Kosti

Jonathan Kellerman

Domino (2009)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Anonymní volající měl divný tón v hlase: „V mokřinách je mrtvola. Opravdová mrtvola!“ Bohužel se ukázalo, že to nebyl nevydařený pokus o vtip, ale drsná pravda. V Ptačí mokřině bylo skutečně nalezeno mrtvé tělo mladé ženy. A když policisté vzápětí naleznou kosti několika dalších obětí, je na místo činu povolán detektiv Milo Sturgis.

Zavražděné ženy byly prostitutky – tedy až na poslední oběť, talentovanou muzikantku z východního pobřeží, kterou si najala jako učitelku hudby místní zámožná rodina. Selena Bassová do hrůzného panoptika v mokřině jaksi nezapadá.

Pochybnosti vzbuzuje i skutečnost, že Selenini bohatí zaměstnavatelé nejsou k nalezení. Když vzápětí zmizí i správce jejich domu, všichni se tváří, jako by se tím celá věc vyjasnila. Milo Sturgis a Alex Delaware jsou ovšem daleci toho, aby se nechali uchlácholit snadným řešením. Ponoří se do případu ještě hlouběji a odhalují znepokojivé pravdy o obětech, potenciálních obětech i podezřelých…

Zdroj - nakladatelstvi Domino

Copyright © 2008 by Jonathan Kellerman

Translation © 2009 by Alexandra Kolašínová

Cover design © 2009 by DOMINO

Z anglického originálu BONES,

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 2008,

přeložila Alexandra Kolašínová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2009

ISBN 978-80-7303-474-0

Věnováno Lile

Zvláštní poděkování

Larrymu Malmbergovi a Billu Hodgmanovi

1

Že to dělají všichni, není žádná omluva!

Chyba.

Pokud to dělají všichni, je to přece normální, nebo ne? Když Chance provedl průzkum, došel k názoru, že neudělal vůbec nic špatného.

Hledal na internetu téma podvádění ve škole, protože součástí jeho trestu bylo také napsání eseje.

Zjistil, že podvádí čtyři z pěti studentů – to je celých osmdesát procent.

Pravidlo většiny. Tak, jak jim to bylo řečeno v souvislosti se studiem společenského jednání…, společenské normy.

Společenské normy jsou pojivem, které stmeluje společnost.

Tak to vidíte, vždyť tím přece významně pomáhá společnosti!

Když se o tom pokusil zažertovat před rodiči, ani se nepousmáli.

Stejně jako tehdy, když jim předhazoval občanská práva a hájil se, že ho škola nemůže v žádném případě nutit, aby dělal veřejně prospěšné práce mimo školní pozemek. To je protiústavní. Je čas zavolat Americkou unii občanských svobod.

Po těchto slovech si ho otec ostře změřil. Chance se obrátil k matce, ale ta se mu vyhnula pohledem.

„Unii občanských svobod?“ Otec si silně odkašlal, jako když vykouří příliš mnoho doutníků. „Protože jim rok co rok posíláme významné finanční příspěvky?“ Začal těžce dýchat. „Tohle mi tím chceš říct?“

Chance neodpověděl.

„Ty jsi ale vyčuránek. Tak takhle to zkoušíš? Tak mi dovol, abych ti něco řekl: Podváděl jsi. Tečka. Na takové stížnosti se může svaz vysrat.“

„Steve, kroť se…“

„Nezačínej s tím, Susan. Máme tady sakra velký problém a zdá se, že já jsem jediný, komu to dochází, do prdele.“

Matka stiskla rty a začala si dloubat nehty. Pak se k oběma otočila zády a začala harašit s nádobím na kuchyňské lince.

„Je to jeho problém, Susan, ne náš, a pokud se k tomu nepřizná, můžeme zapomenout na Occidental – nebo kteroukoli jakžtakž slušnou školu.“

„Přiznám se, tati,“ řekl Chance a snažil se nasadit výraz, kterému Sarabeth říká pohled pana Upřímného.

Rozepínala si podprsenku a smála se. Panem Upřímným můžeš balamutit každého kromě mě, Chancy. Já vím, že je to pan Falešný.

Otec na něj beze slova zíral.

„No tak, tati.“ řekl Chance, „aspoň mi připiš k dobru koordinaci očí a rukou.“

Otec vychrlil salvu nadávek a rázně vypochodoval z kuchyně.

„Brzy ho to přejde,“ řekla matka, ale odešla taky.

Chance chvíli počkal, aby měl jistotu, že se ani jeden nevrací zpátky, a pak se usmál.

Měl dobry pocit. Protože koordinace oka a ruky mu tehdy ve škole fungovala perfektně.

Nastavil si telefon, aby místo vyzvánění vibroval, a šikovně si ho strčil do boční kapsy volných cargo kalhot, kterou předtím nacpal různými věcmi, aby na nich mobil ležel jako na malém odkládacím stolku.

Sarabeth seděla tři řady před ním a pomocí textových zpráv mu posílala správné odpovědi na otázky semestrálního testu. Chance byl úplně v klidu, protože věděl, že Shapiro je krátkozraký ňouma, který zůstane sedět za stolem a ničeho si nevšimne.

Koho by napadlo, že do učebny vejde Barclay s nějakým vzkazem pro Shapira, podívá se svým ostrým zrakem dozadu a všimne si, jak Chance nakukuje do kapsy?

Celá třída dělala totéž, všem vibrovaly kapsy, celé se to spustilo zároveň se začátkem testu, protože Shapiro byl nedovtipný trouba, choval se tak celý semestr, byl to neškodný debil, kterému by uniklo, i kdyby do třídy vešla Paris Hiltonová a promenovala se před ním nahá.

Že to dělají všichni, není žádná omluva!

Rumley shlížel dolů přes svůj velký nos, mluvil a tvářil se jako na pohřbu. Ale měla by být, vole, řekl by nejraději Chance.

Místo toho seděl v Rumleyho kanceláři, zmáčknutý mezi svými rodiči jako sardinka, a se skloněnou hlavou se snažil vypadat kajícně. Myslel přitom na pěkně tvarovaný Sarabethin zadek, oblečený v tangách, a Rumley mlel o cti a etice a historii přípravky Shirley Windwardové a o tom, že by mohli informovat přijímací kancelář na Occidentalu a jaké chmurné důsledky pro další Chanceovu studentskou kariéru by to mělo.

Při těch slovech propukla matka v pláč.

Otec jen seděl, tvářil se naštvaně na celý svět, a dokonce se ani nepohnul, aby jí podal kapesníček z papírové krabice na Rumleyho stole, takže to musel udělat Rumley. Musel vstát, naklonit se přes stůl a podat jí kapesník. Na první pohled bylo jasné, jak je kvůli tomu na otce naštvaný.

Pak si Rumley opět sedl a mlel dál.

Chance předstíral, že poslouchá, matka popotahovala a z otcova pohledu vyzařovala chuť někoho praštit. Když Rumley konečně přestal, otec spustil o finančních příspěvcích, které rodina přípravce dává, připomněl Chanceovy výkony v basketbalovém týmu a zmínil se o svém čase věnovaném fotbalovému mužstvu.

Nakonec došli dospělí k dohodě a nasadili formální, spokojené úsměvy. Chance si připadal jako loutka, ale snažil se tvářit vážně. Věděl, že jakýkoli projev veselí nebo radosti by byl velmi špatný tah.

Trest číslo 1: Bude muset napsat test znovu – Shapiro připraví novou verzi.

Trest číslo 2: Nesmí už nosit do školy mobilní telefon.

„Tahle nešťastná událost bude možná mít i pozitivní důsledky, mladý muži.“ řekl Rumley. „Zamyslíme se, jestli tenhle zákaz nerozšířit na celou školu.“

Tak to vidíte, říkal si Chance. Prokázal jsem vám laskavost, takže byste mě neměli trestat, ale zaplatit mi za poradenství.

Zatím je to dobré, blesklo mu hlavou. Myslím, že se z toho dostanu celkem lacino.

Trest číslo 3: Esej. Chance nenáviděl sloh a většinu eseji za něj napsala Sarabeth, ale tentokrát to nepůjde, protože tuhle esej musí napsat ve škole, v Rumleyho kanceláři.

Zatím žádná hrůza.

Pak ale přišel trest číslo 4: „Protože součástí vašeho trestu musí být skutečná zodpovědnost, pane Brandte.“

Otec a matka souhlasili. Ti tři proti němu vyrukovali jako Al-Kajda.

