišky dobrou noc?“

„Teď už tam nejsou ani ty lišky.“

„U takového místa by člověk očekával, že se lidi navzájem znají a že někdo bude něco vědět. Dověděl jsem se jedině to, že byly obě velmi milé.“ Chraplavě se zasmál. „Milí lidé jsou pro detektivy kletbou.“

„Stávající šerif mě vzal za jednou starší ženou, Mavis Wembleyovou…“

„Jo, tou.“ řekl Bragen s despektem. „Stará tlustoprdka. Do všeho strká nos a hubu nezavře. Stejně ale neřekla nic užitečného.“

„Nevěřil jste tomu jejímu příběhu o Leonořině bratrovi?“

„Brácha, jasně. Jestli na tom chcete pracovat, hodně štěstí, kamaráde. Nemůžu uvěřit, že ještě žije. Byla velká jako kráva. Jako ten mimozemšťan v Hvězdných válkách – Jabba nebo nějak tak. Měla ve zvyku si mě povolat. Použiju její slova: ‚Detektive Bragene, mohu si vás povolat na kousek řeči?‘ Pracoval jsem na tom případu, takže jsem nemohl nechat plavat žádnou informaci, proto jsem k ní zašel. Seděla v té své židli a snažila se ze mě vytáhnout, co vím. Ale jak už jsem řekl, musel jsem ověřit každou stopu, takže jsem s tím bratrem promluvil. Taky měl alibi – dělal nějakou babskou práci, myslím tím lehkou jako pírko. Byl ještě citlivější než José… Castro, tak se jmenoval. José Castro, jako Fidel.“

„To je o Ansellovi všechno?“ nedal jsem se.

„Ansellovi?“

„Tak se jmenuje, tedy podle nekrologu jeho otce.“

„Muž, se kterým jsem mluvil, si říkal Dale. A říkala mu tak i jeho matka a u té se dá předpokládat, že to ví. Právě od ní jsem na něj dostal telefonní číslo. S ní nemusíte ztrácet čas, protože zemřela pár měsíců po Leonoře. Na rakovinu. Jeho otec měl pro změnu nějaké problémy se srdcem. Ta rodina měla prostě smůlu. Dale se o matku staral, byl zrovna u ní, když jsem mu volal.“

„Možná je Dale jeho přezdívka.“ řekl jsem.

„To je jedno. Dale byl v telefonu hrozně rozčilený. Měl jsem pocit, jako bych mluvil s holkou. Nepřipadá mi jako typ, který by přemohl dvě zdravé ženy a udělal jim to, co udělal. Jestli se chcete zbavit oběda, podívejte se na fotky z pitvy.“

Znal ho pouze po telefonu. Nikdy se s Ansellem „Dalem“ nesetkal osobně a neměl ani tušení, jak je veliký a silný.

„Vím, co chcete říct.“ řekl jsem.

„Všechno jsem uvedl ve spisu, doktore.“

„Kde ten spis skončil?“

„Nejspíš v archivu,“ řekl. „Před pár lety všechno odstěhovali, příliš se jim tam toho nahromadilo. Můj problém už to nebyl. Neměl by být ani váš. Ten případ je dávno mrtvý.“

Mavis Wembleyová se o Josém Castrovi nezmínila. Prohlédl jsem si své poznámky a našel její číslo.

Bylo už skoro deset. Sázel jsem na svůj odhad, že Mavis patří k sovám.

Telefon zvedla hned po prvním zazvonění. „Drahoušku! Vyřešil jste něco?“

„Zdaleka ještě ne. Ale dověděl jsem se, že Leonora byla vdaná…“

„Za Josého. Mluvil jste s Bragenem, že ano? Ten hlupák se zaměřil na Josého ještě před tím, než ho vůbec viděl, protože… no, však víte.“

„Proč?“

„José byl Mexičan. Tady se toho napovídala spousta o tom, že šlo o mexickou vraždu – povídačky o drogách a ganzích.“

„Mělo to nějaký důvod?“

„Tehdy jsme byli vysloveně rasistické město. Teď už tady žije spousta Mexičanů, takže se nikdo neodváží otevírat si hubu, s výjimkou starých kovbojů, když přijdou do města a dají si pár skleniček. Můj druhý manžel byl napůl Mexičan a měl byste vidět, jak na mě koukali. José byl milý mladý muž.“

„Mladší než Leonora?“

„Bylo mu něco málo přes dvacet. A byl taky pohledný.“

„Ani na chvilku vás nenapadlo, že by za to mohl být odpovědný?“

„Byl to ten nejhodnější chlap, jakého jsem kdy potkala, doktore. Svalnatý. Když se rozešli, Leonora mi řekla, že ho má pořád ráda jako kamaráda, jen že jim vztah nefungoval jako manželství. Chcete znát můj názor? Nikdy nebyli víc než kamarádi, celé jejich manželství byla jen zástěrka, aby získal status přistěhovalce.“

„Leonora by tohle pro kamaráda udělala?“

„Taková ona byla. José pak ty papíry dostal, Leonora mi to hned pověděla, měla z toho ohromnou radost. Krátce nato se rozešli a José se odstěhoval někam na jih. Nezdálo se, že by jí to vadilo. Kromě toho, jaký by měl José motiv k tomu, aby jí ublížil? Ani jeden z nich neměl peníze, které by stály za řeč. Na rozdíl od Leonořiny rodiny, která jich měla spoustu. To vám povídám, zaměřte se na Leonořina bratra. Bragen vám nejspíš řekl, že jsem stará otrava, která do všeho strká nos, ale kdykoli bude chtít soutěžit v testu IQ, budu připravena,“

Rozesmál jsem se.

„Myslíte si, že žertuji?“ reagovala dotčeně.

16

Následujícího dne v poledne jsem se setkal s Milem v kopcích nad Sepulvedským průsmykem.

Byl to prázdný pozemek asi kilometr nad místem, kde bylo nalezeno auto Kat Shonské. Dva psovodi pročesávali křoví mezi dvojicí úhledných domků postavených v moderním duchu na pilotách. Jeden měl na vodítku světlehnědého labradorského retrievera, druhý border kolii.

Psi byli pěkně udržovaní, měli bystré oči a velice dobrou schopnost vyčenichat mrtvé tělo.

Milo řekl: „Odpovím, ještě než se začneš ptát. Tohle je jedno z několika otevřených neoplocených míst tady v okolí. Což nic neznamená, ona klidně může být v Alhambře. Dnes ráno sem ale přivezli dvojici stopovacích pejsků. Dali jsme jim čichnout ke Katině oblečení a vypustili jsme je pátrat po okolí. První hodinu se nic nedělo, pak jeden pes doběhl sem a začal být trochu vzrušený.“

„Trochu?“

„Změnil chování a začal být roztržitý. Stává se to častěji, než by sis myslel. Přesto musíme být pečliví. Takže teď je to na těch vořeších.“

„Kdo ten pozemek vlastní?“

„Je společný pro oba sousední domy. Ty patří dvěma sestrám, které se vdaly za právníky a mají v plánu si tu vybudovat společný bazén. Teď už dva týdny cestují po Jižní Americe.“

„Tady máš tu svou šťastnou rodinu,“ připomněl jsem mu.

„Nebude moc šťastná, jestli tu Lassie a Rin Tin Tin najdou něco, v čem se hemží červi.“ Tváře měl povadlé a oblečení zmuchlané, jako kdyby zápasil s lupičem.

„Nonstop služba?“ zeptal jsem se.

„Sledoval jsem Tonyho byt, což bylo opravdu k smrti zábavné, a v sedm jsem pak jel do Katina bytu. Ten vypadal, jako by tam zrovna natáčela Martha Stewartová.“

„Maminčiny zlaté ruce.“

„Přesto jsem zavolal techniky. Nenašli jsme žádnou známku násilí ani zápasu. Jednu věc ale matinka nenašla: sáček s trávou na dně krabice s tampony. Nebyly tam žádné výpisy z kreditních karet, což by odpovídalo matčině tvrzení, že jí zablokovala přístup. Nenašli jsme ani telefonní účty či daňová přiznání, ale Kat neměla v bytě žádné papíry, žádné knihy, leželo tam pouze pár starých výtisků lis a Elle. Na druhé straně si uchovávala pár suvenýrů z cest – tretky z Havaje, Tahiti, Cozumelu. A taky fotky. Na nich je většinou ona v bikinách, velký úsměv, žádní muži. Jako by vždycky někoho poprosila, aby na fotce zvěčnil, jak je šťastná.“

„Připadá mi osamělá.“

Milo zívl. „Aspoň jsem získal její halenku.“

Vrátili jsme se k pozorování psů. Retriever obíhal pozemek rychlostí sprintera, který trénuje na velký závod. Zastavil se. Znovu se dal do běhu. Border kolie ztratila o místo zájem a její psovod ji odvedl zpátky k autu.

„Psí život,“ řekl Milo. „Jestli se brzy nic nestane, vrátím se do butiku, kde Kat pracovala. Někdo by mohl něco vědět o jejím soukromém životě.“

„Pořád myslím na ty vraždy v Ojo Negro,“ řekl jsem. „Leonora Brightová byla zavražděna pouhých osm dnů po smrti svého otce. Její nevlastní matka byla smrtelně nemocná, takže se dalo dost reálně očekávat, že sourozenci budou docela brzy dědit. Podle poslední vůle se mělo vše rozdělit rovným dílem s právem na navrácení majetku přeživšímu. Leonoře bylo něco přes třicet, takže existovala reálná šance, že svou vlastní poslední vůli nenapsala.“

„Hrůzostrašný bratr se jí zavčas zbavil, aby měl jistotu, že se jeho sestra neobrátí na právníka.“

„Motiv tu je. A není tak odlišný od motivu, který nás napadl u Tonyho Mancusiho: zabít matku dřív, než stihne změnit svou poslední vůli.“

„Je možné, že někde existuje nájemný vrah-specialista, který pomáhá lidem řešit problémy s dědictvím a náhodou se na něj obrátili jak Ansell, tak Tony?“

„Vím, že to zní divně,“ pokračoval jsem, „ale mysli na ta ukradená černá auta a použité kostýmy.“

„Nájemný vrah s teatrálním vystupováním… Nemůžu nad tím mávnout rukou, ale než se začnu zabývat historií, musím se soustředit na to, co je tady a teď. Jestli se nám podaří najít souvislost mezi Tonym a Ansellem, možná začnu čenichat jako tady ten pes.“

„Donald Bragen měl za to, že Ansell by něčeho takového nebyl schopen, protože mu po telefonu připadal příliš zženštilý.“

„A Tonyho taky považují za výstředního. Oukej, máme tedy teatrálního homosexuálního nájemného vraha se specializací na dědictví. Prověřil Bragen Ansella i jinak než z hlediska vokálních schopností?“

„Neznal dokonce ani Ansellovo pravé jméno, protože Ansell si před ním říkal Dale. A sám sobě potvrdil alibi na dobu vraždy – pracoval. A Bragen mu to zbaštil.“

„Panebože.“

„Šerif Cardenas slíbil, že se podívá na Ansellovu minulost. Včera v noci jsem trochu brouzdal na internetu, ale k tomu jménu jsem nic nenašel. Zato jméno Dale Bright přineslo několik odkazů. Našel jsem čtrnáctiletého kluka, který hraje pozemní hokej v přípravce na Floridě, nebraského kněze a farmáře, který napsal knihu o pšenici a zemřel v roce 1876.“

„Vsadil bych na toho čtrnáctiletého kluka… Dobrá. Jen tak pro jistotu, že jsme nic neopomněli…“

Zarazil se uprostřed věty.

Retriever si sedl.

A ani se nepohnul.

Nejprve se ukázala hlava.

Kat Shonská byla pohřbena asi třicet centimetrů hluboko, svlečená, vleže na zádech s nohama mírně od sebe. Její kůže měla nazelenale šedivý odstín, mramorovaný vzor a uvolňovala se od kosterního skeletu. Vybledlé blond vlasy sloužily jako hnízdo pro červy. Na několika místech, která dosud nezničil rozklad, bylo vidět černé čárky.

Pravděpodobně bodné rány. U dvaceti tří jsem přestal počítat.

Tělo v hrobě zakrýval fialový hedvábný šál, položený šikmo přes břicho a stehna. Po jeho sejmutí se objevil Katin řidičský průkaz. Zasunutý mezi stydké pysky.

„To je vzkaz pro vás,“ řekla Diana Ponceová, forenzní expertka, která klečela nad tělem.

„Koukněte, co jsem udělal,“ řekl Milo.

„A chci, aby to věděl celý svět.“

Ponceová upustila řidičský průkaz do igelitového sáčku a zavolala si, aby jí přinesli velkou obálku na šálu. Zatímco čekala, prozkoumala Katin krk. Nenašla zjevné stopy po ligatuře, ale z krku už toho mnoho nezbylo a poslední slovo bude mít koroner.

Položila šátek zpátky na tělo a dlaní opatrně podebrala Katinu hlavu. Druhou rukou jemně zkoumala její zadní část. „Tady v týle je zlomená kost, Milo. Chceš si sáhnout?“

Milo si klekl vedle ní a Diana vedla jeho ruku navlečenou v rukavici na příslušné místo.

„Jo, cítím to,“ řekl. „Je to jako prasklá skořápka.“

„Někdo jí zasadil ránu z milosti,“ usuzovala Ponceová. „Že by ji uhodil dřív, než do ní začal bodat?“ Vzhlédla a podívala se na dvojici domů. „V takové blízkosti od soukromých pozemků bych se ani nedivila, kdyby si chtěl zajistit ticho.“

Milo si stoupl. „Neuvažovala jste o práci detektiva, Diano?“

Usmála se. „Duší jím jsem.“

Dorazil člověk s obálkou. Diana opatrně a s úctou položila Katinu hlavu, vzala šálu a rozvinula ji. Látka byla průsvitná a tak tenká, že se vlnila i v mírném vánku.

„Značka Louis Vuitton.“

„Myslel jsem, že ti dělají jen kufry,“ podivil se Milo.

„Dělají všechno, poručíku.“ Ponceová obdivovala hedvábí. Vánek zafoukal silněji a z šálku odpadlo několik granulek špíny a potřísnilo tělo. Ponceová strčila šál do obálky, vzala pinzetu a sebrala drobné částečky z těla.

„Stojí majlant, a přesto ho tu vrah nechal,“ řekl Milo.

Skvělý úvod pro jeden z těch vtipů, které policisté a technici občas přihodí, aby zmírnili hrůznou situaci.

Tentokrát se nikdo nepřidal.

Koronerovi zřízenci zabalili tělo do černého igelitu a odnesli ho. O chvíli později odešla i Diana Ponceová a kriminalisté se dali do práce.

„Je čas navštívit Moniku Hedgesovou. Jestli chceš, můžeš se přidat.“

„Samozřejmě.“

Následoval jsem jeho auto do Wilshire, kde jsme oba zabočili doleva. Na Wameru zastavil u chodníku a naznačil mi, abych udělal totéž.

„Další zrušená mise. Hedgesovi to nezvedají a myslím, že není vhodná situace, abych jim nechal vzkaz. Pojďme se podívat na místo, kde pracovala Kat. Ty se v módě vyznáš.“

„Ani ne.“

„Tak to je zlé,“ předstíral zklamání. „Doufal jsem, že mi budeš tlumočit.“

Butik La Femme stál na San Vincente západně od Barringtonu, stísněný mezi kavárnou specializující se na indonéské druhy a kadeřnictvím, kde se to hemžilo samými načesanými hlavami.

Obchod byl vysoký, úzký a bílý. Vnitřní stěny byly ověšené zastaralými nazelenalými reklamními plakáty na absint. Podlaha byla z ošlapaného vínově červeného mramoru. Několik těžkých kusů nábytku připomínalo viktoriánskou dobu. Anorektické figuríny s našpendleným oblečením zíraly nepřítomným pohledem skrze nás.

Neviděli jsme jediného nakupujícího. Prošli jsme úzkou uličkou lemovanou vysokými regály. Některé kusy oblečení měly označení Výprodej. A cenovku s trojmístnou cifrou.

Obchodem se linula píseň Edith Piaf. Štítky na oblečení identifikovaly místo výroby: Made in France.

Uváděná jména módních návrhářů jsem nikdy neslyšel, ale v mém případě to nic neznamenalo.

Milo promluvil. „Viděl jsem oblečení v Katině bytě, ale nic takového tam nebylo. Neměla ani žádné šály nebo šátky – ahoj, jak se vede?“

Obrátil se k brunetě s propadlými tvářemi, oblečené v černém krajkovém tričku. Seděla za pultem, popíjela evian a četla InStyle. Za ní stála vysoká police s hračkami do vody, svíčkami ve tvaru ovoce, pastami a gely, které by se svou velikostí neprošly letištní bezpečnostní kontrolou.

Žena vstala a proplula kolem pultu. Nejprve boky, po nich hlava. Bylo jí asi třicet let, měla důkladně namalované tmavé oči a make-up silný jako dortovou polevu, který se snažil zakrýt pleť stejně nedokonalou, jako měl Milo. Černé tričko měla zastrčené do krémových kožených kalhot.

„Dobrý den, pánové. Sháníte dárek kvůli odčinění nějakého prohřešku, nebo nastala doba narozenin?“

Milo obrátil klopu saka a ukázal odznak. „Policie. Několik kilometrů odtud bylo nalezeno tělo Katriny Shonské. Byla zavražděna.“

Propadlé tváře se nafoukly. Oční víčka se rozechvěla. „Ach můj bože, to snad ne – Kat!“

Podklesla jí kolena. Zachytil jsem ji za loket a dovedl jsem ji k fialově hnědému sametovému divanu. Milo jí donesl láhev evianu a přinutil ji vypít pár kapek.

Polkla. Začala prudce dýchat. Vrátil jsem se k pultu a vzal jsem igelitovou tašku označenou názvem obchodu. Když jsem se vrátil, dýchala normálně a mluvila s Milem.

Jmenovala se Amy Koutsakasová, ale říkala si Amelie. S Kat Shonskou pracovala něco přes rok. Nejprve na ni pěla samou chválu. Trpělivě jsme seděli a čekali, až se vzpamatuje z prvotního šoku, a za chvíli už se nám svěřila, že si s Kat nebyly až tak blízké. „Ne že bych ji chtěla pomlouvat. Bůh odpusť.“

„Jen jste si úplně nerozuměly,“ upřesnil Milo.

„Nikdy jsme se nehádaly, ale abych byla upřímná, poručíku, měly jsme rozdílný profesionální pohled.“

„Na co?“

„Na tuhle práci. Kat bývala netaktní.“

„Vůči vám, nebo vůči zákazníkům?“

„Ke všem,“ řekla Amelie. „Nechci říct, že by byla vyloženě sprostá, jen… Vlastně ani nevím, co to říkám. Omlouvám se. Nemůžu tomu uvěřit…,“

„Kat měla nabroušený jazyk,“ napověděl jsem.

„Byla… Občas šlo spíš o to, co neřekla. Zákaznicím.“

„Neuměla zalichotit?“

Amelie se napřímila. „Abych byla upřímná, pánové, celá tahle profese stojí na obavách. Většina naší klientely jsou zralé ženy – kdo by si taky mohl dovolit tyhle ceny? Mám na mysli ženy, které mají velikost čtrnáct tam, kde bývala osmička. Když stárnete, vaše tělo se mění. Vím to, protože má matka byla tanečnice a přesně tohle se jí stalo.“

Pohladila si své ploché bříško.

„Kat tohle nechápala,“ řekl Milo.

„Přichází sem spousta žen, které se chystají na společenské akce. Chtějí vypadat opravdu pohádkově a jsou připravené za to zaplatit. Občas je to namáhavé, protože se zákaznicemi musíte pracovat. Odhadnete každé klady a zápory, aniž byste to dali najevo, a jemně ji směrujete k modelům, které minimalizují její nedostatky. Jestliže si zkouší něco, co na ní vypadá opravdu děsivě, řeknete něco milého a nenásilně ji navedete k něčemu jinému.“

„Aplikovaná psychologie,“ řekl Milo.

„Měla jsem psychologii jako hlavní předmět a věřte mi, vyplácí se to.“

„Kat se takhle nechovala,“ nadhodil jsem.

„Kat svou práci chápala jako přinášení kousků oblečení ke kabinkám a postávání poblíž, zatímco si dotyčná zákaznice vybrané oblečení zkoušela. Kat si mezitím zkoumala manikúru. Nikdy dobrovolně nevyslovila svůj názor. Nikdy. I když to klientka očividně potřebovala – zoufale žádala o zhodnocení. Snažila jsem se jí vysvětlit, že jsme více než jen prodavačky. Její odpověď zněla, že jsou dospělé a umí se samy rozhodnout. To ale není fér. Lidé potřebují podpořit, že ano? Když něco na zákaznici vypadalo opravdu dobře, Kat tam jen stála a mlčela. Nepomáhala jim s výběrem a zákaznice pak spoustu zboží vracely. Vrácené zboží se strhává z provize.“

„Dělily jste se o provizi?“

„Bývalo to tak, ale pak jsem řekla majitelům, že se s nikým takovým, jako je Kat, dělit nebudu. Cení si mě, takže souhlasili, a já jsem si vydělala třikrát tolik co Kat.“

„Dělá provize velkou část vašeho platu?“

„Sedmdesát procent.“

„Takže si Kat příliš nevydělala.“

„To ne, a taky si pěkně stěžovala. Pořád. Nedávalo to smysl. Bývalo by stačilo, kdyby se chovala mile.“ Kousla se do rtu. „Vím, že to zní, jako bych ji shazovala, ale ona prostě taková byla. Proto taky, když sem přestala chodit a nebrala telefon, došli majitelé k názoru, že to tu zabalila a šla jinam. Po třech dnech ji vyhodili.“

„Kdo jsou ti majitelé?“ zeptal se Milo.

„Pan a paní Leibowitzovi,“ řekla. „Vydělali peníze na obchodování s květinami a šli do penze. Tenhle butik rozjeli kvůli Lauře – jako hobby paní Laury. Každý rok jezdili do Paříže a ona si přivážela skvělé oblečení, které její kamarádky zbožňovaly.“

„Je to typ majitelů, který se zde příliš neukazuje?“

„Vůbec. Já to tady vedu a Kat je – byla – má asistentka.“ Při použití minulého času sebou trhla. „Máte ponětí, kdo to udělal?“

„Ještě ne,“ řekl Milo. „Proto jsme tady.“

„Nedovedu si představit, kdo by něco takového udělal.“

„Neproběhla tady někdy nějaká výměna názorů mezi Kat a některým ze zákazníků?“

„Ne, naše klientela je velice vybraná. Jsou to samé milé dámy.“

„Co víte o mužích v Katině životě?“

„Nikdy jsem se s žádným nesetkala,“ zavrtěla Amelie hlavou, „ale podle toho, co říkala, narazila na spoustu budižkničemů, a většinu času na muže nadávala.“

„Na někoho konkrétního?“

„To ne, nikdy jsme se nedostaly ke jménům. Jen trousila poznámky. Na poznámky byla dobrá.“

„O mužích?“

„O mužích, o své práci, o životě obecně. O své matce – hodně mluvila o své matce. Říkala, že na ni vyvíjí všechny možné formy nátlaku, aby se začala chovat jinak, a nenáviděla to. Podle toho, co říkala, neměla zrovna nejšťastnější dětství. Obecně mi připadala jako nešťastný člověk. Proto taky nejspíš pila,“

„V práci?“

Ticho.

„Amelie?“

„Občas přišla a bylo z ní cítit až příliš mnoho mentolu. Párkrát mentol zapomněla a cítila jsem pro změnu alkohol. Proto jsem jí tady koupila ústní vodu.“

„Myslíte, že hodně flámovala?“

„Nejspíš ano,“ řekla. „Víte, kdo by vám na tyhle otázky odpověděl lépe než já? Její kamarádka Beth. Pracuje v obchodě s klenoty kousek výše na téhle ulici. To ona řekla Kat, že se tenhle obchod otevírá.“

„Děkujeme za tip,“ řekl Milo.

„Pokud vám to k něčemu bude, ráda pomohu.“

Doprovodila nás ke dveřím. Cestou upravovala oděvy, které jsme míjeli.

Než Milo sáhl na kliku, řekla: „Nejspíš to nic neznamená, ale možná je tu něco, co bych vám měla říct. O jednom zákazníkovi.“

Zastavili jsme se.

„Nešlo o hádku, ale… Jsem si jistá, že o nic nejde.“

„Cokoli nám může pomoci, Amelie.“

„Dobře… Asi před měsícem, možná před pěti šesti týdny jsem byla ráno pryč a vrátila jsem se až po obědě. Kat jsem tu našla v opravdu střelené náladě. Pořád se chichotala a to jí nebylo podobné. Zeptala jsem se jí, co se děje, a ona řekla, že právě zažila ohromně veselou věc. Přišel zákazník – muž – a začal se probírat oblečením ve slevě. Kat usoudila, stejně jako jsem ohodnotila já vás, pánové – že hledá nějaký dárek. Ignorovala ho, jako to dělala u většiny zákazníků. Ten muž si pořád prohlížel zboží a soustředil se na větší velikosti. Po chvíli Kat znervózněla a nakonec se zvedla a šla se ho zeptat, jestli nepotřebuje s něčím pomoci.“

„Proč znervózněla?“

„Z toho, že je tu s ním sama, že si tak dlouho vybírá. Nejsme velký obchod, takže netrvá moc dlouho, než si tady všechno prohlédnete. A většina zákazníků nemá žádnou trpělivost a za chvíli se dožaduje naší pomoci. Tenhle zákazník ale řekl, že pomoc nepotřebuje, a Kat se vrátila k pultu. Měla ale takový zvláštní, divný pocit. Nedalo jí to a šla se na něj znovu podívat. Neviděla ho, ale slyšela za jedním tím dvojitým regálem. Potichu tam došla a opatrně vyhlédla. Ten muž mezitím sundal z věšáku šaty a přidržoval si je na těle. Uhladil je, jako by si přiměřoval, zda mu padnou. Kat řekla, že se už nedokázala udržet, vybuchla smíchy. Ten muž to uslyšel a div se prý nepřerazil, jak spěšně vracel šaty na věšák. A Kat, místo aby se omluvila, tam jen tak stála. A on, místo aby vyběhl ven, se jen otočil a zadíval se na ni. Hleděl až… výbojně. Jako by chtěl kázat, že se nemá za co stydět. Kat mi řekla, že ji to opravdu naštvalo, že se nechtěla nechat zastrašit takovým pervertem, takže na něj taky drze zírala. Hádám, že to můžete brát jako konflikt.“

„Podle vašich slov to byl asertivní pervert,“ řekl Milo.

„Kat to připadalo veselé,“ řekla Amelie. „Já jsem byla zděšená. Všichni mají svá tajemství, tak proč se mají cítit hloupě?“

„Jak to pokračovalo?“

„Ten muž na ni ještě chvíli hleděl, ale nakonec to vzdal a rychle odešel. Kat mi řekla, že se schválně znovu smála. Tak, aby ji na odchodu slyšel. Asi je to jen hloupost, ale ptal jste se na problémy.“

„Popsala ho Kat?“

Amelie vykulila tužkou obmalované oči. „Myslíte, že to byl on? Ach ne, co když sem zase přijde?“

„Jsem si jistý, že zde není žádná souvislost, Amelie. Potřebujeme jen shromáždit co nejvíce faktů.“

„To by mě opravdu děsilo,“ řekla. „Ten pocit, že jsem tady sama s…“

„Bude to dobré. Amelie. Uvedla Kat jeho popis?“

„Ne, ne. Jen mi tu příhodu povyprávěla a smála se u toho. Chichotala se pak celý zbytek dne.“

17

Klenotnictví s názvem Cachet bylo vidět už z dálky.

Milo řekl: „Protože jsem skvělý detektiv, dovoluji si hádat, že právě tam pracuje Beth Hollowayová. Nejprve ale potřebuji zvednout hladinu krevního cukru.“

Následoval jsem ho do kavárny. Byla téměř prázdná, ale chvíli nám trvalo, než jsme přitáhli pozornost mladičké servírky, která se ukrývala za velkým automatem na espresso a více než hostům se věnovala iPodu.

Milo koupil dvě housky o velikosti létajícího talíře namazané čerstvým smetanovým sýrem, naplnil si malý papírový kelímek vodou, kterou poskytovali zdarma, a donesl si náklad proviantu ke stolu.

Spořádal jednu housku. Otřel si bradu. „Už to bude nějaká chvilka, kdy jsem naposledy řešil případ s přídechem.“

Před lety pracoval pod kapitánem, který si dával záležet na tom, aby mu přidělil každou vraždu s „nekonvenčním přídechem“, která se na divizi objevila. To znamenalo cokoli zvrhlého, čím odpornější, tím lepší.

Tělo Kat Shonské neslo znaky vraždy z chtíče – úder do hlavy, mnohočetné smrtelné rány nožem, sexuální poloha těla, pohrdavé umístění řidičského průkazu. Nic ale nenaznačovalo něco neobvyklého.

„Nejsem si jistý, jestli tady vidím nějaký přídech, šampióne.“

Milo se usmál.

„Zdá se ti to legrační?“

„Uvidíme, kam to povede.“

Výkladní skříně klenotnictví byly plné třpytu a pokušení. Muž s plochým obličejem, oblečený v tmavém obleku, si nás chvíli nedůvěřivě měřil, než nás pustil dovnitř. Jakmile jsme vešli, schoval ruce pod pult a pozoroval nás.

Milo prokázal svou totožnost a požádal, zda bychom mohli mluvit s Beth Hollowayovou. Muži se viditelně ulevilo.

„Tamhle je.“ Pohledem ukázal na drobnou ženu s medovými vlasy, která právě předváděla šedé sametové plato s kolekcí prstenů sehnutému bělovlasému, asi osmdesátiletému muži.

Beth Hollowayová měla velké světlé oči, pleť bez chyby a hladké, do bronzova opálené paže. Jemná zápěstí jí zdobilo několik náramků. Měla na sobě přiléhavé tmavošedé šaty s hlubokým výstřihem a až nápadně často se předkláněla a nabízela vnadný pohled do úžlabinky mezi dvěma bujnými pihovatými kopečky. Zákazníkova pozornost se tak dělila mezi chladnou kovovou krásu na podložce a krásu smyslnou, kterou nabízel výstřih.

„Je to nádhera, že ano, pane Weine?“

Muž vzdychl. „Je to vždy tak těžké.“

Beth se dotkla jeho zápěstí. „Vy si přece vždycky víte rady, pane Weine.“

„Když to říkáte…“ Zvedl kousek z platiny a safíru. „Co myslíte?“

„Nádherný, ten se jí bude líbit.“

Wein podržel prsten ve světle a otáčel jím.

„Chcete podat lupu, pane Weine?“

„Ne, vím, na co se dívám.“

Beth se zasmála. „Věřte mi, pane Weine, tyhle kameny jsou opravdu velmi kvalitní. A tohle jsou malinké podlouhlé drahokamy, žádné odštěpky.“

Následovalo několik dalších váhavých otočení a pohledů. „Tak jo. Vezmu si tenhle.“

„Výborně! Nechám ho zmenšit a připravit pro paní Weinovou během dvou dnů. Máme vám ho doručit domů?“

„Ne, tentokrát jí ho chci dát při večeři.“

Beth spráskla ruce. „To je romantické! Je to šťastná žena, pane Weine.“

„Záleží na tom, který den se jí zeptáte.“

Odešel a Beth se obrátila k nám. Uhladila si šaty a usmála se. „Dobrý den!“

Milo se představil a řekl jí, proč jsme přišli.

Beth ztuhla.

Propukla v pláč. Jednou rukou si zakryla obličej a druhou přitiskla na pult.

Muž v tmavém obleku vzal plato s prsteny, zamkl ho a zvědavě se na nás zadíval.

„Je mi líto, že vám to musím oznámit.“

Beth Hollowayová se rozběhla do zadní části obchodu, prudce otevřela dveře a zmizela.

„Mluvíte o Kat, té z La Femme?“ zeptal se muž v obleku.

„Znáte ji?“

„Páni!“

Milo opakoval otázku.

„Několikrát jsem tam zašel, vybíral jsem něco pro svou ženu.“

„Kat vás obsluhovala?“

„Byla tam, ale nějak zvlášť se nesnažila,“ řekl muž. „Je to ona? To je divné.“

„Co je divné?“

„Znát někoho, kdo byl zavražděn.“

„Můžete nám o ní něco říct?“

„Nic. Já jen tak…“

„Co jen tak?“

Muž zkroutil rty.

„Nebyla zrovna ochotná prodavačka, že?“ napověděl jsem.

„Nebyla, ale to mně bylo jedno,“ mávl rukou. „Hledím si své práce, tu mám rád. Když chcete prodat šperk, musíte vést zákazníka za ruku. Ale u šatů je to jedno.“

Objevila se Beth. Přes šaty měla navlečený čokoládově hnědý svetr. Její oči byly napuchlé a rty vypadaly rozkousané.

„Co se Kat stalo?“ zeptala se.

„Zatím toho moc nevíme,“ řekl Milo. „Můžete se nám chvíli věnovat?“

„To si pište. Udělám cokoli, abyste našli to zvíře, co jí to udělalo.“

„Napadá vás někdo?“

Muž v tmavém obleku se nenápadně přisunul blíž.

„Kéž by, ale bohužel ne,“ řekla Beth.

„Pojďme se projít,“ navrhl Milo.

Když jsme vyšli ven, ukázal na kavárnu, ve které jsme chvíli předtím seděli.

Beth zavrtěla hlavou. „Asi bych zvracela. Pojďme se jen projít.“

Vystartovala. Kráčela svižným tempem a rozmachovala se pažemi podél těla. „Nejvíce by mi pomohl desetikilometrový běh.“

„To by s námi kvůli mně musela jet záchranka,“ řekl Milo.

„Měl byste s tím začít. Běh má léčebné účinky.“

„Kat s vámi běhala?“

„Kdepak. A zkoušela jsem ji přesvědčit mnohokrát.“ Zpomalila, ale vzápětí opět nabrala rychlost. Chvátali jsme kolem obchodů, proplétali jsme se mezi chodci. Beth Hollowayová si razila cestu davem, jako by mířila za nějakým cílem.

Milo ji nechal, ať se zbaví negativní energie. Minuli jsme blok domů a došli do poloviny dalšího. „Chcete nám něco říct, než se začneme ptát?“

„Kat přímo přitahovala samé neschopné parchanty, ale nedovedu si představit, že by někdo z nich udělal něco tak zlého.“

„Znáte jejich jména?“

„Jeden je Rory – Rory Cline. Psáno s C. Pracuje na podatelně v agentuře CRP, myslí si, že z něj bude agent velkého kalibru. Určitě je mu už čtyřicet, ale snaží se vypadat mladší. Kat se s ním seznámila v klubu, ale nevím ve kterém. Přitahoval ji, ale neměl vůbec zájem o sex. Chtěl se jen držet za ruce a poslouchat hudbu. Připadala si pak nepřitažlivá.“

Milo si zapsal jméno. „Další?“

„Další byl Michael…, jak jen bylo jeho příjmení…“ Poklepala si na vlasy. „Omlouvám se, ale na to si nevzpomenu. Michael, ten na rozdíl od Roryho sex miloval. Chtěl ho pořád. Kat povídala, že je jako hřebec, ale ukázalo se, že je ženatý. Účetní nebo něco takového… Michael Browning, tak se jmenuje.“

„Přestala se s ním Kat vídat, když to zjistila?“

„Ne. Ale začal ji nudit. On i ten sex. Jen kvantita, žádná kvalita, říkala. Ten třetí byl opravdu debil – venkovský balík, který prodával rolls-royce.“

„Clive Hatfield,“ řekl Milo.

Bethina ramena ztuhla.

„Podezříváte ho?“

„Rianna nám poskytla jeho jméno, takže jsme si za ním zašli na kus řeči.“

„A?“

„Není to žádný princ z pohádky. Bohužel má pevné alibi. Ještě někdo?“

„Ne,“ řekla. „Rory, Michael a Clive, zástup budižkničemů.“

Milo si nechal převyprávět poslední noc života Kat Shonské. Beth chvíli básnila o svém „vyvíjejícím se vážném“ vztahu se surfařem Seanem. „Je mezi námi to správné spojení, víte? Je mi opravdu líto toho, co se stalo Kat, ale to není má chyba, že ne?“

„Jistěže ne.“

„Byla opilá. Stalo se jí to kvůli tomu, že řídila opilá?“

„Nezdá se.“

„Díky bohu. To bych si hrozně vyčítala.“

„Beth, není ještě někdo kromě Roryho Clinea a Michaela Browninga, o kom bychom měli vědět?“

„Nikdo mě nenapadá.“

„Neseznámila se Kat s někým tu noc v klubu?“

„Nikoho tam nepotkala. Proto se taky opila. Říkaly jsme si, že ji přizveme, ale bylo by to divné.“ Přidala do kroku, zaskřípala zuby a potichu se rozplakala.

„Beth, nezmínila se někdy Kat, že by měla s někým potíže?“

„Jen se svou matkou. Ty dvě spolu nevycházely.“

„A co lidé v práci?“

„Nenáviděla tu práci a myslela si, že ji ta ženská, co s ní pracuje, vykořisťuje. Bylo mi to nepříjemné, protože jsem jí tu práci dohodila já.“

„Co na té práci nenáviděla?“

„Mizerné peníze, nudu. Kat měla těžký život. Její pravý otec zemřel, když byla ještě malá. Matka byla coura, která celou dobu střídala chlapy. Nakonec si našla nějakého boháče.“

„Jak s ním Kat vycházela?“

„Měla ho dokonce raději než svou matku. Říkala, že se více drží zpátky a netlačí na ni. Matka ji jen kritizovala.“ Nasála vzduch a pomalu vydechla. „Kat byla krásná, ale neuvědomovala si to. Pravdou je – a teď si to uvědomuji – že jsem ji nikdy neviděla opravdu šťastnou.“

„Jak se s tím vyrovnávala?“

„Co tím myslíte?“

„Někdy lidé hledají únik.“

„Aha,“ řekla. „Myslíte alkohol. Jo, mohlo se jí to vymknout z rukou. Ale říkal jste, že s tím řízení v opilosti nemělo nic společného.“

„Nemělo. Opravdu si nevzpomínáte na někoho, s kým by měla nedávno nějaký konflikt?“

„Nikdo mě nenapadá.“

„Slyšeli jsme zvláštní historku, Beth.“

„Jakou?“

Milo zopakoval příhodu s podivným zákazníkem.

„Aha, tohle,“ řekla otráveně.

„Kat vám to vykládala?“

„Připadalo jí to směšné.“ Tváří se jí mihl náznak úsměvu.

„Popsala toho muže?“

„Můj bože – myslíte si, že on by mohl…“

„Jen sbíráme fakta, Beth.“

„Popsala ho… jen tak, že na první pohled nevypadal jako buzerant, ale že člověk nikdy neví.“

„Byl to typický mužský.“

„Asi ano.“

„Dovolte mi ještě jednu otázku, Beth. Udělaly by na Kat dojem peníze?“

„Na koho by neudělaly?“

„Je něco, co ji zvlášť přitahovalo?“

V hezké tváři se objevil nechápavý výraz.

„Hezký dům, drahé věci a jídlo – luxusní auta. Přitahovalo ji něco?“

„Jistě, všechno, co jste uvedl,“ řekla Beth Hollowayová. „Proto si myslím, že byla úplně normální.“

18

Milo se pustil do zjišťování informací o Rorym Clineovi a Michaelu Browningovi.

Najít Clinea bylo snadné, protože v okrese L. A. byl pouze jeden evidovaný řidič toho jména. Měl byt ve Studio City, neměl ani jeden trestní záznam, nebyl hledaný ani na něj nebyl vydán zatykač. Vlastnil jedenáct let staré audi.

Zato Michaelů Browningů bylo šestnáct. Výběr se zúžil na tři, kteří bydleli ve Valley, a po prohledání obchodního rejstříku zůstal jeden účetní: Michael J. Browning s kanceláří v Lankershimu, kousek od Universal Studios.

Jeden rok starý saab, další čistý trestní rejstřík.

„Poskok z podatelny a chroustač čísel,“ řekl Milo pochybovačně. „Ani u jednoho bych nepředpokládal, že dokáže krást auta, ale raději si s nimi popovídáme.“

Firma Creative Representation and Promotion obývala pevnost z travertinu a zeleného skla, stojící kousek od křižovatky Wilshire a Santa Moniky. Interiér tvořil tentýž béžový kámen. Třípatrové hale zalité venkovním světlem dominovala nástěnná malba, která zobrazovala strnulé postavy lidí sledujících televizi. Světlík z mléčného skla měl zajistit efekt spojení interiéru s vnějškem, ale nedařilo se mu to. Mussolini taky miloval travertin, ale oběsili ho naštěstí dřív, než stačil přetvořit Řím.

Vysoký pult ukrýval dvojici recepčních, oblečených ve stejných kovově šedých hedvábných košilích. Oba hovořili do malinkých telefonů, které jim visely zavěšené z uší. Vedle nich stál mohutný muž černé pleti, oblečený ve špatně padnoucím obleku. Milo přistoupil k jednomu z recepčních a vytáhl odznak. Muž z ochranky se usmál a dál setrvával na stejném místě. Recepční pokračoval v telefonování. Podle intonace šlo o osobní rozhovor.

Milo chvíli čekal a pak plácl rukou do pultu. Recepční nadskočil leknutím a černochův úsměv se rozšířil.

„Moment.“ Náhlý úsměv, který se objevil na tváři recepčního, byl asi stejně opravdový jako silikonový implantát. „Máte domluvenou schůzku?“

„Přišli jsme za Rorym Clinem.“

„Kdo to má být?“

„Pracuje v podatelně.“

„V podatelně neberou telefony.“

„Tenhle vezmou.“

„E-hm. Pracovní hodiny jsou…“

„To mě nezajímá. Zavolejte ho.“

Muž v šedé košili se celý scvrkl. Vyslal prosebný pohled k muži z ochranky. Viděl však jen jeho široká záda.

„Koukněte, já ani nevím, jak odtud někoho vyvolat.“

„Je nejvyšší čas se to naučit.“

Bylo potřeba několik telefonátů vedených zmateným šepotem a zoufalé opakování slova „policie“, než recepční řekl: „Už sem jde, můžete na něj počkat tady.“

Vyčkávali jsme vedle hnědých židlí. Asi za pět minut sjel dolů výtah, vyšel z něj hubený tmavovlasý muž s kulatými rameny a zamířil k nám.

Rory Cline měl vpadlé tváře a zapadlé oči. Špičatý knír mu slušel asi jako rtěnka zlaté rybce. Bílou košili měl zmuchlanou tak, že vypadala jako použitý papírový kapesníček. Úzká černá kravata mu visela až ke koženému pásku, který přidržoval šedé kalhoty s trubkovými nohavicemi.

Ukázal ke vstupním dveřím, rychle nás minul a vyšel ven.

Dohonili jsme ho o půl bloku dál na Linden Drive. Ruce měl nacpané v kapsách a přecházel sem a tam.

„Pane Cline?“

„Co mi to děláte? Teď si o mně všichni myslí, že jsem nějaký zločinec!“

„Ve vaší branži by to mohlo znamenat první krok ke kariéře,“ řekl Milo.

Cline vyvalil oči. „Srandičky, srandičky. Nemůžu uvěřit, že vás na mě poslala. Už jsem vašim kolegům řekl svou verzi a oni mi věřili, že ta její historka je totální nesmysl. A teď jste zpátky? Proč, protože má spoustu prachů? Takhle vy to děláte, hoši? Jako v tom filmu s Eddiem Murphym. Copak jsem se dostal do nějaké podělané komedie z Beverly Hills?“

Trhané pohyby, řeč jako palba z kulometu, zúžené zornice.

„Ona,“ napověděl Milo.

„Jo, ona,“ řekl Rory Cline. „Nechte mě hádat: jediný důvod, proč s tím zase vylezla, je, že se pravděpodobně doslechla o mém plánovaném povýšení a chce se na tom přiživit.“

„Gratulujeme,“ řekl Milo.

„Jo, je to v běhu. Tedy spíš bylo, než jste se tu ukázali vy, a možná jste mi všechno zpackali. Uvažovali o mně na místo asistenta pro Eda LaMocu. Říká vám to něco?“

„Prominent.“

„To jo,“ řekl Cline. „Každý pro něj chce pracovat, trvalo mi celé ty podělané roky, než jsem se dostal na správnou pozici, a teď se ukážete vy a oni si budou myslet… Jak můžete něco udělat jen na základě toho, co vám řeknou ti kreténi? Lžou, sakra, jde jim jen o prachy.“

Rychlost jeho řeči se změnila ze zběsilé v takřka nesrozumitelnou. Napadlo mě, zda je ta budova natolik rozlehlá, aby ukryla metadonovou laboratoř.