Ano, pane. Musím splatit svůj dluh a učiním tak s maximální snaživostí a pílí.

Schválně zvolil nadnesené výrazy. Otec na něj hleděl s výrazem koho tady chceš oblafnout, spratku, ale na matku a Rumleyho udělala jeho slovníková mluva zjevný dojem.

Rumley opět promluvil.

Veřejně prospěšná činnost. Do hajzlu.

A taky že se v něm ocitl.

Už jedenáctý večer ze svého třicetidenního trestu kroutil v kanceláři organizace Zachraňte mokřinu. Seděl v malé místnosti, kde na stěnách vyblité barvy visely fotografie kačen, různých brouků a jiné havěti. Jediné špinavé okno vyhlíželo na parkoviště, na němž stála pouhá dvě auta – jeho a Duboffovo.

V rohu místnosti ležely hromady samolepek, které měl dávat každému, kdo vejde.

Nikdo ale nešel a Duboff ho tam nechal sedět samotného a běžel zkoumat, jestli globální oteplování nezakroutí kačenám krkem, co rozčiluje ptáky a jak velké pindoury mají brouci a podobné pitominy.

Třicet podělaných nocí, jako je tahle, mu zničí letní prázdniny.

Každý večer od pěti do deseti, místo aby se po škole poflakoval se Sarabeth a svými přáteli. To všechno jen kvůli tomu, co podle společenských norem dělají čtyři lidé z pěti.

Když zazvonil telefon, ignoroval ho. Vždycky, když to předtím zvedl, volal nějaký trouba, který chtěl vědět cestu do mokřin.

Najdi si to na těch zasraných webových stránkách nebo použij MapQuest, pošuku!

Nesměl sice volat ven, ale od včerejška provozoval se Sarabeth sex přes mobilní telefon. Milovala ho teď ještě víc, protože ji nepráskl Rumleymu.

Seděl a upíjel z plechovky kolu, teď už zteplalou. Ucítil v kapse kalhot krabičku kondomů a řekl si později.

Ještě devatenáct takových večerů supermaximálního vězení a začne si připadat jako ti frajeři z Árijského bratrstva.

Dva a půl dalšího zasraného týdne a bude konečně volný, dva a půl týdne svého boje za lidská práva. Podíval se na hodinky. Devět hodin dvacet čtyři minuty. Ještě třicet šest minut a bude moct jít.

Telefon zazvonil.

Ignoroval ho.

Zvonil a zvonil, desetkrát po sobě.

Nechal ho, ať se vyzvoní.

O minutu později zazvonil znovu. Chance napadlo, že by ho měl přece jen zvednout. Co když ho Rumley kontroluje?

Odkašlal si, nasadil hlas pana Upřímného a zvedl sluchátko.

„Zachraňte mokřinu.“

Když mu odpovědělo jen ticho, usmál se. Někdo z jeho kamarádů si z něj dělá legraci. Nejspíš Ethan. Nebo Ben či Jared.

„Hele, kámo,“ řekl. „Co strašíš?“

Odpověděl mu divný syčivý hlas. „Straším?“ Následovalo ještě podivnější zasmání. „To vám tam něco straší. Něco pohřbeného v tom vašem močále.“

„Tak jo, kámo…“

„Sklapni a poslouchej.“

Chance ten tón urazil; cítil, jak mu tvář polévá horko, podobně jako vždy, když se chystal prosmeknout kolem nějakého trapného protihráče a pak ze sebe dělat nevinného, až bude dotyčný kvílet, že byl faulován.

„Jdi do hajzlu, pako.“

Syčivý hlas pokračoval. „Východní strana mokřiny. Jdi se kouknout a uvidíš.“

„Na to se ti můžu…“

„Máte tam mrtvolku,“ přerušil ho syčivý hlas. „Opravdovou, skutečnou mrtvolu.“ Ozval se smích. „Pako.“

Zavěsil dřív, než mu Chance stačil říct, aby si tu svou mrtvolu strčil do…

Hlas ve dveřích řekl: „Nazdar, chlape, jak to jde?“

Chanceovi dosud hořely tváře, ale nasadil výraz pana Upřímného a otočil se za hlasem.

Ve dveřích stál Duboff, oblečený v tričku s nápisem Zachraňte mokřinu, trapných šortkách, které odhalovaly vyzáblá bílá stehna, a v plastových sandálech. A s tou svou pitomou šedivou bradkou.

„Nazdar, pane Duboffe,“ řel Chance.

„Nazdar, chlape.“ Duboff mu zasalutoval sevřenou pěstí. „Měl jsi čas podívat se na volavky, než jsi sem dojel?“

„Ještě ne, pane.“

„Jsou to neuvěřitelná stvoření, člověče. Nádherná. Mají takovéhle rozpětí křídel.“ Rozpažil kostnaté ruce, jak nejvíc to šlo.

Zjevně si mě pleteš s někým, koho to zajímá.

Duboff přistoupil blíž. Hrozně páchl organickým deodorantem, který Chanceovi neustále vnucoval. „Jako pterodaktylové, člověče. Mistři v chytání ryb.“

Ještě před tímhle rozhovorem by byl Chance ochoten tvrdit, že volavka je ryba.

Duboff se přitočil ke stolu a v úsměvu předvedl svoje děsné zuby. „Snobští boháči z Beverly Hills nemají rádi, když k nim volavky přilétají v době hnízdění a žerou jim jejich snobské koi. Koi jsou úchylka. Mutace, výsledek toho, jak lidi zničili hnědé kapry, pohrávali si s DNA, aby dostali ty divoké barvy. Volavky jsou přirozený obraz přírody, jsou brilantní predátoři. Krmí své mladé a starají se o rovnováhu v přírodě. Pěkně ty křupany v Beverly štvou.“

Chance se usmál.

Jeho úsměv možná nebyl dostatečný, protože Duboff se najednou zatvářil nervózně. „Nebydlíš tam, jestli si dobře pamatuju?“

„Ne, pane.“

„Bydlíš v…“

„Brentwoodu.“

„V Brentwoodu,“ řekl Duboff přemýšlivě, jako by se pokoušel vybavit si, co to místo obnáší. „Tví rodiče nechovají koi, že ne?“

„Ne. Nemáme dokonce ani psa.“

„To děláte dobře,“ řekl Duboff a poklepal Chance po rameni. „Je to zotročování. Domácích zvířat, samozřejmě. Celý ten chov domácích mazlíčků není nic jiného než otroctví.“

Nechal ruku položenou na Chanceově rameni. Není náhodou gay?

„Jo,“ přitakal Chance a o kousek uhnul.

Duboff se poškrábal na koleni. Zamračil se a zamnul si růžový vřídek. „Zastavil jsem se u mokřiny, chtěl jsem zkontrolovat koše na odpadky. Něco mě muselo štípnout.“

„Poskytl jste těm malým potvůrkám potravu,“ řekl Chance. „Udělal jste dobrou věc, pane.“

Duboff se na něj upřeně díval a snažil se zjistit, jestli si z něj Chance nedělá legraci.

Chance se ale dál tvářil jako pan Upřímný a Duboff usoudil, že to myslel vážně, a usmál se. „Asi máš pravdu… Zaskočil jsem sem, abych se podíval, jak si vedeš, než ti skončí dnešní šichta.“

„Jsem v pohodě, pane.“

„Dobře, tak pak mazej domů, chlape.“

„Jo, pane, už se mi to blíží ke konci.“

Duboff se usmál. „To ano. V deset to tady zamkni, já přijdu později.“ Cestou ke dveřím se zastavil a ohlédl se. „Děláš šlechetnou věc, Chanci. Ať už tě k tomu dovedly jakékoli okolnosti.“

„Nepochybně, pane.“

„Říkej mi Sile.“

„Tak jo, Sile.“

„Měl bych ještě o něčem vědět?“ zeptal se Duboff.

„Například o čem?“

„Nikdo nevolal, nenechal vzkaz?“

Chance v úsměvu vycenil perfektně bílé zuby, výsledek pětileté péče doktora Wassermana.

„Nic takového, Sile,“ řekl s dokonalou přesvědčivostí.

2

Bob Hemandez potřeboval peníze.

Pouze peníze ho dokázaly vyhnat ven tak časně ráno.

V pět hodin ráno byla Pacifická veřejná skládka zahalená mlhou a vypadala jako jedno z těch ponurých smetišť, která filmaři používají k natáčení scén se sériovými vrahy nebo drogovými dealery. Měla otevřeno čtyřiadvacet hodin denně, ale většina žárovek, které měly osvětlovat uličky mezi jednotlivými částmi, nesvítila, takže licitátor musel použít baterku.