„Kdo myslíte, že si nás zavolal, pane Cline?“

„Kdo si myslím? Oni. Ta perská děvka a její zasraný perský manžel. Ať už si vymýšlejí cokoli, to ona do mě narazila, zničila mi nárazník, zničila mi kufr, rozbila zadní světlo. Já jsem byl vpředu, ona jela za mnou a v žádném případě jsem necouval, nebylo to dokonce ani do kopce. Vás poldy jsem ani nevolal, nikdo nebyl zraněný a ona připustila, že to byla její vina a že mi to co nejdříve zaplatí. Pak přišla domů, zavolala tomu svému pitomému zazobanému manželovi, tomu obchodníkovi s koberci. A on si začal vymýšlet. Fajn, chtějí boj, budou mít boj. Jen nechápu, že plýtváte časem, když jsem už podepsal prohlášení u její pojišťovny a oni jasně řekli, že mi věří, že jsem při jízdě dopředu do ní nemohl nacouvat. Jediný důvod, proč já teď nemám pojištění, je ten, že vypršelo, když jsem se sem přestěhoval. Kdybyste si přečetli pojišťovací záznamy, věděli byste to.“

Udělal deset rychlých kroků a vrátil se zpátky. „Můžu se už vrátit do práce a pokusit se je přesvědčit, aby mě neodepsali?“

„Nejsme tady kvůli vašemu pomačkanému nárazníku,“ řekl Milo.

„Proč tedy? Mám hodně práce!“

„Mohl byste se prosím uklidnit?“

„Tohle mi neříkejte. Nejspíš jste mi právě zničili život, takže ne…“

„Přestaňte.“

„Vy přestaňte!“

„Zmlkněte. A hned.“

Něco v Milově hlase zarazilo Clineovu zběsilou tirádu. Začal si nervózně mnout ruce.

„Začneme znovu, ano?“

„Co to bude teď? Bože můj, pořádně jsem nespal už ani nevím…“

„Tak to máme něco společného, pane Cline. Já vyšetřuji vraždu.“

„Vraždu – koho? Někdo byl zavražděn? Kdo?“

„Kat Shonská.“

Rorymu se viditelně ulevilo. Změna byla tak zřetelná, jako by mu někdo píchl valium. „Děláte si legraci?“ Usmíval se.

„Máte dojem, že je to směšné?“

„Ne, ne, je to jen – totálně ulítlé. Vybalili jste na mě něco úplně jiného. Kdo ji zabil?“

„To se právě pokoušíme zjistit. Co je ulítlé?“

„Že byl někdo zavražděn.“ Clineův výraz se náhle změnil. „Proč o tom říkáte zrovna mně?“

„Mluvíme se všemi, se kterými chodila.“

„Tak to mě můžete vynechat, nikdy jsme spolu nechodili. Setkali jsme se v klubu, pár měsíců jsme spolu spali, pak jsme si oba uvědomili, že něco předstíráme, a řekli jsme si, že už se tím nebudeme otravovat.“

„Pro muže je těžké předstírat.“

„Berete to doslovně,“ řekl Cline. „Neříkejte, že se vám to už nestalo. Nemyslím tím, že to nešlo, mám na mysli to, že někdo někde je tělem, a přitom tam není duchem.“

Milo neodpověděl.

„Fajn,“ řekl Cline naštvaně. „Vy jste asi macho, můžete to dělat vždy, všude a s každou. Já ne. Protože ona u toho nikdy nebyla. Dohodli jsme se, že zůstaneme přátelé, že si občas jen tak někam vyjdeme. Ale ani to nefungovalo.“

„Jak to?“

„Protože jsme se vzájemně neměli rádi.“ Cline ucouvl, možná si uvědomil, co právě naznačil. „Poslouchejte, naposledy jsem ji viděl asi před půl rokem. Od té doby jsem měl dvě další holky. Jestli s nimi chcete mluvit, mně to nevadí, obě vám řeknou, že jsem neškodný jak beránek.“

Cline na nás vypálil obě jména. Milo si je zapsal.

„Vy jim opravdu chcete zavolat? To je neskutečné. Fajn, jen do toho, proč ne, možná mi to u Lori pomůže, možná se o mě znovu začne zajímat.“

„Proč?“

„Protože budu vypadat nebezpečně a tak,“ řekl Cline. „Mé krédo je dělat všechno bezpečně. Lori si myslela, že jsem něco mezi průměrem a nulou. Většinou si připadám jako nula. Nejím, nespím, a vy jste mi teď ještě k tomu zničili kariéru.“ Vřískavě se zasmál. „K čertu, možná si podřežu zápěstí.“ Promnul si předloktí. „A bude to vaše vina.“

Milo mlčel.

„Já vím, já vím, měl bych si odpočinout, zacvičit jógu, vzít si vitaminy. Jako v té reklamě na fitcentrum: Odpočinu si, až umřu.“

„Kat tedy podle vás odpočívá,“ řekl Milo.

Cline zavřel pusu. Pokusil se zůstat v klidu a pohyb omezil pouze na pohupování na patách. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Milo se ho zeptal, kde byl, když Kat odešla z klubu.

„Tady,“ řekl Cline.

„V L. A.?“

„Tady,“ opakoval Cline. „V práci. Pohlcen a zahlcen prací, makal jsem, až se ode mě kouřilo.“

„Pracoval jste přes víkend?“

„Co je to víkend? Jestli chcete, podívejte se do záznamů ochranky. Nemůžu vám v tom zabránit, ale nedělejte to prosím, jen mi to ještě více poserete.“

„Děláte to často?“ zeptal se Milo.

„Co?“

„Ze pracujete o víkendu.“

„To ano, sakra. Někdy se nedostanu domů celé dny. Ed LaMoca před dvaceti lety zlomil rekord, když se deset dnů ani nekoupal. Dal fleká všem těm nebetyčně ctižádostivým navoněným žabařům, co nic nevydrží a hned odpadnou. Jsou to sami zpovykanci z prestižních univerzit – myslí si, že stačí přitančit z Harvardu a rovnou začnou zastupovat Brada Pitta. Já jsem chodil na kalifornskou státní v Northridge. Nouze mi dává sílu.“

„Můžete nám říct něco o Kat Shonské?“

„Mistryně v předstírání,“ zhodnotil Cline. „Nejen v tom, ve všem. Jako by chtěla žít život někoho jiného.“

„Koho?“

„Někoho líného a bohatého. Jenže na to neměla.“

„Neměl jste ji rád.“

„Už jsem vám to řekl.“

Položili jsme mu ještě pár otázek a schválně jsme přitom trousili poznámky o luxusních autech a sexuálních výstřelcích. Vše prošlo bez povšimnutí, protože Cline mluvil převážně o sobě.

Otočili jsme se k odchodu, ale on zůstal stát.

„Můžete se vrátit zpátky do práce,“ vybídl ho Milo.

Cline se ani nehnul. „Poslouchejte, kdyby se z toho vyklubal zajímavý příběh, dejte mi vědět. Jestli to bude něco, co by Brad, Will nebo Russell mohli použít, postarám se o to, abyste z toho něco měli. Myslím finančně, a nemluvím o malých částkách.“

„Jejda, tak to děkujeme,“ řekl Milo.

„Skvěle.“ Cline zapumpoval rukou na dotvrzení svých slov, otočil se a odběhl.

Zatímco Milo řídil do Valley, podařilo se mi zastihnout jednu z bývalých přítelkyň Roryho Clinea, právničku Lori Bonhardtovou. Clinea popsala jako neschopného ňoumu a popřela, že by u něj zaznamenala byť jen náznak násilnických sklonů.

„Co provedl?“ zeptala se.

„Zná někoho, kdo se stal obětí násilného činu.“

„Někoho zná?“ rozesmála se. „Jestli to je všechno, pak na něj zapomeňte. Násilí vyžaduje námahu a Roryho zájmy jsou jen pití a spánek. Říkala jsem mu, že by měl trochu zrychlit životní tempo a tak podobně. Snažila jsem se v něm vzbudit nějaké ambice. Můj pejsek Chi mu hopsal na noze a on tohle nikomu jinému nedělá. Víte, co to znamená?“

„Že je Rory poddajná osobnost,“ řekl jsem.

„Beta samec. Rozený viceprezident.“

Když se Michael Browning dověděl o Kat, zvlhly mu oči.

Byl to muž se soudkovitou postavou, rezavým porostem na bradě a i s botami s tlustou podrážkou měřil sotva sto sedmdesát centimetrů. Měl silná chlupatá zápěstí a ruce dřevorubce. Měl na sobě modrožlutou košili, červenou kravatu s velkým uzlem a lesklou brokátovou výšivkou. Kalhoty mu přidržovaly pletené šle s koženými poutky a svým světle hnědým semišovým botám podle všeho věnoval značnou péči, protože vypadaly jak z výkladní skříně.

Stylové oblečení partnera u firmy Kaufler, Mandelbaum a Schlesinger, ale jeho kancelář byla malá špeluňka situovaná v přízemí, jedna ze dvou desítek podobných kójí v prostoru osvětleném zářivkami.

Mluvil uvolněně. Kat se s ním přestala vídat před čtyřmi měsíci, když zjistila, že je ženatý.

„Nepodváděl jsem. Má žena a já jsme měli problémy. Debbie si žila po svém a já taky. Kat jsem potkal v baru Leonardo – v jednom z těch barů na Ventuře, které už mezitím stačily zavřít. Kat se o Debbie dověděla, když mi Debbie zavolala na mobil, když jsem byl u ní. Debbie to vůbec nevadilo, ale Kat prohlásila, že nechce jen vyplňovat mezeru v našem vztahu, a odkopla mě. Neměl jsem jí to za zlé.“ Palcem si promnul koutek oka a zatlačil slzu. „Je to hrozně smutné. Byla to milá dívka.“

Bylo to poprvé, co jsme na Kat slyšeli kladné hodnocení.

„Rozešli jste se v přátelském duchu?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ řekl Browning. „Kat měla pravdu, když se nechtěla nechat využívat. Omluvil jsem se jí. Ona řekla, že mi odpouští, ale oba jsme věděli, že už to nikdy nebude ono.“

„Viděl jste se s ní od té doby?“

Browning skousl ježaté fousy a uhnul pohledem doleva. „Moc často ne.“

Milo i já jsme čekali, až bude sám pokračovat.

„Neřeknete to mé ženě?“ ujišťoval se.

„Teď už jí to není jedno?“

„Vrátili jsme se k sobě. Za dva měsíce čekáme prvního potomka.“

„Gratuluji,“ řekl Milo. „Jak často jste se s Kat vídali poté, co jste se rozešli?“

„Vlastně jsme se nevídali,“ řekl Browning. „Ne ve smyslu trvalého vztahu.“

„Ale…“

Browning se pokusil o rádoby srdečný úsměv. „Bylo to pár víkendů – firemní rekreace.“ Rozhlédl se po místnosti. Symfonie úhozů do klávesnic nezpomalila, ani když jsme vešli, a nikdo se na nás ani nepodíval.

„Kde se konaly ty víkendy a kdy?“

„V Palm Springs a Mission Bay. Pokud jde o datum…“ Browning prolistoval plánovač. Přečetl data.

Před devíti týdny a před necelým měsícem.

„Jela sama a setkali jste se až tam, nebo jste cestovali společně?“

„Do Palm Springs jela sama. Do San Diega jsme jeli spolu. Neříkejte to prosím Debbie. Jsme teď šťastní a tohle by nám náš vztah narušilo.“

„Bezpochyby,“ řekl Milo.

„Podívejte,“ řekl Michael Browning. „Jsem k vám naprosto upřímný. I kdybych měl důvod lhát, nemohl bych, protože to pořádně neumím. Debbie říká, že hraju pořád s otevřenými kartami.“

Milo se ho zeptal, kde byl tu noc, kdy Kat zmizela.

Opět se musel poradit s plánovačem. Z tváří mu náhle zmizela barva. Milo mu vzal plánovač z ruky. „Máte tady napsáno ‚chůze, roční odpočty, TL‘ Co to znamená?“

„Kód,“ řekl Browning.

„Čeho?“

„Je to opravdu důležité?“ zeptal se Browning.

„Teď už ano,“ trval na svém Milo.

„Pane, nikdy jsem Kat neublížil. Mezi námi nikdy nebylo nic jiného než tělesná vášeň.“

„Dokud vás nevyhodila.“

„Když jsme byli spolu, milovali jsme se. Přísahám. I kdybych chtěl, neuměl bych lhát a ani nemám důvod. Částí svého já jsem ji možná miloval. Určitě bych jí neublížil.“

„TL,“ řekl Milo.

Browning se opřel o svou otočnou židli s nízkým opěradlem. Židle zapraskala. „Pokud do toho nebudete zatahovat Debbie.“

„Jiná žena?“

„Nic vážného,“ řekl Browning. „Jen takový flirtík. Opravdu potřebujete znát podrobnosti?“

„To si pište, pane Browningu. A dostaneme je tak nebo tak.“

„Dobře, dobře. Tenecia Lawrenceová. Byla to praktikantka z Valley College, v létě pro mě pracovala a pak si přišla pro doporučující dopis na univerzitu. Jedna věc vedla ke druhé.“

„Chtěl jste prověřit její schopnosti.“

„Bylo to vzájemné,“ řekl Browning. „Kdyby ten dopis byl to jediné, co chtěla, stačilo, aby zavolala.“

Milo se usmál. „Byla to vaše první schůzka se slečnou Lawrenceovou?“

„Po pravdě řečeno ne,“ přiznal Browning. „Párkrát jsme si někam vyšli, když tady byla na praxi.“ Dotkl se hrany stolu. „Je černoška.“

Irelevantnost jeho poslední poznámky zůstala viset ve vzduchu.

„Je jí dvacet, je nádherná, má nekonečně dlouhé nohy,“ pokračoval Browning. „Nechci se vymlouvat. Jsem už takový.“

„Dejte mi její telefonní číslo,“ řekl Milo.

„Co kdybych vám poskytl fakta? Tenecia a já jsme strávili celý víkend spolu, můžu vám ukázat účty z hotelu. Debbie byla u své matky. Bouří se v ní hormony. Je teď hrozně náladová.“

„To číslo.“

„Účty z hotelu nestačí?“

„Pokud slečna Lawrenceová potvrdí vaši výpověď, pak možná ano,“

„Možná?“ Browningovo rudé čelo se pokrylo kapičkami potu. „Nemám obavy kvůli Kat, ale Debbie…“

„Pokud jste Kat nezabil, Debbie se nikdy nedoví, že jsme tady byli.“

Browning si oddechl. „Děkuji. Moc vám děkuji, opravdu si toho cením.“

„Nevolejte slečně Lawrenceové dřív, než si s ní promluvíme,“ řekl Milo. „Snadno to zjistíme.“

„Samozřejmě jí nebudu volat, to by mě ani nenapadlo.“ Browning natáhl ruku k pozdravu.

Milo se tvářil, že ji nevidí.

„Když jste se s Kat setkal naposledy, nevyprávěla vám nějakou zvláštní příhodu se zákazníkem?“ zeptal jsem se.

„Se zákazníkem?“

„Z butiku, kde pracuje.“

„Aha, tamto,“ řekl Browning. „Jestli myslíte tu, co myslím já.“

Čekali jsme.

„Myslíte toho cvoka, že?“ řekl Browning. „Toho transvestitu, nebo co vlastně ten chlap byl?“

„Povězte nám, co vám Kat vyprávěla.“

„Ten člověk vešel do obchodu a prohlížel si zboží. Kat došla k názoru, že hledá něco pro sebe.“

„Jak na to přišla?“

„Řekla, že vypadal podezřele a nervózně. Kat to přišlo legrační. Schválně ho pošťouchla, něco jako ‚Co to tady provádíte?‘ Občas se tak chovala.“

„Jak?“

„Agresivně, vyzývavě.“ Pokrčil rameny. „Mělo to něco do sebe.“

„Jak ten muž na takovou konfrontaci reagoval?“

„Kat povídala, že sebou škubnul a pak odešel. Měla dobrý pocit, že ho zvládla.“

„Jak ho popsala?“

„Hm,“ zamyslel se Browning. „Vlastně ho ani nepopsala.“

„Vůbec ne?“

„Řekla jen, že byl velký, že vypadal na nadměrnou velikost. To ji dost pobavilo. Představovala si ho v koktejlových šatech velikosti šestnáct,“

„Co vám ještě řekla?“

„To je všechno,“ řekl Browning. „Nějak se mi na to téma nechtělo pokračovat.“

„Proč ne?“

„Dobře jsme si spolu užívali v posteli. To poslední, o čem bych se chtěl bavit, byl nějaký buzik.“

„Vyvedlo ji to z konceptu,“ řekl jsem.

„Mě to vyvedlo z konceptu,“ opáčil Browning. „Kat měla na sex náladu pořád. Hlasitě ho prožívala. Občas tak hlasitě, že by si člověk myslel, že to jen předstírá. Ale nepředstírala.“

„Jak to můžete vědět?“

„Se mnou žádná nic nehraje. Nemusí.“

„Pan Rychlomluvka a pan Amorální kretén,“ řekl Milo. „Ta si opravdu uměla vybrat.“

Hnal se na plný plyn zpátky do města, řezal zatáčky v kaňonu Coldwater. „Dobrý nápad, že jsi zmínil toho transvestitu.“

„Browning byl její poslední milenec, tak mě napadlo, že se mu o něm mohla zmínit.“

„Postelové řeči… Zdá se, že tu příhodu líčila každému, kdo byl ochoten poslouchat.“

„Byla na sebe pyšná,“ řekl jsem. „Kvůli tomu, že ho zvládla.“

„Chovala se agresivně k nesprávnému muži. Když si odmyslím tohle, stojí některý z těch dvou šašků za další pozornost?“

Uvažoval jsem. „Cline má v sobě tolik zloby a impulzivnosti povzbuzované drogou, že by byl schopen Kat ublížit, kdyby ho zastihla ve špatné chvíli. Nemá ale žádný zřejmý motiv a připadá mi dost mimo na to, aby dokázal spáchat něco tak dobře naplánovaného. Podle mého odhadu potvrdí záznamy bezpečnostní agentury jeho alibi, ale být tebou, pokusil bych se je získat. Browning se tváří ochotně a svolně, ale podle mě je nebezpečnější než Cline. Bez uzardění lže, manipuluje se všemi kolem. Nepochybuji, že by klidně odstranil Kat i kohokoli jiného, kdo by se mu postavil do cesty. Ale jeho alibi půjde ověřit ještě snadněji.“

„Tenecia Lawrenceová,“ řekl Milo a vytáhl z kapsy zápisník. „Pojďme jí zavolat hned, než se ji Browning pokusí varovat. Teď je řada na tobě, já potřebuji obě ruce na volantu,“

Přepnul jsem telefon na hlasitý odposlech a vytočil jsem číslo, které si Milo zapsal. Ozval se vysoký švitořivý ženský hlas. „Tady je Neesh,“ představila se Tenecia zdrobnělinou svého křestního jména.

Když jsem jí řekl, proč volám, její hlas se změnil ze sopránu v alt. „Mám potíže?“

Uvedl jsem datum. „Potřebujeme vědět, jestli jste byla s Michaelem…“

„On vám to řekl?“ Hlas se jí zlomil. „Mělo to zůstat naprostým tajemstvím.“

„Může to tak zůstat i nadále,“ řekl jsem.

„Prosím,“ žadonila. „Kvůli mým rodičům.“

„Je to pravda, nebo ne, Tenecio?“

„Hm… Jak mám vědět, že jste opravdu od policie?“

„Jestli chcete, můžeme se stavit osobně.“

„Ne, ne, věřím vám.“

„Byla jste s Michaelem?“

Ticho.

„Tenecio?“

„Ano, byla,“ řekl ustrašený dívčí hlásek. „Můj otec je kapitán hasičů a ten víkend vzal maminku na setkání u Lake Arrowhead. Sešly se tam všechny oddíly, které bojovaly s tím velkým požárem v Laguně. Michael chtěl přijet za mnou domů, ale to bych mu nedovolila, protože by byl moc nápadný.“

„Proč?“

„Bydlíme v Ladera Heights,“ řekla.

Prosperující černošská čtvrť.

„Kam jste s Michaelem jeli?“

„Opravdu to neprozradíte?“

„Pokud budete mluvit pravdu, není důvod, abychom to někde uváděli.“

„Dobře, hm… Michael mě vyzvedl ve škole a jeli jsme do hotelu.“

„Do kterého?“

„Dayside Inn.“

„Kde to je?“

„Kousek od letiště, ulici neznám. Zůstali jsme tam celý den. Dívali jsme se na filmy. Svatby podle Mary s Jennifer Lopezovou a Prime s Umou Thurmanovou a Meryl Streepovou, protože ty jsou mé oblíbené. Michaelovi to nevadilo, má rád takové romantické slaďáky.“

„Pak jste dělali co?“

„Další den jsme jeli do Long Beach a navštívili jsme akvárium. Nikdy předtím jsem tam nebyla.“

Ticho.

„Je moc pěkné. To akvárium.“

„Co se dělo potom, Tenecio?“

„Nic.“

„Zůstali jste v Long Beach?“

„Já – bude to znít… Prostě jsme si užívali.“

„Kam jste šli?“

Slyšitelně si povzdechla.

„Do dalšího hotelu. Best Western, kousek od akvária. Další den jsme pak jeli domů. Ne přímo. Nejprve jsme si zašli na večeři k Sizzlerovi, pak jsme jeli přes Palos Verdes podívat se na oceán. Potom jsme skončili v Michaelově domě v Granada Hills. Byla jsem nervózní, bála jsem se tam jet, ale byla už tma a Michael mě ujišťoval, že je to v pořádku. Další den ráno mě odvezl zpátky do školy. Hodina mi začínala až v jednu, takže jsme si dali v kampusu snídani, chvíli jsme se procházeli a on pak odjel do práce. Budu s tím mít nějaké problémy?“

„Ne, jestli jste mluvila pravdu.“

„Mluvila, přísahám.“

„Takže jste určitě byla s Michaelem Browningem celý ten víkend?“

„Už se s ním nebudu stýkat,“ řekla. „Je pro mě moc starý. Má snad on nějaké potíže?“

„Nic, kvůli čemu byste se měla strachovat, Tenecio.“

„Dobře, ale já už se s ním opravdu nechci stýkat. Už mi nebudete volat, že ne? Otec mi občas zvedá telefon.“

„Můžete být klidná, Tenecio.“

„Moc vám děkuji. Děkuji vám.“

„Chudák holka, možná jsme ji vyděsili tak, že se z ní stane jeptiška,“ řekl Milo.

„Jestli jsme ji nadobro odradili od Browninga,“ řekl jsem, „podařilo se nám udělat hodně dobrý skutek.“

„Ničema,“ ulevil si Milo. „Skoda, že ho musím vyškrtnout ze seznamu podezřelých.“

Zavolal na svou záznamovou službu. Gordon Beverly se po něm sháněl, chtěl vědět, jestli je něco nového. Milo mu zavolal a prožil pak několik mučivých minut, kdy mu dělal terapeuta.

Při dalším pokusu dovolat se sociálnímu kurátorovi Bradleyho Maisonetta se už potřetí ozval záznamník. Milo zanechal rozzlobený vzkaz a vytočil domácí číslo Wilsona Gooda.

„Nikdo to nebere. Kašlu na jeho chřipku, jdeme ho zvednout z gauče.“

19

Za drátěným plotem domu Wilsona Gooda nestálo ani jedno auto. Zazvonili jsme na domovní zvonek, ale nikdo neotevřel. Telefonát do Svatého Xaviera nám potvrdil, že trenér Good je dosud na nemocenské.

„Možná je zrovna u lékaře,“ řekl jsem.

Milo přejel pohledem dům až k sousednímu obydlí. „Pan Good si uměl zařídit život… Oukej, tak zase zpátky do mlýnice.“

Sean Binchy mával klíčky od bentleye.

Milova kacelář rázem působila přecpaně a vydýchaně.

„Vzdal se Heubel snadno?“ zeptal se Milo.

„Musel jsem ho chvilku zpracovávat, poručíku. Myslel jsem si, že pomůže, když mu řeknu o Kat Shonské, ale on se dost vyděsil a nechtěl o něčem takovém ani slyšet. Vůbec se mu nelíbila myšlenka, že by s tím jeho auto mohlo mít něco společného, ale přesvědčil jsem ho, že to je důležité.“

„Kde je to auto?“ zeptal se Milo.

„Na parkovišti naproti přes ulici,“ řekl Sean. „Pár uniformovaných kolegů mě vidělo, když jsem přijížděl, a hned si ze mě všemožně utahovali. Je to ale zážitek, řeknu vám. Všichni zírali.“

„Jsem si jistý, že Katinu pozornost přitáhlo taky,“ řekl jsem.

„Spousta holek by naprosto důvěřovala každému, kdo řídí takový vůz,“ podotkl Binchy.

„Dobrá, Seane,“ řekl Milo. „Můžeš si užít dalších obdivných pohledů cestou do laboratoře. Zavolám tam a vyřídím všechno papírování.“

Binchy se zašklebil a otočil imaginárním volantem. „Ještě něco, šéfe?“

„Zatím je to vše.“

„Mám dojem, že jsem otevřel plechovku s červy, že? Když jsem nejprve zavolal vám.“

„Podle všeho to byla plechovka, která potřebovala otevřít, Seane,“

„Když to říkáte,“ utrousil Sean a dodal: „Je to divný případ, že?“

„Bez divných případů by byl život nuda,“

„Když už jsme u toho – kdybych se pokusil vrátit zpátky na oddělení vražd, myslíte, že by to byl dobrý nápad?“

„Myslím, že bys měl dělat to, co tě baví.“

„Takže… nejste proti.“

„Proč bych měl?“

Binchy přikývl a odešel.

„Možná má před sebou skvělou budoucnost,“ řekl jsem.

„Proč to říkáš?“

„Tu plechovku s červy otevřel sám od sebe.“

Dojel jsem domů, vyvenčil jsem Blanche, snědl s Robin pizzu a otevřel jsem elektronickou poštu.

Přišla spousta urgentních mailů: šest falešných tipů na akcie, nabídka na prodloužení penisu, reklamy na dva různé druhy organické viagry a dotaz od Jasona Blasca z DarkVisions.net, zda jsem se dověděl něco víc o vraždách Brightové a Tranhové. Dodal, že našel obrázky hlav, které si Jeffrey Dahmer schovával v ledničce („totálně pravý neptej se kde jsem je dostal“).

Úplně poslední přišel vzkaz od šerifa George Cardenase:

Doktore Delaware, nezdá se, že by Ansell Bright kdy vlastnil pozemky v Kalifornii, ať už pod svým jménem nebo jako „Dale“. Auto měl zaregistrované v roce, kdy mu zemřeli rodiče, a adresu trvalého bydliště měl v jejich domě v San Francisku. Zítra se vám pokusím poslat jpg obrázek z jeho řidičského oprávnění. Krátce po smrti paní Brightové byl dům prodán za 980 000 dolarů a už dvakrát změnil majitele. Podařilo se mi najít člověka, který dům koupil jako první. Transakci prováděla realitka a ten kupující se s Ansellem nikdy nesetkal. Potvrdil, že prodávajícím byl Ansell, takže můžeme předpokládat, že si Ansell přilepšil o velký balík peněz. Přestěhoval se do jiného státu, aby z toho vytřískal co nejvíce.

Bez zatykače jsem se nebyl schopen dostat do záznamů sociálního pojištění, ale snad má LAPD lepší možnosti. Jediné, za čím jsem ještě mohl jít, byla poznámka paní Wembleyová, že podle vyprávění Leonory rozdával Ansell jídlo bezdomovcům. Našel jsem různé charitativní spolky v San Francisku, mluvil jsem s několika lidmi, ale nikdo z nich si nepamatuje Ansella ani Dalea Brighta.

S pozdravem George Cardenas

Devět set osmdesát tisíc byl pořádný motiv. Jestli mu rodiče zanechali akcie, cenné papíry, hotovost nebo jiné nemovitosti, dostal hodně přes milion.

Tony Mancusi byl také předurčen k tomu, aby se stal milionářem, jakmile se vyjasní poslední vůle jeho matky.

Při takovém motivu by zaplacení nájemného vraha bylo báječnou investicí, pokud si člověk odmyslí nepodstatnou maličkost, jakou je morálka.

Jak do toho zapadala vražda Kat Shonské?

Přemýšlel jsem o tom ve všech možných souvislostech, které mě jen napadly, ale došel jsem k jednoznačnému závěru, že nijak. Pokud ji ze světa sprovodil stejný vrah, muselo v tom být něco osobního.

Mladá žena se sklonem k nepřátelskému jednání se otevřeně postaví transvestitovi, který skrývá mnohem temnější tajemství, než je výběr ošacení.

To mě přivedlo zpátky k zženštilému manýrismu Tonyho Mancusiho. A taky k tomu, jak Donald Bragen popisoval Brightův hlas v telefonu.

A ke jménu Dale, které se hodí pro muže i pro ženu.

Nájemný vrah se slabostí pro elegantní dámskou francouzskou módu potká podobně smýšlející jedince a sjednají spolu obchod?

Přídechy…

Pokud Tony vede tajný život, mohlo by sledování jeho bytu nakonec přinést ovoce. Najít Dalea devět let po vraždě jeho sestry bude o hodně těžší.

Sedl jsem si zpátky k počítači a pustil jsem se do vyhledávání vyvařoven a útulků v L. A.

O patnáct minut později jsem už měl vytisknuté tři stránky. Bylo fajn dovědět se, že tohle město se nestará jen o nabubřelá ega a daňová pásma. Zavolal jsem na pár čísel. Lidé, se kterými jsem mluvil, nikdy neslyšeli o Ansellu či Daleu Brightovi.

Chystal jsem se to zabalit, ale přišel mi nový e-mail.

Doktore Delaware, ještě jednou George. Právě jsem byl u Mavis kvůli falešnému poplachu s mývalem a to mě přivedlo k myšlence na zvířecí útulky. Leonora povídala, že Dale byl krutý ke zvířatům, ale dařilo se mu prý předstírat opak. Není to perfektní ukázka rozdvojené osobnosti? A opravdu jsem našel útulek, kde pracoval jako dobrovolník. Jmenuje se Tlapky a drápky a žena, která má na starosti pobočku v Berkeley, si Brighta pamatuje, protože s ním ještě jako dobrovolnice pracovala. Řekla mi, že jednoho dne najednou nepřišel, a když se mu pokoušela dovolat, jeho číslo bylo zrušeno. Jasně si pamatuje, že to bylo před devíti lety, hned po Velikonocích, protože někdo jim tam nechal opuštěné králíčky a Bright se o ně dobře staral. Jenže pár dnů nato byl pryč. Vychází to na dobu asi měsíc před tím, než byly Leonora a Vicki Tranhová zabity, takže možná odešel proto, aby si mohl ten zločin naplánovat. Nebo se Mavis plete a on je jen normální chlápek, kterého přestalo bavit uklízet zvířecí bobky. Pokud vám to k něčemu bude, jméno té informátorky je Shantee Moloneyová. Její telefonní číslo je 415…

„No teda,“ byla první slova Shantee Moloneyové. „Ten policista ze zapadákova říkal, že možná zavoláte, ale že to bude tak rychle…“

„Děkuji, že si na mě uděláte chvilku času.“

„Abych byla upřímná, policisty zrovna v lásce nemám. Když jsem ještě studovala na univerzitě, prosazovali zákon pomocí slzného plynu a obušků. Ale myslím, že pokud Dale udělal něco tak zlého – opravdu si myslíte, že to udělal? Protože jedna část mého já říká, že je to nemožné. Dale byl tak obětavý a vůbec neměl sklony k násilí.“

„Ale…“ napověděl jsem.

„Ale co?“

„Jiná část vašeho já…“

„Aha,“ řekla Shantee Moloneyová. „Bylo zkrátka divné, jak náhle zmizel a nikomu nic neřekl.“

„Jaký byl Dale?“

„Obětavý, jak už jsem řekla. Říkal, že je vegan, dokonce ani nenosil nic koženého.“

„Říkal?“

„Opravdu jsem neměla důvod o něm pochybovat.“

„A přesto tak trochu pochybujete.“

„Co jste zač, čtenář myšlenek?“

„Jen obyčejný smrtelník, který se pokouší dát si dohromady fakta,“ řekl jsem. „Udělal Dale něco, kvůli čemu jste začala pochybovat o jeho důvěryhodnosti?“

„Ne, nic takového. Nejsem si jistá, zda je to vůbec pravda.“

Čekal jsem, až bude pokračovat.

„Nejsem žádná drbna,“ řekla Shantee Moloneyová konečně.

„Někdy je těžké rozeznat, co je bezvýznamné a co důležité.“

Mrtvé ticho.

„Paní Moloneyová…“

„Dobře, tak jo. Když Dale přestal chodit, zmínila jsem se před jiným dobrovolníkem, že jsem se mu pokoušela volat a ozvalo se mi, že je číslo odpojené, a že mám obavy, zda je v pořádku. Dotyčný odpověděl: ‚Je v pořádku, před pár dny jsem ho viděl v Tadich Grillu.‘ To je jedna stará restaurace v San Francisku. Řekla jsem, že jsem ráda, že se mu nic nestalo, ale že by mě přesto zajímalo, proč tak najednou přestal chodit do útulku. A ten člověk se zasmál a řekl: ‚Připadá mi, jako by se Dale náhle změnil v někoho úplně jiného.‘ Chtěla jsem vědět, co tím myslí, a on řekl, že Dale seděl u stolu sám a před ním ležela hromada jídla – obrovská mísa s ústřicemi, krabí koktejl a kus jehněčí kýty. To mě uzemnilo. Jsem vegetariánka, ale jím vejce a mléčné výrobky. Dale tvrdil, že je úplný vegan, a občas vykládal, jak je etické a zdravé, když člověk nejí nic živočišného. A že by se najednou nacpával masem až k prasknutí?“

„Předstíral veganství,“ řekl jsem.

„Tuším, že si ze mě dělal blázny. Pokud je to pravda. Co ale nepředstíral, byla láska k opuštěným zvířatům. Nikdo se o ně neuměl starat s větší něžností.“

„Třeba o ty králíčky?“

„To byl určitě něčí hloupý velikonoční dárek. Byli drobouncí, velcí asi jako váš palec. Dale s nimi zůstal celou noc, krmil je kapátkem. Když jsem odcházela, pořád u nich seděl.“

„Proč by si ten druhý dobrovolník něco vymýšlel?“

„Řekněme, že ti dva nebyli zrovna kamarádi.“

„Můžete mi prosím říct jeho jméno?“

„Brian Leary, ale tím vám nijak nepomůžu, protože už zemřel. Na AIDS, před šesti lety.“

„Pracoval v útulku ještě někdo, kdo by si mohl na Dalea pamatovat?“

„Ne,“ řekla. „Pracovali jsme tam jen my tři, od nevidím do nevidím. Mám volnou pracovní dobu, dělám výšivky na zakázku. Brian pracoval jako zdravotník v San Francisku na univerzitě, dělal od tří do jedenácti a stačil mu jen krátký spánek, takže sem docházel po práci.“

„A co Dale?“

„Dale trávil v útulku víc času než my dva. Nikdy se nezmínil, že by měl nějakou jinou práci. Měla jsem pocit, že je z bohaté rodiny.“

„Z jakého důvodu?“

„Podle toho, jak se oblékal – zmačkané oblečení, ale hodně kvalitní. Podle toho, jak se choval. Mám docela dobrý čich na rozlišení mezi sociálními třídami.“

„Co bylo mezi ním a Brianem?“

„To vám opravdu neřeknu. Brian většinou pracoval s kočkami, miloval kočky. Dale a já jsme pak dělali všechno ostatní, co bylo třeba.“

„Brian vám nikdy neřekl, proč nemá Dalea rád?“

„Ne. Myslím, že si prostě nesedli. Mezilidská chemie. Dělala jsem mezi nimi můstek – myslím, že oba byli fajn kluci.“

„Brian se ten večer v Tadich Grillu vyskytl jen tak náhodou?“

„Chcete vědět, jestli Dalea šmíroval? Vůbec ne. Brian tam měl rande, scházel se s nějakou doktorkou.“

„Nevzpomenete si na její jméno?“

„Vy snad žertujete,“ řekla. „Tak za prvé, Brian mi nikdy její jméno neřekl. A za druhé, bylo to takřka před deseti lety.“

„Jen jsem to zkusil,“ řekl jsem smířlivě.

„Opravdu si nedokážu představit, že by Dale provedl něco trestného. Jestli už nic…“

„Jak se Dale dostal k práci ve vašem útulku?“

„Jednou večer se tu objevil a nabídl se jako dobrovolný pracovník. Měla jsem plné ruce práce s opuštěnými štěňaty a on se zjevil jako požehnání z nebes. Hned se dal do práce, čistil, krmil, prohlížel kvůli blechám. Byl skvělý.“

„Můžete mi ho popsat?“

„Velký,“ shrnula Shantee Moloneyová jedním slovem.

„Vysoký, nebo silný?“

„Obojí. Přinejmenším sto osmdesát pět, možná vyšší. Nebyl tlustý, spíš tak… trochu oplácaný.“

„Co barva vlasů?“

„Světlé, špinavě blond, ale barvené. Měl je dlouhé – neupravené, spadaly mu do čela. Vždycky ale vypadaly čisté a lesklé. Opravdu lesklé. To je přesně to, jak jsem říkala, že o sebe dbal. Nosil sisalové sandály a pásek. Ale vždycky byl…, nějak se mu dařilo vypadat pořád jako ze škatulky.“

„Mluvil někdy o své rodině?“

„Ne.“

„Vůbec žádné osobní detaily?“

„Ten druhý polda se mě ptal na totéž, takže jsem si uvědomila, že jsme se o jeho rodině nikdy nebavili. Dale si zachovával své soukromí. Ale nebyl žádný studený čumák. Právě naopak, byl přátelský. A pracovitý – svou práci dělal skutečně efektivně.“

„Nepamatujete si ještě nějaký detail z jeho zevnějšku?“

„Bradku měl tmavší než vlasy – středně hnědou.“

Poprvé se někdo zmínil o tom, že měl vousy. „Měl vousy na celé bradě, nebo jen kozí bradku?“

„Zakrývaly mu skoro celý obličej. Připomněl mi toho televizního hrdinu – zálesáka Grizzlyho Adamse. Ale Dale nebyl žádný zálesák.“

„Byl jako ze škatulky.“

Rozesmála se. „Dalo by se říct.“

„Gay?“

„Těch je dneska spousta. Tak kde Dale skončil?“

„To jsem se vás právě chtěl zeptat,“

„Měla bych to snad vědět?“ zeptala se.

„Mluvil někdy o cestování?“

„Říkal jen, že má rád města.“

„Která?“

„Paříž, Řím, Londýn, New York. Možná taky Madrid, to si nepamatuji. Jediný důvod, proč si ten rozhovor pamatuji, je ten, že se Dale a Brian kvůli tomu začali přít. Brian tvrdil, že jestli má opravdu rád zvířata, nemůže mít rád města, protože města ničí přirozené prostředí. Dale mu začal povídat o kočkách v Římě, jak se přizpůsobily a jak se jim tam daří. Brian řekl, že celý život ve městě je klišé – Duben v Paříži, a tak dále – a Dale na to, že některá klišé přetrvávají, protože jsou opodstatněná, a že velká města jsou opravdu velká svým významem, a jestli si prý Brian myslí, že je San Francisco sofistikované, je pořádně naivní. Takhle to chvíli pokračovalo a pak se oba vrátili k práci.“

„Zmínil se Dale i o jiných místech, která má rád?“

„Na nic takového se nepamatuji.“

„Žádný Grizzly Adams,“ řekl jsem.

„Nehty měl vždycky čisté a upravené a používal vodu po holení. Značku jsem nepoznala, ale byla příjemná, voněla po citrusech.“

„Ještě něco?“

„To vám nestačí? Mám dojem, že i po všech těch letech to ze sebe sypu jako encyklopedie.“

„To ano. Proto se snažím neustále obracet stránky. Říkáte, že se Dale choval ke zvířatům hezky?“

„Víc než hezky,“ řekla Shantee Moloneyová. „Něžně. Hlavně k těm malým. Nejen k mláďatům, ke všem malým – měl vztah hlavně ke štěňatům a malým psíkům. Dokázal uklidnit i tu nejzlobivější potvůrku. Měla jsem pocit, jako by měl s těmi drobečky už nějaké zkušenosti.“

20

Fotografie Ansella Denrtonda Brighta z registrace motorových vozidel dorazila v deset dopoledne následující den.

Snímek byl třináct let starý, pořízený, když bylo Brightovi dvacet devět.

Sto osmdesát pět centimetrů, blond vlasy, hnědé oči, potřebuje kontaktní čočky.

Uvolněný výraz, v očích nic zlověstného.

Přesně odpovídal popisu Shantee Moloneyové. Zplihlé světlé prameny mu sahaly až k obočí a uším a spadaly na ramena.

Bradku měl opravdu širokou, hnědou. Zakrývala obličej od ohryzku k ušním lalůčkům.

Z obličeje toho moc nebylo vidět. Samé vousy a vlasy.

Perfektní kamufláž.

Vysvětlovalo to Brightovu lež o tom, že nejí maso? Manipuloval Shantee Moloneyovou? Ale za jakým účelem? Za svou práci v útulku nikdy nedostal ani cent.

Miloval hru, nebo se živil pocitem ctnosti?

Nebo obojí.

Ten obličejový porost mohl znamenat jedno: přirozený kostým.

Vzpomněl jsem si na jiný klasický stereotyp. Károvaná čapka, šoupavá stařecká chůze, nápadná auta. Všechno to patřilo k velmi chytrému představení.

V Katině situaci by luxusní auto, jako je bentley, určitě otupilo její ostražitost, ale napadlo mě, jestli vrah nezašel ještě dále.

Rozzlobený muž se zálibou v ženských šatech a podpatcích, uvnitř stále ještě kypící vzteky nad Katiným výsměchem. Co může být sladší pomsta než ji sledovat v drahém fáru?

Představoval jsem si velké černé auto, které projede kolem Kat v jejím nepojízdném mustangu. Stažené okénko na straně spolujezdce odhalí řidičku v načesané paruce, značkovém oblečení doplněném možná o decentní šňůru perel.

A něco navíc k podtržení celkového dojmu.

Krásná, jemná šála.

Katin řidičský průkaz – symbol její totožnosti – byl zasunut do jejích intimních partií.

Někteří vrahové si berou suvenýry, jiní je po sobě zanechávají. Vždy je v tom ale nějaký vzkaz.

Vzkaz, který zanechal Katin vrah, by mohl znít: Moc si o sobě myslíš. Nejsi taková, jak si myslíš. Posmívat se mi se nevyplácí.

Kat. Jméno, které se v angličtině vyslovuje stejně jako slovo „kočka“.

Příliš perfektní, než aby se dalo odolat.

Chvíli před druhou mi zavolal Milo. Zívl a pozdrav doprovodil záchvatem kašle.

„Zápal kostí od blbosti, nebo alergie na šéfa?“ zeptal jsem se.

„Člověče, na vtipy je trochu brzy.“

„Brzy? Vždyť je odpoledne.“

„Cítím se, jako by zrovna svítalo… Panebože, máš pravdu. Promarnil jsem další noc sledováním Tonyho, domů jsem přijel v šest a odpadl jsem, dokud mě v sedm nezburcoval telefon. Volal kurátor Bradleyho Maisonetta. ‚Váš hlas zněl tak naléhavě, poručíku, že jsem si řekl, že vám radši zavolám co nejdříve.‘ Já jedu na dva válce a ten kretén má z toho škodolibou radost. A teď velkou novinu: Bradley je už celých sedm týdnů persona neviděna. Ale není třeba se znepokojovat, má za sebou už několik delších zmizení, ale vždycky se nakonec vrátí.“

„Narkomanské výlety,“ řekl jsem.

„Nepřipadá mi jako kulturní fanda, který by prolézal muzea a divadla. Kurátor se jím moc nezabývá, protože má dlouhý seznam mnohem nebezpečnějších týpků, kteří se mu nehlásí. Říká, že Maisonette nevyvádí, dokud nevyčerpá legální způsoby příjmu.“

„Pracuje?“

„Žebrá, prodává svou krev. Podle kurátora je jeho největším problémem nízká hladina sebevědomí.“

„Dneska už je terapeut každý,“ řekl jsem.

„Nakonec jsem z toho idiota vymámil slib, že se po něm bude aspoň naoko shánět. Dík za ten Cardenasův e-mail. Měl jsi možnost hovořit s tou zvířecí mámou?“

Shrnul jsem mu rozhovor s Shantee Moloneyovou.

„Malí psi,“ řekl. „Něco jako ti Leonořini zmizelí čoklíci?“

„Jestli stál Dale za těmi vraždami v Ojo Negro,“ uvažoval jsem, „bylo by fajn pomyšlení, že si je adoptoval za mazlíčky.“

„Miluje psy, nenávidí sestru.“

„Nosí sisalově sandály a tajně jí maso.“

Zanotoval refrén písně Lou Christieho „Mám dvě tváře“.

Pokračoval jsem. „Odpovídá také velikostí vrahovi Elly Mancusiové, tomu kovboji i Katině transvestitovi.“

„A na velikosti záleží… Má rád velká města, že? Získal velké dědictví, procestoval svět a usadil se v L. A.?“

„Možná kvůli počasí.“ Popsal jsem mu svou teorii o ženě s šálou.

„Žena z vyšší společnosti v autě za dvě stě tisíc – proč ne? Teď už jedině potřebujeme, aby Dale náhle vešel a ke všemu se sám přiznal.“

„Ještě než k tomu dojde, co zkusit tohle: jedním z měst, o kterých se Bright Moloneyové zmínil, byl New York. Šéfův bývalý rajón. Co takhle začít tam a zjistit, jestli se neobjeví nějaké vraždy ve spojení s černým autem? Nebo ověřit, jestli po sobě Bright nezanechal nějakou papírovou stopu v San Francisku.“

Milo neodpověděl.

„Je v tom nějaký problém?“

„Ne,“ řekl. „Naopak. Jeho Dobrodiní teď má šanci prokázat svou oddanost práci.“

„Pochybuješ o něm?“

„Prozatím se projevuje stejně poctivě jako politik, ale já jsem zajedno s tou nálepkou, co se dává na nárazníky: Zpochybňujte autority. Ňuf Jork, Ňuf Jork… Myslel jsem si na Řím, ale má francouzština dost sešla. Dobrá, naskenuj Brightovu fotku a rozešli ji, a já zavolám Jeho Výsosti.“

O dvě hodiny později stál před mými dveřmi, vymydlený, čerstvě oholený, oblečený v jasně modré košili pod šedým sakem z hrubé tkaniny se vzorem rybí kosti, zelené kravatě se vzorkem malinkých ukulele, khaki kalhotách a polobotkách s přehnaně kulatou špičkou.

Obvykle míří hned do kuchyně. Tentokrát zůstal stát ve dveřích, oči mu tancovaly sem a tam a rty měl stočené do úšklebku, o kterém vím, že u něj znamená úsměv.

„Jeho Excelence někoho rychle zburcovala a už máme záznamy z newyorského bytového odboru. Pan Dale Bright nikdy nebyl vlastníkem nemovitosti, ale jeho jméno se objevilo na jedné petici před osmi lety. Šlo o přestavbu průmyslových budov na činžovní domy,“

„Byl pro, nebo proti?“

„Pro.“

„Rok poté, co dědil, se ocitl ve svém oblíbeném americkém městě a pokoušel se proniknout na trh s realitami?“

Doklusal do mé kanceláře, zapnul počítač a zadal adresu Západní 35. Ulice, 518, NY 10001.

Objevilo se šest odkazů – samé novinové články, variace na stejné téma.

Milo otevřel úryvek z New York Post.

SOUVISÍ ZMIZENÍ PÁRU S PROBLEMATICKÝM KONDOMINIEM?

Tajemné zmizení manhattanského páru zapleteného do dlouhodobého sporu majitele domu a nájemníků nadále mate New York. Před třemi týdny nájemníci Paul a Dorothy Safranovi odešli ze svého bytu v čísle 518 na Západní 35. ulici, aby zhlédli představení na dolním Manhattanu, a od té doby je už nikdo neviděl ani o nich neslyšel.

Paul sedmačtyřicetiletý litograf, a Dorothy čtyřiačtyřicetiletá zastupující učitelka, byli zapleteni do rok trvajícího sporu s majitelem domu kvůli tomu, že v domě netopí a chce bývalé skladiště, v němž žili, přestavět na činžovní dům – kondominium.

Třípatrová stavba v tehdy ještě průmyslové čtvrti byla před dvaadvaceti lety rozdělena na obytné prostory a Safranovi tam od té doby bydleli, chráněni opatřeními na regulaci nájemného. Brzy poté, co dům přešel do jiných rukou, a nový majitel, developer z Englewoodu v New Jersey jménem Roland Korvutz, oznámil svůj plán přeměnit ho na kondominium. Podle dohody mezi Korvutzem a zvoleným výborem nájemníků byla obyvatelům nabídnuta finanční úhrada nebo předkupní právo na rekonstruované jednotky.

Většina nájemníků volila vyplacení, ale Safranovi tvrdili, že je výbor zkorumpovaný, odmítli ustoupit a žalovali Korvutze u místního soudu. Posledních šest měsíců odmítali Safranovi platit nájem a snažili se vyburcovat spolunájemníky.

Před třemi dny uveřejnil Post šokující prohlášení sestry Paula Safrana Marjorie Bellové, bytem v Elmhurstu, že krátce před tím, než odbojní manželé zmizeli, vyjádřili kvůli konfliktu s Korvutzem obavy o svou bezpečnost. Bellová také kritizovala policii za to, že nevyšetřuje Korvutze důkladněji, a uvedla, že Korvutz, přistěhovalec z Běloruska, už v minulosti zastrašoval nájemníky.

Když byl včera Korvutz kontaktován reportérem Postu, prohlásil, že nemá co komentovat.

Soudní záznamy odhalily jedenáct žalob proti Korvutzově společnosti RK Development, všechny byly projednány před soudem. Korvutzův právník Bernard Ring řekl: „Každý, kdo se pokouší zkrášlit město, se s něčím takovým setkává. Říkejte tomu cena za podnikání v sudičské společnosti.“

Na opakované telefonáty do Korvutzova domu v Englewoodu a do kanceláří RK Development v Teterboro nikdo nereagoval. Dle policejního vyjádření je vyšetřování situace kolem Safranových „v běhu“.

Doplňující článek po pěti letech konstatoval, že případ nebyl vyřešen.

„Dale podepsal petici,“ řekl jsem. „Bydlel ve stejném domě jako Safranovi v době, kdy zmizeli,“

„Dale byl předseda toho výboru nájemníků.“

„Nezdá se ti, že kdekoli se objeví Dale, některým lidem se vyřeší problémy a jiní se ocitnou bradou vzhůru?“

„Pokud za tím stál finanční motiv, nešlo o výhodnou koupi nemovitosti, Alexi; Dale nikdy ve městě nekoupil žádné kondominium ani jinou rezidenci.“

„Možná mu zaplatili za jinou práci,“ řekl jsem. „Zajímalo by mě, kde byla jeho další zastávka.“

„Jen tak mimochodem,“ řekl, „nepřepadá tě cestovatelská touha?“

Nakonec ho kroky nevyhnutelně dovedly k ledničce. Namazal půl tuctu krajíců chleba máslem a džemem, první přehnul napůl, ukousl si velké sousto a pomalu žvýkal.

„Situace je taková,“ řekl a pořádně se napil mléka přímo z krabice. „Vzhledem ke dvěma otevřeným případům a požadavku, abych se více věnoval případu Antoina Beverlyho, zkrátka a dobře nemůžu odjet. Šéf mi nabídl Seana nebo jiného policejního neopeřence, ale Sean nikdy nebyl dále než ve Phoenixu a nechci, aby se do toho pletl nějaký zelenáč. Když jsem Jeho Výsosti zmínil tvé jméno, řekl, že je to zajímavý nápad, pokud nepřekročíš hranice procedurálních postupů a budeš dodržovat směrnice oddělení.“

„Jaký v tom je rozdíl?“

„Procedura znamená, že se nenecháš zatknout. Směrnice nařizují létat zlevněnými lety s JetBlue, jezdit metrem místo taxíkem, a obsahují poukázky na jídlo, které by mohly pokrýt dvakrát denně Taco Bell, a ubytování v hostelu, který je na hony vzdálený hotelu, ve kterém ses chystal přenocovat před pár lety – St. Regis.“

Zrušil jsem tehdy dovolenou s ženou, se kterou jsem chodil, když jsme se dočasně rozešli s Robin. Přes jednoho společného kamaráda jsem se doslechl, že je Alison zasnoubená…

„Můžeš s sebou vzít Robin, pokud za ni zaplatíš.“

„Má teď rozpracovaný jeden důležitý projekt.“

Milo spořádal další krajíc chleba. „Kdy se můžeš vydat na cestu?“

21

Rezervoval jsem si letenku na devátou hodinu večer následující den z Burbanku na Kennedyho letiště. Let se opozdil o jednu hodinu kvůli „potížím v New Yorku“, a když letadlo konečně přiletělo, žena za pultem nás s úsměvem informovala o tankovací zastávce v Salt Lake City kvůli krátkým ranvejím na letišti Boba Hopea a „povětrnostním podmínkám“.

Do letadla jsme nastoupili o devadesát minut později a dalších šest a půl hodiny jsem seděl s nohama skrčenýma v nepřirozeném úhlu a sdílel jsem řadu s mladým tetovaným párem, který se celou cestu hlasitě činil v projevech lásky. Pokusil jsem se zabít čas sledováním satelitní televize na obrazovce umístěné na opěradle sedadla přede mnou – když zrovna neměla výpadek. Pořady o zahradničení, kuchařských soutěžích a sériových vrazích mě uspávaly a já jsem střídavě upadal do spánku a probouzel se do zvuků mumlání a mlaskání jazyků.

Když jsem se nakonec úplně probral, zbývala do přistání hodina a půl a televize měla rozmazaný obraz. Znovu jsem si prohlédl obsah velké úřední obálky.

Jediný list papíru, popsaný Milovým rukopisem s opačným sklonem písma.

6.ulici Brodway Milo

V devět ráno jsem se představoval recepčnímu s pokleslými víčky, který kraloval miniaturní vstupní hale hotelu Midtown Executive. Místnost zářila ostrými barvami a zdobily ji poličky s pohlednicemi, mapami a vlaječkami Miluji New York.

Recepční neslyšně pohyboval rty, zatímco studoval mé potvrzení o rezervaci. „Učet je placen jakýmsi poukazem.“

„Policejního oddělení v L. A.“

„Aha.“ Zkontroloval kartotéku. „Nezahrnuje vedlejší výdaje.“

„Máte pokojovou službu?“

„Ne, jen telefon. Ceny jsou přemrštěné. Být vámi, použil bych mobil.“

„Díky za tip.“

„Potřebuji kreditní kartu. Čtyři sta třináct. Je to ve čtvrtém patře.“

Pootevřel jsem dveře a protáhl se do pokoje.

Měl velikost dva a půl na dva a půl metru a koupelnu asi o polovinu menší. Napadlo mě přirovnání ke komoře magnetické rezonance.

Postel, která mi šířkou i tloušťkou matrace připomněla vyklápěcí postel Tonyho Mancusiho, doplňoval noční stolek vyrobený ze záhadného bledě růžového materiálu. Devítipalcový televizorek přišroubovaný ke stěně bojoval o místo s pletencem drátů. Výzdobu pokoje doplňovala přišroubovaná lampička a zašlý akvarel mrakodrapu Chrysler Building.

Jediné okno bylo dvojité a neotvíratelné se sklem dostatečně silným na to, aby tlumilo hluk ze Západní 48. a Broadwaye ve vytrvalé otravné hučení, občas přerušované troubením klaksonů, kvílením nebo skřípěním. Zatažení šedivého závěsu změnilo pokoj ve hrobku, ale hluk nijak nesnížilo.

Svlékl jsem se, zalezl jsem pod přikrývku, nastavil si budík a zavřel oči.

O hodinu později jsem byl stále naprosto vzhůru a pokoušel jsem se sladit mozkové vlny s hudbou velkoměsta, která zaznívala z ulice. Nějak se mi nakonec podařilo usnout, ale vzápětí mě probudil budík, nastavený na jedenáct hodin. Zavolal jsem detektivu Samuelu Politovi (v důchodu) a odpověděl mi plechový ženský hlas, který mi dovolil zanechat vzkaz. Stačil jsem se akorát umýt a oholit a Polito mi zavolal zpátky.

„Tady Polito.“

„Detektive, tady je Alex Delaware…“

„Ten cvokař? Jak se vede? Před vámi mám ještě jednu schůzku. Kde jste?“

Řekl jsem mu to.

„Tam?“ podivil se. „Tam jsme vždycky ubytovávali svědky, od kterých jsme potřebovali, aby svědčili u soudu, ale kteří by nepřišli, kdybychom se o ně nepostarali. Objednávali jsme jim obrovskou pizzu, předplacené filmy a poskytli jim ty nejhezčí policistky jako garde.“

„Není to tu tak špatné,“ řekl jsem.

„Executive,“ řekl. „Vrací mě to do minulosti. Nemůžu se s vámi sejít dříve než o půl druhé, takže si mezitím můžete někde dát pozdní snídani, jestli chcete.“

„Chtěl jsem si vzít želé a ovesnou kaši do letadla, ale pánové z letištní ochranky nabyli dojmu, že by mohly explodovat.“

„Máte smysl pro humor, co? Však ho budete potřebovat. Dobrá, setkáme se tady, v Le Petit Grenouille, o půl druhé. Sedmdesátá devátá mezi Lexem a Třetí. Francouzský styl, ale nic snobského, přátelská atmosféra.“

Poledne mě zastihlo na ulici. Vzduch byl ostrý a nelogicky čerstvý a hukot se změnil v cosi sytého a melodického. Do schůzky a zároveň oběda zbývala hodina a půl. Třetinu toho času jsem využil k procházce k poslednímu známému bydlišti Paula a Dorothy Safranových.

Ocitl jsem se v průmyslové zóně, kde jezdilo více nákladáků než osobních aut. Třípatrovou cihlovou budovu Lieber Braid and Trim lemovaly řady malých čtvercových oken. Tabule z drátěného skla pokrývala silná vrstva špíny.

Uvažoval jsem, co asi ponouklo Rolanda Korvutze k tomu, aby opustil své plány na kondominium. Otočil jsem se, přidal jsem do kroku a zamířil na Pátou Avenue.

Když jsem sám v cizím městě, můj mozek začne občas pracovat na zvláštních vlnách, kdy se záchvaty euforie střídají s tíživou melancholií. Obvykle trvá nějakou dobu, než k tomu dojde. Tentokrát to na mě přišlo okamžitě, a zatímco jsem si to rázoval rušnými ulicemi New Yorku, cítil jsem se nehmotný a anonymní.

Na křižovatce mezi Pátou a Čtyřicátou druhou mě u veřejné knihovny vcucl dav a musel jsem si razit cestu mezi chodci, kteří se hlava nehlava hnali kupředu a neohlíželi se na kolemjdoucí, kolem pouličních prodavačů, lidí hledících do výkladních skříní a nenápadných mrštných kapesních zlodějíčků. Přešel jsem Padesátou devátou ulici a minul rozestavěnou budovu, která kdysi bývala hotelem Plaza. Kočí se svou bryčkou taženou koňmi čekal na romanticky naladěné zákazníky. Vzduch čpěl koňskými koblížky. Šel jsem podél Central Parku. Stromy se s patřičnou domýšlivostí oblékly do pestrých podzimních hábitů.

Dvě minuty před půl druhou jsem už seděl v kóji z masivního dřeva v Le Petit Grenouille, pil jsem střídavě vodu a červené víno a jedl štiplavé olivy naložené v oleji.

Stoly byly prostřené naškrobenými bělostnými ubrusy, stěny zdobily reprodukce starých plakátů na tabákové výrobky a rezavě hnědé zdi přecházely ve strop z černého cínu. Polovina stolů byla obsazena lidmi, kteří vypadali velice stylově. Veliké okno popsané zlatými písmeny vyhlíželo na ulici kypící energií. Cesta k restauraci mě vedla kolem starostova domu na Sedmdesáté deváté ulici. Byl postaven z šedého kamene a nijak se nelišil od jiných miliardářských sídel krom toho, že před ním stáli policisté s tvrdým nepřístupným pohledem. Hlídali přední vchod a bránili čumilům nakukovat dovnitř.

Usměvavá číšnice s tupým sestřihem a velmi hubeným tělem mi přinesla košík s rohlíky a misku s máslem. Pustil jsem se do zvyšování hladiny krevního cukru a tu a tam jsem pohlédl na hodinky.

Dvě minuty po tři čtvrtě na dvě vešel do restaurace zavalitý muž s namodralým strništěm, řekl něco číšnici a typickou chůzí policajta se vydal k mému stolu.

„Sam Polito.“

„Alex Delaware.“

Polito měl zhrublou dlaň a pevný stisk. Vlasy, které mu ještě zůstaly, byly bílé a jemné. Měl na sobě černou větrovku, šedý žebrovaný rolák, černé kalhoty a černé mokasíny se zlatými sponami od Gucciho, které možná byly pravé. Červené tváře kontrastovaly s namodralou dolní částí obličeje, která nejspíš nikdy nevypadala oholené. Jeho pravé oko bylo jasné a hnědé. Místo druhého zela propadlina s mléčně zbarvenou duhovkou.

Polito se obrátil k číšnici. „Ahoj, Monique. Máte dnes divokého lososa?“

„Ale jistě.“

„Dám si ho. S bílým chřestem, velkou sklenicí toho vína Médoc, cháteau nevím jak.“

„Brambory?“

Polito chvíli uvažoval. „Ale co, dám si je. Moc nemastit,“

„Bon. M’sieur?“

„Silný steak, středně propečený, salát, hranolky.“

Polito se díval, jak odchází. Obličej natočil tak, aby zdravé oko vidělo co nejvíce. „Červené maso? Nestaráte se o cholesterol?“

„Zatím ne,“ řekl jsem.

Zadíval se na mě zdravým okem. „U mě je to právě naopak.

V mé rodině se dědí takový divný zvyk – zhebnout do šedesátky. Zatím jsem to překonal o tři roky, ale v osmapadesáti jsem měl namále, dali mi stent. Doktor mi předepsal lipitor, sleduje, co jím, co a kolik piju… Ale mám šanci, že vytvořím nový rodinný rekord.“

„Budu vám fandit.“

„Tak,“ řekl. „Podařilo se vám zatahat za ty správné provázky.“

„U koho?“

„Zástupce šéfa mně volal až domů. Zrovna jsem se chystal odjet se ženou k Lake George, ale on říká: ‚Same, chci, aby ses s někým sešel.‘ Jako bych byl pořád ve službě.“

„Omlouvám se, že jsme vám narušili plány.“

„Nechte toho, mohl jsem se rozhodnout. Řekl mi, o co jde, a já jsem víc než rád.“ Vzal z košíku rohlík, rozlomil ho a sledoval, jak na stůl prší drobečky. „I když nemluvíme o jednom z mých triumfů.“

„Těžký případ,“

„I Jimmyho Hoffu najdou dřív než Safranovy. Možná na stejném místě.“

„Pohřbeného v základech nějakého domu,“ řekl jsem. „Nebo v East River.“

„Spíš to první. V řece bychom je našli. Teče oběma směry. Voda se tam mele a těla by vyplavala. Však jsem si jich užil dost.“ Sáhl po olivě a okousal ji až na pecku. „Věřte mi, v řece by se ukázali.“

Přinesli mu víno. Přičichl k němu, zakroužil skleničkou a upil malý doušek. „Elixír života. Víno a olivový olej.“ Přitáhl servírčinu pozornost, němě vyslovil „olej“ a naznačil nalévání.

Když polovinu obsahu zlaté misky vsákly kousky chleba, které do ní namáčel, řekl: „Pracujete-li v tomhle městě dost dlouho, najdete potěšení v dobrém jídle. Tak, a teď mi popovídejte o těch vraždách v L. A.“

Shrnul jsem fakta.

„To je vše?“

„Bohužel.“

„Takže máte jen jakéhosi Dalea a jediný důvod, proč jste tady, je případná spoluúčast na zločinu. Takže je to samé možná, případně, mohlo by…“

„Jo.“

„Luxusní auta, říkáte? Je to přece specialita L. A., nebo ne? To vás skutečně posadili do letadla jen kvůli tomu? Losangeleská policie se nějak vzmáhá, když posílá cvokaře – pardon, psychologa. Jak jste si pomohli k takovému luxusu?“

„Midtown Executive je luxus?“

„Máte pravdu. Nic moc.“

Přinesli nám jídlo. Politovi jsem zjevně nešel na rozum. „Vážně, doktore, celá ta věc s psychologem mi nejde z hlavy. Zajímá mě to. Taky máme psychology, ale ti poskytují terapii těm, kdo by se mohli složit. To děláte taky?“

Uvedl jsem mu krátkou verzi své pracovní dráhy a role u policie.

„Držte se svého kopyta,“ shrnul. „Jestli u toho zůstanete, dobře uděláte. Zpátky k Safranovým. Podezření padlo ihned na Korvutze, protože on byl jediný, o kom se vědělo, že je s nimi ve vážném sporu. Navíc měl za sebou historii plnou – jak jsem to nazýval – úhybných manévrů. Pozval si například demoliční četu uprostřed noci, aby si sousedi nestačili stěžovat. Když potom vypukl poprask, jeho právníci přišli s omluvou: ‚Omlouváme se, došlo ke zmatkům v papírech, všechno nepohodlí vám vynahradíme.‘ Pak se několik měsíců vlečou tahanice, o jaké nepohodlí se vlastně jedná, přijdou další průtahy a mezitím se na to hezky zapomene nebo se to pustí k vodě.“

„V novinovém článku, který jsem četl, se píše, že byl zažalován mockrát.“

„To je cena, jakou s sebou podnikání přináší.“

„Přesně to tvrdil i jeho právník.“

„Jeho právník měl pravdu, doktore. V tomhle městě stačí, když kýchnete proti větru, a jste u soudu. Můj syn právě končí práva. Dělal deset let v Brooklynu na vloupačkách a zjistil, kde létají pečení holubi až do huby.“ Usmál se. „I s prvotřídním vínem na zapití.“

Přesunul pozornost ke svému talíři a začal s očividnou radostí jíst. Můj steak byl vynikající, ale myšlenkami jsem se toulal úplně někde jinde. Chvíli jsem počkal, ale pak jsem se zeptal, jestli podezřívali i někoho jiného než Korvutze.

„Ne. A s Korvutzem jsme se nikam nedostali, protože jsme nemohli najít nic, co by ho spojovalo se zločinem. Přestože je Rus. Máme tady čtvrti, doktore, například Brighton Beach, kde slyšíte více ruštinu než angličtinu. Někteří sem už přijedou s cílem páchat nepravosti. Zapojili jsme do případu ruský mluvící detektivy a ti se dost činili. Přesto ani oni, ani jejich informátoři nenašli na Korvutze vůbec nic. Nepřijel z Moskvy, Oděsy nebo míst, ze kterých oni obvykle jezdí.“

„Bělorusko.“

„Říkalo se mu Bílá Rus a teď je to nezávislá země,“ řekl Polito. „Problém je v tom, že ať jsme kopali kamkoli a jakkoli hluboko, na Korvutze jsme žádnou špínu nevykopali. Jasně, byl mockrát u soudu. Jako každý developer. A pokaždé, když ho někdo žaloval, urovnal to.“

„Zmizeli i jiní jeho nájemníci?“

Polito zavrtěl hlavou. „Nikdo, s kým se soudil, o něm neřekl křivé slovo – díky podmínkám vyrovnání. Abych byl upřímný, doktore, tak jediným důvodem, proč jsme ho brali jako podezřelého, bylo, že jsme neměli po ruce nikoho jiného. A vy teď vyrukujete s tím Brightem.“

„Pamatujete se na něj?“

„Jen matně, a to jen díky tomu, že byl předsedou toho podvodného výboru nájemníků.“

„Opravdu byl tak podvodně sestavený?“

„Koukněte,“ řekl Polito. „Nebyl tam žádný výbor, dokud Korvutz nekoupil ten dům, a nebyl tam ani prvních šest měsíců, co ho Korvutz vlastnil. Pak podal žádost o přestavbu a najednou proběhly volby, nikdo pořádně ani nevěděl jak, a objevil se výbor ze tří lidí a všichni to byli nájemníci, kteří se přistěhovali až poté, co Korvutz dům koupil.“

„Bright plus dva další,“ řekl jsem.

„Vzdálený Korvutzův bratranec a syn instalatéra, který se stará o opravy v Korvutzových nemovitostech v New Jersey.“

Vytáhl složený linkovaný papír stejné velikosti, jaké má Milo ve svém zápisníku. „Ta jména si pamatuji.“

„To je skvělé.“

„Volal někdo, komu bych nikdy neřekl ne.“ Na jeho tváři se pomalu rozprostřel úsměv. „I když je to švagr mé ženy.“

Text na listu papíru byl napsán úhledným písmem.

Západní 35. ulice, č. 518, členové výboru nájemníků:

1. Dale Bright

2. Sonia Glusevitchová

3. Uno Mercurio

„Korvutz znal ty druhé dva, než budovu koupil. Nenarazili jste na jakékoli předchozí spojení s Brightem?“

„Ne. A v tom je ta potíž, doktore: i když byl ten výbor jen loutkové divadlo, po právní stránce je to nenapadnutelné. Majitel domu není povinen zřizovat výbor, a tečka. A nikdo z nájemníků se nebouřil. Kromě Safranových. Ti pořád vykládali o korupci.“

Strčil jsem papír do kapsy.

„Pravda je, doktore, že Safranovi neměli nic, o co by se opřeli, jen dělali potíže. Všichni ostatní byli spokojeni s nabídkou, kterou jim Korvutz dal, protože jim nabízela lepší bydlení než to, ve kterém žili. Nebavíme se tady o velkých podkrovních bytech, jaké jsou v Soho. Tohle bylo všivé místo, bývala tam továrna na boty, pak někoho napadlo rozdělit prostor na malé jednotky za co nejnižší cenu. Byly tam garsonky a jednopokojové byty, nekvalitní trubky i dráty, nemluvě o věčných potížích s potkany, protože jde o průmyslovou zónu s otevřenými popelnicemi a tak. Korvutz udělal nabídku, kterou nemohli odmítnout, takovou nikdo neodmítá.“

„Kromě Safranových,“ řekl jsem.

Polito odložil vidličku. „Nechci mluvit špatně o obětech, ale z toho, co jsem dokázal poznat, tihle dva byli konfliktní. Přežitek z šedesátých let, hippies. On byl tehdy na City College, typický radikál. Já jsem ještě pracoval jako řadový pochůzkář, posílali nás krotit dav. Nejspíš patřil k těm rozmazleným spratkům, co na mě tenkrát ječeli.“

„A co Dorothy?“

„Totéž.“

„Rebelové bez příčiny,“ řekl jsem. „Dorothina sestra říkala, že se cítili ohrožení…“

„Margie Bellová,“ odfrkl. „Dovolte mi, abych vám o Margie něco řekl. Dlouhodobé deprese a tak. Brala všechny možné léky a museli ji dvakrát hospitalizovat na psychiatrii v Bellevue. O rok později se oběsila.“

„Byla to určitě sebevražda?“

„Její vlastní dítě ji našlo v koupelně. Nechala dopis. Doktore, Safranovi udělali z komára velblouda. Když se vám v tomhle městě poštěstí žít levně v bytě s regulovaným nájemným, berete to jako dočasné požehnání a nic víc. Prošel jsem jejich byt, převrátil každý kousek, abych našel vodítko.“ Zavrtěl hlavou. „Nenechal bych tam žít ani svého psa. Oni ano. Svého psa tak žít nechali.

V jednom koutě byly roztažené špinavé noviny, skvrny od moči, hromádky psího trusu všude kolem. Ti dva se příliš o úklid nestarali – omlouvám se, jestli jsem vám znechutil ten steak. Nechápu, že když žili jako squatteři, nepřijali tu Korvutzovu nabídku.“

„Viděl jste někdy toho psa?“

„Ne, jen to, co po sobě nechal.“

Pověděl jsem mu o zmizelých pejscích Leonory Brightové a Daleově dobrovolné práci v útulku pro zvířata.

Polito zakroužil skleničkou. „Zdá se, že tenhle chlápek má rád chlupaté potvůrky, ale k lidem už tak milý není.“

„Takové případy existují.“

„To se vsaďte,“ řekl. „Pamatuji si jeden případ z doby, kdy jsem začínal. Stalo se to na Ludlow Street, v dolní East Side. Jeden šílený feťák podřezal svou bytnou a nechal ji dva měsíce sedět podepřenou u kuchyňského stolu. Uprostřed léta, ten byt neměl klimatizaci, takže si to dokážete představit. Ten chlap měl pitbula. Spoustě lidí se ti psi líbí, ale já bych si takovou obludu nepohladil. Ale tady toho ten maniak opečovával a rozhodl se, že mu zvýší obsah proteinu ve žrádle. Než jsme se tam dostali… Omlouvám se, zase vám beru chuť k jídlu.“

„Žádný problém,“ řekl jsem a strčil jsem si do úst sousto, abych svá slova potvrdil.

„Bright se vám jako podezřelý líbí, že ano?“

„Je spojen se dvěma násilnými úmrtími a díky jednomu z nich dost zbohatl. Jestli dostal zaplaceno za to, aby odstranil Safranovy, jeho finanční motiv byl víc než pádný. Navíc víme, že se ihned po zmizení Safranových vypařil.“

„Jako pára nad hrncem.“ Polito se usmál. „To by mohlo znamenat i něco jiného, doktore.“

„Že zmizel taky,“ řekl jsem.

Polito pokrčil rameny.

„Možná,“ připustil jsem. „Ale my zrovna na radaru nikoho jiného nemáme. A pomůže nám cokoli, co o něm můžete říct.“

„Moc toho nevím. I když mi pomáhal švagr se svým oficiálním počítačem a přístupem na různá místa.“ Luskl prsty. „Přesně, jak jste říkal. Ten chlap nikde není. Jakmile byl ten dům vyklizen, odstěhoval se a jeho adresa je od té doby neznámá. Nemůžu nikde najít jedinou zmínku, že by žil v některém z pěti okresů celého státu New York. Nenašly se žádné daňové záznamy, doklady o nemovitostech, řidičské oprávnění, pracovní záznamy, nic. Jediné, co vám mohu poskytnout, je popis jeho fyzického vzhledu před osmi lety a ochoty spolupracovat, když jsem ho vyslýchal. A to je pravda, protože kdyby nespolupracoval, pamatoval bych si to. Mluvil jsem s ním jen jednou. Rutinní rozhovor, stejný jako se všemi ostatními nájemníky.“

„Jak vypadal?“

„Dobře stavěný, svalnatý, plešatý.“

„Oholený?“

„Tvář měl hladkou jako kulečníková koule.“

Vytáhl jsem kopii kalifornského řidičáku Ansella Brighta.

Polito zúžil oči. „Z tolika vousů by se dal udělat kabát… Mohl by to být tentýž chlápek, ale odpřisáhnout to nemůžu.“

„O to mu možná jde,“ řekl jsem.

„Hotový vlkodlak?“

„Choval se jako gay?“

„Nepřipadal mi jako homosexuál. Ten váš muž je?“

„Někteří lidé tvrdí, že ano.“

„Někteří lidé… Chcete říct, že všechno předstírá?“

Pověděl jsem mu o přestrojení za kovboje, starého muže s károvanou čapkou, o tom, že používání převleků může představovat pojítko, o ukradených luxusních autech.

„Černá auta…“ uvažoval. „Možná jako symbol smrti.“ Odsunul talíř a dotkl se rukou hrudníku.

„Jste v pořádku?“

„Reflux. Jestli se ukáže, že je ten chlap těžký zločinec… Měl jsem ho tady přímo pod nosem, a on se odstěhoval a vraždil dál? To není pěkná myšlenka.“

„Možná se ukáže, že je čistý.“

„Kdybyste si mysleli, že je čistý, nebyl byste tady.“ Opět se zadíval na fotografii. Pak mi ji podal zpátky. „Ne. Nedokážu říct, jestli je to on, nebo ne. A ten Dale Bright, se kterým jsem mluvil, se choval normálně. Nebylo na něm absolutně nic podezřelého.“

Dopil víno. „Musím říct, doktore, že jak tak s vámi mluvím, uvědomuji si, že bych byl stokrát raději u toho jezera. Takže vám řeknu zbytek toho, co vím, a pojedu. Nejprve vám prozradím, že jsem se dnes dopoledne zašel podívat ke Korvutzovu bytu – to byla ta schůzka, o které jsem se vám zmiňoval. Hodil jsem řeč s portýrem – je to bývalý pochůzkář. Raději ho už neobtěžujte, protože jestli se provalí, že mluví o nájemnících, poletí. Řekl mi, že je Korvutz tichý, nejsou s ním žádné problémy, je ženatý, má malé dítě, na Vánoce dává pěkné spropitné. Dvakrát týdně chodí sám na večeři, to když jde jeho žena ven s kamarádkami. Máte štěstí, je to zrovna dneska. Ten člověk je mužem zvyku, chodí pořád na stejné místo, má rád italskou kuchyni.“

„La Bella,“ řekl jsem. „Mám ji na seznamu.“

Polito se usmál. „Kdo myslíte, že ten seznam vytvořil? Mimochodem, Korvutz jí docela brzy, nejspíš tam bude tak v šest, o půl sedmé. Není pravděpodobné, že se s vámi rozdělí o svou porci špaget, ale přinejmenším poletíte zpátky do L. A. s vědomím, že jste udělal, co se dalo.“

„Má tělesné strážce?“

„Není to žádný Trump nebo Macklowe. Je to celkem nevýznamný človíček, tedy relativně. Pořád ještě má na to, aby bydlel v desetipokojovém bytě v předválečném domě na Park Avenue, koupil ho před lety.“

„Co staví dnes?“

„Nic. Vybírá šeky s nájemným.“

„Je v penzi? Jak to?“

„Možná proto, že chce být, a možná proto, že musí.“

„Jak to myslíte?“

„Kdo si chce v tomhle městě dneska hrát, musí na to mít. Začít s miliardami, ne s miliony.“

„No páni,“ řekl jsem. „Jak Korvutz vypadá?“

„Je mi líto, ale žádnou fotku nemám,“ pokrčil rameny. „Ten pán nejezdí autem. Můžu vám dát jen jeho popis z doby před osmi lety, kdy mu bylo třiapadesát. Malý vzrůstem, brýle, rezavě hnědé vlasy. Typický ruský Woody Allen.“

„Díky. Šel jsem dnes kolem toho domu na Západní Třicáté páté. Vypadá zase spíš jako továrna.“

„Přesněji řečeno, je to skladiště, doktore. Firma vyrábí v Queensu a skladuje v Třicáté páté. Ptáte se, jak to, že po všech těch peripetiích Korvutz nakonec to kondominium nepostavil? Slyšel jsem, že se dostal do finanční tísně, chvíli spekuloval, trh se propadl a on musel prodat hodně nemovitostí se ztrátou včetně téhle. Klíčem ke všemu je správné načasování, doktore. Dnes trh znovu blázní, zavšivené činžáky v dolní East Side se mění v aristokratické rezidence, Ďáblova kuchyně je plná mladých chvastounů a má nový název, Clinton.“

„Ten rozmach ale zatím na Třicátou pátou nedorazil.“

„Ty budovy mají velkou cenu. Teď se vyplatí nechat je jako průmyslové objekty, ale dejte jim čas. Jednoho dne budou všichni lidé na tomhle ostrově jezdit v limuzínách.“

Mávl jsem seznamem členů výboru. „Nebude vám vadit, když se pokusím kontaktovat Glusevitchovou a Mercuria?“

„Mně ne,“ řekl Polito, „ale vy s tím budete mít potíže. Mercurio je mrtvý – před pěti lety se dostal do konfliktu kvůli jedné ženě, její exmanžel ho umlátil k smrti a jeho tělo pohodil v Bronxu. S Korvutzem to nemělo nic společného, ten ex měl za sebou sérii ublížení na zdraví a já o tom vím jen proto, že jsem si všiml Linova jména na seznamu jeho obětí. Lino byl idiot, dělal ze sebe bůhvíco, ale měl to v hlavě úplně vymazané. Jeden z těch napomádovaných blbečků, co se snaží vypadat na gangstera. Dovedu si představit, že dokázal vytočit někoho nesprávného. To on by se mi líbil jako podezřelý. Vidím ho docela jasně, jak se raduje při představě snadno vydělaných prachů a nechá se naverbovat na jednu nájemnou prácičku. Problém je, že má neprůstřelné alibi. Byl s přítelkyní na dovolené na Arubě právě v tom týdnu, kdy Safranovi zmizeli.“

„Jak příhodné.“

„Ale pravdivé, doktore. Ověřil jsem hotel i záznamy aerolinek. Lino tam s určitostí byl. Možná si ten výlet zaplatil z peněz, které dostal od Korvutze za to, že byl v tom výboru.“

„Korvutz členy výboru podplatil?“

„Nemůžu to dokázat, ale proč by se jinak obtěžovali?“

„A druhý problém je, že Sonia Glusevitchová je Korvutzovou vzdálenou sestřenicí, takže se jí asi nebude chtít spolupracovat.“

Polito zvedl dlaně.

„Čistě náhodou – nemáte ponětí, kde žije?“

„Zkusíme to zjistit.“ Vytáhl mobilní telefon, zavolal na informace a zeptal se na záznam u jména Sonia Glusevitchová, a když se nic nedověděl, zkusil jen iniciálu „S“.

Roztáhl prsty do vítězného V. „Východní Devadesátá třetí, číslo 345. Jestli chcete zkusit nejprve Soniu, poslužte si, ale podle mě by to byla chyba. Lepší bude využít momentu překvapení u Korvutze a neriskovat, že ho Sonia bude varovat.“

„Souhlasím. Jak Sonia vypadá?“

„Mladá, hezká, mluví se silným přízvukem,“ řekl Polito. „Odbarvená blondýna, ale pěkná.“ Dlaněmi naznačil imaginární bujné poprsí.

Číšnice Monique si jeho pantomimy všimla a zamračila se.

Polito ji mávnutím ruky přivolal. „Losos byl vynikající. Tady kolega to zaplatí.“

Monique se na mě podívala a odešla.

„Být vámi, doktore,“ řekl Polito, „nechal bych Monique opravdu štědré spropitné. Tu a tam sem zajdu.“

22

Když Polito ve tři čtvrtě na tři odešel, restaurace se vyprázdnila.

Monique pila kávu u baru. Zaplatil jsem účet a nechal jí třicetiprocentní spropitné. Poděkovala mi rozzářenýma očima a zářivě bělostným úsměvem.

„Nebude vadit, když tady ještě chvíli posedím?“

„Přinesu vám ještě víno.“

Zbývaly ještě tři hodiny, než Roland Korvutz rozprostře svůj ubrousek v La Bella. Část čekání jsem zabil popíjením skvělého Bordeaux, lepšího než toho, které jsem předtím dostal k jídlu, a přemýšlením o svém rozhovoru se starým detektivem.

Polito se trápil možností, že měl možná hlavního podezřelého přímo před nosem, a uniklo mu něco zásadního. Ale skutečnost, že mu Dale proklouzl, nijak nesnižovala Politovy detektivní schopnosti, protože jestli byl Bright vysoce schopný psychopat, vypadal a choval se úplně normálně.

Vlkodlak.

Pokud Brightovo tělo neleží pohřbené v základech některého manhattanského mrakodrapu, žije nejspíš pod novým jménem a s novou totožností v L. A., laškuje s hranicemi identity pohlaví a procházejí mu lži i ledacos horšího.

Zavolal jsem na záznamovou službu a vyslechl jsem si tři vzkazy: od Robin, Mila a právníka, který měl dost laxní přístup k placení účtů a nabyl mylného dojmu, že s ním chci mluvit.

Robin povídala: „Moc mi chybíš, ale traumatem z odloučení trpí hlavně Blanche. Ani se neusměje a pořád čenichá kolem tvé kanceláře. Pak si usmyslí, že půjdeme k rybníčku, a sedne si na lavičku přesně na to místo, kde sedáváš ty. Když zjistí, že to nezabírá, seskočí na zem a hledí na rybky, dokud je nenakrmím. Když jim nehodím dost, ozve se takovým tím tichým holčičím zaštěknutím. Pořád jí říkám, že se tatínek brzy vrátí, ale podle jejího výrazu je mi jasné, že mi to nebaští.“

„Řekni jí, že jí přivezu nějaký dáreček,“

„Není to sice žádná materialistka, ale určitě přivez. Jak to jde?“

„Zatím nic moc.“

„Dívala jsem se na aktuální stav počasí, jaké tam máš. Vypadá dobře.“

„Je nádherně,“ řekl jsem. „Jednoho dne bychom sem měli jet spolu.“

„Rozhodně. Bydlíš v pěkném hotelu?“

Popsal jsem Midtown Executive.

„Jednu výhodu to má – budeme se k sobě muset tulit.“

„Zítra se vrátím a budeme mít spoustu příležitostí nacvičit si to. Jak jde práce?“

„Vzala jsem pár nových zakázek – snadné opravy.“ Odmlčela se. „Dnes ráno zavolal, chtěl se ujistit, že budu ve městě, až tu bude. Připadal mi jiný.“

„Jak jiný?“

„Rezervovaný – nepřekypoval nadšením, jako to obvykle dělá. Tvrdil, že ho ten projekt moc zajímá, ale tón jeho slovům příliš neodpovídal.“

„Ze by si tu koupi vyčítal?“ zeptal jsem se.

„Možná si uvědomil, že dává šílenou sumu peněz za nástroje, na které nikdy nezahraje ani tón.“

„Kdyby došlo na nejhorší, můžeš je prodat někomu jinému.“

„Jen mě napadlo, jestli mu nedošlo, že jakékoli milostné záměry z jeho strany nebudou opětovány. Vyhýbám se jakékoli společenské konverzaci.“

„Jestli měl nějaký skrytý motiv a přešlo ho to, můžeš být jen ráda.“

„Určitě.“

Teď pro změnu její tón neodpovídal tomu, co říká.

„Věnovala jsi tomu spoustu práce a teď se to komplikuje.“

„Možná si to jen představuji.“

„Máš dobré instinkty, Robin.“

„Vždycky ne… Asi bych si měla vyčistit hlavu, než se vrátím k pásové pile. Nashle zítra, miláčku.“

Vylíčil jsem Milovi své setkání s Politém.

„Švagr, co je zástupcem komisaře. A čirou náhodou taky bývalým řidičem Jeho Svátosti.“

„Chytat zločince vyžaduje spolupráci,“ řekl jsem.

„Takže Bright Politovi nepřipadal jako gay?“

„Ne, a když k tomu přidáš dramatické změny vzhledu, předstírané veganství, změny á la Jekyll a Hyde, jaké popisovala jeho sestra, nemůžeme si u něj být ničím jistí.“

„Svět je jedno velké jeviště.“

„Krvavé jeviště. Uvidíme, co nám o něm řekne Roland Korvutz.“

„Chceš si promluvit přímo s Korvutzem?“

„Copak to nebylo cílem, když jsem dostal jeho soukromou adresu a seznam oblíbených míst?“

„Dneska ráno jsem o tom znovu přemýšlel. Proč by se vůbec měl chtít s tebou bavit?“

„Pokud se budu zabývat hlavně Dalem Brightem a jeho osobě se vyhnu, možná začne sám sebe považovat za skvělého herce a pustí nějakou zajímavou informaci.“

„Jestli uplatil Brighta, aby oddělal Safranovy, pustí tak akorát houby, nebo ještě hůř.“

„Proč hned propadat pesimismu, když můžeš být fatalista?“

„Četl jsi mé zápisky. Ten člověk může představovat velký problém a myslím, že se nevyplatí ho znervóznit. Vrať se do hotelu, hod čtvrťák do masážní postele a dobře se vyspi.“

„Díky, mami.“

„Mluvím vážně.“

„Jak se vyvíjejí věci doma?“

„Přechodem na jiné téma nezměníš skutečnost.“

„Budu si dávat pozor. Je něco nového?“

„Na domácí frontě klid,“ řekl. „Proč se spokojit s fatalismem, když můžu mít marnost a bezvýslednost? Kde ses chtěl s Korvutzem setkat?“

„Ještě pořád chci. V La Bella.“

„V té italské restauraci?“

„V horní East Side. Není to žádný společenský klub, kde řízní hoši popíjejí espresso.“

„V nejlepším případě se zbytečně snažíš. Proč by ti měl Korvutz věnovat jediný pohled?“

„Každý chce být občas filmovou hvězdou.“ Zamrazilo mě v zádech. „Zrovna mě něco napadlo. Jestliže si Dale chce hrát na Lawrence Oliviera, možná je to hlavní důvod, který ho přivedl do New Yorku.“

„Vábení divadelních líčidel.“

„Safranovi měli do divadla namířeno ten den, kdy zmizeli. Představení na Broadwayi. Co když je Bright nalákal do pasti tím, že jim nabídl ruku ke smíru? Připravuji jednu show, dal jsem vaše jména na seznam spolupracovníků – prokázali byste mi laskavost, kdybyste mi pomohli zhodnotit kulisy. Pak si zajdeme na skleničku, zakopeme válečnou sekeru kvůli tomu kondominiu.“

„A vytáhl skutečnou sekeru…, to by bylo chladnokrevné. Problém je, že jsme už propátrali všechny databáze, které nás napadly, á Brightovo jméno se v žádné produkci neobjevilo. Ani nikde jinde.“

„Ta show mohla být na programu jen krátce, nebo to bylo něco výstředního,“ řekl jsem. „Nebo používal umělecké jméno. Cestou do Midtownu jsem jel kolem hlavní knihovny. Možná to byla karma. Mám trochu času, než se pokusím kontaktovat Korvutze. Kouknu se, co nabízejí novinové archivy.“

„Dobrý nápad. Jestli něco najdeš, zapomeň na Korvutze a vrať se domů.“

„Teď se už chováš jako umanutý.“

„Od tebe to sedí.“

Pospíchal jsem zpátky na Pátou Avenue, klestil jsem si cestu odpoledním davem. Konečně jsem vyběhl po schodech do knihovny.