V tuhle noční hodinu nebyl nikdo ještě úplně probuzený, až na toho Asiata. V porovnání s jinými aukcemi, které Bob navštívil, měla tahle mizernou účast. Byl tam jen on, čtyři další lidé a licitátor, bělovlasý chlápek, který se jmenoval Pete a byl oblečený v obleku s kravatou. Oblek vypadal lacině a kravata by potřebovala viagru, aby nevisela tak zplihle. Ten chlápek připomínal Bobovi právníky, kteří se potloukají kolem budovy soudu v centru a čekají, až budou přiděleni k nějakému případu.

Skutečné právo v L. A., ne žádný televizní seriál.

Bobovi by se líbilo, kdyby ho osud svedl s hezkou advokátkou podobnou těm ze seriálů, která by ho vášnivě obhajovala, a až by ho vysekala z bryndy, stejně vášnivě by dělala i jiné věci a spolu by pak…

Místo toho mu přidělili Masona Sota z kanceláře veřejného obhájce, chlápka, který studoval na Berkeley a neopomněl to během jejich rozhovoru třikrát zmínit. Snažil se navázat s Bobem bližší vztah, jako kdyby byli vyrůstali ve stejném prostředí, mluvil o imigraci, o Hispáncích.

Mason Soto vyrostl v San Francisku a měl za to, že země by měla otevřít své hranice všem. Boba vychovali ve West Covině. Jeho otec, bývalý hasič od maríny, byl z třetí generace mexických přistěhovalců a matka, policejní dispečerka, pro změnu ze čtvrté generace přistěhovalců ze Švédska. Oba jeho bratři byli policisté a celá rodina včetně Boba zastávala názor, že by se všichni lidé měli chovat podle pravidel a ty, kdo se jimi neřídí, je třeba vykopnout ze společnosti.

„Poslouchám vás,“ řekl Sotovi a doufal, že ho přinutí, aby se víc snažil a úplně ho zbavil obvinění z dopravních přestupků a z toho, že se nedostavil k soudu.

Soto celý proces prozíval a Bob z toho vyšel s tučnou pokutou a deseti dny natvrdo v okresní věznici, které mu nakonec zkrátili na pět. Tahle doba se kvůli nedostatku místa smrskla na jednu noc, ale i tak byl pro něj den strávený v té díře očistcem.

Větší problém ale byla pokuta. Nevyšla mu žádná zahradnická práce, těch tři tisíce pět set dolarů musel zaplatit do šedesáti dnů a už tak byl pozadu s nájemným. Nemluvě o výživném na děti. Kdyby se Kathy rozhodla, že mu bude dělat potíže, byl by totálně v háji.

Děti mu chyběly. Bydlely v Houstonu u Kathiných příbuzných.

Po pravdě řečeno, chyběla mu Kathy.

Byla to jen jeho chyba. Podváděl ji se ženami, na kterých mu navíc vůbec nezáleželo. Vlastně sám nechápal, proč s tím nedokáže přestat.

Půjčil si od matky pět set dolarů s vysvětlením, že je to splátka pokuty. Město ale částečné platby neakceptuje, a tak Bob potřeboval něco, co mu zvýší příjem, takže bude schopen splatit nájemné i pokutu.

Včera se mu na jeho žádost ozvala firma stěhující stromy. Nabídli mu, ať se staví a vyplní formuláře, takže z toho možná něco bude.

Mezitím dělal, co se dalo.

Vstal ve čtyři ráno a vydal se z Alhambry do Playa Del Rey tak, aby byl u skládky včas, než otevře.

O aukcích opuštěného majetku se dočetl na internetu před několika měsíci a zapomněl na ně, dokud se nedostal do potíží se zaplacením pokuty. Nebyl natolik hloupý, aby si myslel, že se mu podaří získat jeden z těch pokladů, o kterých se píše v novinách – baseballovou kartičku Honuse Wagnera nebo vzácný obraz. Jeho naděje se upínaly k eBay.

Protože přes eBay kupují lidé ledacos. Na eBay můžete dokonce prodat i vzorek stolice.

Dosud navštívil čtyři aukce, jel dokonce až do Golety – a zrovna tahle cesta se ukázala jako totální propadák. Pak doslova kousek od domova narazil na zlatý důl – tedy vlastně to bylo stříbro.

Bylo to v Pasadeně, místnost dva krát dva metry, plná úhledně srovnaných krabic. Jak se ukázalo, většina z nich obsahovala zatuchlé oblečení, které pak naházel do schránky charity, ale objevil taky džínsy, které byly samá díra, a balík triček z rockových koncertů z osmdesátých let, která docela výhodně prodal přes eBay.

Našel tam taky tašku. Malou tašku Crown Royal z modrého sametu, která se zavírala zdrhovací šňůrou. Byla plná mincí, mezi kterými našel mimo jiné nikláky s bizonem a hlavou indiána a několik stříbrných dolarů. Všechny je vzal do Santa Moniky k obchodníkovi se starými mincemi a ven vyšel bohatší o dvě stě dvacet dolarů. Byl to fantastický zisk, protože jím nabídnutá cena za celý obsah byla šedesát pět dolarů.

Napadlo ho, že by mohl splatit svůj dluh matce, ale pak se rozhodl, že to počká, dokud nebude mít splaceno to ostatní.

Přemohlo ho zívání a měl zastřený pohled. Licitátor Pete si odkašlal a řekl: „Oukej, číslo další jednotky je čtrnáct set padesát pět,“ a všichni se přesunuli cestičkou, která připomínala tunel, ke dveřím opatřeným visacím zámkem, jedněm z mnoha, které lemovaly betonovou zed.

Chatrné dveře, chatrné zámky. Bob věděl, že by obojí dokázal hravě rozkopnout. Skládka získávala tak dvě stovky měsíčně. Docela dobrý švindl.

„Čtrnáct set padesát pět,“ opakoval Pete celkem zbytečně. Promnul si opilecký nos a chvíli si pohrával se svazkem klíčů.

Ostatní dražitelé se usilovně snažili vypadat nezaujatě. Dvě starší ženy se zavalitou postavou a zapletenými vlasy vypadaly jako sestry, možná dokonce dvojčata. Za čtyřicet osm dolarů získaly zapečetěný lodní kufr. Za nimi stál vysoký hubený hea vy metalový týpek v tričku AC/DC, koženkových kalhotách a motorkářských botách. Žilnaté paže mu pokrývalo tetování, pod kterým byla jen místy vidět bílá kůže. Vyhrál další dvě přihazování: místnost plnou špinavých pomačkaných paperbacků za sto padesát dolarů a cosi, co vypadalo jako zrezivělé harampádí, za třicet.

Poslední účastník byl asi pětatřicetiletý Asiat s atletickou postavou. Měl oblečené jasně modré tričko s límečkem, které vypadalo jako nové, vyžehlené černé kalhoty a černé mokasíny bez ponožek. Zatím se nesnažil nic získat.

Byl čerstvě oholený a šířil kolem sebe vůni vody po holení, přijel v kabrioletu BMW a měl rázné vystupování. Boba napadlo, jestli to není nějaký dealer. Měl na to nos.

Určitě stálo za to si ho všímat.

Pete vytáhl klíč od čísla 1455, odemkl visací zámek a otevřel dveře.

„Ustupte prosím, tohle je soukromé vlastnictví.“ Tuhle zatracenou větu říkal pokaždé.

Kvůli nějakému podivnému státnímu zákonu patřily opuštěné věci původnímu majiteli až do okamžiku prodeje. Znamenalo to, že se k nim nemohl nikdo přiblížit ani se jich dotknout, dokud je nekoupil. Okamžikem prodeje se práva původního vlastníka vypařila jako pára nad hrncem.

Bob nikdy právní systém nechápal. Když na něj právníci mluvili, připadal si jako Marťan.

Pete přejel světlem baterky po obsahu prostoru, který vypadal jako cela. Bob už slyšel o lidech, kteří kradou elektřinu a bydlí na skládce, ale nevěřil tomu. Tam by se přece jeden zbláznil.

„Oukej,“ řekl Pete. „Začneme přihazovat.“

„Můžete tam prosím posvítit ještě jednou?“ požádal ho Asiat.

Pete se zamračil, ale vyhověl mu. Prostor byl téměř prázdný, obsahoval jen půlku rámu jízdního kola a dva černé pytle na odpadky.