Oddělení mikrofilmů bylo vybaveno asi desítkou filmových čteček, dvojnásobkem multiformátových čtecích zařízení a dvojicí prohlížeček mikrofiši. Na přístup k nim čekala spousta pilných výzkumníků včetně mladého bezdomovce, kterému se podařilo propracovat dopředu, sedl si a přehrával si náhodně zvolené soubory.

Vyhledal jsem si divadelní průvodce v Times, Post, Daily Nezvs a Village Voice v týdnu, který předcházel době zmizení Šafránových. Počkal jsem, až se uvolní čtečka, a dal jsem se do práce.

O hodinu později jsem měl vytříděný seznam devíti programů uváděných v centru, které mi připadaly dostatečně obskurní. Patnáct minut jsem si pak počkal na počítač, který měl připojení k internetu. O pěti show z mého seznamu jsem nenašel ani zmínku. Ze zbývajících čtyř jsem u tří našel seznamy obsazení. Ansella/Dalea Brighta jsem nenašel ani na jednom, ale vytiskl jsem si je a vyšel z knihovny do večerního New Yorku.

Obloha byla modročerná. Pátá Avenue se blýskala mědí, bronzem a stříbrem v zrcadlové kráse výkladních skříní. Čilý dopravní ruch ve mně evokoval představu čmeláčího roje, protože auta, která mě míjela, byly převážně žluté taxíky a černé pronajaté vozy. Chodci tvořili polymorfní rozhodný dav směřující zdánlivě k cíli a já jsem si připadal jako malinká součástka ohromného soukolí.

Vzal jsem to pro změnu po Madison Avenue na sever. Mou pozornost přitáhly vrcholky mrakodrapů, slabě svítící v měsíčním světle. Výstavba lidských sídel bývá někdy kořistnická a bezohledná k přírodě, ale uměle vytvořený les newyorských mrakodrapů byl stejně krásný jako cokoli, co dokáže vytvořit příroda.

Když jsem přešel z šedesátých ulic do sedmdesátých, blyštivá království předních módních návrhářů přenechala místo butikům a útulným restauracím, v jejichž výlohách se předváděly pěkné živé figuríny.

Osteria La Bella byla jiná. Měla cihlovou fasádu natřenou na bílo a na přítomnost restaurace plaše upozorňovala drobná béžová písmena, poskládaná do jména nad skleněnými dveřmi tak hustě zdobenými zlacenými květy, že byly téměř neprůhledné.

Za dveřmi vládla tma. Bylo to jedno z míst, o kterých lidé předem vědí a kam chodí najisto.

Rozhlédl jsem se po ulici, ale nevšiml jsem si nikoho, kdo by odpovídal popisu Rolanda Korvutze. Bylo dvacet minut po šesté. Pokud už byl uvnitř, chtěl jsem ho zastihnout uprostřed kulinářské zábavy. Vydal jsem se dál, došel jsem na Východní Devadesátou a přidal jsem do kroku, abych využil mírné stoupání Carnegie Hill jako pohybovou aktivitu. V sedm jsem už opět stál před dveřmi La Bella. Plíce jsem měl provětrané a nervy napjaté k prasknutí.

Skleněné dveře mě vpustily do naleštěného, temně zeleného vestibulu, který končil druhými dveřmi z masivního černého ořechu. Na malé podestě za dveřmi upozorňovala bronzová cedulka s rytým nápisem Pozor, schody.

Sešel jsem ze tří stupínků, zahnul ostře doleva a ocitl jsem se u pultu z bílého mramoru, za kterým stál vysoký podsaditý muž ve smokingu a pročítal knihu rezervací v jantarovém světle, které vrhala lampička ve tvaru mušle vyrobená u Tiffanyho. Hudební kulisu tvořila operní árie, tenor kvílel nějaký smutný příběh. Můj nos postupně zachytil vůni zralého sýra, pečeného masa, česneku a balzamikového octa.

Za mužem ve smokingu stál vinný regál vysoký až do stropu a zakrývající celou levou stranu místnosti. Pravou stěnu pokrývala nástěnná malba. Šťastní venkované s úrodou hroznů. Tři stoly, na které jsem měl nezakrytý výhled, byly kulaté, pokryté červenými ubrusy a neobsazené. Zpoza regálu se ozýval cinkot skla a tlumené hlasy.

„Čím vám mohu posloužit, pane?“

„Nemám rezervaci, ale byl bych rád, kdybych zde mohl sám povečeřet.“

„Sám,“ opakoval, jako kdyby to slovo slyšel poprvé.

„Říkal jsem si, že dám na spontánní rozhodnutí.“

„Máme rádi spontánní rozhodnutí, pane,“

Uvedl mě k jednomu prázdnému stolu, podal mi nápojový i jídelní lístek a doporučil mi specialitu osobuko s telecím masem z vermontských telat, která svůj krátký život strávila na volných pastvinách.

Jeho mohutné tělo blokovalo pohled na ostatní večeřící. Zatímco mi číšník popisoval „lahodnou zeleninovou směs“, předstíral jsem zájem a nahlédl jsem do menu. Archivní vína, bílé lanýže, ručně lovené ryby z jezer, jejichž jména jsem v životě neslyšel. Balzamikový ocet starší než většina manželství.

A odpovídající ceny.

„Co si dáte k pití, pane?“

„Sycenou vodu, celou láhev prosím,“

„Skvěle.“

Ustoupil a odkryl mi pohled na druhou stranu místnosti bez oken, ve které seděly dvě dvojice.

První byl skvostně oděný pár asi třicetiletých lidí. Svírali sklenice s vínem a nakláněli se k sobě jako dva boxeři.

Sevřené čelisti, pootevřené rty a planoucí pohledy. Buď vášeň kousek od vyvrcholení, nebo špatně maskovaná hádka.

Po jejich pravé straně seděl muž s dítětem – baculatou plavovlasou holčičkou. Seděla zády ke mně a skláněla se nad talířem. Podle velikosti jsem jí hádal tak šest sedm let. Muž se k ní naklonil, aby jí mohl hledět do očí, a jeho tvář se rozplizla do stínů. Dotkl se její tváře. Zatřepala hlavou a pokračovala v jídle. Měla na sobě bílý svetřík a růžovou kostkovanou sukni, bílé ponožky a červené kožené lakované botky. Usuzoval jsem na školní uniformu, až na ty boty. Mužovo šedé sako a hnědá košile vypadaly vedle jejího veselého oblečení smutně a jednotvárně.

Viděl jsem z jeho postavy dost na to, abych mohl tvrdit, že je menšího vzrůstu. To odpovídalo Politovu popisu Rolanda Korvutze. Stejně tak věk – kolem šedesátky – a dítě.

Muž odlomil kousek chleba, narovnal se a pomalu žvýkal, takže jsem měl lepší možnost prohlédnout si jeho tvář. Měl nevýrazné lícní kosti, baňatý nos, úzkou bradu a brýle s kovovými obroučkami. Pokud byl tím, koho jsem hledal, jeho červenohnědé vlasy vybledly a tvořily řídkou, šedivou přehazovačku.

Sáhl pro vidličku, natočil na ni špagety a nabídl sousto dívence. Ta důrazně zavrtěla hlavou.

Muž něco řekl. Její odpověď jsem neslyšel, pokud nějaká následovala.

Výhled mi opět zablokoval černý serž. Zlehka přede mě postavil vychlazenou sklenici a láhev Aqua Minerále Primo Fiorentina. „Už jste si vybral, pane?“

Dosud jsem se cítil nasycený po pozdním obědě, proto jsem zvolil ten nejlehčí* pokrm, který menu nabízelo: salát z hřebenatky za čtyřicet čtyři dolary. Než ofrakovaný číšník odnesl jídelní a nápojový lístek, mrkl jsem na cenu vody. Vysoce převyšovala denní diety vyplácené losangeleským policejním oddělením. Možná ji přímo z artéské studny nabíraly speciálně vyškolené, lékařsky prověřené neposkvrněné panny.

Napil jsem se. Chutnala jako voda.

Holčička, která seděla na druhé straně restaurace, něco řekla. Nerozuměl jsem jí, ale muž v šedém sportovním saku zvedl obočí.

Pak opět promluvil. Holčička zavrtěla hlavou. Sklouzla ze židle. Vyhrnula se jí sukénka a ona natáhla ruku a uhladila ji. Potřásla hlavou a otočila se. Měla čistou pleť, modré oči a ohrnuty nos. Neklamný obličej dítěte s Downovým syndromem.

Byla starší, než jsem předtím odhadoval. Možná deset jedenáct let.

Všimla si mě. Usmála se. Zamávala. Její „ahoj“ bylo dost hlasité na to, aby přehlušilo operní árie.

„Ahoj.“

„Jdu na toaletu.“

Muž sebou trhl „Eleno…“

Dívka na něj káravě zakývala prstem. „Mluvím s tím pánem, tatí.“

„Beruško, jestli musíš jít…“

Dívka dupla nožkou. „Mluvím, tatí.“

„Já to vím, beruško. Ale…“

„Tatí,“ řekla a opět si dupla. Pak řekla: „Táta je smutný?“ Popadla jeho hlavu do obou dlaní, vtiskla mu na tvář pusu a šťastně odhopkala ke dveřím v zadní části restaurace.

Nebyly nijak označené, ale dívka byla zcela jistě zvyklá na zdejší stodolarové večeře.

Muž omluvně pokrčil rameny a bezhlasně řekl: „Promiňte.“

„Je roztomilá.“

Obrátil pozornost k talíři špaget. Podíval se na diamantové hodinky. Odložil vidličku a opět se podíval na hodinky.

Dostavil se muž ve smokingu. „Je všechno v pořádku, pane Korvutzi?“

„Jo, jo, děkuji, Gio“

„Rád zase vidím Elenu. Už se uzdravila z toho nachlazení?“

„Konečně ano.“

„Chytré děvče, pane K. Má ráda školu?“

Korvutz chabě přikývl.

„Dáte si jako obvykle víno a dietní kolu, pane?“

„Ne, dnes budeme dělat domácí úkoly, musím mít čistou hlavu.“

„Děti,“ pokýval hlavou Gio.

Korvutzův obličej zesmutněl. „Stojí za to.“

Elena se vracela a pohrávala si s lemem svetru. Zastavila se u mého stolu a ukázala na mě prstem. „Je sám.“

Roland Korvutz řekl: „Nechej pána na pokoji.“

„Je sám, tati.“

„Jsem si jistý, že se mu to tak…“

„Ty jsi taky sám. Může jíst s námi.“

„Eleno…“

Dívenka mě zatahala za rukáv. „Pojďte jíst s námi!“

„Jestli to tvému tatínkovi nevadí.“

Korvutzův výraz ztvrdl.

Elena zatleskala. „Jůů!“

„Eleno, přestaň. Nechej toho pána…“

Vstal jsem a vzal jsem si láhev s vodou k jejich stolu.

„Jůů!“

„Pane, tohle není nutné,“ řekl Korvutz.

„Jen na pár minut. Nevadí mi to.“

„Jůů!“

Dvojice rozvášněných lidí vzhlédla. Žena svému společníkovi zašeptala něco do ucha. Muž pokrčil rameny.

„To opravdu není nutné,“ řekl Korvutz.

„Ale je, tati!“

Dvojice se afektovaně usmívala.

„Eleno…“

„Nutné!“

„Ššš, ššš…“

„Nut…“

„Eleno! Tiše! Co jsme si povídali o La Bella?“

Dívka sešpulila rty.

Korvutz napověděl: „V restauraci La Bella musíme být…, pověz, beruško,“

Z Elenina pravého oka ukápla slzička.

Korvutz ji osušil a políbil dívku na tvář. „Beruško, v La Bella se musíme chovat tiše.“

„Beruško, beruško,“ opakovala po něm Elena. „To je maminka.“

„Ty jsi taky moje beruška.“

„Ne!“

Korvutz zrudl. „Pane, omlouvám se, že vás obtěžujeme, můžete se vrátit…“

„Je sám. Slečna Priceová říká, že máme být hodní k těm, co jsou sami.“

„To platí ve škole, Eleno.“

„Paní Priceová říká, že máme být pořád hodní.“

„Můžu si k vám přisednout, než mi donesou jídlo.“

„Eleno, nechej toho pána být.“

Korvutz zvýšil hlas. Elenin obličej se zkrabatil a začala natahovat. Korvutz zamumlal něco, co znělo jako ruština, a natáhl k ní ruku. Elena seskočila ze židle a naplno se rozvzlykala. Mladá žena u vedlejšího stolu obrátila oči v sloup.

„Eleno…“

Dívka se rozběhla dozadu. „Musím zase jít!“

„Pane, omlouvám se,“ řekl Korvutz. „Je až moc přátelská.“

„Myslím, že je moc milá.“ Snažil jsem se, ať to nezní blahosklonně.

Korvutzův pohled napovídal, že znělo.

„Pracuji s dětmi,“ řekl jsem.

„Co děláte?“

„Jsem dětský psycholog.“

„Oukej,“ pronesl s náhlým nezájmem. „Přeji vám příjemnou večeři.“ Ukázal pohledem k mému stolu.

Vytáhl jsem zbrusu nový odznak konzultanta losangeleské policie, který mi její šéf nechal den předtím doručit až domů, a položil jsem ho před něj na stůl. „Až budete mít čas, pane Korvutzi.“

Korvutzovi klesla překvapením čelist. Šedé oči za silnými čočkami na mě vykuleně hleděly. I přes sporé osvětlení bylo vidět, že se mu zornice zúžily do malých teček. „Co to má…“

Strčil jsem odznak do kapsy. „Musíme si promluvit. Ne o vás.

O Daleu Brightovi.“

Začal se zvedat ze židle, ale pak si to rozmyslel. Zaťal obě ruce, ale nechal je položené na stole.

„Vypadněte sakra od…“

„Letěl jsem sem přes čtyři tisíce kilometrů, abych si s vámi promluvil. Dale Bright možná zabil další lidi. Dost nepěkné vraždy.“

„Nemám sakra ani ponětí, o čem se mnou chcete mluvit.“

Stoupl jsem si a ukryl jsem ho před pátravými pohledy sousedního páru a Gia. Nepřestával jsem se usmívat a předstíral jsem přátelský rozhovor.

„Dale Bright. Bývalý předseda výboru nájemníků na Západní Třicáté páté.“

Korvutzův krk zmizel mezi zvednutými rameny. Prsty přejely po noži na máslo.

„Vy nejste podezřelý. Bright ano. Potřebuji jen pár podrobností, cokoli, co nám ho pomůže najít.“

V koutku Korvutzových úst se objevila slina. „Nic nevím.“

„Jen krátký rozhovor, jak se vám to nejlépe hodí…“

„Už mě zase mučí.“

„Když nám pomůžete najít Brighta, přestanou všechny vaše…“

„Nevím nic,“ Slova procedil skrz sevřené rty.

„Třeba si to jen myslíte. Jaký byl, jaké měl zvyky?“

„Suché oči!“ oznámil hlásek za námi.

Elena se ke mně přitočila. V ruce držela zmuchlaný papírový kapesníček.

„Ten pán musí odejít,“ řekl Roland Korvutz.

„Ne, ta…“

„Ano!“

„Kvůli tátovi jsem smutná!“

Korvutz vyskočil a chytil ji za ruku. „Život je smutný. To dokážeš pochopit dokonce i ty.“

Táhl kvílející dítě za sebou ven z restaurace.

Zmatený Gio jen hleděl, jak za nimi práskly dveře.

Ze skrytého reproduktoru zabědoval tenor.

Mladá žena nesouhlasně pronesla: „Vzít dítě do takové restaurace.“

Mladý muž si uhladil ručně šitou klopu. „Obzvlášť takové dítě. Pojďme si objednat.“

23

Na Park Avenue věnčili elegantní lidé své šlechtěné psí miláčky.

Dům, ve kterém bydlel Roland Korvutz, stál na západní straně ulice. Byl postaven z tmavošedého kamene, měl deset pater a každé patro patřilo jednomu bytu.

Vyleštěné mosazné tyče podpíraly neuvěřitelně čistou markýzu kaštanové barvy. Ke skleněným dveřím v mosazném rámu vedl koberec z nějakého odolného materiálu, který se zdál dost dobrý pro můj dům. Cedulka Všichni návštěvníci se musí ohlásit byla také z leštěné mosazi. Stejně jako tlačítka zvonku.

V hale na vyřezávané židli odpočíval portýr v kaštanově hnědém obleku a díval se, jak se na něj dívám. Byl to Hispánec s hustým knírem, příliš mladý na to, aby to byl on, s kým mluvil penzionovaný policista Polito.

Když jsem přistoupil ke dveřím, vstal. Křišťálový lustr vrhal tlumené světlo na černobílou šachovnicovou podlahu haly. Obložení z tmavého dřeva se lesklo jako rozteklá čokoláda.

Portýr se neobtěžoval pohnout, dokud jsem nestiskl zvonek.

I pak byly jeho pohyby pomalé, až apatické.

Pootevřel dveře na malou škvírku.

„Co si přejete?“

„Přišel jsem za panem Korvutzem.“

„Očekává vás?“

„Doufám, že ano.“

„Jméno?“

„Doktor Delaware.“

Zavřel dveře a odešel k telefonu. Trpělivě jsem čekal pod markýzou a připravoval jsem se na odmítnutí, možná i na varování, abych odešel a přestal ho obtěžovat. Na chvíli mě přepadl pocit viny, že jsem Eleně zkrátil večeři, ale pak jsem si vzpomněl na Safranovy a výčitky jsem potlačil.

Portýr zavěsil a opět stejným způsobem pootevřel dveře. „Jde dolů,“

O chvíli později se ukázal Roland Korvutz. Tentokrát měl na sobě hnědou košili s krátkým rukávem, volné kalhoty a bílé tenisky. V náručí držel bílého špice.

Připravil jsem se na výbuch vzteku. Jeho tvář byla bez výrazu.

Portýr otevřel dveře a Korvutz vyšel ven. Ukázal jižním směrem a ihned se tam vydal. Psa stále držel v náručí.

Byl poměrně malý, ale krátké kroky kompenzoval rychlým tempem.

Držel jsem s ním tempo. Špic potěšeně ňafal. Olízl mi ruku.

„Všichni si myslí, že jste skvělý člověk,“ řekl Korvutz. Malý muž s hlubokým barytonem. V poměrně tichém prostředí byl jeho přízvuk výraznější.

„Děti a psi,“ řekl jsem, „někdy nejlépe odhalí pravý charakter.“

„Blbost,“ oponoval Korvutz. „Měl jsem rotvajlera, ten miloval každého a nejvíce ty největší lumpy.“

„Tenhle pes je možná chytřejší.“

„Gigi,“ řekl Korvutz. „Tak se jmenuje.“ Připnul vodítko k obojku posázenému kamínky a postavil fenku na zem.

„Jako v tom filmu?“

„Má žena má ten film ráda.“ Zavrtěl hlavou.

Gigi se rozběhla. Došli jsme na konec bloku. Korvutz čekal, dokud Gigi neprozkoumala stožár pouliční lampy.

„Děkuji vám, že jste svolil k setkání.“

Neodpověděl.

„A omlouvám se, že jsem vám zkazil večeři.“

„Kdybyste to neudělal vy, našlo by se něco jiného. Moje dcera tu restauraci miluje, ale není na ni ještě připravená.“

„Musí tam být potichu – to je na ni moc.“

„Elena se občas nechá příliš unést okolními podněty.“

„To, co jsem řekl, jsem myslel vážně. Je opravdu moc milá.“

Korvutz se na mě zadíval. „Jste opravdu psycholog?“

„Chcete vidět mou licenci?“

Rozesmál se. „Je má jediná. Ženil jsem se pozdě.“

Pejsek napjal růžové vodítko. „Dobře, dobře,“ řekl Korvutz chlácholivě a dovolil, aby se fenka rozběhla dopředu.

O pár kroků dále se zeptal: „Ten člověk, Bright, někoho zabil?“

„Možná několik lidí.“

„To je šílené.“

„Nikdy jste ho nepodezříval kvůli Safranovým?“

Zvedl dlaň v odmítavém gestu. „E-e, o těch nemluvím, nikdy. Nepřinesli mi nic než potíže.“

„Mě zajímá jedině Bright…“

„Bright, kterého jsem viděl dvakrát? Ano? Jediné, co si pamatuju, je to, že uměl lézt do prdele. Pane K. sem, pane K. tam.

V mých domech tenkrát žilo čtyři sta padesát čtyři sta sedmdesát pět nájemníků. Čekal snad, že na mě to jeho pane K. zabere?“

„V čem se vám vnucoval?“

„Pokoušel se tvářit jako můj nejlepší kamarád, jako bych nepoznal, že to na mě hraje.“ Korvutz zpomalil a díval se, jak fenka očenichává další sloup. Upravil si brýle. Gigi změnila mínění. „Trvá jí, než vykoná potřebu. No tak, pejsku, musím ještě dělat domácí úkol.“

Opakoval jsem otázku.

Korvutz řekl: „Bright měl různé nápady. V můj prospěch, potřebujete výbor nájemníků, pane K. ‚pak to bude mít hladší průběh.‘ Říkal jsem si, že je to blbost.“

„Ale souhlasil jste.“

„Když chce někdo pomoct, neznamená to, že mě chce hned obrat. Kdyby si Bright o něco řekl, já bych mu řekl ne. Ukázalo se, že nechce nic.“

„Nikdy si o nic neřekl?“

„Ne.“

„Ani o úpravu nájemného?“

„To už jsem udělal dříve,“ řekl Korvutz.

„Jakou jste mu dal slevu?“

„Kdo si to má pamatovat…, celkem možná pár tisíc.“

„Máte velké srdce,“ řekl jsem.

Korvutz se ke mně obrátil. „Jak jsem už řekl, setkal jsem se s ním dvakrát. Chtěl mi pomoct, tak proč ne? Nakonec to nebylo k ničemu. Pitomý výbor nájemníků.“

„Nepomohl vám při přeměně na kondominium?“

Zamračil se a zrychlil. „Ten dům mě zničil. Financoval jsem ho z ostatních nemovitostí. Měl jsem si to dobře rozmyslet, než jsem investoval do takového propadáku. Docházely mi peníze, zvedly se ceny, banky nepůjčily, pokud jste se jim neupsal – a toho papírování, v tomhle městě trvá věčnost, než se něčeho dočkáte. Proč se o to sakra staráte? Chcete vědět něco o tom úlisném otravném Daleovi? To je celý příběh. Konec.“

„Jak se stal vaším nájemníkem?“

„Na doporučení.“

„Od koho?“

„To je snad jedno, ne?“

Šli jsme dál, dokud se Gigi nezastavila, fascinovaná vůněmi, které vycházely z odpadkového koše stojícího na rohu Šedesáté deváté.

„No tak, pojď,“ řekl Korvutz. „Pse jeden.“

„Kdo k vám Brighta poslal?“ nedal jsem pokoj.

„Vy jste s tím neskončil?“

„Je to snad tajemství?“

„Vůbec jsem nechtěl nové nájemníky. Když se chystáte přestavovat, potřebujete dům prázdný. Bright přišel se zárukou, že nebude dělat potíže, takže jsem nakonec svolil. To byl vždycky můj problém. Měkké srdce.“

Gigi se konečně odpoutala od odpadkového koše. Došli jsme do poloviny dalšího bloku, než jsem pokračoval: „Kdo se za Brighta zaručil?“

„To je vážně tak moc důležité?“

„Byla to Sonia Glusevitchová?“

Korvutz si olízl rty. „Vy znáte Soniu?“

„Vím, že je to vaše sestřenice a že byla spolu s Dalem členkou toho výboru.“

„Sestřenice,“ pronesl, jako by se právě naučil nové slovo. „Druhý manžel její matky je synovec jedné z mých nevlastních sester.“

„Znala Dalea a doporučila ho,“

Váhavě přikývl.

„Měla s ním něco?“

„Sonia byla vdaná.“

„Trvám na své otázce,“ řekl jsem.

„Nestrkám nos do věcí jiných lidí.“

„Beru to jako ano.“

„Koukněte,“ řekl Korvutz, „Sonia za mnou přišla a řekla, že její kamarád shání bydlení. Já jsem jí na to řekl, že maximálně na šest měsíců.“

„To nejspíš Daleu Brightovi maximálně vyhovovalo.“

„Co tím myslíte?“

„Pořád se stěhuje,“ řekl jsem.

„To je dobře.“

„Od té doby, co odešel z vašeho domu, o něm neexistuje jediný záznam. Nemáte ponětí, kam mohl jít?“

„Měl bych to vědět?“

„Kde ho Sonia poznala?“

„Tak to náhodou vím,“ řekl Korvutz. „Dával dohromady představení.“

„Jaké představení?“

„Sonia chtěla být herečkou. Tehdy mluvila příšerně anglicky, teď je na tom o něco lépe. Já jsem mluvil perfektně už rok po svém příjezdu z Běloruska. Za další dva roky jsem mluvil portorickou španělštinou a během pěti dalších let jsem se domluvil s Číňany.“

„Sonia nemá talent na jazyky?“

„Sonia?“ Zasmál se. „Jak to říct slušně – ta zrovna nepatří mezi nejbystřejší.“

„Myslela si ale, že by mohla hrát.“

„Chtěla být velká hvězda.“

„Ve filmu, nebo na jevišti?“

„Ještě pořád chodí na hodiny herectví do Nové školy. Maluje obrázky, dělá květináče, popelníky, svícny.“

„Je umělecky založená.“

„Žije z peněz, které získala rozvodem, a má čas chodit do školy.“

„Bohatý exmanžel?“

„Plastický chirurg. Dělal jí prsa, to je to, čím se zabývá, a pak se s ní oženil, aby se na ně mohl celou dobu dívat.“

„Jeho jméno?“

„Kdo si to má pamatovat?“

„Ožení se s vaší sestřenicí, a vy si nepamatujete jeho jméno?“

„Nějaký žid,“ řekl neochotně. „Vzali se v Anguille, nikoho nepozvali. Byla s ním pět let, přestěhovala se do velkého domu, pak se rozvedli.“

„Pořád dostává výživné?“

„Žije si dobře.“

„Kde ten doktor pracuje?“

„Taky ve Five Towns.“

„Ve které části?“

„Možná v Lawrence, možná v Cedarhurstu.“

„Jeho jméno si opravdu nepamatujete?“

„Nějaké židovské, něco jako Witz, možná Markowitz, nebo Leibowitz…, ne, ne, Lefkowitz. Bob Lefkowitz. Hraje tenis.“ Napodobil široký rozmach.

„Sonia se scházela s Dalem Brightem, zatímco byla vdaná za doktora Lefkowitze?“

Ticho.

„Už jste řekl, že ano.“

„Řekl jsem jen, že za mnou přišla s tím, že Bright potřebuje byt.“

„Žila se svým mužem, a přitom si držela byt na Západní Třicáté páté?“

Korvutz odvrátil pohled. Vystouplé žíly na jeho krku připomínaly mostní podpěry. „Dal jsem jí byt, no a co?“

Gigi se rozběhla k dalšímu koši.

„Už zase?“ vzdychl Korvutz.

„V jaké show Sonia hrála, když potkala Dalea Brighta?“

„Jak si mám sakra pamatovat i tohle?“

„Viděl jste to?“

„Pořád mě zvala, ať přijdu. Zadarmo. Nakonec jsem šel. Na nějaké hloupé místo.“

„V centru?“

„V East Village, nebylo to žádné divadlo. Jen místnost nad mexickou restaurací. Rozestavěli tam židle, klavír, černé závěsy. Všichni byli oblečení v černém, černé župany, černé kapuce. Celou dobu pobíhali kolem dokola a prozpěvovali. Nakonec někdo ten župan odhodil. A my jsme zatleskali,“

„Jak se to představení jmenovalo?“

„Že by Černé župany?“ Vlastní žert ho pobavil.

Vytáhl jsem seznam, který jsem našel v novinových článcích, a začal jsem předčítat názvy.

„Jo,“ zastavil mě Korvutz. „To je ono. Výlet do hlubin nosu. Ptáte se, co to sakra znamená, ta hlubina nosu? Zeptal jsem se Sonii. Řekla, že je to cesta do něčího mozku. Jako tunelem.“ Promnul si nos. „Až potud to byla pravda.“ Rozesmál se. „Pak už jen samá lež.“

Gigi zkontrolovala květinový záhon před vysokou cihlovou budovou. Já jsem si pročetl seznam představení a hledal jsem Výlet do hlubin nosu. Zmínily se o něm jedině Times. „Neoabsurdní drama zkoumající záhadné meta-motivace.“ Článeček nezmiňoval tvůrce ani obsazení.

„Kolik lidí v té hře hrálo?“

„Je to důležité?“

„Mohlo by.“

„Kolik? Čtyři? Nevím. Moc ne.“

„Byl Dale Bright jedním z herců?“

„Možná.“

„Možná?“

„Už jsem vám říkal, že měli kapuce, do tváře jim nebylo vidět, možná tam hrál on, možná Mickey Mouše.“

„Určitě Sonia řekla, že se s ním seznámila při té produkci?“

„Jo, jo.“

„Co o něm ještě víte?“

„Nic.“

„Když Safranovi zmizeli…“

„E-e, ne, ne, říkal jsem vám, že o tom nechci mluvit. Skoro mi zničili život.“

„Safranovi?“

„Poldové. Pořád otravovali. Snažil jsem se uzavřít obchod, oni přišli, vytáhli odznaky a bylo po obchodě. Hlavně ten italský polda, vypadal jako mafián. Nedal mi pokoj, protože jsem Bělorus, byl přesvědčený, že pašuju bůhvíco. Moskevská mafie. Totální hloupost.“

„Předsudky jsou hrozné,“ řekl jsem.

„Pořád jsem mu říkal, že nic nenajde, protože není co najít.“

Gigi doklusala k lepenkové krabici, očichala ji a přidřepla.

Korvutz zasalutoval. „No konečně, pejsku.“

„Safranovi mě zajímají jen proto, že…“

„Dobrou noc a hodně štěstí. Jediný důvod, proč s vámi tady mluvím, je, že chci, abyste už neotravoval mou dceru. A taky nemám co skrývat. Vracíte se už brzy do L. A.?“

„Podle potřeby.“

„Pozdravujte palmy.“

„Proč vás Safranovi tak znervózňují?“

Prudce vydechl přes sevřená ústa. Tváře se mu nafoukly jako balónky, jak vzduch unikal kolem koutků.

„Když nemáte co skrývat,“ dořekl jsem.

Korvutz nechal se zasyčením uniknout zbývající vzduch. „Možná odletěli na Měsíc. Možná je oddělal ten patolízal. Copak mě to musí zajímat? Ani trochu. Ani co by se za nehet vešlo.“

„Dobrý způsob, jak se zbavit odpadu,“ řekl jsem.

„Přestaňte mi laskavě něco naznačovat. Proč bych pro ně měl brečet? Bojovali se mnou čistě jen z plezíru. Neměli důvod. Kvůli takovým jsem utekl.“

„Z boje?“

„Z komunismu – no tak, Gigi, už bys mohla skončit.“

„Safranovi byli komunisté?“

„Otravujte s tím někoho jiného, pane.“

„Je Sonia ve městě?“

„Vím já?“

„Zavolejte jí. Jestli si na mě najde čas, dám vám už pokoj.“

„Dáte mi pokoj tak jako tak.“

„Zavolejte jí.“

„Proč bych vám měl pomáhat?“

„Vaše fenka a vaše holčička mě mají rády.“

Nejprve na mě jen tak zíral. Pak se rozesmál. „Koneckonců, proč ne? Sonia mi poslala toho blbého patolízala, tak já jí teď pošlu vás,“

Nechal mě stát před domem, podal špice portýrovi a použil domovní telefon. Krátký rozhovor zakončil souhlasným gestem palcem.

Potichu jsem mu poděkoval. Korvutz nedal najevo, jestli si toho všiml, nebo ne, a odcházel halou pryč. Portýr ho následoval a tvářil se stejně apaticky, i když mu pejsek olízl tvář.

24

Sonia Glusevitchová bydlela v pevnosti ze žlutých cihel, která zabírala přinejmenším třetinu bloku na Východní Devadesáté třetí. Dveře do haly byly otevřené dokořán. Zrcadla na stěnách se střídala s plochami obloženými zlatě tečkovaným sametem. Neduživé palmy prahly po trošce přirozeného světla.

Za umakartovým pultem seděli dva portýři bez čepic, v bílých košilích, a naprosto ignorovali soustavu televizorů vnitřního okruhu. Když jsem oznámil, že jdu za Soniou Glusevitchovou, jen mávli rukou k výtahu a pokračovali v zaujatém studování sázkové brožury.

„Jaké má číslo bytu?“

Nastalo pracné hledání v knize s černým plastovým obalem.

„Dvacet šest jedenáct.“

Skříňový výtah vydával cestou protestní zvuky, ale vyvezl mě až do šestadvacátého patra.

Tapety na stěnách připomínaly měd se skvrnami patiny. Koberec rezavé barvy už dávno ztratil svou pružnost.

Zaklepal jsem na dveře Sonii Glusevitchové. Žena, která mi otevřela, měla na sobě kimono limetkové a oranžové barvy a zlaté sandály s vysokými podpatky.

Bylo jí něco málo přes čtyřicet let, byla plnoštíhlá a pěkná, s dlouhými, příliš černými vlasy, řasami jako chlupy tarantule a rudými rty. Její obličej pokrýval čerstvý nános pudru. Na chodbu pronikla vůně parfému s vysokým podílem vanilky.

„Paní Glusevitchová? Alex Delaware.“

„Sonia.“ Dvě měkké dlaně mi sevřely ruce. Zatímco mi je tiskla, vůně vanilky nabyla na intenzitě. „Pojďte dál prosím.“

Její obývací pokoj byl vymalovaný světle modrou barvou a zařízený sedací soupravou z černého sametu, bílými koberečky a barokními stolky zdobenými pozlátkem a zrcadly. Na stěnách visely výjevy z pařížských ulic. Na obrazech bylo až příliš mnoho uhlu a špatné proporce. Na černě lakované poličce stála sbírka sošek různých tvarů.

Sonia se uvelebila na kraji křesla pro dva a gestem ruky mě vyzvala, abych se posadil na židli, která stála tak blízko křesla, že se naše kolena takřka dotýkala. Okna bez závěsů shlížela na East River a noční zář Queensu.

„Děkuji vám, že jste souhlasila se setkáním.“

Překřížila nohy a ten pohyb doprovodilo zašustění hedvábí. Bílou šíji jí zdobil zlatý řetízek. O další zlatavé záblesky se staraly veliké kroužky v uších, prsteny s ametystem a dámské rolexky zdobené drobnými diamanty.

„Ahlex,“ řekla se silným přízvukem. „To je oblíbené ruské jméno. Máte ruskou krev?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Poslužte si.“ Ukázala na konferenční stolek. Stály na něm misky s krekry, sýrovými chuťovkami a otevřená láhev ryzlinku spolu se dvěma skleněnými poháry. Tlumené světlo umožňovalo lepší výhled na řeku a bylo laskavé k její pleti.

Oba jsme se usmívali a předstírali, že je nám ve společnosti toho druhého dobře. Bylo to jako nevydařená schůzka naslepo. Patnáct minut, které jsem potřeboval k přemístění z Korvutzova bydliště k jejímu bytu, využila pro vylepšení make-upu a připravení malé hostiny.

„Informoval vás pan Korvutz?“

„O ano, jistě.“ Měla zvonivý hlas se silným slovanským přízvukem. Z úsměvu, který odhalil dvě řady drobných bílých zubů, dýchala dívčí rozpustilost. „Roland říkal, že jste vlezlý, ale neříkal, jaký jste pohledný.“

Položila kousek sýra na sušenku a kousek uždibla. Přitom si pohrávala s párátkem a zkoumavě na mě hleděla.

„Myslíte, že Dale někoho zabil?“

„Je to možné.“

„Aha.“

„Nešokovalo vás to?“

„Jistě, že mě to šokuje. Dáte si sýr? Je dobrý.“

Zaplatil jsem čtyřicet dolarů za salát v La Bella, ale odešel jsem dřív, než mi ho přinesli. Přesto jsem necítil hlad po ničem jiném než po informacích.

Sáhl jsem pro jeden krekr. „Povězte mi prosím něco o Daleovi.“

„Co vám mám o něm říct?“

„Jaký byl?“

„Hodný. Ochotný. Rád pomáhal lidem.“

„Pomáhal i vám?“

„Ale ano.“

„S čím?“

„Se scénářem, s mluvením, s líčením očí. Je to jiné.“

„Co je jiné?“

„Divadelní líčení. Musíte mít výraz.“

„Dale vám radil, jak na to?“

Přikývla.

„Dale měl zkušenosti s divadelními líčidly?“

„Jestli zkušenosti, to nevím. Ale byl moc a moc dobrý. Umělecký typ.“

„Poznali jste se při nacvičování Výletu do hlubin nosu?“

„Ó ano. Já jsem byla Neurona – cestovatelka po mozku – a Dale byl Pan Axon. Ukázal mi, jak využívat světlo a tmu.“ Dotkla se očního víčka. „Abych na jevišti vypadala tajemně. A měla dramatický obličej.“

Podle popisu, jaký uvedl Roland Korvutz, byli herci celí zahalení do tmavých rób.

„Takže vy dva jste se stali přáteli,“ shrnul jsem.

Sonia Glusevitchová se napila vína. „Dale byl opravdu hodně přátelský člověk.“

„Nepřipadáte mi příliš překvapená myšlenkou, že by mohl někoho zabít.“

„Všechno může překvapit. Nebo nic. Přijde na to.“

„Na co?“

Koketně naklonila hlavu. „Jestliže věříte lidem, můžete se dočkat překvapení.“

„Vy ne?“

„Už ne,“ řekla. „Můj manžel mi každý den říkal, jak mě miluje. Každičký den, o půl sedmé, hned jak se probudil, dokonce ještě před tím, než si vyčistil zuby. ‚Miluji tě, Sonny.‘ Zakrýval si ústa, aby mu nebylo cítit z pusy.“ Nechala ruku klesnout na břicho a pak dolů ke koleni. „Byl to chirurg. Každý pátek mi nosil květiny, všechny ženské žárlily. Tolik pracoval, ten můj plastický chirurg, můj Stevie. Dlouho do noci. Opravdu hodně dlouho.“ Blýskla zuby. „Najal si pěkné malé portorikánské sestry. Teď je s jednou ženatý.“

„Aha.“

Zvedla nohu a postavila ji na zem. Látka zašustila a odhalila kousek masitého bílého stehna. Sandál jí přitom skoro sklouzl z nohy.

„Znala jste se s Dalem, když jste byla vdaná?“

„Ale ano.“

„Jakého druhu bylo vaše přátelství?“

Opět ten rozpustilý, až škodolibý úsměv. „Chcete vědět, jestli jsem s ním spala? Trochu, jo, stalo se to. Stevie si užíval s tou Portorikánkou. Když může kohout, proč by nemohla slepice?“

„Jen trochu?“

„Líbilo se mi to. Daleovi zas až tak ne.“

„Dělal to bez nadšení?“

„S nadšením,“ odporovala. „Pokud to dělal. Ne že by mu to nešlo, ale často se mu nechtělo.“

„Nenaznačovalo něco, že by mohl být gay?“

„Řekl mi, že není.“

„Ptala jste se?“

„Byla jsem v té době smutná.“ Klesla jí ramena. „Našla jsem v Stevieho kapse výpis z kreditní karty. Velká drahá večeře v jedné restauraci, kam jsem vždycky chtěla jít a prosila jsem ho, ať mě tam vezme. Nikdy to neudělal.“

„To byla rána,“ řekl jsem.

„Ano, Ahlexi, velká osudová rána. Proto jsem byla smutná. Plakala jsem před Dalem a prosila ho, aby se mnou jednal jako se ženou. Místo toho byl hodný.“

„Hodný?“

„Jako kamarádka.“

„Dobrý posluchač?“

„Držel mě za ruku, objal mě. Dal mi rychlou pusu sem.“ Poklepala si na špičku nosu. „Ale soulož? To ne.“

Změnila těžiště a nenápadně odhalila další kousek stehna.

„Těžko uvěřit, že vás odmítl,“ řekl jsem.

Zvlhly jí oči. „Nejspíš lžete, ale i tak se mi to líbí.“ Napila se vína a pohlédla ke stropu. Zachvěla se jí brada. Zakryla si odhalené stehno.

„Proto jste se ho zeptala, jestli není gay, a on řekl, že není?“

„Přímo ne.“

„Vadila mu ta otázka?“

„Vůbec ne,“ zavrtěla hlavou. „Rozesmál se. A pak změnil téma.“

„Co říkal?“

„Jsi tak krásná, Sonny.“ Hluboce vzdychla.

„Choval se zženštile?“

„Ne,“ řekla. „Řekla bych, že ne.“

„Nejste si úplně jistá.“

„Ale ano, jsem si jistá. Dale nebyl zženštilý, byl jen citlivý.“

„Rád pomáhal.“

Zamrkala. „To není u mužů normální, že?“

Rozesmál jsem se.

„I v něčem dalším byl jiný,“ pokračovala. „Velmi čistotný a upravený, pořád voněl jako čerstvě vykoupaný a oholený. A neměl žádné hračky. Nemyslím sexuální pomůcky, mluvím o rychlých autech, velkých hodinkách, velké televizi, velkém přehrávači. Stevie má hračky rád.“

„Dale nic takového neměl?“

„Dale neměl nic. Jen futon na spaní, džíny a mikiny ve skříňce, v ledničce žádné pořádné jídlo, jen džus a vodu. Pak taky batoh a uzamykatelnou skříňku.“

„Trezor?“

„Zelenou skříňku. Vojenskou.“

„Řekl vám, že je veterán?“

„Byl kapitán, pět let.“

„Kde sloužil?“

„V Německu. Opravoval tanky.“

„Mechanik?“

„Měl šikovné ruce,“ řekla. „Jednou mi spravil sporák, kontrolku. A taky záchod. Záchod dvakrát.“

„Mluvíte o svém bytě na Západní Devadesáté třetí?“

Rudým nehtem cvrnkla do skleničky. „Ahlexi, musíte to pochopit, byla jsem v tom velkém domě moc a moc sama. Stevie pořád pracoval a hrál si se sestřičkami. Roland měl nový dům. Hrála jsem v tom představení a nechtělo se mi každou noc vracet se na Long Island.“

„Sehnala jste si byt a pak taky jeden pro Dalea.“

„Taky ráda pomáhám.“ Usmála se. „Mluvím přece s vámi.“

„Toho si vážím. Takže…“

„Jak dlouho se zdržíte ve městě, Ahlexi?“

„Zítra odjíždím.“

Nespokojeně mlaskla. „Jezdíte sem často?“

„Občas.“

„Je to dobré město,“ řekla. „Nabízí spoustu vzrušení.“

„Kde Dale bydlel, než se přestěhoval do Rolandova domu?“

„V hotelu.“

„Nepamatujete si jeho jméno?“

„Nikdy ho nejmenoval,“ řekla. „Jen říkal, že tam není hezky. Řekla jsem: ‚Víš co? Mám pro tebe řešení.‘ Dala jsem řeč s Rolandem a Dale se nastěhoval vedle mě.“

„Co vám ještě o sobě řekl?“

„To je všechno.“

„Mluvil o své rodině?“

„Říkal, že nemá rodinu.“

„Proč ne?“

„Rodiče mu zemřeli. Proto se odstěhoval do města.“

„Z Kalifornie.“

„Z Kalifornie?“ podivila se. „Ne, z Washingtonu.“

„Řekl vám, že je z Washingtonu?“

„Mluvil o hlavním městě, o politicích, kteří pořád lžou. Možná byl taky politik, co?“

„Než se přestěhoval sem, bydlel v San Francisku.“

„Nikdy nemluvil o Kalifornii.“

„Zmiňoval se o svých sourozencích?“

„Říkal, že je jedináček.“ Usmála se. „Další pohádka?“

Přikývl jsem.

„Dale, Dale, Dale,“ řekla Sonia Glusevitchová. „Už víte, co jsem myslela tou důvěřivostí?“

„Co vám ještě řekl?“

„Zrovna jsem řekla, že už nic, Ahlexi. Nevzal jste si sýr, je dobrý.“

Vzal jsem si malou kostičku. Sýr chutnal jako guma a na okrajích byl ztvrdlý. „Už si na nic nevzpomínáte?“

„Většinou jsem mluvila já a on poslouchal. Byl dobrý přítel a já jsem zrovna potřebovala dobrého přítele. A teď možná někoho zabil? Koho?“

„Možná několik lidí.“

Trhla sebou. „Byla jsem s ním často úplně sama. Byl vždycky hodný.“

„Pomáhal,“ řekl jsem.

„A jak. Byl to ten nejhodnější muž, jakého jsem kdy potkala.“

Odešla „na dámy“. Když se za krátkou chvilku vrátila, byla bez šperků, odlíčená a měla vlasy sepnuté na temeni. Výsledkem byl méně atraktivní, ale mladší dojem. „Ani jste se nepohnul,“ řekla. Zůstala stát. „Ani o píď.“

„Měla jste strach, že vám ukradnu stříbrné lžičky?“

Zasmála se. „Zítra odjíždíte? Ráno nebo večer?“

„Odlétám brzy ráno.“

Zamrkala. „Šťastnou cestu, Ahlexi.“

Natáhla ruku k pozdravu.