Pete si zase odkašlal. „Už vidíte, co jste chtěl vidět?“

Asiat přikývl a otočil se k otevřené kóji zády. Možná blufoval a chystal se vstoupit do hry na poslední chvíli. Nebo ho možná ty věci vůbec nezajímaly.

Bob neviděl důvod, proč by měl přihodit byť jediný dolar. Už zjistil, že pytle na odpadky obsahují většinou jen odpadky.

Přece jen ale potřeboval aspoň něco na eBay, takže jestli nikdo nic nenabídne a vyvolávací cena půjde dostatečně dolů…

„Prosím o vaše nabídky,“ řekl Pete, ale na nic nečekal a dodal: „Padesát, dá někdo padesát? Padesát dolarů, padesát, padesát dolarů.“

Ticho.

„Čtyřicet, čtyřicet dolarů, výhodná koupě za čtyřicet dolarů, už jen ten kovový rám má hodnotu čtyřiceti dolarů.“ Pokračoval ve vyvolávání, ale bez známky sebemenšího nadšení. Jeho provize zatím nedosáhla ani pár pitomých drobných.

„Čtyřicet? Nikdo nedává čtyřicet? Snižuji na třicet pět…“

Asiat se ani neobtěžoval otočit zpátky a řekl: „Dvacet.“ Bob v jeho hlase zaslechl zvláštní tón. Ne vychytralý, spíš… chladně kalkulující.

Boba napadlo, že ten kovový rám kola má určitě nějakou hodnotu – už jen pedály by mohly mít hodnotu pro někoho, kdo potřebuje pedály – a řekl: „Dvacet pět.“

Ticho.

Pete spustil: „Dvacet pět, dá někdo třicet, třicet, třicet dolarů…“

„Jasně,“ řekl Asiat. Pokrčil rameny a vypadal, že je mu to naprosto jedno.

Bob čekal, až Pete odvykládá povinnou licitační tirádu, a přihodil na třicet pět.

Asiat se pootočil. „Čtyřicet.“

„Čtyřicet pět,“ řekl Bob.

Postarší dámy se začaly tvářit zaujatě.

Jen tam ale stály a poslouchaly.

Heavymetalista se přitočil k otevřeným dveřím. „Padesát,“ zašeptal.

„Šedesát,“ reagoval Asiat.

Nálada v uličce začínala být ostražitá a napjatá, jako by se všichni najednou probudili po šálku silné kávy.

Asiat vytáhl manažerský telefon, podíval se na obrazovku a vypnul ho.

Možná je ten ráfek supervzácný a dokonce i jeho polovina vydělá majlant. Bob už slyšel o starých schwirtnech – jedno takové kolo vyhodil, když oslavil šestnáctiny a dostal řidičák –, které se dají prodat za šílené prachy…

„Šedesát pět,“ řekl heavymetalista.

Asiat zaváhal.

„Sedmdesát,“ pokračoval Bob.

„Sedmdesát pět,“ přihodil Asiat.

„Osmdesát!“ Bob téměř vykřikl hlasem, který jako by mu vůbec nepatřil.

Všichni se na něj podívali.

Asiat pokrčil rameny.

Pete se podíval na heavymetalistu, ale ten už kráčel pryč a masíroval si tetování.

„Osmdesát dolarů za tento poklad,“ řekl Pete. „Dá někdo osmdesát pět? Osmdesát pět dolarů, výhodná koupě i za osmdesát dolarů.“

Jeho vyvolávání vyšší nabídky znělo spíš jak ze setrvačnosti. „Poprvé, podruhé…, prodáno za osmdesát dolarů.“

Klepl plastovým dražebním kladívkem do psací podložky. Načmáral zápis a obrátil se k Bobovi. „Jste šťastný majitel tohoto pokladu. Osmdesát dolarů, placeno v hotovosti na ruku.“

Natáhl k němu otevřenou dlaň.

Všichni se usmívali. Jako kdyby si mezi sebou řekli nějaký vtip a Bob byl ten trouba, který naletěl. Bobovi se v žaludku usadil nepříjemný ledový pocit.

„Hotovost, pane,“ řekl Pete.

Bob rozmrzele sáhl do kapsy.

Když později na parkovišti nakládal pytle a zbytek kola do svého nákladáčku, zastavil Asiata, který se zrovna chystal nastoupit do svého BMW.

„Děláte to často?“

„Já?“ Šikmooký chlápek se příjemně usmál. „Vlastně jsem to zkusil poprvé. Jsem anesteziolog, do šesti musím být v Marina Mercy a říkal jsem si, že tohle by mě mohlo probudit. A taky že docela jo.“

„Co vás vedlo k tomu, abyste začal přihazovat na čtmáctsetpadesátpětku?“

Zdálo se, že otázka Asiata překvapila. „Chtěl jsem se vás zeptat na totéž.“

V sedm byl zpátky doma. Kolem jukových palem, které rostly před bytovým domem, ve kterém bydlel, poletovaly roje much. Kruté slunce svítilo do bytu zaprášenými okny. Bob složil pytle na podlahu svého malého ušmudlaného obývacího pokoje.

Měl v plánu si ještě na chvilku zdřímnout, pak si namíchat první ranní Bloody Mary, prohlédnout obsah pytlů a zavolat na lesní farmu v Saugusu.

Praštil sebou na postel, aniž by se svlékl ze zaprášeného aukčního oblečení. Zavřel oči.

Myslel na Kathy. Na svou pokutu. Na to, co si za jeho zády povídají bratři.

Vstal, došel si pro kuchyňský nůž a rozřízl první pytel.

Uvnitř byly krabice se stolními hrami – monopoly, scrabble, risk. Byly ale celé popraskané a poničené a chybělo všechno kromě hracích desek.

No výborně.

Druhý pytel – ten těžší – obsahoval zmuchlané noviny. Nic jiného. Proč by sakra někdo platil za skladování takového harampádí?

Začalo mu být skutečně špatně od žaludku. Sedl si na podlahu a prohrabával se vydáními losangeleských Times. Nenašel nic cenného, žádné titulky s historickým významem. Jen novinový papír a reklamní letáky, které se válely po celé místnosti.

Do háje. Že raději nezůstal v posteli.

Vynadal si do idiotů a pustil se do zkoumání zbytku kola.

Byla to jen stará, levná, chatrná veteš. Na horní trubce byla dosud patrná nálepka Made in China. Trubku by Bob dokázal ohnout rukama.

Celý znechucený si v kuchyňském koutu namíchal Bloody Mary, sedl si na podlahu a popíjel. Při pomyšlení na ztracených osmdesát dolarů se cítil ještě víc unavený a rozházený obsah pytlů mu připomínal, jaký je idiot.

Bylo načase odvézt tu zatracenou veteš zpátky na skládku.

Dopil drink, namáhavě se zvedl na nohy a naházel papíry zpátky, do druhého pytle. Zvedl ho. Něco zachrastilo. Ze dna pytle.

Nejspíš si něco představoval. Zatřásl pytlem silněji.

Opět to zachrastilo. Zvuk mu připomněl rumba koule, jaké prodávají na Olvera Street. Kathy mu jedny koupila, když spolu chodili. Co si vlastně představovala? Že když je napůl Mexičan, budou se mu líbit?

Prohrabal se papíry, dosáhl až na dno a našel zdroj toho zvuku.

Byla to dřevěná krabice, tmavá a leštěná. Měla délku asi jako krabice na boty, ale byla širší, vykládaná mosaznými kudrlinkami, pokrytá nepoškozeným lakem a zavřená malou mosaznou sponou.

Hurá s ní na eBay! Samotná krabice… Nazval by ji exotickou kazetou, dovezenou odněkud… možná by si mohl vymyslet nějaký příběh, odkud pochází… Z Mala jsie? Ne, hodilo by se něco tajemnějšího… Kde vlastně stojí Mount Everest? V Tibetu? Ne, v Nepálu.

Exotická kazeta – exotická šperkovnice – z nepálských velehor, vyrobená z pevného horského… – materiál vypadal jako mahagon, mohl trochu přehánět – ze vzácného pevného asijského mahagonu. Možná přidá poznámku Kupte teď a zaplatíte jen sto…, sto třicet. Je načase kouknout se dovnitř. I kdyby tam byly suché fazole, no a co? Krabice sama o sobě znamená, že už si nemusí připadat jako idiot.

Odepnul mosaznou sponu a zvedl víko. Nahoře byla přihrádka potažená zlatým sametem.

Byla prázdná. Chřestivý zvuk vycházel zpod ní.

Bob zvedl horní přihrádku a odkryl prostor vespod. V něm ležely… malé bílé sukovité předměty.

Jeden zvedl. Byl hladký, bílý, na konci zahrocený a Bob najednou věděl, co drží v ruce.

Přestože biologie nebyla nikdy jeho silnou stránkou, dokonce z ní na střední škole propadl, opakoval a podařilo se mu dostat déčko.

Kost.

Kost z dlaně nebo z chodidla. Nebo z tlapy.

Byla tam spousta kůstek, tolik, že vyplňovaly téměř celou dolní přihrádku, a nedělaly tím pádem nijak velký hluk.

Určitě jich jsou… tři, čtyři desítky.

Bob je spočítal.

Bylo jich čtyřicet dva.

Podíval se na svou ruku. Po třech kostech na čtyřech prstech a dvě na palci, to dělá celkem… čtrnáct na jedné ruce. To odpovídalo třem rukám. Nebo tlapám. Neměl důvod zamítnout verzi, že kosti patří zvířeti. Pak ho napadla jiná možnost. Kosti možná pocházejí z kostry, která se používá jako učební pomůcka na lékařských fakultách, z člověka, který byl ochoten po smrti věnovat své tělo vědě.

Rozřezali ho, prozkoumali a z kostí pak znovu sestavili kostru pomocí drátů, které je držely pohromadě.

Ne, ani jedna kůstka neměla vyvrtaný otvor pro provléknutí drátu.

To je divné.

Bob vzal jednu z nejmenších kůstek a přidržel si ji u svého ukazováčku.

Nebyla tak velká jako ta jeho.

Možná patřila malému psovi.

Nebo ženě.

Nebo dítěti…

Ne, bylo to příliš… Určitě patřila psovi. Nebo kočce. Kolik kostí má tlapa nebo pařát?

Na kočku to bylo příliš velké.

Středně velký pes, jako Alf. Jo, mohla by odpovídat Alfovi.

Alf mu chyběl, žil u Kathy v Dallasu.

Když zavíral sponu, honila se mu hlavou spousta myšlenek.

Kazeta zachrastila.

Kosti.

Bob se rozhodl provést malý průzkum na internetu. Možná by mohl kosti prodat jako starožitnou sbírku – jako vykopávky z indiánských nalezišť. Někde v… Utahu. Nebo v Coloradu. Jo, Colorado zní exotičtěji.

Starožitná sbírka exotických kostí.

Takové věci se na eBay prodávají skvěle.

3

Milovo pracovní zařazení mělo efektní název, který byl projevem laskavosti nového policejního šéfa: vyšetřovatel pro zvláštní případy s hodností poručíka.

Milo to popsal slovy: Sed hezky na zadku, hřej si a dej nám pokoj.

Prakticky to znamenalo, že se vyhnul většině papírování, které s jeho hodností souviselo, ponechal si svou stísněnou kancelář v západolosangeleské divizi a pracoval na svých případech vražd, dokud mu nezavolali z centra a neposlali ho někam jinam.

Během minulých čtrnácti měsíců byly ty telefonáty dva. Oba přišly z rampartské divize a oba se týkaly střelby mezi gangy. Na těch případech nebylo nic záhadného, ale šéf, který si dosud situaci v L. A. oťukával, se doslechl o možné korupci v tamní divizi a chtěl se pojistit, že něco neprošvihne.

Ukázalo se, že šeptanda stojí na falešných základech, a Milo se snažil rampartské kolegy příliš neotravovat. Když byly případy uzavřeny, trval šéf na tom, aby se ve zprávách objevilo jméno jeho zmocněnce.

„Přestože jsem byl užitečný asi jako úplně slepý odstřelovač, udělalo to ze mě opravdu populární osobu.“

Metafora ho napadla celkem snadno, protože shodou okolností jsme to ráno trávili na střelnici v Simi Valley střelbou na hliněné holuby.

Červen se chýlil ke konci, vládlo suché horké počasí a jasně modrá obloha kontrastovala s khaki kopci. Milo vyzkoušel všech pět pozic nastavení, a bez větší námahy dosáhl osmdesáti procent úspěšnosti. Vloni se sám stal terčem psychopatického střelce z brokovnice a v levém rameni mu na památku zůstalo pár broků.

Já jsem vyprázdnil celou krabici nábojů, až se mi úplně náhodou podařilo trefit jeden jasně zelený kotouč. Když jsem ukládal browning na polici a pil teplou sodovku, řekl Milo: „Když střílíš, zavíráš levé oko.“

„No a?“

„Možná jsi pravák, ale máš dominantní levé oko, a to tě vyvádí z rovnováhy.“

Nechal mě vytvořit z prstů trojúhelník tak, aby prostor mezi nimi vyplňoval suchý strom v dálce.

„Zavři levé oko. A teď pravé. Při kterém se více pohne?“

Znal jsem ten test na zjišťování, které oko je dominantní – sám jsem ho kdysi jako rezident na psychologii prováděl s postiženými dětmi.

Nikdy jsem ho nevyzkoušel na sobě. Jeho výsledek mě překvapil.

Milo se rozesmál. „Jsi levoočko. Teď víš, co máš dělat. A ještě něco: přestaň se k ní chovat odmítavě.“

„Co tím myslíš?“ zeptal jsem se zbytečně, protože jsem přesně věděl, o čem mluví.

„Držíš tu pistoli, jako by ses ji právě chystal hodit do příkopu.“ Vzal pistoli a podal mi ji. „Pěkně ji obejmi prsty, předkloň se trochu – jo, jo, takhle.“

Pistoli i pušku jsem už použil v nepěkných situacích. Nemám rád střelné zbraně o nic víc než posezení v zubařském křesle, ale chápu, že mají svůj význam.

Brokovnice s její elegantní smrtící jednoduchostí byla něco jiného. Doted jsem se jí snažil vyhýbat.

Brokovnice patřily k nejoblíbenějším hračkám mého otce. Remingtonka Wingmaster 870, koupená při policejní aukci, stávala v rohu otcovy skříně, naládovaná a připravená ke střelbě.

To poslední platilo i o otci.

Vždycky v létě – koncem června – mě nutil k honům na veverky a malé ptáky. Slídil za drobnými zvířaty s puškou s absurdní palebnou silou a jediné, co chtěl, bylo likvidovat, vyhlazovat. Mě využíval k tomu, abych hledal krvavé stopy v prachu a přinášel mu úlomky kostí, pařát nebo zobák, protože jsem byl poslušnější než pes.

Taky jsem byl vyděšený z jeho změn nálad, vyděšenější, než by byl jakýkoli pes.

Můj další úkol byl držet jazyk za zuby a nosit mu maskáčovou brašnu s výbavou. Kromě soupravy na čištění, krabiček s náboji a několikrát přečteného výtisku Playboye ukrývala stříbřitou placatou láhev s whisky, termosku na kávu se skotským vzorem a několik orosených plechovek piva.

S pokračujícím dnem byl zápach alkoholu z jeho úst stále silnější.

„Připravený, Slepoune?“ zeptal se Milo. „Zavři pravé oko, otevři levé a předkloň se – víc – ještě víc, staň se součástí zbraně. A je to. Takhle vydrž. A nemiř, jen ukaž.“ Podíval se na zásobník. „Pal!“

O hodinu a půl později prohlásil: „Kamaráde, máš více zásahů než já. Stvořil jsem monstrum.“

Půl hodiny po desáté jsme nakládali věci do kufru mé sevilly. Vyrušilo nás zvonění telefonu – Milův mobilní telefon vyhrával první tóny písně „My Way“.

Milo chvíli poslouchal a jeho velký bledý obličej postupně rudl jako krocan. „Kdy… Dobře… Za hodinu.“ Ukončil hovor. „Je čas vrátit se zpět do anticivilizace. Můžeš prosím řídit?“

Když jsme najeli na stoosmnáctku, řekl: „Našlo se tělo pohřbené v Ptačí mokřině v Playa. Objevil ho minulou noc nějaký dobrovolník. Dělá na tom pacifická divize.“

„Ale…“ řekl jsem.

„Pacifická má nedostatek lidí, protože pracuje na potlačení násilností mezi gangy. Jediný volný detektiv je bažant, který si má podle přání Jeho Svatosti rozšiřovat obzory a nabírat zkušenosti.“

„Problémový případ?“

„Kdo ví? Ostatně, tak zní oficiální verze.“

„Jo, a tobě je to divné.“

Odhrnul si z čela pramen černých vlasů, natáhl si nohy a přejel si dlaněmi po obličeji, jako by se umýval vodou.