„Jestli vám to nebude vadit, mám ještě pár otázek,“ řekl jsem.

Vzdychla si a posadila se. „Teď budete chtít mluvit o Šafránových, že ano? Roland povídal, že podle vás je Dale zabil.“

„Překvapilo by vás to?“

„Ti dva,“ ohrnula nos. „Kdo by se o někoho takového staral?“

„Jací byli?“

„Pořád se tvářili takhle.“ Udělala kyselý obličej. „Neupravení, špinaví, jako by se vůbec nemyli. Dale povídal, že jsou jako švábi.“

„Odporný hmyz,“ řekl jsem.

„Znečišťovali Rolandův majetek a nebyli k němu féroví. A to, jak zacházeli s tím psem!“

„Trápili ho?“

„Dale říkal, že ho nikdy nevenčili, ten pes dělal potřebu všude uvnitř.“

„Dale byl u Safranových v bytě?“

Údivem pootevřela ústa, ale pohled měla pořád stejně tvrdý. „Tohle mě nikdy nenapadlo.“

„Dale a Safranovi spolu nevycházeli,“ konstatoval jsem. „Nebyl důvod, aby k nim chodil.“

„Ale ať je to jak chce,“ řekla. „Roland nikdy Dalea nežádal, aby mu pomohl. Nikdy.“

„Roland vás požádal, abyste mi to řekla.“

„Roland není žádný gangster. V Bělorusku pracoval v nemocnici, pomáhal starým lidem s užíváním léků.“

„Tu noc, co Safranovi zmizeli, šli na představení jedné hry v centru. Běžel v té době ještě Výlet do hlubin nosu?“

„Běžel?“ Zahihňala se. „Spíš pokulhával. Hrál se jen čtyři dny.“

„Safranovi přišli?“

Pomalu přikývla.

„Dale je pozval?“

„Ptala jsem se proč a on řekl: ‚Proč bych na ně nebyl hodný?‘“

„Líbilo se jim to představení?“

„Nevím.“

„Viděla jste s nimi Dalea po představení?“

„Nevím,“ trvala na svém. „Odličovala jsem se. To nějakou dobu trvá.“

„Dale mezitím odešel.“

„Ano.“

„Viděla jste pak ještě někdy Safranovy?“

Odmlčela se. Pomalu zavrtěla hlavou. „Můj bože. Dale.“

„Dělal pak Dale ještě nějaké představení?“

„Ne.“

„Co dělal?“

„Nevím, byla jsem více na Long Islandu. Ten byt jsem používala jen tehdy, když jsem nechtěla nebo nemohla řídit.“

„Měl Dale nějakou práci?“

„Tvrdil, že se po nějaké práci podívá, ale ne hned. Měl peníze. Od rodičů, jen trochu – to byla taky lež?“

„Zdědil víc než jen trochu,“ řekl jsem. „Jakmile se odstěhoval z Rolandova domu, neexistuje žádný záznam, že by někde pracoval. Nevíte, jakou práci hledal?“

„Nehledal… Och, zrovna jsem si na něco vzpomněla. Říkal, že se chystá odcestovat.“

„Kam?“

„Do světa. Jako by šlo o jedno místo někde za rohem. Prosila jsem ho, ať nejezdí, ať mi věří, že svět není jedno místo, že jsou to malé krabičky lidí, kteří se navzájem nenávidí a vraždí se a nemají rádi, když je někdo jiný. Zeptala jsem se ho, jestli chce jet do Běloruska a podívat se, proč jsem odtamtud odešla. Řekl, že ne: ‚Ne, Sonny, myslel jsem velká města. Paříž, Londýn, Řím.‘ Zeptala jsem se ho, proč si nikdy do těch velkých měst nezajel, když byl kapitánem v Německu. Řekl, že měl v armádě moc práce. Možná ale v Německu nikdy nebyl, že?“

„Myslím, že ne,“ řekl jsem.

„Samé lži,“ zamračila se. „Co o něm ještě nevím?“

„Nemáte jeho fotku? Jakoukoli.“

„Nenechávám si suvenýry.“

Požádal jsem ji o fyzický popis. Obrázek, který zpaměti vytvořila – velký, statný, holohlavý, odpovídal tomu, co řekl Roland Korvutz.

„Hnědé oči,“ dodala. „Laskavé oči. Někdy nosil brýle, někdy čočky.“

„Možná vám to bude připadat směšné, ale neoblékl se někdy do dámských šatů?“

„Na ulici ne.“

„Tahle otázka vás taky nepřekvapila?“

„V té naší hře byla jedna holka – hrála Systému. Byla velká, měla velikost šestnáct osmnáct. Dale si z toho občas dělal legraci.“

„Kvůli její velikosti?“

„Ne, ne, legraci s oblečením. Oblékl si její šaty, nasadil si paruku, mluvil vysokým hlasem. Bylo to legrační.“

„Předváděl se v nich.“

„Cože – je ulítlý tímhle směrem?“

Pokrčil jsem rameny.

„Copak jde o úchylnou sexuální vraždu?“ zeptala se.

„Těžko říct, o co vlastně jde.“

„Ó, panebože…, myslím, že mám štěstí. Dale byl ke mně hodný, ale kdoví? Jsem už unavená, Ahlexi. Moc mluvím.“

Vyprovodila mě ke dveřím, naklonila se ke mně, políbila mě na tvář a zahalila mě do vůně vanilky.

Znovu jsem jí poděkoval.

„Proč by ne?“ řekla. „Možná se jednou podívám do Kalifornie.“

25

„Tak co, vydal šéf policejní peníze účelně?“ zeptal jsem se Mila.

„Dám ti vědět, až si s ním promluvím.“

„To bude kdy?“

„Až si mě Jeho Blahorodí zavolá.“

V pět hodin odpoledne visela nad L. A. zachmuřená obloha, která jako obrovská poklice pod sebou držela těžký vzduch. Seděli jsme v kavárně na bulváru Santa Monica, proslulé omeletami o velikosti kanalizačního poklopu. Dal jsem si kávu. Milo taky, ale nechal si k ní přinést skořicové preclíky. Před dvěma hodinami platil za pozdní oběd v kavárně Moghul. Z jeho oblečení se odpařovala zajímavá směs vůně kmínu a doutníčku, který si dopřával kvůli lepšímu trávení.

Předchozí večer, než jsem zalezl do postele, jsem mu nechal vzkaz shrnující, co jsem se dověděl v New Yorku. Neodpověděl, protože až do rána vyslýchal Tonyho Mancusiho.

Promnul si oči. „Dale oddělal Safranovy… Oukej, myslím, že to za ty prachy stojí, takže ti zaplatím ten stodolarový talíř salátu.“

„Stál jen čtyři pětky,“ opravil jsem ho. „Salát a hřebenatky.“

„To ses tedy rozšoupl.“

Vrátil jsem se v poledne. Milo nebyl k zastižení až do čtyř. Zopakoval si návštěvu u Gilberta Chacona v autopůjčovně Prestige a přiměl ho k přiznání, že přišel do práce pozdě, našel řetěz zvednutý, ale zámek chyběl, proto nemeškal a pospíchal do Rite Aid na Canon Drive a koupil levnou verzi, kterou jsme tam pak viděli.

„Myslíš, že tají ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Jestli ho někdo podplatil, aby přišel pozdě? To si nemyslím. Nabídl se, že půjde na detektor lži. Bojí se víc toho, že ztratí práci, než napomáhání trestnému činu a spoluviny.“

„Ale stalo se. Ať už ten zámek ukradl kdokoli, nechal si ho.“

„Jak sentimentální.“

Když pak ponechal Chacona napospas jeho obavám, zúčastnil se telefonické konference s texaskými úředníky a detektivy z šesti měst, ve kterých Cuz Jackson podle svého tvrzení páchal svá zvěrstva. Tři slepé stopy, jedna nepravděpodobná a jedna možná.

A k tomu Antoine Beverly jako velký otazník.

Popravčí četa ve státě Osamělé hvězdy si přála, ať se věci pohnou. Šéfova kancelář po Milovi chtěla, ať vyvine v Antoinově případu více aktivity, ale nebylo v podstatě co dělat, kromě snahy nalézt Antoinovy kamarády z dětství.

Po obou se slehla zem. „V minulých dvou dnech jezdí kolem domu Wilsona Gooda nenápadná neoznačená auta hollywoodské divize. S jistotou lze říct, že dům je prázdný, a ve škole už taky začínají mít obavy.“

„Možná je opravdu nemocný a skončil v nějaké nemocnici.“

„To jsme prověřili. Nic.“

„Kouč opustil hřiště,“ řekl jsem.

„Zdá se to legrační, jo? Jediné, co jsem po tom hlupákovi chtěl, byla trocha vstřícnosti a pár odpovědí. To by bylo něco, kdyby se ukázalo, že Antoinovo zmizení mělo zamaskovat nějaký dětský zločin.“

Představil jsem si několik verzí a náhle na mě padla únava. Možná za to ale mohla bezesná noc v hotelovém pokoji, který se víc podobal cele, nebo nepohodlná šestihodinová cesta letadlem.

Obrátil jsem do sebe obsah hrnku. Milo utrhl rožek sáčku se sladidlem, ale do kávy si ho nenasypal. „V době Antoinova zmizení byli Good i Antoine stejně staří. Myslíš, že by byl patnáctiletý kluk schopný něco takového spáchat?“

„Nejsou myelinizovaní.“

„Co?“

„Myelin,“ řekl jsem, „je látka, která obaluje nervové buňky a hraje roli v logickém myšlení. Nervová vlákna dospívajícího jedince nejsou tak myelinizovaná jako u dospělého. Někteří lidé si myslí, že je to dobrý důvod, proč nepopravovat nezletilé zločince.“

„V jakém věku nastane normální stav?“

„To je u různých lidí různé. Někdy až ve středním věku.“

„Spatný život kvůli chemii,“ uzavřel. „My ale nemluvíme o nějaké hloupé impulzivní vraždě. To se mezi dětskými gangy děje dnes a denně. Jestli má Good ruce potřísněné Antoinovou krví, byl to teenager natolik úskočný, že dokázal zabít svého nejlepšího kámoše, zahladit stopy a pokračovat v životě poctivého občana. Nést jeho rakev a ronit mu slzy na hrobě.“

„Považovat se za morálního a přitom žít s takovým děsivým tajemstvím by byla velká zátěž, ale někteří lidé to dokážou. Nebo je Good vysoce schopný psychopat, který se umí vyhýbat problémům.“

„A problémy teď přišly za ním,“ řekl Milo. „Proto se vyplašil a zmizel.“

„Možná, že Antoinova smrt nebyla promyšlený zločin. Kluci dělali skopičiny a přihodilo se něco strašného. Zpanikařil a Antoinovo tělo někam ukryl. A teď dostal strach.“

„Možná u toho byli tři kluci. Antoinův druhý kámoš je feťák a chronický kriminálník. To by mohla být známka sebetrestání“

„Gordon Beverly říkal, že Maisonette měl rodinné problémy, zažil napadení. Byl na tom daleko hůř než Good.“

„Bradley se odsoudil k mizernému životu, Wilson se zmohl na dům v nóbl čtvrti. To naznačuje, že Good je z nich dvou ten chladnokrevnější… Sakra, možná to přece jen bylo předem promyšlené. Goodovi povídali, že Antoine prodával mnohem více časopisů než kdokoli jiný. Co když si ti dva hajzlíci chtěli nechat jeho výdělek a on jim ho nechtěl dát?“

„Obvykle to bývá tak, že děti jen vybírají vyplněné formuláře a peníze dostanou až později.“

„No jo, ale můj nos mi říká, že mezi těmi třemi k něčemu došlo. Musím najít pana Gooda a začít mu bořit iluze, ale nemůžu nechat vychladnout stopu u Mancusiho a Shonské. Asi nevíš, že Tony včera zavolal Jean Baroneové a chtěl vědět, kdy bude vyřízena poslední vůle jeho matky.“

„Co mu řekla?“

„To, co jsem jí poradil: Justiční kola se otáčejí pomalu. Tony zavěsil, aniž by poděkoval nebo se slušně rozloučil. Možná, že když bude pod tlakem, vyvede nějakou hloupost. Možná se dokonce setká s Dalem Brightem v jeho nejnovějším přestrojení,“

Popadl preclík a zakousl se do něj s takovou vervou, až se kolem rozlétla sprška drobečků. „Díky, že jsi tam zajel, Alexi. Dá se věřit tomu, že Safranový nezabil Korvutz?“

„Neměl k tomu žádný motiv, ten dům se měl vystěhovat tak jak tak a bylo jedno, jestli k tomu dají Safranovi souhlas, nebo ne.“

„Jaký byl potom Brightův motiv?“

„Vraždění je radost, když si ho někdo zdůvodní jako akt altruismu. Sonia Glusevitchová povídala, že Bright byl ten nejochotnější a nejvstřícnější muž, jakého kdy potkala.“

„Dobří kamarádi,“ řekl Milo. „Dá se jí věřit?“

„Myslím, že ano.“

„Ochotný, ale jen do určité míry,“ řekl. „A gay to prý není.“

„Tenhle člověk se vymyká obecné klasifikaci.“

Dojedl preclík a sáhl pro další. „Srandičky v dámských šatech, šikovný v líčení. Ve Washingtonu, Marylandu ani Virginii o něm není jediný záznam. Totéž platí pro jeho údajnou vojenskou službu v Německu.“

„Jaké překvapení.“

„Objev sebe sama. Zábava pro nové milénium. Proč se nedal třeba na politiku? Ušetřil by nás spousty smutku.“

„Politika by mu neseděla,“ řekl jsem. „On chce totiž lidem opravdu pomáhat.“

Výbuch smíchu uvedl do pohybu drobečky, které mu předtím popadaly na břicho.

„Dale a Tony se možná potkali na nějaké party pro transvestity. Tony si postěžoval na své finanční potíže, fňukal, jak si jeho matka žije v pěkném westwoodském domě, zatímco on musí žít v hnusném malém brlohu, protože mu zastavila přísun peněz. Dale se rozhodne jeho problém vyřešit. Tony nemá ani ponětí, co odstartoval, ale možná později, až se doví podrobnosti – o vrahovi v převleku, začne mít podezření.“

„Károvaná čepice,“ řekl. „Tony říkal, že jeho otec takovou nosil. Pokud to byl jeden z Daleových žertíků, jak by se dověděl o módním vkusu Tonyho seniora?“

„Tony povídá a Dale je dobry posluchač. Jestliže Tony ví, že je částečně zodpovědný za to, jak skončila jeho matka, vysvětlují se tím emoce, které jsme u něj viděli.“

„Zvracel. Ale Dalea neprozradil, protože měl strach, aby se nesvezl jako spoluviník.“

„Zajímavé je, že Dale se nebál, že ho Tony prozradí. Rozumí Tonyho psychice.“

„Nebo čeká na vhodnou chvíli.“

„Myslíš, že je Tony v nebezpečí? Podle mě je to možné. Tak nebo tak, jestli jeho sledování brzy nepřinese nějaké ovoce, půjdu si s ním otevřeně promluvit.“

Dojedl druhý preclík. „Opravdu si myslíš, že jde o nějakou zvrhlou formu altruismu? Že si Dale nenechává za tu svou pomoc platit?“

„Jestli máme pravdu s těmi vraždami v Ojo Negro, zavraždil svou sestru a Vicki Tranhovou a zbohatl. Jestli byly ale peníze jediný důvod, proč Leonoru zabil, pak mohl klidně jen sedět za stromem a oddělat ji puškou. Místo toho si vzal převlek, ukázal se, ukradl auto a spáchal neuvěřitelnou řezničinu. Podle mě jde o nějakou psychosexuální pomstu. Souhlasí to s tím, co Leonora o Daleovi řekla Mavis Wembleyové – že byl krutý už jako dítě a úspěšně to tajil.“

„Mučí zvířata a přitom dobrovolně pracuje v útulku. Že by měl tolik smyslu pro ironii?“

„Pro ironii a divadlo,“ řekl jsem. „Uvažuj, co všechno obnášelo spáchání vraždy Kat Shonské: ukradl nápadné auto, sledoval svou kořist, unesl ji, nejspíš ji někam odvezl. Pak vrátil auto na místo, kde se každopádně najde, a nechal na sedadle její krev. Nakonec naaranžoval šálu tak, aby byla objevena ihned po odkrytí hrobu.“

„A bylo jasné, že se na hrob přijde, protože sestry právě dostaly povolení ke stavbě bazénu.“

„Bylo by zajímavé zjistit, jestli o tom věděl.“

Milo vykulil oči. „Někdo, koho sestry znají… Zajímalo by mě, jestli se už vrátily z plavby.“

Mávl na servírku a podal jí několik bankovek.

„To je moc, poručíku.“

„Zastihla jste mě ve slabé chvilce, Marisso.“

„Ale vážně, poručíku…“

Položil svou velkou tlapu na ruku, ve které držela bankovky. „Zajděte si se synem do kina.“

„Jste zlato.“ Stoupla si na špičky a vtiskla mu na tvář pusu. Pak šťastně odhopkala.

„Občasné projevy laskavosti z tebe dělají člověka,“ řekl jsem. „Ze mě a z Dalea.“

26

Milo smetl nepřečtené vzkazy do koše, otevřel složku Kat Shonské a vyhledal jména sester, kterým patřil pozemek, jež se stal Katiným pohřebním místem.

„Susan Appelová a Barbara Brunová…, vezmu to podle abecedy.“ Vyťukal čísla tak rychle, že se překlepl a musel zadání zopakovat.

„Paní Appelová? Tady je poručík Sturgis… Jsem…, ano, vím, že to pro vás bylo traumatizující, madam, je mi líto, že to byl zrovna váš… Ne, nebudeme už dále kopat, proto nevolám… Samozřejmě, paní Appelová, ceníme si toho, opravdu, ale musím se vás ještě na něco zeptat.“

Zavěsil a protřel si tvář. „Nezná žádného Brighta, Dalea, Ansella ani nikoho podobného. Nemůže přece znát někoho, kdo mohl provést něco tak strašného, a sestra taky ne, protože se pohybují v úplně stejném společenském prostředí.“

„Mají k sobě hodně blízko,“ řekl jsem.

„Sdílejí společnou parcelu a nikdy by nešly jedna proti druhé. Jako by je pojila pupeční šňůra. Přesto zkusím i tu Brunovou… Ne, má zapnutou hlasovou schránku, nemá smysl nechávat vzkaz. Appelová se k ní beztak dostane dřív. Díky za snídani. Zajdu si koupit red bull a jídlo, už se těším na zázraky Rodney Drive.“

„Snídani jsi přece platil ty.“

„Mluvil jsem o duševní stimulaci.“

„Chceš společnost?“

„Robin pořád pracuje na tom projektu?“

„V sedm večeříme a pak se vrátí k práci.“

„Tak si pohraj s pejskem. Dík za nabídku, Alexi, ale cesta do New Yorku a zpátky tě určitě unavila. Kromě toho, když uvíznu na mrtvém bodě, nejsem zrovna dobrý společník. A neříkej, že už jsme tam byli.“

K večeři jsme si dali jehněčí kotlety, salát a pivo. Robin se vrátila ke svému dřevu a já jsem se natáhl u sebe v kanceláři na pohovku a vzal jsem si noviny. Blanche se uvelebila vedle mě a předstírala zájem o aktuální události. O půl jedenácté jsem se prudce probudil. Přepadl mě neklid a najednou jsem měl pocit, že je mi v mé kůži těsno. Blanche hlasitě pochrupovala. Odnesl jsem ji do pelíšku a vydal jsem se dozadu do studia.

Robin seděla u pracovního stolu a řezala. „Ale ne, chudáčku,“

„Co je?“

„Usnul jsi a teď jsi plný energie.“

„Je to tak poznat?“

Odložila dláto a dotkla se mojí tváře. „Kožená pohovka. Máš na tváři vytlačené švy.“

„Jsi dokonalý Sherlock.“

„Mám jet s tebou?“

„Kam?“

„Na jednu z tvých nočních projížděk.“

„Nikam jsem se nechystal.“

„Ne?“ usmála se. „Dobře. Nechám toho a zahrajeme si scrabble.“

Javorová zadní deska budoucí mandolíny zákazníka Dot-com ležela na pečlivě očištěném stole. Na podlaze se válela hromádka pilin. „Nechci zdržovat génia.“

„To těžko,“ řekla. „Co máš v plánu?“

„Asi se připojím k Milovi. Sleduje Tonyho Mancusiho a možná mu půjde položit pár otázek.“

Usmála se. „Teď mám jistotu, že jsi to skutečně ty, a ne nějaký mimozemský klon. Dej mi pusu – a ať už jsi pryč.“

Cestou jsem zavolal Milovi.

„Odumře ti myelin,“ reagoval.

„Možná ho mám až moc.“

„Pane Dospělý.“

„Já jsem si to nevybral.“

Z policejního parkoviště si vypůjčil starší hnědé camaro a zaparkoval v řadě aut kousek od severní strany domu, ve kterém bydlel Tony Mancusi. Zastavil tak, aby světlo pouliční lampy dopadalo na zadní sedadlo a sedadlo řidiče zůstalo ve tmě.

Uviděl mě a odemkl auto.

Vnitřek vozu páchl potem, tabákem a vepřovým masem. Tři krabičky se žebírky ohlodanými na kost sdílely zadní sedadlo s další krabicí se zbytky smažené rýže, několika prázdnými kelímky od sladkokyselé omáčky, umaštěnými ubrousky a párem zlomených jídelních hůlek. Tři plechovky Red Bull ležely slisované do malých stříbrných disků. Na klíně měl Milo termosku s károvaným vzorem.

Jeho obličej i tělo se slily do jednolité tmavé hmoty. Když si mé oči přivykly na tmu, zjistil jsem, že se převlékl do černé velurové soupravy, navlékl si černé podpažní pouzdro s devítimilimetrovou pistolí a obul si nové tenisky.

„Úplný tajný špion.“

Vytáhl si z uší sluchátka iPodu a vypnul ho. „Říkal jsi něco?“

„Pouze ahoj.“

„Nabídl bych ti něco na zub, ale…“

„Jsem najedený.“

„Zase jsi měl nějaký stodolarový salát?“

„U nás se vaří.“

„Člověk z lidu.“

„Co jsi poslouchal?“

„Já pro změnu stereotyp. Žádnou Judy nebo Bette nebo Lizu nebo Barbru. Hádej.“

„Nechám se poddat.“

„Beethovena. Eroiku.“

„Máš vytříbený vkus,“ řekl jsem uznale.

„Je to Rickův iPod. Vzal jsem si ho omylem.“

Hodinu jsme seděli, aniž by se cokoli dělo. Milovi zavolala hollywoodská hlídka. Wilson Good se neobjevil.

O půl druhé na mě začala doléhat nuda. Začal jsem uvažovat, že počkám ještě hodinu, vrátím se domů a pokusím se uvést svůj biorytmus do souladu s časovým posunem.

„To je skvělé, že jsi tady. Štípni mě, kdyby se něco dělo.“ Milo posunul své sedadlo dozadu až na doraz a položil si hlavu na opěrku. O dvacet minut později se probudil s prudkým vyděšeným trhnutím a divokým pohledem. „Kolik je hodin?“

„Za deset minut dvě.“

„Chceš si zdřímnout?“

„Ne, děkuji.“

„Chceš už jít?“

„Možná za chvíli.“

„Je to nuda. Říkal jsem ti to. Ospalá noc.“

„Musí to být hezké, mít jednou za čas pravdu,“ řekl jsem. „Zdůrazňuji to slovo jednou,“

„Mladý muži, nedostatek spánku v tobě vzbuzuje zlomyslnost…“ Něco po jeho levici způsobilo, že se prudce otočil.

Sledoval jsem jeho pohled, ale nic jsem neviděl. Pak se otevřely vchodové dveře domu, ve kterém bydlel Tony Mancusi. Jako by to Milo vycítil předem.

Na ulici vyšel muž. Shrbený, zavalitý, se šouravou chůzí.

Tony Mancusi došel ke své toyotě, nasedl a vyjel směrem k Sunsetu.

Milo stáhl okénko a sledoval ho. Většinu mého výhledu zabírala zaparkovaná auta, ale viděl jsem dvě tečky koncových světel.

Mancusi projel kolem celého bloku a bez zastavení projel stopku.

„První přestupek,“ konstatoval Milo a nastartoval. „Doufám, že spáchá ještě pár dalších.“

Toyota zamířila na západ po Sunsetu, kolem Západní dětské kliniky, a pokračovala přes Hospital Row. V tuto dobu byl bulvár téměř opuštěný až po Vine, kterému dodávali zvláštní noční kouzlo tuláci, narkomani a námezdní dělníci, kteří si vydělali svých mizerných pár dolarů a čekali na noční autobus.

Milo se kvůli řídké dopravě musel držet ve větším odstupu za toyotou, ale její koncová světla nás vedla jako dva vzdálené signální ohně. Na Milovu tvář dopadlo světlo z velké reklamní cedule, kterou jsme minuli, a odhalilo červenou skvrnu od omáčky, která mu zůstala v koutku úst. Když jsem k tomu přidal černé vlasy, černé oblečení a našedlý odstín pleti, seděl vedle mě Drákula jako vyšitý. Drákula se zálibou v tučných jídlech.

U Highlandu zastavila Tonyho červená na semaforu. Nedovoleně zacouval a přejel do levého odbočovacího pruhu.

„Tony, Tony,“ zamumlal káravě Milo a zůstal v bezpečném odstupu.

Naskočila zelená. Tony zabočil na tmavé parkoviště na východní straně ulice. Když zastavoval kousek od zavřeného Stánku s jídlem, měl už světla zhasnutá.

Milo následoval jeho příkladu, zastavil, vypnul světla a z opačného konce křižovatky sledoval, co se bude dít.

Velká malovaná cedule na střeše Stánku s občerstvením předváděla prase s povzneseným výrazem, navlečené v mexickém ponču a sombreru. Gordito’s Tacos.

Mancusi zůstal sedět v autě. O chvilku později se ze stínu vynořily tři ženy.

Načesané vlasy, mini – ne, mikrosukně, jehlové podpatky a kabelky na řetízku.

S rozvlněnými boky se pomalu blížily k Tonyho otevřenému okénku.

Tlumený rozhovor skončil afektovaným smíchem se zakloněnými hlavami.

Dvě ženy se vzdálily. Ta, která zůstala, měla platinovou hřívu, bujné poprsí a hubené nohy. Kratinké červené tílko odhalovalo ploché břicho nad miniaturní cukrátkově růžovou sukní – ba ne, netradičně to byly minišortky. Dalo by se říct, že kus, s přihlédnutím k místu a poslání.

Blondýna se odvrtěla na stranu spolujezdce, načechrala si vlasy, poupravila si tílko a nasedla do auta.

„Vypadá to, že Tony není gay,“ zhodnotil jsem.

Milo se usmál.

Mancusi jel rychleji, na Highlandu zabočil k jihu, zahnul doleva a opět zrychlil a pokračoval kolem Hancock Parku na Windsor Square s prastarými stromy, širokými trávníky a význačnými vilami.

Náhle zabočil vlevo a dostal se na bulvár Arden, projel kolem bloku domů, zastavil a zaparkoval před zmenšeninou jižanského sídla.

Ulice byla tichá a tmavá, široká, s mezerami po stromech, které to vzdaly.

Brzdová světla svítila do tmy. Asi za deset vteřin se auto rozjelo, pokračovalo kolem dalšího bloku směrem na sever a opět zastavilo, tentokrát před georgiánskou stavbou zacloněnou třemi úctyhodně vzrostlými cedry.

Stálo pod stejně mohutným platanem.

Světla zhasla.

Toyota zůstala na místě asi deset minut, pak se ozval zvuk startovaného motoru a následovala zpáteční cesta ke Gordito’s Tacos.

Mancusi zastavil u obrubníku a nechal puštěný motor. Blondýna vystoupila. Pohrála si s páskem svých šortek, naklonila se do otevřeného okénka u spolujezdce a něco Tonymu řekla. Vylovila cigaretu, zapálila si a sledovala, jak toyota odjíždí.

Milo přeběhl ulici a vytáhl odznak. Blondýna se plácla do stehna. Milo jí něco řekl. Zasmála se stejně jako předtím, když navazovala kontakt s Mancusim. Milo ukázal na její cigaretu. Uhasila ji. Milo ji poklepal po rameni a vzal jí kabelku.

Jemně ji chytil za loket a vedl ji přes Highland přímo k našemu autu.

Jeho tvář byla bez výrazu. Zato v její se zračila nesmírná zvědavost.

27

Milo vytáhl z kabelky, kterou prostitutce sebral, břitvu s ocelovou rukojetí.

„Polož ruce na auto,“

„To mám na obranu, pane.“ Mluvila chraplavým hlasem.

„Na auto.“ Strčil břitvu do kapsy, hodil kabelku do kufru, posadil prostitutku na zadní sedadlo a vmáčkl se vedle ní.

„Teď budeš řídit ty, parde.“

Přesunul jsem se za volant.

„Mám ráda společnost,“ řekla prostitutka.

Vedle Mila vypadala malá a křehká. Hádal jsem jí pětatřicet až čtyřicet let. Vlasy měla tuhé a zničené, u kořínků platinové a na konečcích měděné. Ostře řezaný obličej jí hyzdily pupínky, viditelné i přes silnou vrstvu bronzového pudru. Drzý nosík, kypré rty, výstřih natřený emulzí s třpytkami a velké kruhy v uších.

Kobaltové oči pod řasami prodlouženými hrudkovitým nánosem řasenky se snažily netěkat.

Pohled mi sjel níže na svalnatý krk. A výrazný ohryzek.

Prostitutka sledovala, jak se dívám na její příliš velké ruce, a rychle je schovala.

„Seznam se s Tashou LaBelle,“ řekl Milo.

„Ahoj, Tasho.“

„Potěšení je na mé straně, pane.“

„Jedeme,“ řekl Milo.

„Kam pojedeme?“ zeptala se Tasha.

„Nikam zvlášť.“

„Disneyland bude otevřený.“

„Máš ráda říši fantazie?“ opáčil Milo.

Neodpověděla.

Najel jsem na Highland a vjel do výmolu. Přední náprava zarachotila.

„Takové malé autíčko pro tak velkého muže,“ řekla Tasha lichotivě.

Projeli jsme kolem Sunsetu a Hollywoodského bulváru. Zamířil jsem východně po Franklinu a projel jsem kolem ztemnělých nájemních domů lemovaných starým stromořadím. Ulice byla liduprázdná. Za jedním plotem štěkal osamělý pes.

„Co jsem provedla, že mě berete na tuhle projížďku?“ zeptala se Tasha.

„Máme rádi společnost. Když si vyhledáme tvoje materiály, co tam najdeme?“

„Materiály? Nic jsem neprovedla.“ Napětí způsobilo, že jí hlas vyskočil o oktávu výš.

„Uveď prosím své jméno kvůli zápisu.“

„Zápisu čeho?“ Do hlasu se jí vloudil náznak agrese. Náhle jsem slyšel hlas kluka z ulice, připraveného bojovat, nebo utéct.

„Kvůli vyšetřování. Máme tu taky ten tvůj zvláštní pilníček na nehty.“

„Je to starožitnost, pane. Koupila jsem ho přes internet.“

„S jakým jménem ses narodila?“

Odfrkla. „Já jsem já.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Milo. „Nemusíme z toho dělat žádnou vědu.“

„Vy tomu nerozumíte.“

„Rozumím. Minulost je minulost,“ řekl Milo. „Souhlasíš?“

„Ano, pane,“ řekla spěšně.

„Někdy je ale minulost důležitá.“

„Co jsem udělala, že jste mě posadili k sobě do auta?“

„Kromě té břitvy jsme tě viděli při obtěžování a prostituci. Do patnácti minut ale můžeš být zpátky na svém parkovišti. Záleží to jen na tobě.“

„Co vyšetřujete, pane?“

Ozvalo se cvaknutí Milova pera. „Nejprve tvé jméno. A nechci slyšet žádné pracovní přezdívky, které používáš, když tě zabásnou.“

„Pane, nebyla jsem zatčená už třicet osm… třicet sedm dnů. A to bylo v Burbanku. Jen za krádež v obchodě. A obvinění stáhli.“

„Obvinění proti komu?“

„Mary Ellen Smithfieldové.“

„A já jsem dalajlama.“

„Prosím?“

„Jaké je tvé rodné jméno, Tasho? Co máš v rodném listu?“ Dlouze vzdychla. Její hlas pak přešel takřka v šepot. „Robert Gillaloy.“

Slyšel jsem, jak pero škrábe po papíru. „Kolik je ti let, Tasho?“

„Dvaadvacet.“

Milo si odkašlal.

„Dvacet devět, pane.“ Dýchavičně se zasmála. „To je má konečná nabídka.“

„Adresa?“

„Kenmore Avenue, ale jen přechodně.“

„Dokdy?“

„Mám vilu v Bel Air.“

„Jak dlouho žiješ v L. A.?“

„Narodila jsem se v Kalifornii, pane.“

„Kde přesně?“

„Ve Fontáně. Mí rodiče pracovali v drůbežárně.“ Zahihňala se. „Unavilo mě peří a ten zápach.“

„Kdy?“

„Asi před třinácti lety.“

Představil jsem si zmateného teenagera, mířícího ze zemědělského okresu San Bemardino do Hollywoodu.

„Telefonní číslo?“ pokračoval Milo.

„Nemám žádné stálé číslo.“

„Používáš předplacené karty?“

Neodpověděla.

„Jak tě lidé najdou, Tasho?“

„Přátelé vědí, kde mě najít.“

„Přátelé jako Tony Mancusi?“

Ticho.

„Tasho, pověz nám něco o Tonym.“

„O Tonym, který není italiano?“

„Jak to myslíš?“

„Vůbec nevypadá jako Ital. Spíš jako pudink – nebo taková ta vaječná hmota – tapoca.“

„Je tvým pravidelným zákazníkem?“

„Chcete říct, že je to špatný člověk?“ hlas se jí roztřásl. Zase tu seděla vystrašená dívka.

„Překvapilo by tě to?“

„Nikdy se ke mně nechoval špatně.“

„Ale?“

„Ale nic,“ řekla Tasha.

„Jak často ho vídáš?“

„Nemá rozvrh… Pravidelně ne – jen občas.“

„Tony to střídá?“

„Ne, má rád mě, jinak se s nikým neschází. Jde o to, kdy může vysolit peníze.“

„Zrovna moc jich nemá.“

„Říká to.“

„Stěžuje si hodně?“

„Není snad stěžování pro chlapy typické? Stěžují si na manželku, na prostatu, na počasí.“ Rozesmála se. „Na Dodgers. Tonyho téma je také ploténka.“

„Cože?“

„Ploténka. V zádech. Tohle bolí, tamto bolí. Já ho polituju. Ale žádnou masáž, tyhle francouzské prstíky jsou křehké.“

„Když pořád posloucháš samé stížnosti,“ řekl Milo, „můžeš si rovnou pořídit manžela.“

„Jste milý a zábavný, pane. Na co si stěžujete vy?“

„Na zlosyny, kterým jejich špatnosti projdou,“ řekl Milo. „Kde jsi poznala Tonyho? A neříkej, že někde a náhodou.“

„Náhodou někde. Hi hi hi – dobře, dobře, nemusíte na mě koukat tak zle. Potkala jsem ho na večírku. Na mejdanu půlchlapek nahoře nad městem.“

„Kdo je to půlchlapka?“

„Pán, co si hraje na to, že ze sebe něco dělá.“

„Že ze sebe dělá holku,“ upřesnil Milo. „Na rozdíl od vás opravdových děvčat u Gordita.“

„My jsme opravdová děvčata, jsme skutečně ženy, bez ohledu na to, co tvrdí úřady. Jsme la femme tady, v hlavě, a to je hlavní.“

„Kdežto ty…“

„Půlchlapky se ani nesnaží. Nemají smysl pro krásu. Nosí ošklivé paruky, nevkusné šaty, hranaté boty, při holení se každou chvíli pořežou. Nechápou podstatu. Vůbec se nesnaží o jemnost. Pro ně je převlékání halloweenská maškaráda. Ráno pak šupky hupky zpátky do obleku a kravaty,“

„Takže ta party byla něco jako zábava?“

„Ani to ne, pane. Trapná šaškárna.“

„Kde přesně v kopcích se to konalo?“

„Někde kousek od těch písmen.“

„Od jakých písmen?“

„Těch, co tvoří nápis Hollywood.“

„Nad Beachwoodem?“

„Ulici si nepamatuji. Je to už dávno.“

„Jak dávno?“

„Šest měsíců?“ uvažovala Tasha. „Možná pět. Povídala jsem si s Tonym, ale domů jsem jela s nějakým právníkem. Ten vám měl dům. Až v Oxnardu, u vody, jeli jsme tam celou věčnost a vzduch voněl solí. Jeho jméno vám neřeknu, ať se mnou uděláte cokoli, protože byl zlatíčko. Takové staré a osamělé zlatíčko, jeho žena ležela v nemocnici. Druhý den ráno mi upekl vafle s čerstvými banány a já jsem se dívala, jak nad vodou vychází slunce.“

„Byl taky půlchlapka?“

„Ne, to byl řádný muž.“

„Takoví byli na tom večírku taky?“

„Děvčata, půlchlapky i praví muži.“ Zahihňala se. „Možná taky leví.“

„Co z toho byl Tony?“

„Normální muž. Myslela jsem, že je to zahradník nebo instalatér nebo něco takového. Ze přišel opravit záchod.“

„Měl na sobě pracovní overal?“

„Vůbec nedbal na to, jak vypadá,“ řekla Tasha s výrazem, jako by šlo o zločin. „Špinavé popraskané boty, tričko s nápisem Aloha. Velmi nevkusné.“

„Jak ses na ten večírek dostala ty?“

„Pozvala mě jedna holka. Říkala si Germania, jiné její jméno neznám. Snědá, ale běloška. Před pár měsíci odjela domů. Vyprávěla, že její otec má v Utahu dvě ženy, že nevlastní matka ji bere takovou, jaká je, ale vlastní matka…“

„Kolik lidí bylo na tom večírku?“

„Třicet, možná padesát. Lidi byli po celém domě. Děvčata vypadala nažhaveně, půlchlapky se tvářily jako na babských sedánkách a chlapi uvažovali, co mají vlastně dělat,“

„Komu ten dům patřil?“

„To jsem se nedověděla.“

„Jak ses dala dohromady s Tonym?“

„Byl smutný.“

„A…“

„Všichni se bavili, povídali si, jen on seděl a stěžoval si jednomu z těch rádoby. Ten chvíli poslouchal a pak se zvedl a odešel. A Tony zůstal sám. Vypadal tak smutně. Já se ráda starám o druhé, takže jsem si vedle toho chudáčka sedla. Začal si mi stěžovat, šli jsme se projít. Po cestě nahoru, jenže jsme uslyšeli kojoty. Bála jsem se, proto jsme se vrátili.“

„Ve Fontáně nejsou kojoti?“ zeptal se Milo.

„Spousta kojotů, proto jsem se vylekala, pane. Viděla jsem, co dokážou udělat s kuřaty.“

„Tony si stěžoval na…“

„Jak už jsem řekla, pane. Na to, že je švorc. Dříve bydlel v pěkném bytě, ale pak se mu kvůli jedné mizerné ploténce obrátil život vzhůru nohama. A jeho maman mu už nepomáhala, říkala mu, že je lenoch.“

„Tomu půlchlapkovi to povídal taky?“

„Zaslechla jsem padnout slovo ‚peníze‘. To mám vždycky uši jako netopýr. Když jsme se procházeli, povídal, jak se k němu matka špatně chová. Postěžoval si, že mu doslova podtrhla koberec pod nohama, že nechápe, proč s ním tak jedná, když je její jediné dítě.“

„Byl naštvaný?“

„Spíš smutný. Deprimovaný. Poradila jsem mu, ať si vezme prozac nebo jiné antidepresivum. Neodpověděl.“

„Když si Tony stěžoval tomu půlchlapkovi, vypadalo to, že ho ten dotyčný poslouchá?“

„Zdálo se mi, že… ano, jo, díval se Tonymu do tváře a přikyvoval, jako že mu rozumí. Pak najednou vstal, jako by už toho měl dost.“

„Vypadal znuděně?“

„Ne, ne, spíše… jako by to, co slyší, pro něj bylo příliš smutné.“

„Můžeš ho popsat?“

„Vyšší než Tony. Ale ne tak jako vy, pane.“

„Silnější?“

„Těžko říct, přes to oblečeni. Měl tvídový kostým, a přitom bylo teplo. Jako… jako… nějaká bábi z filmu. Měl punčochy se švy!“

„Jak byl starý?“

„Zjevně se snažil vypadat starší, měl přehnaný make-up, šedou paruku. Mohlo mu být třicet, ale taky padesát. Spousta z nich to tak dělá, stylizují se do role Pojď k babičce. Jako když si k ní dítko běží pro cukrátko na uklidněnou. Ale jestli na někoho působí uklidňujícím dojmem babička, které zpod punčoch lezou chlupy a má obličej zmalovaný jak paňáca, tak já to teda nejsem a doufám, že ani nikdy nebudu.“

Ujeli jsme asi tři kilometry od jejího štaflu.

Jakmile jsme dojeli na Rodney, Milo řekl: „Hej, parde, co kdybys to obrátil?“

Projel jsem kolem domu, kde bydlel Toni Mancusi. Milo sledoval Tashin obličej. Vypadala, že spí.

Zabočil jsem na Sunset. „To je zajímavé, Tasho,“ řekl jsem. „Tony si stěžuje na svou matku někomu, kdo se snaží vypadat mateřsky.“

„Jejda,“ vyhrkla Tasha. „To mně vůbec nedošlo.“

„Jak se ten muž jmenoval?“ zeptal se Milo.

„Kdybych to věděla, řekla bych vám to, pane. Namouduši.“

„Velký, třicet až padesát let. Na nějaké detaily si nevzpomenete?“

„Byl škaredý. Měl odulý obličej, červený lesklý nos, jako by ve dne v noci pil… hm hm hm… a měl brýle. S růžovými plastovými obroučkami s malými křišťálky. Brýle jako pro kantorku – ó ano, a lak na nehty tělové barvy.“

„Barva očí?“

„To opravdu nevím, pane. Je to už dávno a pamatuji si jedině to, že byl ošklivý. Jako by na tom schválně pracoval, víte? Jeho paruka měla barvu jako špinavý hadr na nádobí, ten tvídový kostým byl příliš velký a těžký – se zeleným sametovým lemem,“ Naznačila dávení. „A kdyby v těch botách stoupl do bláta, nebylo by to poznat. Jako by šál dokázal všechno napravit.“

„Měl na sobě šál?“ zeptal se Milo.

„To byl jediný hezký kousek, který měl,“ řekla Tasha. „Nachový, purpurový, rudý jako krev. Louie Vuíí-tón. Takové zbytečné vyhazování peněz.“

Zatímco jsem pokračoval v jízdě přes východní Hollywood do Silver Lake a Echo Parku, Milo se pokusil získat více informací o Tonyho důvěrníkovi. Bezúspěšně. Objevila se před námi světla centra.

Tasha zívla.

„Podívej se na tuhle fotku. Je to někdo, koho známe.“

„Chlupatý medvěd,“ zhodnotila Tasha.

„Mohl by to být ten váš půlchlapka?“

„Ostříhejte ho a pak vám to možná řeknu.“

„Zkus si ty vlasy odmyslet.“

„Omlouvám se, ale nechci si vymýšlet. Je moc zarostlý.“

„Neměla jste dojem, že by se Tony a ten pan Tvíd už znali?“

„Pan Tvíd, hehe, to je dobré, tak by se mohl jmenovat. Nikdy předtím jsem neviděla jeho ani Tonyho – a jeho už ani potom. Už nikdy jsem nešla na podobný večírek. Protože mi můj milý starý právník řekl, ať to nedělám. Chce mě mít jen pro sebe, když je ve městě. A potvrdil to penězi. A dělá to tak pořád.“

„Na Tonyho si ale čas najdeš.“

„Není dobré mít příliš mnoho volného času. Nic není zadarmo.“

„O čem Tony mluví?“

„Je to samé litování.“

„Sebe samotného?“

„To taky, ale hlavně omluvy.“

„Za co se omlouvá?“

„Za všechno,“ řekla Tasha. „Ze mě obírá o čas. Ze po mně chce to, co chce. A když to dostane, upadne do deprese a říká, že by to neměl dělat, že on vlastně takový není.“

„Popírá, že je gay.“

„Tony se za gaye nepovažuje. Kdybyste ho tak označili, naštve se. Představuje si, že mě má rád, protože jsem dívka a on chce jenom dívky. Takových jako on je spousta. Neví, co vlastně chce.“ Zasmála se.

„Jak často za tebou jezdí?“

„Většinou jezdil jednou za měsíc, pane. Pak přestal. Dneska v noci to bylo poprvé za poslední… tři měsíce? Můžu už zpátky? Prosím. Tuhle část města neznám a nerada bývám někde, kde to neznám.“

„Samozřejmě,“ řekl Milo.

Našel jsem vhodné místo, příjezdovou cestu k domu, a otočil jsem vůz.