„Mokřina je politická záležitost, že? A šéf je politik.“

Zatímco jsem mířil zpátky do města, Milo si zatelefonoval pro podrobnosti a udělal si pár poznámek.

Vražda se stala nedávno, šlo o ženu, na krku měla strangulační rýhu.

Pravá paže byla oddělena čistým chirurgickým řezem.

„Jedna z nich.“ řekl. „Je čas nechat obě oči otevřené, doktore.“

Ptačí mokřina je dvouakrový trojúhelník, ústupek přírodě ležící půl míle od oceánu. Vrcholy stísněného trojúhelníkového pozemku tvoří křižovatky bulvárů Culverova, Jeffersonova a Lincolnova. Jeho strany lemují rušné víceproudé dopravní tepny, nad jižní stranou se jako útesy zvedají stěny činžovních domů, natlačených jeden na druhém, a o časté umělé hromobití se stará letový provoz nedalekého letiště.

Jádro mokřadu tvoří proláklina podobná mělké misce, takže je dobře ukrytý před zraky projíždějících motoristů, a když jsem zaparkoval na opačné straně cesty, viděl jsem pouze nahnědlou letní trávu a v dálce koruny vrb a amerických topolů. V L. A. se nepočítá nic, co nemůžete vidět z rychle jedoucího auta, a flóra a fauna uzavřená na kousku obklopeném pokrokem moderní doby díky tomu zůstávala stranou pozornosti a pod federální ochranou.

Před pěti lety se jedno filmové studio, řízené partičkou údajně progresivních miliardářů, pokusilo ten kousek země odkoupit a udělat z něj filmové exteriéry „přátelské k životnímu prostředí“, které by byly financovány penězi daňových poplatníků. Plán skrytý zrakům veřejnosti hladce procházel, jako vždycky, když se setkají velké peníze a přízemní mysl. Pak se ale do toho „spiknutí“ obul v rádiu jeden posluchač – šťoural do něj a šel za tím případem s takovou buldočí vervou, že se mluvčí studia div nepřerazili, jak všechno vyvraceli.

Brzy nato se zformovala dobrovolnická skupina Zachraňte mokřinu, distancovala se od nátlakových taktik a od miliardářů přijala dvě hybridní auta. Zatím se na pozemku neukázal jediný bagr.

Vypnul jsem motor a oba jsme s Milem pár minut jen tak seděli a pohledem vstřebávali okolí. Dřevěné cedulky s vypálenými nápisy, které byly provedeny tak, aby připomínaly letní tábořiště, stály příliš daleko na to, aby se daly přečíst. Byl jsem tam vloni s Robin a věděl jsem, že značky povolují parkování na silnici – tato velkorysost teď byla naprosto irelevantní vzhledem ke žluté pásce a oranžovým kuželům.

Větší bílá cedule upozorňovala chodce, aby se drželi cestiček a nechali zvířata na pokoji. Chtěli jsme se s Robin projít, ale cestičky vedly jen asi po pětině obvodu mokřiny. Všiml jsem si tehdy vousatého muže s bradkou, který měl na sobě tričko s odznakem Zachraňte mokřinu, a zeptal jsem se ho, proč je zbytek nepřístupný.

„Protože člověk je nepřítel.“

„Kupředu,“ zavelel Milo a přešel ulici. Uniformovaný policista se postavil před pásku, vypnul hrudník jako tučňák v době páření a nataženou dlaní nám zablokoval cestu. Když mu Milo strčil pod nos placku, policista zareagoval slovy: „Račte, pánové,“ ustoupil stranou a tvářil se podvedené.

Mezi kužely parkovala dvě vozidla – bílá koronerova dodávka a šedý neoznačený Ford Explorer.

„Tělo odvezli už v noci, ale parta z márnice je zpátky.“

„To jsou mi věci.“

Asi třicet metrů od nás se z křoví vynořili další dva uniformovaní policisté a vylezli na chodník. Pak se objevil podsaditý muž s širokými rameny, oblečený ve sportovním saku a khaki kalhotách, a otřepával si špínu z klop.

Zdálo se, že nás pozoruje, ale Milo si ho nevšímal a zadíval se na kulisu činžáků. „Je tam určitě nejmíň sto bytů, Alexi. Spousta lidí, kteří mají tohle místo jak na dlani, a někdo si ho vybere k odhození těla?“

„Spousta lidí, kteří nevidí nic,“ řekl jsem.

„Jak to, že nic?“

„Kolem mokřiny nejsou pouliční světla. Po západu slunka je tu tma jak v pytli.“

„Byl jsi tady v noci?“

„V Playa Del Rey je obchod s kytarami, který čas od času pořádá koncerty. Před několika měsíci jsem si tu byl poslechnout flamenco. Řeknu ti, že kolem devíti, půl desáté bylo to místo úplně opuštěné.“

„Tma jako v pytli?“ opakoval. „Jako v nějaké skutečné venkovské přírodní rezervaci.“

Pověděl jsem mu o naší návštěvě a omezeném přístupu.

„Když jsi tady tehdy byl, nepotkal jsi tu náhodou padoucha, který měl na sobě velkou cedulku se jménem a nabízel vzorek DNA?“

„Ne, O. J. Simpsona jsem jakživ na vlastní oči neviděl.“

Milo se zasmál a znovu se podíval na hradbu domů. Otočil se a prohlížel si mokřinu. Policisté se tam stále pohybovali, ale muž v saku už odešel. „Je tu plno ptáků a žab a jiné havěti, a všichni to všechno prospali.“

Podlezli jsme pod páskou a došli k bílému praporku, který povlával na vysoké kovové tyči. Tyč byla zasazená asi metr a půl od cestičky, zabodnutá v hlíně natolik pevné, že ji udržela.

O kousek dál se pevná půda měnila v bláto pokryté řasami.

Pěšina pokračovala ještě pár metrů a pak se ostře stáčela. Hlasy za zatáčkou nás dovedly ke třem postavám v bílých igelitových kombinézách, které se brodily mělkou vodou, částečně ukryté v mařici, plavuních a rákosu.

Ponoření do vody mohlo zpomalit rozklad, ale vlhkost v kombinaci s působením vzduchu ho mohla urychlit. Stejně jako teplo – a letošní červen se teplotami podobal spíš červenci. Přemýšlel jsem, v jakém stavu tělo asi je.

Nechtělo se mi přemýšlet o tom, komu předtím patřilo.

Podsaditý muž v saku se najednou objevil v druhé zatáčce. Kráčel k nám a sundával si zrcadlové brýle.

„Poručíku? Jsem Moe Reed z pacifické divize.“

„Těší mě, detektive Reede.“

„Raději Moe.“

„Tohle je Alex Delaware, náš psychologický poradce.“

„Psycholog,“ zamyslel se Reed. „To kvůli té ruce?“

„To kvůli tomu, že člověk nikdy neví,“ řekl Milo.

Reed mi věnoval dlouhý pohled a pak přikývl. Jeho oči bez brýlí byly jasné, oválné a tyrkysové modré. Blejzr měl čtvercový střih a policista v něm vypadal ještě hranatější než ve skutečnosti. Khaki kalhoty měly pečlivě sežehlené puky a manžety. Sako doplňovala bílá košile z nemačkavé látky a zelenomodrá vázanka, jaké nosívají obchodní cestující. Na nohou měl šněrovací polobotky s tenkou podrážkou.

Byl oblečený jako muž středního věku ze střední vrstvy, ale podle vzhledu mu nebylo ani třicet. Širokými rameny, krátkýma silnýma nohama a mohutným hrudníkem připomínal zápasníka. Nad kulatou hladkou tváří, jaká se na slunci snadno spálí, mu trčely strojkem sestříhané slámové vlasy. Vůně, kterou kolem sebe šířil, evokovala pobyt na pláži – byl čerstvě natřený opalovacím krémem. Omylem vynechal místo na levé tváři a to už dostávalo barvu středně propečeného steaku.

Naši pozornost přitáhlo bouchnutí dveří od auta. Z koronerovy dodávky vystoupili dva zřízenci. Jeden si zapálil cigaretu a druhý jen tak přihlížel, jak jeho kolega pokuřuje. Milo se tázavě podíval na bíle oblečenou ženu, která se brouzdala vodou.

„To je soudní antropoložka, poručíku.“ vysvětloval Moe Reed.