„Děkuji, pane. Můžete mi vrátit mého malého pomocníka?“

„Nepoužívej ho,“ varoval ji Milo. „Takže Tony si podle tebe řeší vnitřní konflikt?“

„Říkejte tomu, jak chcete, pane. Než dostanou, co chtějí, jsou celí hladoví, natěšení. Když je pak po všem, najednou jako by se jim rozbřesklo a oni v tom světle viděli něco, co se jim nelíbí. Když to někdo dělá poprvé, nikdy nevíte, co s ním to prozření udělá. Proto mám toho svého malého pomocníka.“

„Předstírání má své meze,“ přitakal Milo.

„Tak končí říše fantazie. Je Tony opravdu zlý člověk?“

„To ještě nevíme.“

„A co ten pan Tvíd? Ten je zlý? Dost jste se na něj vyptával.“

„Jen sbírám informace, Tasho.“

„Byl někdo zavražděn? Šlapu chodník, potřebuju to vědět.“

„Tonyho matka.“

„To ne! Všimla jsem si, že je dnes Tony nějaký vykolejený. Ale nic neřekl.“

„Jak vykolejený?“

„Rozhlížel se, jako by všude kolem byli nepřátelé. Zaparkovali jsme na stejném místě jako vždycky, ale on byl jako paranoik, že prý je na nás moc vidět. Jeli jsme jinam, ale byl pořád stejný. Mohl to udělat? Své matce?“

„Co myslíte vy?“

„Já…, já nemám slov, pane.“

„Jeho matka byla zavražděna a on se ani nezmíní…“ podivil se Milo.

„Ne,“ řekla Tasha. „Byl vykolejený, jak už jsem řekla, ale pak se choval jako obvykle.“

„A to?“

„Šup šup šup. Pak úplně ztichl. A potom se začal omlouvat.“

28

Když jsme se ocitli dva bloky severně od Gorditova bistra, Tasha požádala: „Vysadte mě tady, pane.“

Milo jí vrátil kabelku a sledovali jsme ji, jak odchází po Highlandu a pohupuje přitom boky. Další ženomuž, který postával u telefonní budky, na ni zamával. Tasha sotva znatelně přikývla a pokračovala v chůzi.

„Půlchlapka,“ řekl jsem cestou pryč. „Jak to, že mi takové slovo uniklo?“

„Nic ti neuniklo,“ řekl Milo. „Vymyslela si ho. Nakolik té její historce věříš?“

„Kdyby chtěla lhát, nemusela by si vymýšlet takové věci.“

„Tvíd,“ řekl Milo. „Který rád pomáhá.“

„Jestli mi Korvutz nelhal, potkal se s Brightem jen dvakrát, a Bright jen tak sám od sebe spáchal dvojnásobnou vraždu, aniž ho o to někdo požádal. Je jako anděl smrti, který se vyžívá v tom, že někomu přestřihne nit života.“

„Tony je slaboch. Musím přijít na to, jak mu rozvázat jazyk. Jak ho mám dostat do kanceláře?“

„Ella schraňovala vizitky různých údržbářů a tak. Řekni mu, že její vraždu spojuješ s partou podvodníků, která se vydává za instalatéry a jako oběti si vybírá hlavně starší lidi. Ve vhodný okamžik před něj polož Brightovu fotku, zmiň jen tak mimochodem jeho jméno, a sleduj, jak zareaguje.“

„To je dobrý nápad… Sejdeme se na plánovací schůzce v devět, v devět třicet můžeme být hotovi. Jakmile dokončíme scénář, zavolám Tonymu a požádám ho, aby se stavil na stanici. Nikdy nevychází ven před třetí. Do oběda jsme hotoví. Dostaneme ho.“

Druhý den ráno jsem v devět hodin seděl v Milově kanceláři a pil silnou kávu. Milo mezitím procházel hromádku nových vzkazů.

Sociální kurátor zatím nedokázal najít Bradleyho Maisonetta a chystal se „provést šetření“.

Wilson Good nebyl k nalezení a střední škola svátého Xaviera vyjádřila „velké znepokojení“. Goodův asistent jménem Pat Crohan zkusil kontaktovat Andreu Goodovou na jejím pracovním čísle v grafickém studiu a dověděl se, že paní Goodová před čtyřmi dny nečekaně ukončila pracovní poměr.

„Manžel i manželka jsou podělaní strachy.“

„Mají psa,“ připomněl jsem. „Jestli odjeli nadlouho, vzali ho s sebou. Jestli se jen na chvíli stáhli do ústraní a přemýšlejí co dál, mohli ho dát třeba do psího hotelu. Mám to ověřit?“

„Jistě. Zpropadený případ, vždyť už je to šestnáct let – tyhle dva vzkazy jsou od Gordona Beverlyho, zase mě nahání… A šéfova kancelář chce do tří dnů schůzku ohledně všech probíhajících případů.“

Vytáhl doutník. „Pojďme se věnovat Tonymu.“

Zazvonil telefon. „Co? Nemám čas – kdo? Mají domluvenou… Dobře, dobře, nevadí, přiveďte je… Co? Fajn. Přijdu dolů.“

Vyskočil ze židle, došel ke dveřím a prudce je otevřel. „Zůstaň tady.“

Uběhlo pět minut a on byl stále pryč. Využil jsem čas k pátrání po pohřešovaném pejskovi. Zadal jsem vyhledávání ubytovacích zařízení pro psy nacházejících se v hollywoodské oblasti. Našel jsem jich osm. Zahrál jsem si na veterináře se smyšleným jménem Richter a podle seznamu jsem rozjel hledání svého čtyřnohého pacienta, obratného jezevčíka Indyho Gooda, s předstíraným zájmem o jeho zdravotní stav.

Čtvrtý v pořadí byl hotel Critterland Pet, kde mi příjemný ženský hlas oznámil: „Ach ano, je v pořádku. Má Andy kvůli něčemu obavy?“

„Volala mi do ordinace kvůli injekcím.“ Střelba naslepo.

„Aha. Víte, Indy je divoký, jako vždycky, a s ostatními si moc nehraje. Říkala Andy, kdy si ho vyzvedne?“

„Mně ne. Vám taky neuvedla datum, kdy si pro něj přijde?“

„S tím si nedělejte starosti, pane doktore, vede se mu tady dobře. Nevíte, jak se daří jejímu manželovi?“

„Něco se mu stalo?“

„Proto k nám dala Indyho. Stará se o pana Gooda, chytil nějakou silnou chřipku. A znáte Indyho.“

„Je divoký.“

„Vyžaduje veškerou její pozornost.“

„Myslel jsem, že odjeli na dovolenou. Když tak o tom přemýšlím, Andy mi nepřipadala dvakrát klidná. Ale Indy má všechna očkování v pořádku.“

„Výborně. Andy je tak milá. S jejím manželem jsem se nikdy nesetkala, ale je to šťastný muž, že má takovou ženu.“

Právě když jsem zavěsil, zaklepal na otevřené dveře jeden z Milových kolegů.

„Poručík je na pětce, říkal, že byste měl přijít taky.“

Vydal jsem se do výslechové místnosti. Milo odsunul stůl stranou a seděl proti dvěma ženám.

„Dámy, tohle je doktor Delaware, náš konzultant přes psychologické záležitosti. Doktore, tohle jsou paní Appelová a paní Brunová.“

Jedna bruneta, druhá blondýna. Obě se nervózně usmívaly.

Oběma bylo přes čtyřicet let, měly na sobě kašmírový rolák, džínsy na míru, mnohokarátový prsten, diamantový náramek a v uších náušnice ve tvaru hřebíčků. Všechny šperky se třpytily ryzími bílými diamanty.

Bruneta nevědomky poškubávala rukávem švestkově fialového svetru. Měla hladký oválný obličej, souměrnou postavu, modré oči a tmavé vlasy zastřižené do chlapeckého účesu.

Její světlovlasá společnice byla o něco kulatější a o něco mladší, měla nalíčené řasy a výrazné hnědé oči. Její svetr měl barvu dýně a vlasy byly vytvarované do nalakovaných loken. Jako první natáhla ruku k pozdravu: „Barb Brunová.“

„Susan Appelová,“ následovala ji bruneta, hlasem o pár decibelů tišším.

„Jsme sestry.“

Milo připojil vysvětlení: „Susan a Barb vlastní pozemek, kde Kat Shonská…“

„To je pohroma,“ řekla Barb Brunová. „Zavolali nám až na loď. Byly jsme na okružní plavbě. Ještě teď jsme z toho v šoku.“

„Měli jsme v plánu postavit si tam velký bazén pro obě naše rodiny,“ přidala se Susan Appelová. „Když pomyslím…“

„Ne že bychom své plány hodlaly změnit. Kvůli něčemu tak šerednému přece nepřestaneme žít. Pro nás je hlavní věc rodina, rodiče nás tak vychovali. Pamatujete si Ranch Markét v Brentwoodu? Ten vlastnil náš otec, Reuben Fleisher.“

Nikdy jsem o tom podniku neslyšel. „Aha.“

Susan Appelová si sáhla za ucho a pokoušela se stočit pramínek krátkých vlasů. Pod pohledem mladší sestry nechala ruku klesnout a já jsem si okamžitě představil kazatelský dětský hlásek.

Přestaň se onvpávat.

Barb Brunová pokračovala: „Pořád si nejsme jisté, jestli jsme udělaly správně, že jsme sem přišly. Zavolal jste Susan a ona zavolala mně a obě jsme se shodly na tom, že nejspíš o nic nejde. Pak jsme se ale nad tím zamyslely – já jsem se nad tím zamyslela a zavolala jsem Susan a ještě jsme se o tom pobavily. Došly jsme k závěru, že ať už se stane cokoli, je naší povinností vám zavolat.“

„Toho si opravdu vážíme,“ řekl Milo. „Kdybyste nám mohly říct…“

„Tím netvrdím, že s tím naši manželé souhlasí. Naopak, vůbec se jim to nelíbí,“ řekla Susan Appelová, opět si sáhla za ucho a vyhnula se sestřinu pohledu.

Barb Brunová přispěchala s vysvětlením: „Jsou oba právníci a mají své vlastní firmy.“

„Specializují se na zastupování v obchodních sporech,“ řekla Susan Appelová. „Hal i Mike budou první, kdo připustí, že se nevyznají v trestním právu, ale chtějí mít jistotu, že jsme v bezpečí.“

„Z právního hlediska,“ dodala Barb. Ze semišové kabelky vytáhla složený arch papíru.

Milo si ho přečetl a položil na stůl. „Chcete mít zajištěnou diskrétnost.“

„Myslím, že nežádáme tak hodně, když uvážíte, že jsme přišly dobrovolně,“ řekla Barb.

„Nejsme si ani jisté, jestli víme něco užitečného,“ řekla Susan. „Ale pro všechny případy.“

„Mohly bychom být v nebezpečí,“ řekla Barb. „Kdybychom na něco narazily.“

„Kdybychom znaly pachatele,“ dodala Sue, „a prozradily ho.“ Milo se nadechl. „Dámy, občanská angažovanost je nesmírně důležitá. Ale i kdybych vám to podepsal, bylo by to k ničemu, protože nemám oprávnění poskytovat…“

„A kdo ho má?“ zeptala se Barb.

„To opravdu nevím, madam. Ještě jsme se tady s takovým požadavkem nesetkali.“

„Ale neříkejte. V televizi to vidím pořád. Právo a pořádek. Drzá Jordán.“

Milo se zatím držel. „Někdy, pokud jde o federální případ, uděluje se právo na ochranu dův…“

„Vidíš?“ Barb se prudce otočila a poklepala sestře na koleno. „Přesně tak to Mike říkal.“

„Hal si přesto myslí, že by to mohlo platit i na nefederální případy,“ namítla Susan.

Barb obrátila oči v sloup.

Milo se mezi ně vložil. „Dámy, slibuji, že udělám vše pro to, abych vám zajistil nejvyšší stupeň bezpečnosti. Vaše jména se neobjeví v žádném veřejném záznamu, pokud nedojde k soudu a obhájce nepožádá…“

„Přesně tak to Mike říkal.“

„Hal nepopírá, že…“

„Dámy, kdyby k tomu došlo – opakuji, kdyby, bude podezřelý ve vazbě.“

„A co propuštění na kauci?“ zeptala se Susan.

„Na rozdíl od televizních seriálů není ve skutečnosti propuštění na kauci možné, pokud jde o případ vraždy.“

„Vražda,“ otřásla se Barb Brunová. „Nechce se mi uvěřit, že se stala na našem pozemku, je to tak… ponižující. Říkáte, že to nepodepíšete, poručíku?“

„Můžu vám to podepsat, ale tím se dopustím lži, madam. A pokud máte nějaké relevantní informace, měly byste nám je říct.“

Ticho.

„Dámy, víte stejně jako já, že je to vaše povinnost.“

„Vypadá to, jako bychom byly trestány za splnění své občanské povinnosti. Kdybychom sem samy ze své vůle nepřišly, neocitly bychom se v této situaci.“

„To je úděl každého hrdiny,“ řekl Milo.

Barb se začervenala. Měl jsem dojem, že mezi nimi funguje jakási sesterská osmóza, protože se červeň okamžitě objevila i na Susanině tváři.

„Nechceme být žádné hrdinky, ale…,“ řekla Susan.

„Myslím, že v určitém smyslu hrdinky jsme,“ oponovala Barb.

Milo poskládal papír a strčil ho do kapsy saka. „Prosím. Povězte nám, proč tu jste.“

Teď si s vlasy začala pohrávat Barb. Susan ji fascinovaně pozorovala.

Pak se sestry podívaly na sebe.

Barb řekla: „Pokud to nemůžete podepsat, navrhuji tohle: jakmile se tohle všechno uklidní, my si postavíme bazén. Z hlediska feng-šuej je to úplně normální – voda má očistnou moc. Městská vyhláška je totální paskvil a katastrální úřad nás dohání k šílenství, protože ti idioti, co tam sedí, nedokážou pochopit koncepci společného vlastnictví a sdílené odpovědnosti. Vymýšlejí směšná omezení, pokud jde o velikost a hloubku, požadují nesmyslné oplocení, i když jsou všechny naše děti výborní plavci. Jediný problém je v tom, že chceme postavit padesátimetrový bazén. A přitom nijak nenaruší okolí, protože máme skvělé plány na jeho zasazení do krajiny a naše oplocení pochází přímo ze zenové zahrady v Niigatě v Japonsku.“

„Kde se chovají ryby koi,“ dodal jsem.

Zaradovala se. „Ano, přesně tak. Máme taky nádherný rybníček, tu nejlepší kvalitu.“

Susan ji přerušila. „Má dcera je v plaveckém týmu Archerovy školy a potřebuje bazén se standardní délkou, aby mohla trénovat rychlost a styl.“

„Všechny děti už jsou dávno za hranicí věku, kdy se kolem utopení dělají problémy. Hodláme přesto vypracovat přísežné prohlášení, že přejímáme plnou odpovědnost, i když si myslíme, že to není třeba. Byly bychom ale rády, kdybyste uplatnil svůj vliv a trochu ten proces zjednodušil.“

„Na katastrálním úřadě?“ zeptal se Milo.

„Jeden úřad si promluví s druhým,“ řekla Susan. „Tak to povídal Hal.“

Barb dodala: „Požádejte nějaké velké zvíře u vás na oddělení – nebo ještě radši někoho od hasičů, protože jde i o požární předpisy, ať někdo z nich zavolá vedoucímu stavebního odboru a trochu tu naši záležitost popostrčí. To je to nejmenší, co můžete udělat.“

„To je proveditelné,“ řekl Milo.

„Opravdu to jde?“ řekla Susan nevěřícně.

Sestra na ni přísně pohlédla. „Samozřejmě, že to jde. Když se chce.“

„Osobně si promluvím s policejním ředitelem,“ řekl Milo. „Brzy máme schůzku.“

„To je fantastické,“ řekla Barb a o kousek se k němu přisunula.

„Pokračujte prosím,“ vyzval ji Milo.

„Tak dobrá,“ řekla Barb. „Když jste zavolal Sue a zeptal se jí na toho Brighta, řekla, že ho nezná. Protože to je pravda. Ani jedna z nás ho nezná. Když jsme si ale o tom povídaly, uvědomily jsme si, že se stalo něco, co nám připadalo trochu strašidelné.“

Podala ruku Susan. „Jeden člověk se snažil naše muže přemluvit ke společné investici. Vzal nás na večeři do Cut – to je nová restaurace na Beverly Wilshire. Vypili jsme spoustu vína, bylo to moc prima.“

„Four Seasons v Beverly Wilshire,“ řekla Barb. „Teď máme dva Four Seasons něco málo přes kilometr od sebe. Pro turisty je to určitě matoucí.“

„Ten člověk kul železo, dokud bylo žhavé. Navštívil nás doma. U mě doma, protože Barb si zrovna nechávala předělat kuchyň a Mike a Lacey jedli s námi. Naši muži jeho nabídku ještě zvažovali, takže když jsme uspořádali koktejlový večírek, pozvali jsme ho.“

„Benefiční akci pro MOCA,“ upřesnila Barb. „Celou jsme ji naplánovaly se sestrou. Měli jsme postavený stan a živou kapelu. Všichni se výborně bavili.“

„Všechno jídlo se připravovalo u mě v kuchyni,“ chlubila se Susan. „Přesunuli jsme nábytek, hosté mohli přijít nahoru a sledovat celou tu parádu z obývacího pokoje.“

„Skvělá party,“ řekla Barb. „Lidé si pak o ní povídali celé týdny. Jediná divná věc byl on. Něco, co nám řekl. A je šílené, že jsme si to vůbec neuvědomily až do včerejška, kdy jsme si porovnávaly vzpomínky.“

„Takže to zjevně nebyla jen náhodná poznámka,“ řekla Susan.

„Zjevně,“ opakoval Milo.

Barb pokračovala: „Nejprve se nás vyptával na pozemek a zdálo se, že ho to opravdu zajímá. To ale zajímá spoustu lidí, protože kdo dnes vlastní otevřené prostranství uprostřed Bel Air? A nikdo nedokáže pochopit, jak se Sue bezproblémově zvládáme spoluvlastnictví. A nechceme na tom nic měnit. Když ale zjistil podrobnosti…“

„O tom bazénu,“ skočila jí Susan do řeči. „I když jsem mu všechno řekla, šel si promluvit taky s Barb…“

„Zkoušel to na nás, jako bychom si nikdy neporovnávaly zážitky,“ řekla Barb.

„Taky že neporovnávaly,“ řekla Susan.

„To je jedno. Hlavní je, že když jsme se bavili o bazénu, podivně se usmál.“

„Oplzle, když to chcete vědět,“ řekla Barb. „Bála jsem se, že mě ten úsměv bude strašit každou noc.“

„Já taky,“ připojila se Susan.

„Nebylo to nic, za co bychom ho mohly žalovat, poručíku, ale znáte to – podání ruky, které trvá příliš dlouho, polibek na tvář, který se až moc přiblíží ke rtům.“

„Nebylo to od něj příliš chytré, když uháněl Hala a Mika, aby s ním investovali. Co si myslel, že z něj budeme celé paf a zatlačíme na manžely?“

„Na chvíli jsem si myslela, že se mě skutečně snaží dostat,“ řekla Barb. „Místo toho mi ale zašeptal to ucha: ‚Byl by to skvělý rodinný hřbitov.‘ ‚prosím?‘ zeptala jsem se. ‚Rodinný hřbitov. Místo pro pohřbívání. Takové má spousta bohatých rodin v Evropě, je to symbol aristokracie.‘“

„Jako by to na nás mělo udělat dojem,“ řekla Susan. Její modré oči se vzrušením rozšířily. „Přesně tohle mi řekl. Slovo od slova.“

„Obě jsme ho ignorovaly a nikomu jsme se o tom nezmínily,“ řekla Barb. „Nebylo potřeba, protože Hal a Mike se rozhodli, že s ním do toho nejdou. Chtěli si oťukat jeho minulost, jenže nic nenašli.“

„Žádnou minulost?“ zeptal se Milo.

„Přesně tak. Omlouval se, že žil v Evropě a že všechny jeho projekty se uskutečnily za mořem. Mike říkal, že to byly jasné žvásty.“

„Hal taky. Takže jsme neměly důvod myslet na to, co říkal. Zmizel z našeho života.“

„Ale teď, když víme, že ta dívka byla…“

„Jak se ten muž jmenuje?“ zeptal se Milo.

„Bude naše identita opravdu utajená, pokud nedojde k procesu?“ ujišťovala se Susan.

„Stoprocentně.“

Proběhla další němá sesterská diskuse.

„Vypadá na slušňáka. Má bentley a nosí pěkné obleky. A třeba to ani není jeho pravé jméno.“

Milo čekal.

„Řekni jim to,“ řekla Susan Appelová.

Barb Brunová se vší vážností pronesla: „Představil se jako Nick. Nicholas St. Heubel.“

29

Milo přecházel sem a tam.

Sestry právě odešly. Před odchodem mu připomněly, aby nezapomněl na „tu záležitost s katastrálním úřadem“.

Milo se z nich pokusil vydolovat více informací o muži, kterého znaly jako Nicholase St. Heubela. Barb Brunová si myslela, že její drzý host hraje tenis. Susan Appelová byla přesvědčená, že nehraje tenis, ale golf. Obě obdivovaly jeho oblečení, ale byl podle nich „příliš uhlazený“.

Ani jedna si nepamatovala jeho adresu nebo telefonní číslo.

Milo uvedl adresu, kde se setkal s panem Heubelem i jeho bentleym. „To je ona,“ řekly jednohlasně.

Milo je požádal o telefonní čísla manželů.

„Mike s tím nechce mít nic společného.“

„Ani Hal ne.“

„Děkuji vám, dámy, jste opravdové hrdinky.“

„Heubel.“ Zakroutil ramenem a vjel si rukama do vlasů.

„Má odpovídající věk i výšku,“ řekl jsem. „Je hubenější, než uvádějí popisy Dalea Brighta, ale na to by mu stačila vhodná dieta.“

„Asi je schopen ji dodržovat.“ Přejel si rukou po opasku. „Už to z něj dělá zatraceného padoucha.“

„Podle Tashi měl ‚pan Tvíd‘ odulý obličej a Heubel má vyšpulenou pusu, jako by mu někdo stlačil tváře.“

„Jako by chtěl dát někomu pusu.“

„Pusu celému světu.“

Milo plácl do zdi tak silně, až se rozechvěla podlaha. „Hajzl. Zavolal nás kvůli tomu svému bentleymu, aby nám plivnul do tváře. Je si jistý, že poldové jsou hlupáci.“

„Už od dětství mu procházejí různé špatnosti, takže si myslí, že je nepostižitelný.“

„Už žádný St. Heubel – co to má být, další hra? Ve skutečnosti nejsem tak svatý?“

„Hraje si pořád,“ řekl jsem. „Nejprve se sestrám vemlouval, popletl jim hlavu, a pak se o pár měsíců později vrátil a pohřbil jim tělo přímo pod nosem. Bavil se představou, jak ho nabere lžíce bagru.“

„Na mě hrál vyděšeného spořádaného občana. A já ho ještě uklidňoval.“ Zamračil se. „Měl jsem obavy, že by mohl znát starostu.“

„Mohl by. Rosalynn Carterová se taky kamarádila s Johnem Gacym.“

„Ach bože,“ řekl.

Opsal tři další kruhy.

„Ten hajzl sledoval Kat ve svém vlastním autě, vymyslel si historku o ukradeném autě, které zas našel, a nechal na sedadle krvavou skvrnu. Jen aby nás vodil za nos.“

„Použití vlastního vozu byla perfektní zástěrka,“ řekl jsem. „Bentley je nápadné auto a i v tak nekřesťanskou hodinu mohl předpokládat, že ho někdo uvidí. Ale kdyby ano, tak co? Byl by ten poslední, na koho by padlo podezření. Kdyby neznervóznil ty dvě sestry, nikdy by ho s tím nikdo nespojoval.“

„To je pravda,“ řekl. „Co měly znamenat ty řeči o rodinném hřbitově?“

„Pouhý akt arogance.“

„Proč strašil ty sestry, když chtěl investovat s jejich manželi, Alexi?“

„V té době už nejspíš věděl, že pánové na jeho projekt nekývnou, a popichování jejich manželek byla jen jemná forma agrese. Nebo měl zrovna chuť provést něco mimořádně nevychovaného. Je obtížně ulovitelná kořist, protože se dá jen těžko říct, co vlastně chce.“

„Co tím chceš říct?“

„Jeho mozek je jako bitevní pole, na kterém se neustále potýká logika s nutkáním. Jeho životní styl – schopnost přizpůsobit se, žít jednoduše, když potřebuje – nám říká, že logika převažuje. Pak ale přijde čas, kdy potřebuje vypustit páru, a začnou umírat lidé.“

„Životní styl, pro který se rozhodl, když si proklestil cestu k milionovému dědictví,“

„Většina psychopatů by peníze rychle rozfofrovala. On to dotáhl k velkému bohatství. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby opravdu obchodoval s komoditami. Je to osamělá a vzrušující práce.“

Protřel si obličej. „Osmiletá pauza mezi Safranovými a Kat je až moc.“

„Souhlasím s tebou. Mrtvých bude určitě více.“

„Žádné jiné vraždy spojené s černými auty se neobjevily, ale to nic neznamená,“ řekl Milo. „Spousta událostí se nikdy do zpráv nedostane.“

„Ta auta jsou jen pomůcky,“ řekl jsem. „Ne jeho podpis. Používá je tam, kde jezdí autem všichni. Přizpůsobuje se. V New Yorku žádné auto registrované neměl.“

„Safranovy někam doprovodil a zbavil se jich… a pak co, odletěl do Evropy? Je z toho, co řekl, vůbec něco pravda?“

„Dobří lháři míchají pravdu a lež. On v New Yorku používal své pravé jméno, ale po návratu do Kalifornie si vymyslel novou identitu. Možná tím chtěl zakrýt stopy po činech, které mezitím spáchal.“

„Nicko St. Heubel, zlobivý hoch z Evropy… Zajímalo by mě, kde na to jméno přišel.“

„Možná starým dobrým způsobem.“

Milo zadal v policejních databázích hledání jména Heubel. Bezúspěšně. Pátrání na webu dopadlo stejně.

„Dobrá,“ řekl. „Zkusíme staromódní způsob.“

Sekretářka mu sdělila, že šéf je v Sacramentu, kouří doutníky s guvernérem a že mu předá vzkaz.

Zavolal jsem Salu Politovi a on mi zařídil spojení na svého švagra, zástupce policejního šéfa na Manhattanu. Informace od něj převzala sekretářka a za deset minut už volal úředník z Albany.

Nicholas Heubel, narozen v Yonkers ve stejném roce jako Ansell „Dale“ Bright, zemřel na meningitidu v útlém věku pěti let. Číslo sociálního pojištění bylo k jeho jménu přiřazeno až před pětadvaceti měsíci.

Milo půl hodiny bojoval s finančním úřadem, ale nakonec se dověděl, že Heubel v posledních dvou letech podal daňové přiznání.

„Šest let byl za hranicemi. Pak se vrátil zpátky a vykročil cestou zákona.“

„Spustím pátrání přes Interpol, ale ti se soustřeďují hlavně na terorismus, a tím pádem to bude trvat. Mezitím si hodný strejda Nicky bude užívat snídaně v brentwoodském Country Martu,“

Vstal, popadl sako, vytáhl pistoli, zkontroloval zásobník a strčil si ji do pouzdra.

Požádal velitele ve službě o šest policistů v civilu a tři neoznačená policejní auta. Trvalo pak dalších pětačtyřicet minut, než se všichni shromáždili, a mohli jsme vyrazit do Brentwoodu.

Na žádnou jednotku rychlého nasazení nemohlo být ani pomyšlení, protože ta by v Heubelově klidné spořádané čtvrti byla jako pěst na oko. Ale všichni si navlékli neprůstřelné vesty a zbraně měli v pohotovosti.

Milo nechal ostatní vozy zaparkovat o blok zpátky a sám zastavil asi deset domů nad vanilkovou rezidencí, řekl mi, abych zůstal sedět, a dál pokračoval pěšky.

Loudal se, jako by šlo o neformální návštěvu.

Prošel kolem šesti domů. Zastavil se. Natáhl ruku a na něco ukázal.

Trávník před vanilkovým domem zdobila cedulka K pronajmutí.

Milo vytáhl pistoli a držel ji těsně u nohy. Měl černé kalhoty, takže takřka nebyla vidět. Krátce se zastavil u vstupních dveří a stiskl zvonek.

Žádná reakce, přesně jak se dalo očekávat. Došel za roh, k boční straně domu. Vloni si podobnou akcí přivodil střet s kulovnicí.

Dál jsem seděl na svém místě.

Když se opět objevil, vrtěl nesouhlasně hlavou. Pistole odpočívala zpátky v pouzdře.

Místo ní držel v ruce telefon. Čísla vyťukával tak zuřivě, jako by chtěl přístroj zabít.

O deset minut později přijel k domu bílý jaguár a z něj vystoupila menší tmavá žena v lilkově fialovém kalhotovém kostýmu. Milo ji přivítal. „Jste paní Hamidpourová?“

„Jsem Soraya. Vy jste ten poručík?“ Narovnala ceduli K pronajmutí.

„Poručík Sturgis, madam. Děkuji, že jste přijela.“

„Do telefonu jste mi řekl, že je nějaký problém s domem, proto jsem tady. Co se děje?“

„Jak dlouho je už nabízen k pronajmutí?“

„Dva dny.“

„Jak dlouho je prázdný?“

„To vlastník přesně neví. O co běží?“

„Kdy vlastník naposledy mluvil s tím nájemcem?“

„Vlastník s nájemcem vůbec nemluvil. Jde o nemovitost ve správě.“

„Jedná přes vaši firmu?“

„Momentálně přes nás.“

„Kdo to byl předtím?“

Uvedla jméno konkurence.

„Nebyl s nimi spokojený?“ zeptal se Milo.

„Vůbec ne. Nájemce odešel bez výpovědi. Nezaplatil za dva měsíce. Alespoň že tam nechal pořádek.“

Milo si protřel obličej.

„Uklízeli jste tam po něm?“

„Včera,“ řekla Soraya Hamidpourová. „Jako obvykle.“

„Luxovali jste?“

„Koberce čistím na mokro, aby vypadaly zvlášť dobře. Jinak je ten dům moc pěkně uklizený. Většina pokojů vypadá, jako by v nich nikdo nebydlel.“

„Komu ten dům patří?“

„Majitel žije na Floridě.“

Milo vytáhl notes. „Jméno, prosím.“

Soraya Hamidpourová si rozpačitě hryzla ret. „S tím je trochu… problém.“

„Jak to?“

„Přeje si zachovat soukromí.“

„Je snad poustevník?“

„To ani ne.“ Obrátila se k ceduli a seškrábla z rohu nějakou nečistotu.

„Madam…“

„Opravdu se bez toho neobejdete?“

„Opravdu ne, madam.“

„Potíž je v tom, že…“

„Nájemce není zrovna hodný člověk.“

„Aha…, jenže majitel… se rád ukazuje, ale jen do určité míry. A…“

„Poručíku?“ Kousek od nás se objevil vysoký světlovlasý policista v džínsech a rozepnuté denimové košili a mával na něj. Když se přiblížil, cíp jeho košile zavlál ve větru a odhalil pouzdro se zbraní.

Zdálo se, že Sorayu Hamidpourovou pistole fascinuje.

„Co se děje, Gregu?“ zeptal se Milo.

„Omlouvám se, že ruším, ale telefon pořád zvoní a velitel chce vědět, jak dlouho nás ještě budete potřebovat.“

„Ať tady zůstane jedno auto, ostatní mohou odjet. Zavolej sem forenzní tým. Hodlám to tu pořádně rozhrabat.“

„Rozhrabat?“ znejistěla Hamidpourová.

Greg připomněl: „Příkaz k domovní prohlídce…“

„Je podepsaný, zapečetěný, doručený.“ Milo na něj pokradmu zamrkal.

Greg se usmál. „Tak jo, poručíku.“ Pospíchal zpátky ke svému týmu.

„Nemůžete to tady rozhrabat,“ ohradila se Soraya Hamidpourová.

„Mohlo by to být místo činu, madam.“

„Ale ne. Vyloučeno – bylo tu přece tak uklizeno…“

„Máme chemické látky, které proniknou pod povrch.“

„Já už mám ale zájemce…“

„Budeme pracovat co nejrychleji, madam.“

Soraya Hamidpourová rozhodila ruce. „To je katastrofa.“

„Víte co?“ navrhl Milo. „Kdybychom si mohli promluvit s majitelem a získat pár informací o tom nájemci, mohli bychom možná…“

„Majitel je… Nemohu vám poskytnout podrobnosti, ale majitel nemá rád…“ Zhluboka se nadechla a pak ze sebe vysypala jméno, které se řadilo na seznam nejpopulárnějších filmových hvězd.

„Zná pana Heubela?“

„Ne, ne, nikdy se s ním nesetkal. Žije na Floridě.“ Zakryla si ústa dlaní. „Nějak to souvisí s bezpodílovým spoluvlastnictvím. Ten poslední rozvod… A taky potřebuje místo pro svoje letadlo.“

30

Telefonát do firmy, která dům pronajala Nicholasi Heubelovi, její slova potvrdil.

Známý herec vlastnil nemovitost už pět let, koupil ji jako součást rozvodového vyrovnání se svou čtvrtou ženou. Ta zde měla podle původního plánu bydlet, ale změnila rozhodnutí a odstěhovala se s jedním mladším hercem do Colorada, kde jí její bývalý manžel koupil ranč. Ten se pak na radu svého obchodního manažera rozhodl dům pronajímat.

Od té doby se v něm vystřídali tři nájemci.

Dvě mladé rodiny s „průmyslovými konexemi“ a poslední dva měsíce pak Nicholas Heubel.

Heubel jim zavolal, představil se jako investor na volné noze a prokázal se bankovním účtem „víc než dostatečným pro prokázání finanční způsobilosti“. Zaplatil úhrnem dvacet čtyři tisíce za nájemné a zálohy na případné škody.

Agentka, dosud v obavách, že by mohla přijít o práci, slíbila, že Milovi pošle faxem Heubelovu žádost o pronájem včetně ostatní dokumentace v jeho složce.

„Je načase promluvit si s Tonym Mancusim,“ řekl Milo.

Cestou do Hollywoodu zavolal Seanu Binchymu. „Zapomeň na hledání nablýskaných bouráků. Mám pro tebe něco důležitějšího.“

Nadiktoval mu přesné znění povolení k domovní prohlídce vanilkového domu a uvedl jméno soudce, od kterého se dalo očekávat rychlé vyřízení. „Zkus nějak sehnat aktuální Heubelovu fotografii. Ten hajzl mění podoby, ale možná najdeme ucházející podobnost… Jo, je to divné. A všechno je to tvoje chyba, Seane… Dělám si legraci. Ty sis vedl dobře.“

Tonyho toyota stála na místě, kde jsme ji viděli naposledy.

Na zazvonění nikdo nereagoval. Protáhli jsme se kolem domu stísněným prostorem, ještě více zúženým živořícími rostlinami, a ocitli jsme se za domem. Úzké zadní dveře vedly do boční ulice lemované kontejnery přetékajícími domovním odpadem. Vítr zvedal kusy papírů a lehčí odpadky a posunoval je po asfaltu.

„To mi něco připomíná,“ řekl jsem. „Zadní část salonu Leonory Brightové“

„To jo.“ Prozkoumal zadní uličku a přistoupil ke dveřím.

Solidní dveře s masivní zamykací koulí.

Uprostřed dveří visela cedulka Prosím zamykejte.

Koule lehce povolila. Dveře se otevřely.

Španělská hudba, která se ozývala odkudsi z horních pater, byla dost hlasitá, aby ozvučila celou chodbu. Chodbu natřenou zářivě bílou barvou, kterou střídaly ledabyle natřené modré dveře bytů.

Když jsme došli ke dveřím Tonyho Mancusiho, vyšla z vedlejšího bytu žena. Nesla dvě průhledné igelitové tašky.

Věnovala nám krátký pohled a zamířila k předním dveřím.

„Madam?“

Žena se zastavila.

Při pohledu na policejní odznak sebou trhla. Bylo jí kolem padesáti let, měla snědou pleť a černé vlasy sepnuté do pevného uzlu. V taškách nesla zabalené dárečky a sáčky s bonbony.

Milo ukázal prstem. „Seňor esta aqui?“

Zavrtěla hlavou a rychle pospíchala pryč.

Milovo zaklepání na dveře nebylo kvůli hlasité hudbě skoro slyšet. Podle všeho ho neslyšel ani nikdo uvnitř. Milo zaklepal silněji a přidal: „Pane Mancusi, tady poručík Sturgis.“ Jako by klepal pěnovým kladívkem.

Přitiskl ucho na dveře. „Jestli tam je, je úplně potichu.“

Přední dveře se otevřely a žena s taškami vešla zpátky dovnitř.

„Seňora?“ oslovil ji Milo.

„Mluvím anglicky,“ reagovala. „Omlouvám se, že jsem vám předtím neodpověděla, ale vystrašili jste mě. Jak jste se dostali dovnitř?“

„Zadními dveřmi. Byly odemčené.“

„Už zase. Přesně to potřebujeme.“

„Míváte problémy s vloupáním?“

„Před pár týdny vykradli jeden byt nahoře. Myslím, že šlo o drogové dealery, protože ani nevolali policii a hned nato se odstěhovali. I předtím jsme tu řešili pár nepříjemností. Vždycky, když zjistím, že jsou dveře odemčené, zamknu je. Ale ostatní se neobtěžují.“

Milo se jí zeptal na jméno.

„Irma Duranová.“

„Zdá se, že tu někdo pořádá večírek.“

„To jsou vnukovi spolužáci. Ten večírek je odměna za výsledky ve škole. Pracuji na jeho škole jako asistentka, zrovna jsem tam měla namířeno. Vrátila jsem se, protože po tom pánovi se sháněl už někdo před vámi. Jeho matka, zdálo se, že má o něj obavy.“

„Jeho matka,“ opakoval Milo. „Kdy tady byla?“

„Zrovna jsem se chystala vzít vnuka do školy – asi o půl sedmé. Raymond chodí do Halley, takže musíme vyjíždět brzy. Zeptala se na totéž jako vy – jestli jsem ho neviděla. Řekla, že je jeho matka a že jí nezavolal, když měl. Řekla jsem jí, že jsem ho neviděla, a ona se zatvářila velmi ustaraně a odešla. Je pan Mancusi v pořádku?“

„Znáte ho?“

„Jednou za čas ho potkám, pozdravíme se a to je vše. Drží se stranou.“

„Jak vypadala ta jeho matka?“

„Moc jsem se na ni nedívala, měla jsem spoustu práce s Raymondem, dávala jsem mu na záda batoh, nutila ho, ať dojí rohlík a vypije mléko. Zdálo se, že má o něj strach, a přišlo mi jí líto. Proto jsem se taky vrátila. Abyste jí dali vědět.“

„To je od vás pěkné, paní Duranová. Nenechala tady náhodou ta paní číslo?“

„Ne, bohužel.“

„Nepamatujete si ani trochu, jak vypadala?“

„Byla… hm… vysoká. A měla pěkné auto. Bílý lexus, viděla jsem, jak odjíždí. To mě trochu překvapilo.“

„Co vás překvapilo?“

„Podle všeho má dost peněz. Zato její syn vypadá, jako by všechno kupoval v second-handu. Když o tom tak přemýšlím, ona byla pravý opak.“

„Měla drahé oblečení.“

„Elegantní,“ řekla Irma Duranová. „Takovým staromódním způsobem. Jako ty ženy ze starých filmů, všechno dohromady. Kostým, podkolenky, boty, velká kožená taška. Jako ta paní, co o ní píše Agatha Christie.“

„Slečna Marplová,“ doplnil Milo.

„Ty knížky zbožňuju,“ rozzářila se Irma Duranová. „Přesně tak vypadala – konzervativní, usedlá. Až na tu šálu, ta byla úplně jiná. Hodně barevná. A velikánská. Hýřila opravdu všemi barvami. Je její syn drogový dealer?“

„Proč si to o něm myslíte?“

„Připadá mi, že celý den nic nedělá. Nikdo za ním nechodí na návštěvu – aha, tak to asi dealer nebude. Nebo neprodává u sebe doma.“

„Jeho matka byla první návštěvník?“

„Mámy se starají,“ řekla Irma Duranová. „Tahle vypadala…, jako by to s ním neměla lehké.“

Milo vší silou kopl do dveří. Od zámku odlétla sprška třísek, ale dveře zůstaly v rámu. Až na druhý pokus je uvolnil.

Couvli jsme.

Mancusiho sklápěcí postel byla přiklopená v ostrém úhlu ke zdi a držela tam díky nočnímu stolku, který ji podpíral. Po obou stranách matrace vyčuhovaly ruce.

Pamatoval jsem si šedou barvu matrace. Ale šedou teď místy nahradila hnědočervená.

Ne místy, skoro všude.

Cákance stejné barvy zdobily povrch nočního stolku, táhly se v tenkých potůčcích přes zásuvky až na koberec, kde se rozpily ve velkou skvrnu.

Na jedné ruce chyběly dva prsty. Oba ležely na koberci v další krvavé louži, zkroucené a bílé, podobné vysušeným červům. Do kuchyňky vedla roztřesená tmavě červená stopa.

Milo se přisunul až k prahu. Nohama zůstal na chodbě, ale hlavu strčil opatrně do bytu.

Ostře se nadechl. Opatrně jsem vykoukl zpoza něj.

Na kuchyňské lince ležela krabička Advilu a vedle ní stála napůl vypitá láhev toniku. Místo nalevo od láhve patřilo talíři, na kterém ležela kulatá věc.

Ta věc měla zplihlé slámové vlasy.

Hlava Tonyho Mancusiho měla otevřené oči, ale zavřená ústa.

Na talíři vypadala strašně. Byla naservírována. Jako kanibalův předkrm.

„Panebože,“ vydechl Milo.

Neměl jsem co dodat.

31

Milo si nasadil rukavice, přivřel dveře Mancusiho bytu, vyšel z domu a zapálil si. Za chvíli se uklidnil, vytáhl z kufru žlutou pásku a vrátil se k bytu.

Z hradby mraků vykouklo slunce. Rodney Drive vypadala téměř pěkně.

Seděl jsem na chodníku a snažil jsem se uklidnit. Mamě, tentokrát žádné mé triky nezabíraly.

Tony Mancusi byl první letošní hollywoodskou vraždou a Milo ji chtěl oznámit Petře Connorové. Ta ale byla na dovolené v Řecku. Její kolega Raul Biro zavolal forenzní jednotku a koronera.

Biro byl i přes své mládí veteránem z války v Afghánistánu. Byl to uvážlivý, vnímavý mladík s neskutečnou výdrží. Když vyšel z Mancusiho bytu, jeho obličej neodrážel žádné emoce. Pečlivě si zapisoval, co mu Milo povídá, a přitom si upravil modrou hedvábnou kravatu, která upravit nepotřebovala. Husté tmavé vlasy, které mu začínaly předčasně šedivět, měl zpevněné lakem. Jeho oblek měl námořnicky modrou barvu, byl šitý na míru a bez jediné poskvrnky. Naleštěné polobotky si chránil papírovými návleky.

Když Milo skončil, Biro řekl: „Potřebuji si trochu utřídit myšlenky. Podle vás tady ten Bright, Heubel, nebo jak si vlastně říká, už dříve byl a věděl, že zadní dveře bývají obvykle odemčené. Nebo si odemkl sám, protože ví, jak na to. Stejně tak se dostal do Mancusiho bytu. Cestou ven potkal paní sousedku, předstíral, že Mancusiho hledá, a úspěšně zmizel… Zní to docela logicky.“

„Ale?“

„Napadá mě ještě jiná možnost, poručíku. Mancusi se rozloučil s tím transvestitou, setkal se s Brightem a vrátili se sem spolu.“

Milo se poškrábal na nose. „I to je možné. I když Mancusi z něj už možná měl strach.“

Raul pokračoval. „Jestli byli Bright a Mancusi dříve dobří kámoši, Bright měl možná klíče. Možná se tu ukázal i bez převleku. Až se vrátím do kanceláře, zkusím najít jeho novější fotografii a vyslechnu zdejší nájemníky.“

„Ať už se sem Bright dostal jakkoli, máme docela přesný časový rámec. Viděli jsme Tonyho Mancusiho odjíždět od Gordita okolo tři čtvrtě na tři. Sousedka viděla falešnou matku tady v domě o půl sedmé. Téměř čtyři hodiny je dost dlouhá doba, aby provedl něco takového a dal se pak do pořádku. Věci a nástroje nacpal do té velké tašky, kterou nám sousedka popsala, a za bílého dne si klidně odjel. Bez obav, protože měl skvělé maskování,“

Biro zaklapl notes. „Staromódní oblečení, až na tu šálu. Je tam spousta krve, ale žádná rozstříknutá, která by svědčila o úderu. Ty sis něčeho takového všiml?“

Milo zavrtěl hlavou.