„Tělo bylo pohřbené?“

„Ne, pane, nechali ho na břehu, vůbec se ho nesnažili ukrýt. Zůstala u něj dokonce identifikační průkazka. Jedná se o Selenu Bassovou z Venice. Jel jsem tam v sedm ráno, na té adrese je přestavěná garáž a nikdo nebyl doma. Ale zpátky k tělu – tohle není zrovna přehledný terén, proto jsem si říkal, že by nebylo na škodu zavolat sem psovody a ujistit se, že tu ta ruka někde neleží. Ruku jsme nenašli, ale pes div nedostal amok z něčeho jiného.“

Reed si promnul levou nosní dírku. „Ukázalo se, že budou komplikace.“

Fenka belgického ovčáka jménem Edith („pátrací pes, ne vyhledávač mrtvol, poručíku, ale podle všeho to vůbec nevadí“) přijela i se svým psovodem o půl druhé. Pročenichala místo, kde leželo tělo, a pak se rozběhla do mokřiny. Zastavila se na místě vzdáleném asi devět metrů jižně od těla a skočila na horní okraj prolákliny zanesené poloslaným bahnem, ani ne dva metry od břehu.

Tam zkameněla. Rozštěkala se.

Když se k ní psovod nedostavil dostatečně rychle, štěkot přešel ve vytí.

Poslechla příkaz, že se má vrátit na břeh. Tam si sedla a dál pozorovala místo, které nalezla. Psovod požádal o vysoké rybářské boty. Než mu je přinesli, uplynulo dalších deset minut. Fena vydržela na místě ještě asi deset minut, pak najednou začala být neklidná. Usadila se na jiném místě kousek dál od mokřiny a těžce oddychovala.

„Jako by byla na sebe pyšná,“ řekl Moe Reed. „Podle mě právem.“

Do pěti hodin byl potvrzen nález dalších tří těl.

„Z těchto tří už zůstaly většinou jen kosti, poručíku. Možná je to staré indiánské pohřebiště.“

Přistoupil k nám jeden z koronerových mužů. „Tohle určitě nesmrdí dávnou historií.“

„Možná je to zemní plyn.“

Řidič se zazubil. „Nebo chilli, které měl někdo k večeři. Nebo boby, které v mokřině rostou.“

„Dám vám vědět, až budete moci odjet,“ řekl jim Moe Reed a vedl nás k trojici antropoložek. Zeny, ponořené až po rozkrok v té hnědozelené břečce, stály u další tyčky, na níž zplihle visel bílý praporek. V teplém nehybném vzduchu se ani nepohnul. Pokud nás viděly, nedaly to najevo. Pokračovali jsme dál. Za další zatáčkou byly další dvě tyčky s praporky. Připomínalo to podivné golfové hřiště.

Vrátili jsme se stejnou cestou zpátky. Dvě antropoložky byly mladé, černoška a běloška. Obě byly nejspíš dlouhovlasé, jak se dalo soudit podle množství vlasů nacpaných v jednorázových čepicích. Třetí z nich byla starší a měla krátce ostříhané šedivé vlasy. Všimla si Reeda a zamávala.

„Zdravím, doktorko Hargroveová. Nějaké nové zprávy?“

„Normálně bychom už vyměřovaly, kde vykopeme sondy, ale tohle je chráněné území a nejsme si jisté, jaká omezení zde platí.“

„Pokusím se vám to zjistit.“

„Už nám volali z dobrovolnické kanceláře a někdo by sem měl co nejdříve přijít. Horší ale je, že země je místy příliš měkká a nestálá. Máme obavy, že naděláme více škody než užitku, pokud se tu dá něco najít.“ Usmála se. „Naštěstí to ale není pohyblivý písek, tím jsem si jistá.“

Mladší ženy se zasmály. V rukou se jim leskly malé kovové nástroje.

„Jaký máte tedy plán, doktorko Hargroveová?“

„Budeme potřebovat čas, abychom to tu mohly důkladně pročesat. Zdá se, že nejlepší metodou bude vsunout něco pod každý nález, velmi pomalu a postupně to zvednout a doufat, že nic neodpadne. Jedno vám ale řeknu s jistotou – tady nejde o paleontologii. Pod čelistí téhle kostry je měkká tkáň, a možná taky pod koleny. Kůže, kterou jsme měli možnost pozorovat, vypadá tmavá, ale to mohl způsobit rozklad.“

„Pochází z nedávné doby?“

„Zdaleka ne tak nedávné jako tělo nalezené na břehu, ale tohle vám nejsem schopná říct přesně. Voda může rozkládat nebo konzervovat, to záleží na mnoha faktorech. U vzorků odebraných v bezprostřední blízkosti nacházíme nízké pH, a to přes všechny ty usazeniny, ale možná tu má voda tlumivý efekt díky specifické vegetaci, která přenáší účinky kyselého deště, díky rozkladu rostlin a dalším procesům. Opravdu vám nemůžu říct víc, dokud všechno nedostaneme pryč odtud.“

„Měkké tkáně,“ zamyslel se Reed. „To ukazuje na poměrně nedávnou dobu, že?“

„Pravděpodobně, ale ne zcela nutně,“ řekla Hargroveová. „Před několika lety vykopali z hromadného hrobu v Pensylvánii veterána z občanské války. Ten chudák náhodou skončil v jakési kapse s nízkým obsahem vzduchu a nízkou vlhkostí kousek od soustavy podzemních jeskyní a měl dosud na tvářích kůži i svaly. Většina těla byla mumifikovaná, ale některé části ne. Jeho bradka vypadala, jako by právě odešel od holiče.“

„Neuvěřitelné,“ řekl Reed, zachytil pohled mladé černošky a odvrátil se. „Nemůžete mi říct alespoň hrubý odhad? Neoficiálně.“

„Střelím od boku – nebudou to desítky let. Je tu ale jedna věc. Všem tělům chybí pravá ruka. Ještě jsme se ale nepustily do důkladného ohledání a možná chybí i další části.“

„Odnesla je zvířata?“ zeptal se Reed.

„Kojoti ani mývalové se tudy brodit nebudou, ale člověk nikdy neví. Možná si uzobli pár soust velcí ptáci – volavky, možná i pelikáni nebo racci. Nebo to byl lidský predátor – někdo, kdo si odnesl trofej. Zpětně ověříme zprávy o počasí, pokusíme se zjistit, jestli zde nemohly sehrát nějakou roli vítr nebo voda a někam je odnést. Ověříme taky výkyvy v teplotě povrchu.“

„Je to složité,“ řekl Milo.

Hargroveová se usmála. „My tímhle žijeme, ale vás, hoši, lituju.“

Mladá černá antropoložka, hezká, se srdčitým obličejem a plnými vyšpulenými rty, se k ní naklonila a něco řekla.

„Děkuji, Liz,“ řekla jí Hargroveová. Otočila se k nám. „Doktorka Wilkinsonová chce, abyste věděli, že to vypadalo, jako by byla všechna těla otočená tváří k východu. Platí to i pro tělo nalezené na břehu?“

Reed se zamyslel. „Vlastně ano. Zajímavé…“

„Na druhé straně,“ řekla doktorka Wilkinsonová, „mluvíme o malém vzorku, příliš malém na to, aby se na jeho základě dalo dojít k podstatnému závěru.“

„Čtyři ze čtyř mi připadá dost podstatné, doktorko.“

Doktorka Wilkinsonová pokrčila rameny. Druhá mladá antropoložka, žena s pihovatými růžovými tvářemi, řekla: „K východu… Tváří k úsvitu? Jde o nějaký rituál?“

„Směrem k Mekce,“ řekla Hargroveová. Ušklíbla se. „Tak daleko snad nepůjdeme.“

Reed nespouštěl oči z doktorky Liz Wilkinsonové. „Děkujeme za vaši všímavost.“

Wilkinsonová se zatahala za čepici. „Jen jsem si říkala, že byste to měl vědět.“

4

Reed, Milo i já jsme se vrátili ke vstupu do mokřiny. Koronerova dodávka už byla pryč. Dva uniformovaní policisté, kteří zůstali na stráži, vypadali znuděně. „Hodovali tu ghúlové,“ řekl jeden.

„Máte nějaký nápad, poručíku?“ zeptal se Reed.