„Proto si myslím, že Mancusi byl nejspíš mrtvý, když ho Bright začal porcovat, poručíku. Možná použil tu šálu a uškrtil ho. Pracoval pak už jen s mrtvolou.“

„U Kat Shonské použil šátek jako rekvizitu. Ubodal ji. Pokud víme, tak na všechny své oběti použil nůž. Mění ale svou identitu, takže je možné, že taky rád používá různé metody.“

„Jestli u Tonyho využil momentu překvapení a uškrtil ho zezadu, dává to smysl,“ řekl jsem. „Tony byl velký a silný a těžko by se jen tak vzdal. A opatrný, protože začínal mít podezření, čeho je Bright schopný.“

„Proklouzl za něj a omotal mu šál kolem krku. Vyhnul se tak zápasu. Provedl to pěkně v tichosti ve tři ve čtyři hodiny ráno.“

Biro si opět pohrával s kravatou. „Nejprve matka, teď syn. Má snad něco proti jejich rodině?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché, Raule.“

„Psychopat posedlý konáním dobra? Je přesvědčený, že pomáhá, ale pak najednou udeří.“

„Hra na dobrodince mu dává pocit převahy. Už v dětství byl zlý, pak zabil vlastní sestru kvůli velkému balíku peněz a zalíbilo se mu hrát si na Boha.“

„Určuje pravidla,“ řekl Biro. „Vybírá si osobu, čas a způsob. Mancusiho ale odrovnal, protože dostal strach, že by mohl mluvit.“

„Vidíme to úplně stejně,“ řekl Milo.

„Naservíroval ho na talíři. To je úplně jiná dimenze zla.“

Milo si zapálil další cigaretu. Dlouhou dobu potahoval a vyfukoval kouř k obloze. „Jestli mě sledoval, když jsem stopoval Tonyho, a viděl, jak jsem naložil Tashu, bylo to, jako bych podepsal příkaz k Tonyho popravě. Protože Bright věděl, že Tasha byla na večírku, kde si Tony stěžoval na svou matku, a domyslel si, že se k němu dostáváme mnohem blíž, než je mu milé.“

„Jestli Bright Tonyho sledoval, musel už mít v plánu ho zabít,“ řekl jsem. „Proč by to jinak dělal?“

Milo zavrčel.

„Jak si rozdělíme obvyklou práci?“ zeptal se Biro.

„Mancusi je tvůj, to ostatní je můj bolehlav.“

„Vadí ti, že se to rozrůstá?“

„Jak to myslíš?“

Následovalo další popotažení kravaty. „Tolik mrtvých, tak dlouhá doba a podezřelý je psychopat… Jestli někdo navrhne zřízení speciální vyšetřovací skupiny, nezabráníme tomu.“

„Uvidíme, jak se to vyvrbí, Raule,“ pokrčil Milo rameny.

„Mezitím budeme pracovat s tím, co máme. Začneme tím transvestitou. Mám večer někoho poslat ke Gorditovi?“

„Nechej to na mně, ať se o to postarám, ty se soustřed na tohle.“

Biro zalistoval notesem. „Takže víme, kdo to udělal, a možná taky, proč to udělal a jak to udělal. Jediné, co nám ještě chybí, je najít toho altruistu, než pomůže někomu dalšímu.“

V jeho hladké tváři se objevil úsměv. „Bohatá stará dáma. Možná bych měl začít navštěvovat místa, kde se tyhle ženy scházejí – na bridž, bingo, čaj o páté a tak.“

„Tahle generace už nežije, Raule.“

„Nevěřil bys, ale v Pasadeně a v San Marinu se ještě pořád pořádají čaje.“

„Vyrostl jsi tam?“

„Ne,“ řekl Biro. „Ve východním L. A. Moje matka uklízela v Huntingtonu.“

Z bytu vyšla skupinka techniků ve speciálních oděvech, odmaskovaná. Muži si utírali pot z čela. „Použili jsme v koupelně luminol, páni detektivové. Všude je spousta šmouh a stopy po čistidle. Spousta hemoglobinu ale zůstala. Ve vaně, na podlaze, v umyvadle, ve sprše je ho celé moře.“

„Moře,“ opakoval Milo.

„To je náš technický výraz,“ usmál se technik. „Ale tohle je fakt něco. Nemáte cigaretku navíc?“

O půl třetí jsme opustili místo činu a odjeli ke Gorditovi. Našli jsme tam sedět dvě ošklivé prostitutky, které měly k ženskosti hodně daleko. Uždibovaly sendviče, zapíjely je a tlachaly. U vedlejšího stolu seděla trojice stavebních dělníků. Nemluvili, zdálo se, že se každý zaobírá vlastními myšlenkami.

„Kousek se projedeme a vrátíme se sem,“ řekl Milo. „Pak to zkusíme znovu. Jakmile se Tasha dozví, že Tonyho někdo naporcoval, určitě vezme do zaječích.“

Zapípal mu mobilní telefon. „Co se děje, Seane…? Nějaká podobnost…? Lepší než nic. Pošli kopii Raulu Birovi…, tomu elegánovi, co pracuje s Petrou. Ano, tomu. Ještě něco? Dobře. Seber se, jed do Tonyho domu a zůstaň tam, dokud technici neudělají, co je potřeba… To mě vůbec nezajímá, Seane. Jestli s tím nějaký z těch odborníků na nablýskaný chrom bude mít problém, ať mi zavolá. Teď mi přečti všechno, co máš, pomalu a zřetelně. Mám staré uši.“

Chvíli poslouchal, něco si pro sebe zavrčel a ukončil hovor.

„Sean našel v registru motorových vozidel dva roky starý snímek Nicholase Heubela. Fotka bohužel zachycuje Heubela s šedivým plnovousem a oholenou hlavu. Místo adresy má uvedenou poštovní schránku v Brentwoodu, kterou si pronajal ve stejný měsíc, kdy si podal žádost o pronájem domu. Uvedl následující tři doporučení: Ansell D. Bright, San Francisco, Roland Korvutz, New York, a Mel Dabson, tady v L. A.“

„Vytvořil si novou identitu a zaručil se svým pravým jménem.“

„Chytrý hoch, jen co je pravda. V té leasingové společnosti uvádějí, že Brightova doporučení byla věrohodná. Čísla, na která mu volali, patří předplacené kartě. Korvutz na jejich dotaz nikdy neodpověděl. Na rozdíl od toho Dabsona, který potvrdil, že zná Heubela už celé roky. Nicky je prý bezúhonný, čestný a spolehlivý. Dva ze tří ručitelů plus čtyřiadvacet tisíc v hotovosti pro uzavření smlouvy stačilo.“

„Kde v L. A. Dabson žije?“

Milo zalistoval v poznámkách. „Altair Terrace, podle směrovacího čísla se zdá, že… to není odsud daleko. V Hollywood Hills.“

„Jestlipak je od něj vidět nápis?“ řekl jsem.

Projel jsem několikrát tam a zpátky po Highlandu a přejel jsem na Santa Moniku, kde vedle sebe transsexuálové a prostituti šlapou chodník v různém stupni symbiózy.

Milo se s telefonem přitisknutým k uchu rozhlížel po Tashe. Pokoušel se zjistit něco o Melvinovi nebo Melu Dabsonovi.

Nikdo takový neexistoval.

„Možná je to jeho další identita,“ řekl jsem.

Milo zadal vyhledávání a postupně vyzkoušel Melforda, Melrose, Meldrina a Mělnická. S nadávkami zavěsil.

Zavolal na správu koncesních daní. Zase nic. Ale po krátkém rozhovoru se sdílným úředníkem u okresního odhadce se jeho obličej rozzářil

„Trammel Dabson. Zaplatil majetkovou daň z Altair Terrace za jednadvacet měsíců.“

Vrátil se zpátky do registru zločinů, ale tam nic nenašel.

„Trammel znamená překážet nebo bránit,“ podotkl jsem.

„Každý den se dozvím něco nového.“ Zavolal Seanovi a zeptal se, jak dopadla prohlídka domu v Brentwoodu.

Byl prázdný, uklizený, v garáži nestálo žádné auto.

Zrovna když se Milo opřel a zavřel oči, přitáhlo mou pozornost něco na rohu nákupního centra kousek od Orange Drive.

„Vstávat a makat,“ ukázal jsem.

Milo se s trhnutím napřímil. „Zastav.“

32

Tentokrát se Tasha dala na útěk.

„No výborně,“ vzdychl Milo, když viděl, jak vystřelila ze Santa Moniky, přeběhla Orange a zamířila k boční uličce.

Vyskočil z auta a já jsem objel blok a zabočil na Mansfield. Zastavil jsem na konci uličky. Tasha se řítila přímo na mě. Dlouhé štíhlé nohy jí pomohly získat před Milovou medvědí postavou slušný náskok.

Boty držela v ruce a nedbala na rozedrané punčochy.

Milo máchal pažemi a snažil se ji dohnat. V obličeji byl celý rudý.

Tasha se ohlédla a přidala. Pak mě uviděla. Opět se ohlédla. Zakopla a ztratila rovnováhu.

Natáhla se jak široká, tak dlouhá. Kabelka jí vylétla z ruky.

Než se stačila zvednout ze země, Milo ji dohnal. Sotva popadal dech. Skočil po ní, převrátil ji na břicho, nasadil jí pouta a zavrčel, ať se ani nehne. Popadl kabelku a vysypal její obsah. Na asfalt se rozlétly kapesníčky, kondomy, kosmetika, balíček sušenek. Za nimi s klepnutím dopadla břitva s perleťovou rukojetí.

Milo, který ještě nepřestal funět, dupl na zbraň a rozdrtil perleť v prachu. Popadl Tashu a hrubě ji vytáhl do stoje.

„Káčo pitomá,“ řekl.

V jeho sevření ochabla. Zkrabatila obličej. Na make-up se jí nalepily kousíčky štěrku a prach.

Pokusila se o úsměv.

Milovo zavrčení ho okamžitě zaplašilo. Strčil ji na zadní sedadlo a připoutal ji pásem.

Tentokrát si sedl dopředu.

Tasha zazvonila náramky. „Můžete mi je sundat? Neuteču, pane. Slibuji, pane.“

„Ještě jednou otevřeš zobák,“ zalapal po dechu, „a svážu tě do kozelce.“ Obrátil se ke mně. „Hollywoodská stanice.“

„Pane, tohle přece není nutné!“

Milo lapal po dechu tak, že až nadskakoval na sedadle.

Rozjel jsem se.

„Aspoň se pěkně projedeme.“ zašvitořila Tasha. „Mám ráda tyhle starší kousky s lakovaným interiérem. Odkud ho máte? Zabavili jste ho…“

„Zavři klapačku.“

„Omlouvám se, pane.“

„Jsi hluchá?“

Pět bloků za Wilcox Avenue: „Pane, nenaštvěte se, ale pořád hrozně funíte. Jste si jisty, že vám nic není?“

„Proč jsi sakra utíkala?“

„Dostala jsem strach.“

„Copak jsme ti minule nějak ublížili?“

„Ne, ale…“

„Ale co?“

Ticho.

„Ty abys nevyváděla, náno blbá.“

„Holka si nemůže dovolit přijít o živobytí.“

„Přijdeš o holý život, jestli se nepřestaneš chovat jako blbec. Hádej, kdo skončil pod kudlou hned potom, co od tebe odešel?“

„Někoho pořezali?“

„Ty jsi snad opravdu hluchá.“

Tentokrát bylo ticho delší. „Mluvíte o Tonym?“

„Konečně ti to docvaklo? Jsi v nebezpečí, blbko.“

„Tonyho někdo pobodal? Je v pořádku?“

„Přesně naopak,“ řekl Milo.

„Chcete říct…“

„Byla to jednorázovka. Něco takového se člověku stane jen jednou, bez šance na opakování.“

„Ó můj bože, panebože…“

„Došlo k tomu hned, co od tebe odešel,“ řekl Milo. „Asi nás sledoval ještě někdo další.“

„Kdokdokdo?“

„Tohle má být co? Napodobuješ slepici?“

„Kdo, pane? Prosím!“

„Vzpomeň si na ošklivý kostým a punčochy se švy.“

„On? To ne, panebože!“

„Víš o něm snad něco, co my ne?“

„Ne, pane, to ne…“

„Ale?“

„Nikdy jsem se nesetkala s někým, kdo…, kdo by něco takového udělal.“

„Při všech těch letech na ulici?“ zapochyboval Milo. „To vykládej někomu jinému.“

„Viděla jsem rvačky, pane. Viděla jsem, jak chlap umlátil jiného chlapa jen proto, že se na něj škaredě podíval. Viděla jsem zdrogované lidi, kteří umřeli, protože… Setkala jsem se s celou řadou parchantů, ale nikdy s něčím tak…“

„Tak co?“

„Tak promyšleným.“

„Jak víš, že to bylo promyšlené?“

„To ty půlchlapky,“ řekla Tasha. „Všechno je pro ně jen hra. Tony nikomu nic neudělal, že ne?“

„Proč ne?“

„Tony byl slaboch, nebyl zlý, jen smutný.“

„V jednom máš pravdu,“ řekl Milo. „Tohle bylo opravdu dobře promyšlené.“

„Nechci to vědět, pane. Prosím ušetřete mě detailů.“

„Fajn, ale my máme detaily rádi. Teď bychom rádi slyšeli vše, co víš o panu Tvídovi.“

„Už nic, přísahám, nic.“

Milo se otočil ke mně. „Tohle k ničemu nevede, parde.“

Tasha zakvílela. „Už jsem vám to řekla, pane, to je všechno, co vím!“

„Na kolika večírcích ses setkala s panem Tvídem?“

„Jen na tom jednom.“

„Proč ne víckrát?“

Ticho.

„V čem byl problém?“ zeptal se Milo.

„Nebylo to zrovna místo, kam bych se vrátila.“

„To není žádná odpověď.“

„Abych byla upřímná – už mě tam nikdo nepozval.“

Dojeli jsme k zadnímu vchodu hollywoodské policejní stanice. „Nemusíte mě zavírat, slibuji, že nic neprovedu.“

Milo si zahvízdal úryvek „Dixie“.

„Pane, je tu jeden problém. Skutečný problém. Obvykle mají jen jednu ženskou celu, protože většina zadržených jsou muži. A když je v té ženské plno, dávají takové jako já do pánské a to může být nebezpečné.“

„Máš pro ženskou celu patřičné tělesné vybavení?“

Ucho.

„Ano, nebo ne?“

„Ještě ne, pane. Ale šetřím si na to,“ řekla Tasha zkroušeně.

„Pak nemůžu nic dělat. Znáš pravidla.“

„Jsem lidská bytost, pane, ne vodní trubka.“

„Co ti na to mám říct?“ řekl tvrdým tónem, ale v tvářích mu škubalo.

„Prosím, pane. Ostatní policajti na mě bývají hodní. Nedělám potíže a dávají mě mezi ženy. A holky mě tam mají rády, zeptejte se, koho chcete. Nedělám potíže, přečtěte si záznamy.“

„Kdy jsi tu byla naposledy?“

„Před rokem, pane. Možná je to ještě déle. Přísahám. Dejte mě tam, kam patřím, a já udělám cokoli…“

„Uděláme to jinak,“ přerušil ji Milo. „Jestli budeš spolupracovat, zapomenu na tu břitvu, i když jsem tě už jednou varoval. A smažu i bránění ve výkonu spravedlnosti, přestože jsi mě stála jistou námahu.“

„Ano, samozřejmě… Co přesně ta spolupráce znamená?“

„Jsi důležitý svědek. Můžeš dokonce dostat i svačinu.“

„To je od vás tak laskavé, pane…, když jste zahodil mé sušenky.“

Hollywoodská divize nám dala k dispozici prázdnou vyšetřovací místnost. Milo do ní Tashu usadil, přinesl jí koblihu a kolu a zavolal Raulu Birovi na místo činu v Rodney Drive.

Biro stále čekal na povolení vstoupit do bytu. Zatím nám byl schopen sdělit pár předběžných forenzních postřehů.

Hlava Tonyho Mancusiho byla oddělena od těla těsně pod bradou tak, že krk uvnitř zůstal skoro nedotčený. Vrah věnoval mimořádnou péči rozdělení obratlů, aniž by je porušil.

Čistá práce: podle koronerova odhadu byla vražedným nástrojem velká, mimořádně ostrá a hladká čepel bez zubů. Odpovídala zbrani, která sprovodila ze světa Ellu Mancusiovou. Stejná zbraň byla podle všeho použita také na Tonyho prsty. Zkusmé řezy na druhé ruce naznačovaly úmysl provést oboustrannou amputaci.

„Možná ho to přestalo bavit,“ řekl Biro. „Nebo už neměl čas.“

Závěrečné zhodnocení bylo v kompetenci koronera, ale členka vyšetřovacího týmu, diplomovaná sestra s dvacetiletou zkušeností, mimo záznam usuzovala, že smrt způsobila zlomená jazylka. Vlásečnicové krvácení v očích mohlo mít různé příčiny, ale vzhledem k poranění na krku bylo uškrcení „pravděpodobnou možností, ale počkáme si, až co řekne koroner“.

Milo vyhledal v Thomasově průvodci adresu na Altair Terrace. Odpovídala zakroucené slepé boční ulici, která se napojovala na severovýchodní konec Beachwood Drive.

Nebylo to daleko od koňského ranče, kam jsem občas chodil jezdit, když jsem pracoval na Západní dětské klinice. A taky kousek pěšky od Franklin Avenue, ale na rozdíl od ní bylo okolí hustě zalesněné a abnormálně tiché. Pamatoval jsem si, jak se nepřehledné zatáčky náhle otvírají ve vysušené, ploché planiny. A taky pohled na vulgárně vyzývavý nápis Hollywood.

„Mám hlad,“ prohlásil Milo a telefonicky objednal sendviče s opékaným hovězím masem z grilu na Western Avenue. Snědl jsem jeden, on dva a poslední donesl Tashe. Přijala ho s komentářem: „Normálně tmavé maso nejím, ale tohle voní opravdu dobře.“

Blížila se sedmá hodina. Šedá barva oblohy přecházela v černou. Znovu jsme usadili Tashu na zadní sedadlo mé sevilly.

„Pořád mám na jazyku chuť té skvělé omáčky,“ řekla.

„Chovej se slušně a dostaneš i zákusek,“ řekl Milo.

„Jste moc hodný, pane poručíku. A tohle auto se mi opravdu moc líbí.“

Vyjel jsem po Beachwoodu a zaparkoval dva bloky jižně od Altair Terrace.

Milo se odpoutal. „Je čas na malou procházku.“

„Je to ale dost do kopce. Jste si jistý, že už jste v pořádku?“

„Tvá péče je opravdu dojemná. Jdeme.“

„Máme zaručenou bezpečnost?“

„Čeho se bojíš?“

„Mohl by mě vidět.“

„Proč si myslíš, že tady je?“

„Vzali jste mě s sebou.“

„Jen abychom ti trochu povzbudili paměť.“

„Už jsem vám řekla, že tohle je zcela jistě to místo.“

„Ještě ani nejsme na té ulici.“

„Je to ono. Cítím to.“

„Mimosmyslové vnímání?“

„Mívám pocity,“ řekla. „Ve vlasech, začnou mě svědit konečky, je to jako nějaké znamení.“

„Tak už vylez z auta.“

Minuli jsme jeden blok. „Můžeme alespoň zpomalit? Moje ubohé nožičky vám nestačí a bolí.“

„Nabídl jsem ti, že ti seženu tenisky.“

„K těmhle šatům? No to by vypadalo. Můžeme aspoň trochu zpomalit?“

Milo zafuněl a sotva znatelně zkrátil krok.

Kráčeli jsme ebenově černou nocí. Ulice neměla chodníky ani pouliční osvětlení. Široká prostranství mezi usedlostmi vyplňovaly keře a staré přerostlé stromy.

Svět se změnil v siluety.

„Tam je ten dům, kde se konal ten večírek. Pojďme.“

„Mluv šeptem.“

„Omlouvám se. To je ten…“

„Slyšel jsem tě. Který?“

„Ještě u něj nejsme.“

„Tak jdeme dál.“

Asi o minutu později: „To je on! Ten úplně nahoře!“

„Šeptej k sakru“

„Pardon, pardon. Je to on. Jsem si jistá.“

Rukou s dlouhými nehty ukázala na nízkou světlou stavbu na samém konci slepé ulice.

Milo nám gestem ruky naznačil, abychom zůstali stát. Prošel kolem tří domů, pak kolem čtyř dalších. Zastavil se kousek od cíle. Čekal. Po levé straně měl garáž s vraty z vlnitého hliníkového plechu.

Světlo baterky ozářilo chodníček, který vedl k domu. Nad plochou střechou se zvedaly borovice a eukalypty. Před domem toho mnoho nerostlo: vzrostlá yucca a zakrslá palma.

Milo se vrátil k nám. „Jsi si jistá?“ zeptal se Tashy.

„Naprosto. Tyhle pichlavé listy mi udělaly oko na punčoše. A tamhle zezadu uvidíte ten nápis. Právě tam jsme se šli projít s Tonym – ať jeho duše odpočívá v pokoji.“

Pohledem sklouzla k zatáčce. „Všechno se mi to vrací – odtamtud se ozvali ti kojoti a já jsem se tak vyděsila. Byla přesně taková tma, jako je teď. Nenávidím tmu. Můžeme už jít?“

„Zůstaň s mým kolegou.“ Znovu se vydal do kopce a došel blíž ke světlému domu.

„Takové stoupání pro něj může být nebezpečné,“ řekla Tasha.

Neodpověděl jsem.

„Měl by začít cvičit… Vy toho moc nenamluvíte, že? Je to tady takové divné, strašidelné a moc tiché, víte, jak to myslím. Jako by na nás mělo něco vyskočit – ticho je v zásadě zlá věc. Ďábel miluje ticho. Ďábel je rád, když si myslíte, že je všechno pěkné a tiché. Pak vyskočí a popadne vás. Tohle je zlé ticho. I ve Fontáně bylo lepší ticho, než je tohle. Když všechna kuřata spala, byl slyšet vlak. Líbilo se mi, když jsem ležela v posteli a poslouchala vlak. Představovala jsem si, kam asi jede – výborně, tady ho máme zpátky, možná už viděl dost a můžeme jít odsud pryč.“

„Nejsem si jistý, ale zdá se, že nikdo není doma.“

Tasha rychle přikývla. „Mé vlasy mi říkají, že tohle je znamení od Boha. Máme jít pryč, někam, kde je hluk.“

33

Zatímco jsme scházeli po Altair Terrace, Milo po telefonu diskutoval plán sledování, které mělo začít ještě tu noc.

Když jsme došli na Beachwood, Tasha úlevou vydechla a řekla: „Cítím, že se mi vrací chuť k jídlu. Můžete mě vysadit u Baskina-Robbinse.“

Než jí Milo stačil odpovědět, osvítily nás reflektory auta.

Od jihu šplhalo do kopce nějaké vozidlo.

Milo strčil Tashu do křoví.

Auto dojelo ke křižovatce. Volkswagen minibus nějaké tmavé, ve tmě těžko rozpoznatelné barvy. Zarachotila převodovka a pneumatiky se stočily na Altair Terrace.

„Potřebovalo by dolít olej do převodovky,“ řekla Tasha.

Milo vystoupil z křoví, a když auto odbočilo, poklepal na dveře na straně spolujezdce. Jednu ruku měl položenou na pouzdru s pistolí, ve druhé držel policejní odznak.

Minibus okamžitě zastavil. Milo řidiči naznačil, ať stáhne okno.

Následovalo několik otočení klikou a okénko se otevřelo. Objevila se hlava asi třicetileté ženy s krátkými hnědými vlasy a překvapenýma očima. Zadní část auta byla naložená kartónovými krabicemi.

„Bydlíte na téhle ulici, madam?“

„A-ano. Něco není v pořádku.“

„Nic, kvůli čemu byste se musela znepokojovat. Znáte lidi, kteří bydlí v tom domě na konci ulice?“

„Vlastně ani ne.“

„Ne?“

„Já – oni tam ani nejsou.“

„Nebývají doma?“

Očima šlehla k zadní části auta. „Ne.“

„Je všechno v pořádku, madam?“

„Překvapil jste mě. Muším jet, pane. Musím se postarat o dítě.“

Kousla se do rtu, nastartovala, prudce zařadila a vystřelila vpřed tak prudce, že málem přejela Milovi nohu.

Uskočil zpátky a chvíli chytal balanc.

Dívali jsme se, jak auto šplhá ulicí.

Tasha řekla. „Možná se mi to jen zdá, ale ta holka je k smrti vyděšená.“

Zůstali jsme schovaní ve stínu a sledovali, jak minibus zastavil mezi světlým domem a jeho nejbližším sousedem.

„Když ses jí zeptal, jestli tady bydlí, řekla, že něco není v pořádku. Bylo to konstatování, ne otázka.“

Milo znovu vytáhl telefon a zašeptal příkazy.

Auto zůstalo několik minut stát, než žena vystoupila a odjistila zadní dveře.

Zavrtěla hlavou, jako by odpovídala na neviditelnou otázku.

Z auta vylezla druhá postava. Vyšší, s krátkými vlasy, v košili a v kalhotách.

Muž.

Ukázal na ženu a společně něco povytáhli z auta.

Něco hranatého – krabici, asi metr šedesát dlouhou.

Muž odstrčil ženu stranou, vytáhl celou krabici a postavil ji na zem.

Se slyšitelným bouchnutím.

Žena vysokým hlasem vykřikla.

Muž jí položil ruku na rameno, aby ji umlčel.

Natáhla se ke krabici.

Muž jí strhl ruku stranou. Ukázal prstem. Žena o pár kroků poodstoupila. Ruku si přitiskla na ústa.

Muž krabici rozhoupal. Pak ji pustil.

Žena se vrhla dopředu a v pádu ji zachytila.

Muž si dal ruce v bok.

Ulicí se rozlehl jeho smích.

Žena se snažila krabici zvednout, ale nedařilo se jí to.

Muž ji popadl za druhý konec a oba ji společně odnášeli k domu.

„Je čas si zase zasportovat,“ řekl Milo a dlouhými tichými kroky se rozběhl do kopce.

34

Uslyšel jsem zvuky rvačky ještě dřív, než jsem ji zahlédl.

Tasha se zachvěla a chytila se větve, aby neupadla. Listy zašelestily.

„Ani se odsud nehněte,“ řekl jsem.

„Nemusíte mě přemlouvat, pane.“

Následoval jsem Mila nahoru po ulici.

Kousek od domu jsem rozeznal detaily.

Milo stál s nohama pevně rozkročenýma. Oběma rukama držel svou devítku. Zbraň mířila do usměvavého obličeje muže, který si říkal Nicholas Heubel.

Rychlý běh do kopce se tentokrát na jeho dechu neprojevil.

Heubel měl na sobě venkovskou blůzku s nabíraným výstřihem a pumpky, které odhalovaly chlupaté kotníky. V uších se mu pohupovaly červené bakelitové náušnice. Rty měl namalované rudou rtěnkou. Celkový dojem doplňovalo dvoudenní strniště a babičkovské brýle.

Dalo by se to brát jako pokus o špatný žert, nebýt jeho paže ovinuté kolem krku té krátkovlasé ženy, kterou zároveň tlačil do zad tak, že stála nepřirozeně prohnutá s hlavou zvrácenou k obloze.

Heubel druhou rukou svíral malou černou pistoli, která mířila na horní část krabice.

Vypadalo to, jako by pistole krabici propíchla, protože hlaveň byla zanořená do vyraženého otvoru.

„Prosím, nechte ho, nemá tam moc vzduchu,“ žadonila žena.

„To je dobrý nápad, Dale,“ přidal se Milo.

Heubel neodpověděl.

„Moje děťátko,“ vzlykla žena. Heubel přitlačil na pistoli a zasunul ji hlouběji do krabice.

„Možná bude ode mě milosrdné, když mu vystřelím mozek z hlavy,“ řekl.

„Prosíííím!“ zakvílela žena.

V domě kousek pod námi se rozsvítila světla.

„Vidíš, co děláš?“ řekl a zasunul pistoli tak hluboko; že hlaveň celá zmizela v krabici. Karton se prohnul. Heubel do krabice kopl. Zevnitř se ozval hluk.

Tlumené výkřiky.

„Můj bože, prosím, prosím, moc vás prosím,“ žadonila žena.

Heubel ji přimáčkl paží a přidusil její další slova.

„Špatný nápad, Dale,“ řekl Milo.

„Mívám různé nápady,“ řekl Heubel cizím, prázdným hlasem.

„Už jsem zavolal pro posily, Dale. Nejrozumnější bude, když hodíš zpátečku.“

„Dale?“ řekl Heubel. „Kdo to k čertu je?“

Křik v krabici zesílil.

Pak se změnil v kašel.

„Nemůže dýchat!“ vykřikla žena.

„Život je pomíjivý,“ pronesl Heubel neúčastně. „Tím více oceňujeme, co máme.“

„Prosím! Jsou mu jen dva roky!“

Milo udělal krůček dopředu.

Heubel znovu kopl do krabice.

Milo se posunul o další kousíček.

„Ještě se pohni,“ řekl Heubel, „a já udělám bum bum bum. A bude po spratkovi.“

„Emilio,“ řekla žena. „Jmenuje se Emilio.“

„Hlavně klid, pianko, ano?“ řekl Milo.

„Dobrý nápad,“ ušklíbl se Heubel. „Já hudbu rád. Kdo další tu hraje na klavír?“

Žena zakvílela.

„Budou tady každou chvilku, Dale.“

„Neurážejte mou inteligenci. Vím, že jste tu jen vy a nemáte vysílačku.“

„Přivolal jsem je telefonem, Dale.“

Stisk kolem ženina krku zesílil. Zalapala po dechu.

„Tak se přece utiš,“ řekl jí Heubel. „Věřím v dobré konce, ty snad ne, chiquito?“

„Ano, ano, prosím pusťte ho…“

„Myslím, že má definice dobrého konce se liší od tvé.“

Milo řekl: „Rozhodně nemám v úmyslu urážet vaši inteligenci, ale…“

„Mou inteligenci uráží vaše přítomnost.“ Zacukal pistolí.

„Pěkný ohoz,“ řekl Milo. „U koho si necháváte šít?“

Heubel sebou škubl. Ruka svírající pistoli na okamžik povolila.

Vyskočil jsem z křoví a zařval „Stát, odhoďte zbraň, odhoďte ji!“ nebo něco podobného.

Heubel bleskově otočil hlavu ve směru nečekaného vyrušení a uvolnil stisk, kterým svíral ženin krk, takže mohla sklonit hlavu.

Zakousla se mu do paže.

Heubel ji ze sebe setřásl. „Sbohem, Emilio.“

Milo do něj vyprázdnil zásobník.

Heubel na chvíli ztuhl. Zvedl ruce, jako by se vzdával. Spadl na zem.

Jedna bakelitová náušnice odskočila jako žabka. Žena skočila ke krabici a podepřela ji. S výkřikem odtrhla víko.

Vytáhla vzlykající, zmítající se dítě a přitiskla si je na prsa.

Heubel vydal zvláštní pisklavý zvuk.

Když se dítě uklidnilo, žena s ním v náručí přistoupila k Heubelovi a začala divoce kopat do nehybného těla.

35

Ta žena se jmenovala Felicia Torresová a bylo jí osmadvacet let. Její manžel, zahradní architekt, který po nocích studoval biologii, byl před třemi měsíci odvelen do Iráku. Bez Stuartova příjmu se úspory mladé rodiny rychle vyčerpaly a Felicia si začala hledat práci na částečný úvazek. Na práci v kanceláři mohla zapomenout, protože neuměla pracovat s počítačem. Musela slevit z požadavků.

Úklid kanceláří kýženou pomoc nepřinesl, protože skoro celý její plat padl na hlídání dítěte.

Inzerát v novinách nabízející práci na dva dny v týdnu, úklid domu v Brentwoodu, vypadal slibně. Šlo o slušnou čtvrť, inzerát nabízel „štědrý plat“ a muž, který odpověděl na telefonát, měl přátelský hlas.

„Štědrý plat“ dělal dvacet dolarů za hodinu čistého, o hodně víc, než v co doufala. Když „Nick“ okamžitě souhlasil s tím, že Felicia s sebou může brát Emilia, s nadšením práci přijala.

Auto měla v servisu, proto vyšla ze svého jednopokojového bytu ve Venice, nasedla na autobus, na správné zastávce vystoupila a dál se vydala pěšky po Sunsetu. Kočárek s Emiliem tlačila před sebou. Příslušnou ulici nemohla chvíli najít a cesta neměla chodník, takže kočárek dost poskakoval, ale jeho drncání ukolébalo Emilia k spánku.

Když dům konečně našla, ujistila se, že udělala správně. Byl nádherný a obrovský jako domy na fotografiích v časopisech o bydlení a životním stylu. Před ním stál naleštěný bílý lexus.

Zaklepala na dveře a známý přátelský hlas jí oznámil, že je otevřeno, a vyzval ji, aby vstoupila.

Nick byl milý i osobně, vysoký a dobře stavěný. Byl to pohledný, typický starší bohatý muž.

Podal jí stodolarovou bankovku. „Tohle je záloha, hlídejte si hodiny a řekněte mi, až budete potřebovat další.“

Dům byl ještě větší, než vypadal zvenčí. Měl vysoké stropy a bílé stěny. Byl hodně světlý, i když byla všechna světla zhasnutá. Možná působil i vesele a živě, když byl zařízený.

K Feliciině překvapení byl ale úplně prázdný. A vypadal čistě a uklizeně. Byly to ale Nickovy peníze a jí se moc zamlouval pocit, že má v kapse džínsů stovku.

Emilio zachrupal. Felicia se rozhlédla po místě, kam by mohla kočárek zaparkovat.

Nick se usmál a zašeptal: „Je roztomilý,“ a odvedl ji do zadní místnosti, kde stála připravená dětská ohrádka a v ní a kolem ní ležely hračky. Neuvěřitelné.

Když se mu pokusila poděkovat, pokrčil rameny, chytil kočárek a odvezl ho do kouta.

Velkým vyleštěným oknem proudilo dovnitř sluneční světlo a barvilo obrazce na dubové podlaze do zlatova. Na Emilia slunce nesvítilo, protože Nick postavil kočárek do chladného, stíněného rohu – takový ohleduplný muž. Felicia spatřila přes okno zahradu s bujným porostem a modrým bazénem. Napadlo ji, co by asi na ty rostliny říkal Stuart. Jí se líbily, ale ona nebyla vybíravá.

Hračky byly krásné, některé dosud zabalené v krabicích. Nick se usmál.

„Nemůžu uvěřit, že jste si udělal čas, pane.“

„To nic není, Felicie.“

Oslovil ji jménem, jako by se znali už dlouho.

„Pro mě jistě je, pane. Muselo to stát spoustu…“

Nick položil prst na ústa. „Hlavní je, že až se probudí, bude koukat.“

„To určitě bude, zrovna tyhle má moc rád – máte děti, pane?“

„Ještě ne. Zašel jsem do Toylandu a požádal prodavačku o pomoc.“

„To je tak…“

„Felicie, kdyby nikdo neudělal o trošku víc, než má, svět by byl dost smutné místo. Pojďte si teď prohlédnout dům. A kdykoli budete potřebovat zajít za mladým pánem, klidně jděte.“

Felicia ucítila tlak v očích.

Nick možná její emoce vnímal. „Rád pomáhám,“ řekl. „Je to vlastně ode mě tak trochu sobecké, opravdu. Cítím se pak dobře.“

Emilio se probudil v dobré náladě. Hračky ho nadchly a chvíli mezi nimi nadšeně pobíhal, pak se uklidnil a zaměřil se na několik plastových aut. Nasadil vážný soustředěný výraz dospělého muže, kterým jí připomněl jejího otce žijícího na Floridě.

Zvláštní bylo, že Emiliovi se Nick zjevně nelíbil. Vždycky, když se k němu naklonil a chtěl s ním mluvit, Emilio začal natahovat. Její syn se ale choval plaše ke všem cizím lidem.

Hlavní bylo, že byl zaujatý hračkami a Felicia mohla pracovat.

Práce byla lehoučká, nemohla si přát nic lepšího.

V duchu se divila, proč je Nick ochotný platit někomu za oprašování každého centimetru stěn a podlah, leštění mramorových pultů a spotřebičů v očividně nepoužívané kuchyni.

Když ji Nick nechal otřít zdi a podlahy podruhé a pak potřetí, podal jí roztrhané tričko a čpavkový sprej a řekl jí, ať dočistí všechny kouty, připadalo jí to divné, ale byly to jeho peníze a jídlo, které objednal z thajské restaurace v Country Martu, bylo vynikající stejně jako sladkosti pro Emilia.

Nějak se dověděl, jak moc má ráda thajské jídlo.

Klidně by použila kartáček na zuby a lupu, kdyby chtěl.

Zatímco uklízela, Nick seděl v největším pokoji a pracoval. Tu a tam se objevil a zeptal se jí, jestli ona nebo Emilio něco nepotřebují.

Mezi druhým a třetím kolem úklidu zažertovala, že si připadá jako v nějakém detektivním seriálu, jako by uklízela důkazy. Nicka její nápad pobavil.

Následující den měl autobus zpoždění a ona tím pádem také, ale Nickovi to podle všeho nevadilo. Pohladil Emilia po hlavičce a nechal Felicii znovu uklidit jídelnu a pak ji zavedl do hlavního pokoje, do jediné části domu, kde dosud nebyla.

Ta byla úplně jiná.

Všude se válely hromady oblečení – na posteli, na podlaze, ve skříni – kromě místa, kde ležely kartonové krabice připravené ke složení.

Jako by se obsah celého domu soustředil do toho jediného pokoje.

„Všechno oblečení prosím poskládejte a zabalte, ale nemačkejte ho moc na sebe,“ požádal ji. „Jestli se vám to podaří roztřídit alespoň přibližně podle barvy, bude to skvělé, ale jestli to nepůjde, nevadí. Umíte poskládat z těch kartonů krabice?“

„Určitě.“

„Pak je všechno v pořádku.“ Široce se usmál. „Jdu na chvíli ven. V lednici je pití a něco na svačinu… Je od vás opravdu moc pěkné, že mi pomáháte, Felicie“

„Potěšení je na mé straně.“ Bože, jak to znělo hloupě. „Až dojíme, mám znovu pořádně vyčistit ledničku?“

Nick se na chvíli zamyslel. „Ne. To nebude třeba.“

Netrvalo dlouho a uvědomila si, že všechno to oblečení patří ženě. Velké ženě. Byly to samé drahé kousky, ve většině případů značkové.

Dlouhé i kratší šaty, hedvábné blůzy a sukně. Tvídové kostýmy – celá sbírka. Jemné negližé a silonky a opravdové hedvábné punčochy, které se nosí s podvazkovým pásem a které nikdy předtím neviděla. Spousta podprsenek velikosti čtyřicet čtyři C.

Pod jednou haldou oblečení našla několik hezounkých kožených krabiček s bižuterií. V jednom rohu stála hromada krabic na klobouky. Měly kulatý i šestihranný tvar a obsahovaly zvonové klobouky s peřím, plstěné buřinky, barety, jemné slamáky s dřevěnými napodobeninami třešinek. Jedna modrá károvaná čepice vypadala spíše pánská, ale některým ženám by také moc slušela.

Zkusila si právě tu modrou. Nasadila si ji trochu zešikma a usmála se na svůj obraz v zrcadle. Lidé říkali, že jí klobouky sluší.

Roztřídění dalších dvou hromad v rohu odhalilo několik igelitových tašek s tubičkami a kelímky špičkové kosmetiky. Některé už byly vyschlé, ale zabalila je. Tady poroučel Nick.

V obrovské igelitové tašce našla tucet paruk, proložených hedvábným papírem. Byly různých barev a různého stylu. Ve stejné tašce byly pěnové hlavy, na které se paruky nasazují.

Ale nejúžasnější objev bylo třiatřicet těch nejkrásnějších šátků a šálků, jaké kdy Felicia viděla. Vuitton a Armani a Chanel a Escada a další, o nichž nikdy neslyšela. Počítala je, protože ještě nikdy neviděla tolik nádherného, ručně malovaného hedvábí pohromadě.

V pokoji nebyl jediný kousek pánského oblečení, ani jediná ponožka.

Felicii napadlo, jestli Nick náhodou není oděvní návrhář. Nebo je možná ženatý s herečkou, která cestuje a potřebuje všechny tyto proměny.

Žena s velkou postavou a možná i herečka slavného jména. Felicia se nechala unést představami: vysoká, plnoštíhlá, určitě blondýna. Velká, ale pevná a se správnými tvary. Nickovi patří uznání, že netrval na štíhlé modelce.

Felicia byla dřív hodně štíhlá, měla velikost šest. Po porodu se skoro vrátila na svou původní váhu, ale ani za pětadvacet měsíců se nedokázala úplně zbavit nadbytečného bříška, a dávala proto přednost volným tričkům.

S Nickovou oslnivou manželkou se určitě nemohla měřit.

Hloupé myšlenky!

Jako ty fantazie, které se v její hlavě spřádaly minulou noc.

Ležela v posteli a doufala, že Emilio bude spát celou noc. Myslela na Stuarta ve Fallujahu. Naposledy s ním mluvila před třemi týdny a odmítala poslouchat nejnovější zprávy, protože zprávy jen všechno zhoršovaly.

Stuartova tvář pomalu bledla.

Na její místo se vkrádala Nickova.

Felicia se cítila hloupě a styděla se.

Snažila se představy zaplašit, ale pořád se vracely a ona jim nakonec podlehla.

Ona a Nick.

Začíná to jako přátelství, úplně nevinné, oba jsou slušní lidé.

Oni dva ve vanilkově žlutém domě. Krásný, teplý slunečný den.

Ona vytírá, utírá prach, zametá kolem domu.

Pak uklidí u bazénu a smetí namete na lopatku. Je tak horko. Sundá si tričko. Pod ním má krátký černý živůtek. Ten, který si na Stuartovo přání oblékala před tím, než se…

Z nějakého důvodu si ho vzala do práce.

Bez podprsenky.

Protáhla se. Pak se předklonila a na chvíli nabídla pohled na svá rozhoupaná ňadra.

To je v pořádku, nikdo tam není.

Ale ano, je.

Nick. Leží pod palmou a čte si knihu.

Má na sobě plavky, nic jiného. Hezké tělo, ani deko tuku navíc.

Vidí ji a usmívá se.

Ona se usmívá taky, plaše.

Pohledem sjede k plavkám.

Och. Toho si nelze nevšimnout.

Nick se začervená. Pokusí se zakrýt důkaz knihou.

Ona se usměje. Pomalu, velmi pomalu k němu přistoupí.

Oba se snaží udržet nad sebou kontrolu, protože jsou slušní lidé.

Ale…

Felicia si vybavila představy z minulé noci a zahořely jí tváře. Podlomila se jí kolena.

Z rohového pokoje s hračkami se ozval dětský pláč.

Díkybohu za vyrušení.

Na konci třetího dne se Nick vrátil domů kolem páté. Pískal si, vypadal šťastný a nesl velkou hnědou koženou tašku, možná diplomatku nebo něco podobného, co používají muži.

„Mám vám ji taky zabalit?“ zeptala se Felicia.

„To není třeba. Vypadá to, že jste s prací docela pokročila, Felicie.“

To ano. Probrala už většinu oblečení, vše poskládala a uspořádala podle barvy a materiálu.

Byla na sebe pyšná. „Hedvábí k hedvábí, bavlnu k bavlně.“

Odměnou byl úsměv, plný zářivě bílých zubů. Nick si sundal brýle a pohlédl na ni jasnýma hnědýma očima.

Felicii se líbil pocit, že může někoho potěšit. Její vlastní štěstí bylo jen prchavé, věděla, že Stuart píše tak často, jak může, ale…

„Proč si neuděláte přestávku?“ zeptal se Nick.

Chladnými prsty jí přejel po šíji. Kdy se mu podařilo přistoupit k ní tak blízko, aby to mohl udělat?

Felicia se trochu odtáhla. Cítila, jak jí hoří tváře. Napadlo ji, jestli udělala něco, podle čeho by poznal, co se jí honí hlavou…

Nickův úsměv se zkřivil. „Projdu si tyhle krabice a uvidím, jestli je třeba něco změnit.“

„Doufám, že pro mě máte ještě další práci,“ řekla Felicia. „Jste skvělý šéf.“

Proč tohle proboha říká?

Nick se rozesmál. „Šéf? Jsme dva lidé, kteří uzavřeli dohodu. Udělejte si přestávku, Felicie. Zajděte si k bazénu, dejte si něco k pití, jste celá zpocená.“

Přejel jí prstem po paži.

Zachvěla se. „Jistě.“

Zavřel za sebou dveře hlavního pokoje a ona odešla do kuchyně. Vzala si láhev dietního broskvového čaje a krabičku jahod, které Nick ráno přinesl spolu s dalším čerstvým ovocem z Country Martu.

Venku se natáhla na plážové lehátko. Stejné, na kterém si představovala Nicka. Protáhla se a po půli lahve a několika jahodách slunce udělalo své.

Když se probudila, obloha už tmavla a podle hodinek zjistila, že spala tři čtvrtě hodiny.

Teď bude muset jet pozdějším autobusem a pak projít ulicemi, kde se občas potulují různé gangy.

Ó můj bože, Emilio neměl večeři!

Tak proč nepláče?

Rozběhla se do pokoje s hračkami.

Emilio tam nebyl.

Zavolala ho jménem.

Uslyšela podivné zvuky. Jako od ptáka, kterému někdo drží křídla.

Z hlavního pokoje.

Rozběhla se tam a uviděla, že dveře jsou zavřené.

Otevřela je. Nick odsunul krabice a vytvořil úzký prostor, ve kterém teď seděl Emilio ve svém kočárku. Obklopený ze tří stran. Jako by ho chtěl někdo zazdít.

Uviděl ji a zakvílel: „Maaamaaa!“

„Ubohý chlapeček, vzbudil se celý rozmrzelý,“ řekl Nick.

Otočila se k němu. A údivem jí spadla čelist.

Nick měl na sobě levandulové nízko istřižené saténové šaty. Živůtek si něčím vycpal, takže se mu pod výstřihem vzdouval.

Pod chlupatým výstřihem.

V uších se mu houpaly fialové náušnice a obličej mu zhyzdila fialová rtěnka a umělé řasy. V kombinaci se strništěm na bradě to vypadalo…, vypadalo…

Otočil se, pohodil boky a zavrtěl zadkem.

Na ni. Pak na Emilia.

„Maaamaaa!“

„Voila,“ řekl Nick. „Trěs chic, non?“

Emilio se rozkřičel.

Z nějakého bláznivého důvodu se Felicia rozesmála.

Nevěděla proč. I když na to pak mnohokrát myslela, nikdy nepochopila proč.

Protože si nemyslela, že je to směšné. Nebylo na tom nic směšného. Byla znechucená a vyděšená a…

Dala to ale najevo smíchem.

A ten Nicka úplně změnil.

A Nick měl zbraň.

36

Strávil jsem většinu dne v Západním dětském lékařském centru, naslouchal jsem Felicii Torresové a pomáhal jsem jí zorientovat se v chodu nemocnice. Pozoroval jsem Emilia.

Chlapeček se pevně držel matky, byl celý napjatý a nepromluvil ani slovo.

Podle doktora Rubena Eaglea, mého starého kamaráda a primáře polikliniky, byl fyzicky v pořádku. Dohodli jsme se, že pro něj bude nejlepší Rochelle Kisslerová, vynikající mladá psycholožka, má bývalá studentka.

Oba jsem je představil Felicii a zůstal jsem u ní, když odešli. Zeptal jsem se jí, jestli chce ještě o něčem mluvit.

„Ne… Jsem hrozně unavená,“

„Máte někoho, kdo by s vámi mohl chvíli zůstat?“

„Má matka,“ řekla. „Žije v Phoenixu, ale když ji požádám, přijede.“

Vytočil jsem číslo a počkal jsem, až se domluvily.

Zavěsila a unaveně se usmála. „Zítra přijede.“

„Nechcete do té doby někoho jiného?“

„Ne, budu v pohodě… Je to od vás hezké.“

„Jsme tu, abychom vám pomáhali.“

Začala se třást.

„Co se děje?“

„To, jak jste to řekl, doktore Delaware. O tom pomáhání. Přesně to on totiž předstíral. Měl to být nějaký špatný vtip?“

Neodpověděl jsem.

„Nikdy jsem mu nevěřila, doktore. Ani minutu od chvíle, co jsem ho poznala.“

Zašli jsme se s Milem odreagovat do jednoho baru na Santa Monice. Bylo jedenáct večer. Milo strávil celý den s Raulem Birem a dalšími dvěma hollywoodskými detektivy. Prohledávali dům na Altair Terrace.

Byla to jedna z nemovitostí, kterou Dale Bright koupil pod jménem Nicholas Heubel. Tou druhou byl srub kousek od Palmdale, ve kterém v koupelně věznil Felicii Torresovou. Nutil ji, ať si představuje, co všechno provádí Emiliovi.

Toho většinou ignoroval. Nechal ho plakat, pak vřískat. Nedal mu jídlo ani vodu. Jen ho pak rychle strčil do přepravní krabice.

Do které udělal několik dírek, aby chlapci umožnil dýchat a prodloužil tak jeho utrpení.

Milo řekl: „Je mi jasné, že bych se měl trápit pomyšlením na to, že jsem zastřelil člověka. Ale Alexi, Bůh mi pomáhej, já si přeju, abych měl v zásobníku víc kulek, které bych do něj mohl vypálit,“

Tři z pěti pokojů na Altair Terrace byly zaplněny upomínkovými předměty. Z rohu půdy byl pěkný výhled na nápis Hollywood. Před garáží stál bílý lexus.

Bentley byl mezitím přemístěn z policejní laboratoře na stejné policejní odtahové parkoviště, kde čekalo na svůj osud auto Kat Shonské.

„Možná ho může používat šéf pro své oficiální vyjížďky,“ řekl jsem.

„Jestli si k nárazníku zapřáhne dva plnokrevníky, bude perfektní.“

V lékárničce Ansella „Dalea“ Brighta se nenacházelo nic silnějšího než aspirin a volně prodejné přípravky na léčbu dutin.

Pod umyvadlem ležela krabice z černého leštěného ořechu, obsahující ampule syntetického testosteronu. Krabice vedle ní byla podobná, jen byla vyrobena z javorového dřeva. Obsahovala podkožní jehly zabalené jednotlivě v plastikovém obalu.

„Píchal si?“ podivil se Milo. „Aby vypadal dobře v šatech?“

Pokrčil jsem rameny.

Milo dopil martini a pověděl mi o pasech s půl tuctem různých totožností, dokumentech, které lemovaly Brightovu cestu z New Yorku do Londýna, pak do Paříže, Lisabonu, zpátky do Anglie, do Irska, Skotska. Jeho poslední evropskou zastávkou byl Curych.

Trammel Dabson byl další ukradená identita. Měl stejné datum narození jako Bright a nešťastný Nicholas Heubel.

Jméno původně patřilo dítěti pohřbenému na hřbitově Morton Hall v Edinburghu.

Bright náhrobek vyleštil a jeho fotografii si vlepil do obrázkového alba.

Do jednoho z patnácti alb.

Kronika života v převlecích.

Suvenýry se neomezovaly jen na papírové výstřižky a obrázky. V malém sklípku vykopaném v kopci za domem objevil Milo tři kufříky s pistolemi, noži, dvěma acetylenovými lampami, silným lanem, chirurgickými rukavicemi a nástroji, skalpely, háčky, retraktory a lahvičkami s jedem.

Další kroniku představovaly novinové ústřižky ze zahraničního tisku.

Nevyřešená vražda domácího z penzionu v jedenáctém pařížském obvodu.

Zmizení oxfordského hostinského, který byl známý svou protivnou povahou.

Článek v portugalštině čekal na přeložení. Ale hodně napovídala zrnitá fotografie podsadité ženy a opakující se slovo „zavražděná“.

Brentwoodský dům sloužil jako zástěrka a neposkytl jediný forenzní důkaz, byla to jen adresa ve vyšší čtvrti, spojená se společenským životem, který chtěl Bright-Heubel vést jakožto finanční poradce. Soraya Hamidpourová už měla pro uprázdněný dům „klienta z byznysu“, který se mohl ihned nastěhovat.

Přístup do Brightová počítače nebyl žádný problém. Neměl žádné kódování a heslo znělo jednoduše „Bright“.

Pevný disk obsahoval většinou finanční soubory – výpočetní algoritmy, záznamy o trendech, propojení na světové burzy – a tu a tam sadistickou pornografii.

Další složka obsahovala pět návrhů prospektu, který „Nicholas St. Heubel III.“ sestavil a opatřil dva roky starým datem. Plánoval spustit Hydro-Worth, kompenzační fond, zaměřený hlavně na obchodování s ropnými komoditami. Bright k němu přiložil svůj nabubřelý životopis, ve kterém lhal, že navštěvoval Eton, Harvard a Wharton, a sám sebe popisoval jako „brilantního taktika a finančního jasnovidce“.

Třeba říct, že jeho chvástání mělo pevné základy. Po příjezdu z New Yorku do Londýna použil svá falešná doporučení a získal místo v makléřské firmě v Londýně. Naučil se předvídat pohyby akcií tak dobře, že si vydělal ohromné prémie a dostal pochvalný dopis od ředitele.

O osmnáct měsíců později skončil ve firmě a investoval sám za sebe. Jedenáct let poté, co zdědil jeden a tři čtvrtě milionu dolarů, se jeho úspory vyšplhaly na něco přes sedm milionů.

Plus konto ve švýcarské bance, zatím nepřístupné.

Se Švýcarskem souviselo ještě něco: na zadní straně jednoho alba byla nalepena úhledně napsaná účtenka z kliniky v Luganu. Neuváděla nic konkrétního a částka po přepočtu ze švýcarských franků činila padesát pět tisíc dolarů.

„Možná měl problém s drogami a léčil se v nějakém tom odvykacím centru, dobře skrytém před očima zvědavců,“ řekl Milo. „Ale kromě té jeho sbírky dámského oblečení jsme nenašli nic divného.“

„Možná byla ta kúra úspěšná,“ řekl jsem. „Pokud ano, nepřineslo to společnosti nic dobrého.“

„Co tím myslíš?“

„Vyčistil si hlavu natolik, aby začal připravovat o hlavu jiné.“

Ale Nicholas St. Heubel III. i přes svou finanční bystrost nezískal jediného klienta a Hydro-Worth zůstal jen v plánech.

„Byl navenek okouzlující,“ řekl jsem, „ale je možné, že když ho lidé poznali blíž, polekali se ho stejně jako ty dvě sestry.“

„Choval se nepřirozeně laskavě.“

„Bral svět jen jako svou zábavu.“

„Raul našel poznámku, kterou napsal na zadní stranu vytištěného prospektu. ‚Je čas změnit životní styl, nechat jen to, co je důležité.‘“

„Ujasnil si své priority,“ řekl jsem.

„Což znamenalo další hrozbu pro společnost,“ dodal Milo.

Seděli jsme u druhé rundy a klábosili. Přerušil nás Milúv telefon, vibrující na barovém pultu.

Kvůli zvukové kulise, o kterou se starali návštěvníci baru, a záznamu fotbalového zápasu na ESPN Classic nebyl vůbec slyšet.

Milo se díval, jak telefon poskakuje jako mexická fazole, polkl olivu a zvedl ho.

„Sturgis… Jste noční pták, doktore… Cože? O Bože… Máte mé uznání, doktore. Ještě něco? Pravda…, zeptám se ho. Dík, že jste mi dal vědět.“

Vyprázdnil sklenici a mávnutím ruky požádal o další.

„Který doktor to byl?“ zeptal jsem se.

„Steinberg, koroner. Pitva pana Dalea se dostala mezi nejvyšší priority. Příkaz od šéfa.“

„Kvůli těm několika dírám po kulkách byla nutná pitva?“

„Střelbě, do které je zapleten policista, se vždy věnuje maximální pozornost,“ prohlásil, jako by mluvil o někom jiném.

Servírka před něj postavila naplněnou skleničku. Milo upil. Zamumlal si něco, čemu jsem nerozuměl.

„Cože?“

Postavil sklenici na stůl a začal otáčet stopkou. „Ukázalo se, že Dale-Nick-pan Výstředník nemá koule. Doslova. Má je chirurgicky odstraněné, pěkná čistá práce a dokonalé zhojení.“

„Na té švýcarské klinice.“

„Slyšel jsem, že tam ti za peníze udělají cokoli.“

„Zaplatil si, aby ho vykastrovali,“ řekl jsem. „A přitom bere testosteron, aby zůstal mužem.“

„Bezpochyby máš nějaké vysvětlení založené na vzdělání a zkušenostech.“

Na televizní obrazovce, která visela nad námi, se právě nějakému hráči povedl třicetimetrový únik zakončený touchdownem.

I když nešlo o přímý přenos, jeho kousek vyvolal v baru salvu ovací.

„Mohl bych vyslovit teorii, že chtěl mít nad sebou maximální kontrolu. Mohl si regulovat dávky a užívat si jejich změnu nebo vysazení.“

„Ale?“

Přitáhl jsem barmanovu pozornost. Ukázal jsem na Milovu sklenici.

„Pro mě taky,“ zamumlal jsem.

37

Dva dny po záchraně Felicie a Emilia Torresových byl Milo povolán do šéfovy kanceláře. Očekával uznalé poplácání po rameni za vyřešený případ.

Ráno jsme spolu byli v kanceláři koronera a doprovodil jsem ho i do Parkerova centra.

Soudního patologa požádali, aby provedl také psychologický rozbor, a on chtěl slyšet můj profesionální názor na to, co mohlo Ansella „Dalea“ Brighta vést k dobrovolnému zmrzačení, manipulaci s hormony a fascinaci „zvráceným altruismem“.

Vysypal jsem ze sebe několik vět plných žargonu, které zřejmě všechny přítomné uspokojily.

Milo zastavil na parkovišti pro personál a řekl: „Nechceš jít se mnou? Jeho Blahorodí tě pravděpodobně rádo uvidí.“

„Pravděpodobně?“

„I on má své dny.“

„Děkuji za pozvání, ale raději půjdu na chvíli na čerstvý vzduch.“

Vešel do budovy a já jsem se vydal na procházku. Kolem toho nebylo příliš k vidění, ale podzimní vzduch byl na zdejší podmínky překvapivě čistý a bezdomovci, které jsem minul, vypadali neškodně a klidně.

O půl hodiny později jsem byl zpátky u budovy ústředí. Milo přecházel kolem vchodu jako tygr v kleci.

„Byl jsi tam dlouho?“

„Dvacet minut.“

„To nebyla moc dlouhá schůzka,“ řekl jsem opatrně.

„To, co Cuz Jackson tvrdil o těch údajných tělech, se ukázalo jako naprostý výmysl. Jediné, co teď Texas brzdí, aby mu nenapíchli žílu, je Antoine.“ Ukázal na sebe prstem a stáhl obočí. „Udělejte s tím něco, poručíku,“ parodoval.

„O Brightovi ani slovo?“

„Ale jo. ‚Ten zasraný milovník ženských šatů dostal, co si zasloužil.‘“

Zpátky do Hollywood Hills.

Milo od setmění sledoval dům Wilsona Gooda.

V noci se nic nestalo a následující den taky ne. Na vysoko položené slunné ulici bylo těžké najít nějaký úkryt, ale Milo beztak nedoufal v úspěch.

Druhou noc jsem se nabídl, že mu přijdu dělat společnost.

„Nevíš co s časem?“ zeptal se.

„Tak podobně.“

Ráno zavolala sekretářka pana Dot-coma a oznámila, že její šéf „má v úmyslu během tří dnů navštívit svého dodavatele“. Robin pracovala dlouho do noci, aby mandolínu dokončila.

„Nevadí ti, když tady sedíš?“

„Můžu ti podávat nástroje.“

„Když se dostaneš do určité nálady, pak všechno, co řekneš, zní lákavě.“

„Ale problém je…“

„Absolutně nic.“

Zaparkoval jsem auto na jižním konci ulice, ve které bydlel Wilson Good. Dost blízko, abych mohl z bezpečné vzdálenosti pozorovat dům a elektrický plot, který střežil přístup k domu. Několik nízkonapěťových žárovek vytvářelo neužitečné ostrůvky světla. Většina okolí domu byla ponořena do tmy.

„Kde máš svůj red bull?“

„Pil jsem celý den kafe.“

Uvelebili jsme se v očekávání dlouhé noci.

Nebylo třeba. O dvě minuty později se za plotem něco pohnulo.

Muž byl v pasti. Stáhl se do rohu a ignoroval Milovy příkazy, aby se ukázal. Schoulil se a snažil se vypadat co nejmenší.

Milo ustoupil ze zorného pole a zvedl pistoli. Ten týden používal zbraň mnohem víc než za několik předchozích měsíců dohromady. „Vylezte, člověče. Chci si vás prohlédnout.“

Byl slyšet jen hukot z dálnice.

„Dejte ruce za hlavu a vyjděte pozpátku k místu, odkud mluvím. Hned.“

Uslyšeli jsme jen vzdálené zahoukání nákladního auta.

Milo opakoval příkaz hlasitěji.

Nic.

„Uvědomte si, příteli, že tak nebo tak budete nakonec muset vyjít ven.“

Ticho.

„Máte rád požární hadice?“

Odpovědí byl jen bzukot vzdáleného silničního provozu.

Milo telefonem přivolal hollywoodská hlídková auta a zámečníka. Přijelo celkem pět policistů pod velením seržanta, který vyhodnotil situaci a řekl: „Není mi jasné, co bychom s tím měli dělat.“

Zámečník se objevil o deset minut později. Zamžoural na plot a znejistěl. „Je ozbrojený?“

„Nevím.“

„Co po mně vlastně chcete? Tohle je elektrický plot a s tím já nic neudělám.“

„Máte nějaký návrh?“

„Použijte taktickou jadernou střelu.“

„Haha, děkuji.“

„Rádo se stalo. Můžu jít?“

Pět minut se nedělo nic. Pak Milo zavolal. „Jste připraven na šplhání?“

Bez odpovědi.

„Člověče, jste zatčen, ať vylezete po dobrém nebo po zlém.“

Seržant se ozval. „Možná je hluchý. Loni v centru zastřelili němého kluka, byl z toho velký průšvih.“

Milo pokračoval ve svém monologu. Střídal přemlouvání a výhrůžky.

Když řekl „Dobrá, přineste slzný plyn“, hlas zpoza plotu odpověděl: „Vyjdu ven.“

Postava došla do středu oplocené plochy. Měsíční světlo napůl zalilo její tvář.

Byl to hubený, až vyzáblý černoch. Měl rozcuchané vlasy, ježatou bradku a pytlovité oblečení.

„Dejte ruce nad hlavu,“

Kostnaté ruce se rychle zvedly.

„Otočte se a pojďte směrem ke mně. Opřete se rukama o bránu.“

„Znám postup,“ řekl muž.

Milo mu připoutal obě ruce k pletivu.

„Myslel jsem, že mě chcete mít venku. Vlezl jsem dovnitř, vylezu i ven.“

Milo se otočil k seržantovi. „Někde uvnitř by mělo být ruční ovládání. Máte někoho v dobré kondici?“

„Nějakého Tarzana?“ usmál se seržant.

Ozvala se drobná podsaditá policistka. „Dělávala jsem gymnastiku.“

„Tak do toho, strážníku Kylie.“

Po několika nezdařených pokusech se Kylie podařilo zachytit pletiva. O pár vteřin později se vydrápala nahoru a přelezla na druhou stranu. „Tady to je, přímo na schránce.“

Milo promluvil k připoutanému muži. „Pozorně mě poslouchejte: Ta vrata se teď otevřou. Pohybujte se zároveň s nimi, nezačněte panikařit.“

„Nikdy nepanikařím.“

„Jste ztělesnění klidu.“

„To taky.“

Muž, odpoutaný od vrat a znovu spoutaný, hleděl do otevřeného prostru.

Milo poslal uniformované policisty pryč a usadil ho na obrubník.

„Konečně se setkáváme, Bradley.“

Bradley Maisonette svěsil hlavu.

„Přišel jste navštívit starého kámoše Willa? Zajímavý způsob návštěvy.“

„Vy mě znáte?“ podivil se Maisonette. „Já vás totiž neznám.“

„Hledal jsem vás, pane Maisonette.“

Zdvořilostní oslovení s Maisonettem škublo. Usmál se. „Chvíli vám trvalo, než jste mě našli,“

„Gratuluji. Pojďme si promluvit.“

„Jak jste mě hledali?“ zeptal se Maisonette. „Chci říct kde? Jaké máte postupy? Vždyť žiju všem na očích, počestným životem na Čtvrté ulici.“

„Ve stanovém městečku?“

Maisonettův úsměv odhalil zkažené zuby. „My tomu říkáme chodníkové předměstí. Bývám tam každou chvíli, stačilo se jen zeptat. Stačilo někomu něco podstrčit, leckterý feťák by mě s radostí prodal.“

Mluvil potichu a zřetelně. Šaty měl rozedrané, ale po telefonu by si ho člověk představil jako kultivovaného muže.

„Váš sociální kurátor ví, kde se pohybujete?“

Bradley Maisonette se rozesmál. „Ten? S tím já se nebavím.“

Vzali jsme Maisonetta na hollywoodskou stanici.

„Z čeho jsem obviněn?“ zeptal se.

„Rovnou vám můžu říct, že ze vstupu na cizí pozemek, pokusu o vloupání a odporu při zatýkání. Dejte mi ještě chvilku a přijdu na další přestupky.“

„To jsou drobnosti. S tím si poradím.“

„To nebude potřeba, pokud s námi budete mluvit.“

„To je tak jednoduché?“

„Proč by ne?“

„Nic není nikdy jednoduché.“

Maisonette skončil ve stejné vyšetřovací místnosti, kterou předtím zaplnila Tasha vůní květinového parfému a tělového mléka. Z Maisonetta vycházel nakyslý zápach nemytého těla. Stejný odér po sobě zanechal v mé seville.

Začenichal a zamračil se, jako by si poprvé uvědomil svůj pach.

Milo mu nabídl něco k pití.

Maisonette řekl: „Dám si steak. Hovězí medailonky, středně propečené, uvnitř krvavé a křupavé na povrchu, a k nim pěkně osmaženou cibulku. Césarův salát jako předkrm, dressing zvlášť. Červené víno. Kalifornské mám raději než francouzské – rulandské šedé.“

„Spolupracujte, Bradley, a objednám vám kaviár.“

„Ten nenávidím. Chutná jako hnis.“

„Nabízejí vám ho často?“

Maisonette se usmál.

„Proč jste se pokoušel vloupat do Wilsonova domu?“

„Nikdo se nikam nevloupal.“

V jasném světle vypadala Maisonettova pokožka sinalá, vrásčitá, poznamenaná sluncem. Propadlé oči lemovala zarudlá víčka. Bylo mu jednatřicet let, ale mohl by se vydávat za svého otce. Jeho paže zdobila hrubá tetování, která však nedokázala zakrýt mučené žíly a zatvrdliny.

„Co jste tam dělal?“ zeptal se Milo.

„Zkoušel jsem kontaktovat Willa.“

„Proč?“

„Zavolal mě.“

„Kdy?“

„Minulý týden.“

„Máte telefon?“

„Nic takového jsem neříkal,“ opravil ho Maisonette. „Poslal svou přítelkyni na Čtvrtou ulici a ona mě k němu pozvala. Řekla, že si se mnou Will potřebuje promluvit.“

„O čem?“

„To mi neřekla.“

„Přesto jste přišel.“

„O týden později.“

„Nemusela vám říkat žádný důvod. Znal jste ho,“ řekl Milo.

Maisonettovi se vzdorně blýsklo v očích.

„No co, k čertu,“ řekl nakonec a pomalu, unaveně přikývl.

„O co jde?“ zeptal se Milo.

„O Twana,“ řekl Maisonette. „Willa a mě nic jiného nespojuje.“

„Will Good chtěl mluvit o Antoinu Beverlym?“

„Právě naopak. Ta jeho přítelkyně povídala, že se Will chce se mnou domluvit, abychom o něm nemluvili. Chtěl mi to vysvětlit osobně.“

„Jak vypadá ta jeho přítelkyně?“

„Běloška, pihovatá, říká si Andy.“

„Tak to je jeho žena,“ řekl jsem.

„Věříte všemu, co slyšíte?“ usmál se Maisonette.

„Proč by v tomhle lhala?“ zeptal se Milo.

„Will s ní žije už deset let. Trénuje tým v církevní škole, takže potřeboval vypadat ctihodně. Proto knězi řekl, že je ženatý. Nikdy se ale nevzali.“

„Deset let?“

„Will patří k těm chlapům, co se bojí závazku,“ řekl Maisonette.

„Jste vy dva spolu v pravidelném kontaktu?“

„V pravidelném ne. Vídáme se jen tu a tam.“

„Kdy to bylo naposledy?“

„Už je to nějakou dobu, nevedu si deník.“

„Roky? Měsíce?“

„Možná rok,“ řekl Maisonette. „Tehdy byla důvodem půjčka. Potřeboval jsem se postavit na nohy.“

„Will vám pomohl?“

„Jasně, že ano.“

„Dobrý přítel.“

„Známe se už dlouho.“

„Pojďme se vrátit do přítomnosti. Falešná manželka Andrea za vámi přišla, aby vám řekla, že vám Good zaplatí, když nebudete mluvit o Twanovi.“

„Stejně bych to neudělal,“ řekl Maisonette. „Nemluvil bych o něm. Zavolal jsem Willovi, ale nezvedal to. Tím to pro mě zhaslo.“

„Proč začal mít Will najednou strach, že budete mluvit?“ Maisonette se usmál. „Proč se ptáte, když znáte odpověď?“

„Rád si poslechnu tu vaši.“

„Protože ze skříně vypadli kostlivci.“

„Antoinův případ byl znovu otevřen.“

Maisonette přikývl.

„Po Andreině návštěvě jste dostal strach.“

Maisonette se na něj dotčeně podíval.

Milo řekl: „Bradley, já nejsem tak hloupý, jak vypadám. Na Čtvrté ulici jsem byl několikrát. Místní obyvatelé mi řekli, že jste někde v trapu.“

Použil malou neškodnou lež. Nebylo to na něm vůbec znát.

Maisonette pokrčil rameny. „Občas jsem se potuloval kolem. Nehledal jste dost pečlivě.“

„Tak jo,“ uzavřel Milo. „Nakonec jste ale tady a báječně se bavíme. Tak mi řekněte, proč má Will z Antoinovy záležitosti takový strach.“

Maisonette se poškrábal v ohbí zdevastované paže. „Neobviníte mě, platí? Až Willa najdete, potvrdí vám, že mě k sobě pozval, takže jsem se nedopustil neoprávněného vstupu na cizí pozemek, žádný paragraf 459.“

Milo se rozesmál. „Běžně lezete na návštěvu přes plot?“

„Nejprve jsem zazvonil. Myslel jsem, že je doma.“

„Když neotevřel na vaše zvonění, jak mohl být doma?“

„Will se tak chová.“

„Jak?“

„Mívá deprese, zaleze na celé dny do postele, nechce s nikým mluvit ani nikoho vidět. V posledních několika letech je to s ním lepší, bere léky. Má rád svou práci a nechce si dělat problémy. Ale dříve, když jsme byli na vysoké, vynechal spoustu přednášek a pak si půjčoval mé poznámky.“

„Chodili jste spolu na vysokou?“

„Na Kalifornskou státní v Long Beach. Jeden rok, studoval jsem elektroinženýrství. Will si jako hlavní předmět vybral opičárnu.“ Maisonette zamával rukama. „Tělocvik,“ dodal na vysvětlenou.

„Will má za sebou dlouhá léta depresí?“ zeptal jsem se.

„Celá staletí.“

„Začaly před Antoinovou smrtí, nebo až po ní?“

Maisonette zvedl oči ke stropu.

„Je to pro vás těžká otázka, Bradley?“ zeptal se Milo.

Maisonette se otočil. „Dal bych si nějaké jídlo. A kolu. S cukrem, ne dietní.“

„Nejprve odpovězte na otázku.“

Maisonette si chvíli třel dlaně. Pak si vjel rukama do vlasů a potáhl za ně tak silně, že se mu oči změnily v šikmé čárky.

„Před, nebo po?“ opakoval jsem otázku.

„Po.“

„Antoine nešel Willovi z hlavy. Ovlivňovalo to celý jeho život.“

„Teď mluvíte jako cvokař.“

„To se občas stává. Jak Antoine ovlivnil vás?“

„Mě? Já jsem v pohodě.“

„Will ne.“

Maisonette se objal. „Je tu zima, můžete prosím ztlumit klimatizaci?“

„Co Willa tížilo?“ zeptal se Milo. „Provedl něco Twanovi? Provedli jste mu něco společně?“

Maisonette pomalu otočil hlavu. Jeho oči zvlhly slzami. „Tohle si myslíte?“

„Pane Maisonette, mám tady šestnáct let starou vraždu, která vyvolává velký rozruch, jak sám vidíte, a dva údajní přátelé oběti jsou vystrašení jako králíci.“

„Údajní? Tak si poslechněte tohle: Byli jsme nejlepší přátelé. Nejlepší. Nic jsem Antoinovi neprovedl. Ani Will nic Antoinovi neprovedl.“

„Antoine se jen tak vypařil?“

„My jsme to neudělali. Ani Will, ani já.“

„A kdo to udělal?“

Maisonette si prsty zuřivě projížděl vlasy. Na stůl sněžily lupy.

Milo bouchl pěstí do stolu, až rozechvěl kovovou desku. „A už dost s chozením kolem horké kaše. Co se stalo Antoinovi?“

Lomcoval jím vztek. Maisonette ho obdařil dlouhým chladným pohledem. „Nic.“

Milo vyskočil, jako by ho něco bodlo. Naklonil se přes stůl a málem ho svou vahou převrátil. „Šestnáct let, Bradley. Antoinovi rodiče žijí s takovou bolestí, jakou si nikdo nedokáže představit. Vy a váš takzvaný přítel jste byli na pohřbu, předstírali jste, jak jste zdrcení. Šestnáct zasraných let.“

Maisonettova vychrtlá tělesná schránka se začala třást.

„Vybalte to!“

Maisonette svěsil hlavu. „Prokletý Will.“

„Will něco provedl?“

„Will mě zapřísahal.“

„K čemu?“

„Abych mlčel. Ne kvůli tomu, že bychom něco provedli. Kvůli něčemu, co se stalo jemu.“

Odmlčel se.

„A mně.“

38

Ten muž se jmenoval Howard Ingles Zint.

Jiným jménem Floyd Cooper Zindt. Neboli Zane Lee Cooper. Neboli Howard Cooper Sayder.

Před šestnácti lety byl údajně obchodním zástupcem pro Západní pobřeží a pracoval pro Mládí v akci. Ukázalo se však, že společnost, která zanikla před deseti lety, byla jen podvod. Vybírala peníze za předplatné časopisů, které pak většinou nedošly.

Zint se do L. A. přistěhoval v květnu, když ukončil štaci v Tucsonu. Začal nabírat studenty z místních škol. Orientoval se na děti z národnostních menšin. Používal rasistickou logiku, že tmavá pleť rovná se chudoba a že chudoba motivuje. Když se Antoine, Will a Bradley se Zintem setkali, byl to uhlazený pětatřicátník, mluvil vytříbeným jazykem a sám sebe popisoval jako „bývalého vysokoškolského atleta“, který dokáže prodat cokoli.

Teď z něj byl muž středního věku, obyvatel věznice Supermax ve Florence v Coloradu.

Ze snímku na nás hledělo vyzáblé strašidlo s bílým vousem a mrtvýma očima.

To s člověkem udělá třiadvacet hodin denně strávených v cele. Zvlášť když ho čeká ještě devadesát dva let ze stoletého trestu odnětí svobody za únosy, bití, pořezání a obtěžování spousty chlapců.

Před šestnácti lety zatím Zint nepoužíval násilí. Spokojil se se svedením své kořisti penězi a sliby videoher, běžeckých bot, sportovního oblečení. U starších hochů používal jako lákadlo domluvení schůzky s „rajcovní kočkou“.

V L. A. to začalo jednoduše: Zint vyzvedl na rohu tři rozesmáté kluky černé pleti, vyznačil jim prodejní trasu a na konci směny je opět posbíral. Dával jim peníze, i když to bylo proti pravidlům.

Když si vybudoval dostatečnou důvěru, začal je vyzvedávat dříve, vždy jen jednoho z nich, nabídl jim ledové plechovky piva, čerstvě ubalené jointy a pilulky, které byly podle jeho slov „jen na uvolnění“.

Dostali další peníze, pak Zint pustil z dunících reproduktorů hudbu, díval se a usmíval se, zatímco se hochů zmocňovalo opojení.

„Chci tím říct,“ řekl Bradley Maisonette, „že dokonce ani teď si nemůžu být stoprocentně jistý, že se to skutečně stalo. I když ano, vím, že se to stalo. Možná bych sám k tomu závěru nikdy nedošel. Nevím, opravdu nevím.“

„Když vám to ale Will pověděl…,“ napověděl jsem.

„Pověděl mi to po tom, co chtěl skočit z mola na Long Beach. Ve druhém semestru. Zadržel jsem ho, musel jsem se s ním rvát, byl odjakživa větší a těžší než já. Zeptal jsem se ho, co to sakra dělá. A tehdy mi to pověděl.“

Zhluboka se nadechl.

„Zachránil jsem mu život, a co myslíte, že udělal, když domluvil? Odtáhl se ode mě a praštil mě.“ Promnul si čelist. „Zeptal jsem se ho: ‚Člověče, co blázníš?‘ Odpověděl mi: ‚Podělal jsi to, můj život nestojí za záchranu.‘“

Bradley Maisonette si ukázal na oči. „Dospělý chlap a plakal jako malé dítě.“

„Pověděl vám, co mu Zint udělal, a vy jste si vzpomněl,“ řekl jsem.

„Vždycky jsem to tušil, jen jsem to držel… jako za oponou. Jak jsem poslouchal Willa, vzpomínky se probudily. Jako by někdo tu oponu odtáhl.“

„Řekl jste to Willovi?“

„Tehdy ne, určitě ne, bylo to moc… šokující. Ten týden byly závěrečné zkoušky. Will byl celou dobu v depresi, půjčoval si mé poznámky, celý test z angličtiny opsal ode mě. Vypadal hrozně.

O ano, ty deprese začaly po Twanovi, hned po něm, mělo mi to dojít, ale…“

„Nakonec jste Willovi řekl, co se vám stalo.“

„Jo.“ Potřásl hlavou. „Minulost nás dostihla. Will to nepřekonal, já ano. On ode mě opisoval a podváděl u zkoušek, a přesto skončil jako pan Úctyhodný.“ Rozhodil ruce. „A já takhle.“

„Ale teď jste promluvil, Bradley. Jste dobrý člověk,“ řekl Milo.

„Jo, mám svatozář.“

„Co se stalo Twanovi?“

„Co by se stalo? Odešel se Zintem a už se nevrátil. Vešel do Zintova karavanu a karavan odjel. To bylo nezvyklé, protože Zint obvykle zaparkoval v tiché ulici a uspořádal večírek. Ten karavan byl jako jeho dům. Měl tam všechno, jídlo, pití, knihy, hry, různé sračky.“

„Ten den změnil Zint styl a odjel.“

„Neptejte se kam. Tu otázku jsem si kladl celých šestnáct let.“

Maisonette vyskočil, došel do rohu, opřel se čelem o zeď a chvíli tak zůstal. Pak se vrátil ke stolu, svěsil hlavu a zavřel oči.

Pohyboval rty. Po chvíli z nich vyšel zvuk. „Bylo to poprvé.“

„Poprvé, co Twan nastoupil do toho karavanu?“ ujistil jsem se.

Maisonette přikývl. Jeho vlasy se dotkly stolu. „Twan mu nevěřil. Twan byl chytřejší než my. Ale ten den…“

Pevně sevřel víčka. „Bože, to je tak…“ Plácl se rukou přes tvář.

Milo se dotkl jeho ramene. „Děláte správnou věc.“

Maisonette se posadil. Hleděl kamsi do dáli. Propadlé tváře se chvěly. Oči měl červené a vlhké. „Twan tam šel, protože jsme mu řekli, že je to super. Zint nám dal padesát babek, abychom Twana přesvědčili, že je to super. Will si nechtěl připustit, co se mu stalo, a já taky ne. Řekli jsme Twanovi, že je to super, a on vešel do toho karavanu a my jsme ho už nikdy neviděli. A teď neexistuje nikdo, kdo by mi mohl odpustit.“

Howard Zint, diabetik, HIV pozitivní, s námi uzavřel dohodu z lůžka na vězeňské ošetřovně.

Dvě sladké tyčinky měsíčně navíc a žádný další trest.

Příběh vypověděl stručně, bez emocí.

Antoine Beverly odolal Zintově předehře a pokusil se z karavanu utéct. Zint ho uhodil do tváře, Antoine spadl dozadu a hlavou narazil do miniaturního hracího automatu, který si Zint zrovna koupil.

Zint odjel do neobydlené divočiny severně od ropných polí na La Cienega a chlapcovo tělo zakopal v přesypu, kdesi na východním okraji dnešní rekreační oblasti Kenneth Hahn.

I o šestnáct let později dokázal nakreslit mapku.

Územní výstavba na některých místech krajinu rozťala, jinde ji zvedla. Chvíli trvalo, než bylo místo podle mapky nalezeno.

Kosti.

Pitva neprokázala žádné závažnější poranění lebky, zato však odhalila vícečetné řezné rány na Antoinových žebrech.

Zint v sobě nezapřel věčného lháře. Uchýlil se ke lži, která měla minimalizovat jeho vinu.

Rozhořely se debaty, jestli zrušit dohodu a poslat ho k soudu za vraždu.

Sharna a Gordon Beverlyovi jednohlasně prohlásili: „Vraťte nám Antoinovy kosti a nechte nás být.“

Pohřeb se konal jedno krásné podzimní ráno. Dostavilo se přes dvě stě přátel, příbuzných a kondolujících, a také očekávaná suita politiků, novinářů a čumilů shánějících senzace.

Bradleyho Maisonetta ani Wilsona Gooda jsme na pohřbu neviděli. Good a Andrea bydleli v motelu v Tarzaně; den před tím, než jsme našli Maisonetta, si odvezli psa a odjeli neznámo kam.

„Doufám, že tam nemají vysoká mola,“ řekl Milo.

Po obřadu jsme se postavili do fronty, abychom vyjádřili soustrast.

Gordon Beverly nám stiskl ruce a pak se pohnul, jako by nás chtěl obejmout, ale zarazil se.

Sharna Beverlyová si odhrnula z obličeje závoj. Její obličej byl jako mahagonová řezba, oči měla jasné a suché.

„Dokázal jste to, poručíku.“

Vzala Milovu hlavu do dlaní a na každou tvář mu vtiskla polibek. Pak si znovu zahalila tvář závojem.

Otočila se a čekala na dalšího kondolujícího v řadě.

39

Robin pracovala celou noc a měla mandolínu v kupě a nalakovanou šest hodin před plánovaným příjezdem svého mecenáše. Zabalila ji do zeleného sametu a odnesla do jídelny. „Nádhera,“ zhodnotil jsem ji.

„Právě volal, je na cestě.“

Robin se osprchovala, vysušila si kudrliny ručníkem, zavrhla make-up a oblékla si hnědé šaty po kolena. Už léta jsem takové na nikom neviděl.

„Já vím,“ řekla.

„Co víš?“

„Není to přesně to, co by si oblékla Audrey.“

Pohrála si s vlasy.

Uvařil jsem kávu.

„Je bez kofeinu, že ano?“ ujistila se.

Pokusil jsem se ji zabavit hádankami.

Jakým autem přijede?

Vyhledal jsem si na internetu společnost Dot-com, kterou pomohl vybudovat. Bylo mu jednatřicet let, měl titul ze Stanfordu a jeho síť měla hodnotu čtyři sta sedmdesát pět milionů dolarů. „Myslela jsem si, že je to méně.“

„Tak jaké má auto?“

„Kdoví?“

„Co myslíš ty, blondýnko?“

Blanche vzhlédla a usmála se.

„Může mít cokoli – od jednoho extrému ke druhému,“ řekla Robin.

„Což v praxi znamená?“

„Ferrari nebo hybrid.“

Bentley nebo Volkswagen minibus.

Zapípal kávovar. Naplnil jsem dva šálky. Upila doušek a zamumlala: „Jsem pěkný slaboch.“ Vstala a rozhrnula závěsy.

„Je tam krásně,“ řekla. „Můžu stejně dobře čekat venku.“

„Chceš si vzít ven i kávu?“

„Promiň – cože? Ó jistě, díky.“

Odpověď zněla: modrá dodávka Ford Encoline.

Z auta vystoupil velký muž, oblečený v černých džínsech a tričku s logem společnosti Dot-com.

Všiml si, že sedíme na terase. Chvíli si prohlížel dům. Obešel dodávku k zadním dveřím.

„Svalovec,“ konstatoval jsem. „Pro případ, že by ses nechtěla zboží vzdát.“

Obr otevřel zadní dveře. Vysunula se elektricky ovládaná plošina. Muž natáhl ruku do auta a vyvezl ven invalidní vozík.

Muž sedící na vozíku byl drobný, bledý, ostříhaný na ježka a měl dětský obličej.

Byl oblečený v černém tričku se stejným logem a v modrých džínsech. Jejich nohavice byly skoro prázdné. Když vozík sjížděl z rampy, tělo na něm se svezlo ke straně. Kolem pasu ho přidržoval kožený řemen.

Jedním prstem stiskl knoflík. Vozík se rozjel dopředu. Zastavil se.

Muž zvedl hlavu k domu, stejně jako předtím jeho řidič.

Pohledem hodnotil strmé kamenné schody, které vedly na terasu. Na druhé straně byla stejně strmá kamenitá a travnatá pěšina.

Mě i Robin to místo upoutalo právě kvůli tomu svahu. Dělali jsme si legraci, že až jednou zestárneme, budeme si muset postavit výtah.

Muž na vozíku se usmál.

Robin se rozběhla dolů.

Představila mě.

Muž na vozíku řekl: „Rád vás poznávám, Alexi. Jsem Dave Simmons.“

Nebyl jsem si jistý, co s rukou. Nejistě jsem ji natáhl kousek před sebe.

Dave Simmons mrkl.

„Dave, omlouvám se, že máme tak špatný přístup k domu,“

„Tom mě vždycky donese, kam potřebuji.“

„To se vsaďte,“ zaburácel Tom.

„Jen si dělám legraci, Tome. Jediné, co potřebuji, je vidět ten mistrovský kousek.“

„Přinesu ji sem.“ Robin odběhla po schodech nahoru.

„Opatrně, ať nezakopnete,“ zavolal za ní Dave. „Nechtěl jsem ji zaskočit, ale obvykle o tom nemluvím. Když mě viděla naposledy, byl jsem slabý, ale držel jsem se a ona si pravděpodobně ničeho nevšimla. Přichází to a odchází. Teď to zrovna přišlo.“

„Roztroušená skleróza?“

„Něco takového.“ Simmons se usmál. Tvář měl hladkou, oči modré a veselé. „Vždycky jsem se chtěl odlišovat, takže teď…, Ach, no ne, to je ale nádhera.“

Robin mu nástroj podala.

„Nemůžu,“ usmál se omluvně. „Mám příliš slabé ruce.“

Přisunula ji k němu blíž.

Zadržel dech. „To je neuvěřitelné, jste čaroděj – tedy čarodějka. Můžete ji prosím otočit…? Koukněte na ten krásný javor. Je z jednoho kusu, nebo nevidím spoj?“

„Z jednoho kusu,“ řekla Robin.

„To muselo být nádherné dřevo…, houslové jádro a ta svislá vlna, která probíhá skrz – jako karamel.“

Simmons krátce zavřel oči. Když je otevřel, napjal se a podařilo se mu dostat hlavu blíž k zrcadlově lesklému povrchu. „Jako tekoucí žhavá řeka… Kde jste našla tak velkolepé dřevo?“

„Jeden starý houslař odešel do důchodu. Měla jsem to dřevo celé roky. Je to jako u vína – čím starší, tím lepší.“

„Jasně, přirozené vysychání,“ řekl Simmons. „Sušárny to zdaleka nedokážou nahradit – dělal jsem si malý průzkum. Je to nádhera, Robin. Děkuji za vyrobení a zvlášť děkuji za to, že jste to zvládla tak rychle. Mám v úmyslu darovat ji hudebníkovi, který si ji nejvíce zaslouží. Uspořádám benefiční akci, budeme mít tombolu. Za lístky se nebude platit a vstupním kritériem bude schopnost zahrát bluegrassovou skladbu na určité úrovni. Angažujeme porotu složenou z virtuosů. Grismana, Statmana nebo někoho stejného kalibru. Co myslíte?“

„To je báječný nápad, Dave.“

„Myslím, že ten nejlepší, Robin. Opravdu jsem měl v úmyslu naučit se hrát, měl jsem dokonce učitele.“ Sotva patrné škubnutí paží bylo náhradou za pokrčení ramen. „Měl jsem dobře sestavený plán.“

„Je mi to tak líto, Dave.“

„Ale no tak, to se prostě stává. A pak se zase stane něco hezkého. Beru život z kladné stránky.“ Věnoval mandolíně dlouhý zasněný pohled. „Absolutně mistrovský kousek. Jsem unesený. Dobrá, Tome, měli bychom jet. Rád jsem vás opět viděl, Robin. Nechte ji u sebe, dokud nepřipravím tu akci. Jestli vás k tomu něco napadne, dejte mi prosím vědět. Moc rád jsem vás poznal, Alexi.“

Tom chytil vozík a začal ho tlačit zpátky k autu.

Robin se za nimi rozběhla. Položila ruku na Simmonsovu paži.

„Ještě jednu věc,“ řekl. „Mohu se zeptat, kdy budete mít zbytek toho kvarteta?“

„Dnes začnu pracovat na mandole.“

„Zdá se vám devět měsíců rozumná doba?“

„Budu hotová dříve, Dave.“

„Čím dříve, tím lépe,“ usmál se Simmons.

KONEC