„Zdá se, že se všemi už jste přišel vy.“

Mladý detektiv si pohrával se slunečními brýlemi. „Jedno vám řeknu. Jsem rád, že mi pomůžete.“

„Pročpak?“

„Ten případ se rýsuje jako záležitost pro tým, nebo ne?“

Milo neodpověděl a sluncem spálené místo na Reedově tváři se zbarvilo do nachova. „Abych byl upřímný, poručíku, nejsem žádný Sherlock Holmes.“

„Jak dlouho tu práci děláte?“

„Nastoupil jsem na oddělení po dokončení univerzity a detektivem jsem se stal před dvěma lety, začínal jsem na krádežích aut. K vraždám jsem přešel loni v únoru.“

„Gratuluji vám.“

Reed se zamračil. „Od té doby jsem dostal dva případy. Chci říct, kromě tady toho. Jeden byl uzavřený do týdne, ale to by dokázal každý, nebylo třeba vůbec přemýšlet. Druhý je případ pohřešované osoby. Skončil u ledu a pochybuji, že bude někdy vyřešen.“

„Pacifická posílá případy pohřešovaných osob vraždám?“

„Běžně ne,“ řekl Reed. „Ale v tomhle případě šlo o boháče, ten typ, kterým se člověk snaží vyjít vstříc, jenže…“

„Případy mají své vlastní tempo,“ řekl Milo. „Někdy to trvá, než najdete stopu.“

Už jsem u něj zažil nespavost, přibírání na váze i vysoký krevní tlak – to vše kvůli nevyřešeným případům.

Reed zkoumal měkkou hnědou mokřadní půdu. Kousek od nás se vznesl hnědý pelikán, sklonil velký zobák k zemi, ale změnil rozhodnutí a odlétl k Pacifiku.

„Povězte nám něco o Seleně Bassové,“ řekl Milo.

Reed vytáhl notes. „Běloška, dvacet šest let, sto šedesát pět centimetrů, hnědé vlasy, hnědé oči. Vlastnila jedno registrované vozidlo, Nissan Sentra, rok výroby 2003. Stál před jejím bytem, vypadal nedotčeně, takže jsme vyloučili únos. Žádné známky násilného vniknutí. Možná šla ven s někým, koho znala, a něco se zvrtlo.“

„Kde přesně ve Venice bydlí?“

Reed přečetl adresu. Indiana Street, jižně od Rose Avenue, na západ od Lincolnova bulváru.

„Tam se teď trochu melou gangy, že?“

„Tak trochu. Kdyby ji ale přepadl člen místního gangu, neměl by to s ní až sem daleko. Jistě, tohle je vhodné místo, kde se zbavit těla. Ale co ty další mrtvoly…“

„Možná to jsou další oběti ze čtvrti, kde žila Bassová.“

„Vyřizování účtů mezi gangy?“

„Nebo šmírování,“ řekl Milo. „Někdo je pozoroval, sledoval, unesl.“

Reed se zamračil. „Náhodný vrah, náhodná oběť.“

Hlasité „Ahoj!“ nás přinutilo se otočit.

Hnal se k nám hubený vousatý muž s nohama do O, oblečený v bílém tričku, zelených cargo šortkách a žabkách. Při chůzi divoce máchal rukama.

Byl to ten člověk, který se před třemi měsíci vyjádřil tak nevrle o lidstvu.

„Ahoj,“ opakoval.

Nikdo mu neodpověděl.

„Co se děje?“

Moe Reed řekl: „Vy jste…“

„Silford Duboff, ze sdružení Zachraňte mokřinu. Tohle je moje místo. Jsem tu, abych dohlédl na všechno, co se tu děje.“

„Vaše místo?“ podivil se Reed.

„Nikdo jiný se o ně nestará.“

Reed mu podal ruku. Duboff ji opatrně přijal, jako by se obával kontaminace. „Co se to tu děje?“

„Děje se to, vážený pane, že jsme odtud ráno odvezli tělo mladé ženy, která byla zavražděna a ponechána na břehu mokřiny. Při prohledávání místa činu jsme našli přinejmenším tři další těla.“

Silford Duboff zbledl. „Prohledávání? Kopali jste?“

„Jen trochu…“

„To nepřichází v úvahu.“ Duboff si všiml praporku, který označoval místo nálezu Seleny Bassové. „A co tam dělá tohle?“

„Tohle označuje místo, kde byla nalezena první oběť, vážený pane. A jak už jsem řekl, našli jsme pak tři další ženy. Všechny mrtvé.“

Duboff si rozčileně mnul bradku. „Tohle je katastrofa.“

Reed si sundal sluneční brýle. Nebesky modré oči se mu zúžily do štěrbin. „Katastrofou bych nazval čtyři mrtvoly.“

„Říkal jste nejmíň tři další. Naznačujete tím, že jich tam může být víc?“

„Zatím jsme skončili u tří, pane Duboffe.“

„A sakra… Kde jsou ta další? Musím se kouknout.“

Duboff zamířil k praporku. Zadržela ho Milova silná paže.

„Co je?“ ohradil se.

„Zákaz vstupu, pane.“

„To je naprosto nepřijatelné.“

Milo se zazubil. „Je to zcela přijatelné, pane.“

„Z jakého důvodu?“ řekl Duboff.

„Na místě činu pracuje policie.“

„Co myslíte tím – pracuje?“

„Zkoumá detaily.“

Duboff se škubl za bradku. „Tohle je chráněné území, pane, nemůžete jen tak nechat policisty, aby parkovali své ušmudlané…“

„Jsou to soudní antropologové, pane.“

„Antro… Oni tam něco vykopávají? Musím s nimi rozhodně mluvit, hned teď!“

„Oceňujeme váš zájem, pane Duboffe. Ale tihle lidé jsou specialisté a ke každému místu se chovají ohleduplně.“

„To není jen tak obyčejné místo, je to…“

„Krásné místo,“ řekl Milo. „Jediná věc, kterou tu vykopeme, jsou důkazy.“

„To překračuje všechny meze!“

„Jde o vraždu, pane.“

„Tohle je horší,“ řekl Duboff.

„Horší než čtyři těla?“ zeptal se Reed.

„Já nechci… Respektuji skutečnost, že tu někdo zemřel. Ale když lidi začnou do něčeho příliš strkat nos, dosáhnou jedině toho, že poruší přirozenou rovnováhu – vaše vraždy jsou skvělým důkazem.“

„Čeho?“

„Dál a dál vraždíme zemi a pák se divíme, že je život tak krutý.“

„Zdá se, že o lidech nemáte příliš valné mínění,“ řekl jsem.

Duboff se na mě zadíval. Nezdálo se, že by mě poznal. „Jsem možná protivný samotář, ale nezabíjím nic, co dýchá kyslík.“ Ukázal na své žabky. „Organická guma.“ Podíval se na praporek. „Chci říct jen to, že musíme zajistit, aby tahle vzácná oáza klidu zůstala taková, jaká je.“

„Zdá se mi,“ řekl Reed, „že už ji někdo narušil.“

„Tím spíš je třeba dbát na to, aby to nebylo ještě horší. Musím mluvit s těmi kopáči.“

Reed se podíval na Mila.

„Až nám odpovíte na pár otázek.“

Vztyčil se nad Duboffem jako obr a začal stále rozčilenějšího muže zasypávat střídavě relevantními a zdánlivě náhodnými otázkami. Nakonec se ho zeptal, co dělal během posledních čtyřiadvaceti hodin.

„Vy mě podezříváte?“ naježil se Duboff.

„Pane, tohle jsou otázky, které musíme…“

„Koho zajímá, kde jsem byl včera v noci? No dobře, nemám co skrývat. Nedělal jsem nic. Byl jsem doma. Četl jsem si.“ Vystrčil bradu. „Rád čtu Utne Reader, určitě ten časopis znáte.“

„Žijete sám?“ zeptal se Milo.

Duboff se usmál. „Ano, ale často u mě zůstává kamarádka. Chytrá, nesobecká, citlivá žena, která je náhodou zrovna v Sebastopolu na hudebním festivalu Green Fiber. Kdy k té vaší vraždě došlo?“

„To zatím zjišťujeme.“

„Určitě to bylo až po osmé hodině, protože jsem se tady v osm stavil a věřte mi, žádná těla tady neležela.“

„Jak dlouho jste tu byl?“

„Krátce, jen jsem zkontroloval odpadky. Pak jsem si koupil sendvič v nonstop obchodě na Gulverově bulváru. Se zeleninou a tempehem, jestli vás to zajímá. Pak jsem se stavil v kanceláři kouknout se, jak si vede náš dobrovolník.“ Zamračil se. „Bohatý spratek, přidělili ho k nám v rámci veřejně prospěšných prací, odpykává si trest. Vedl si dobře, takže jsem ho tam nechal sedět, odjel jsem do Santa Moniky a na Oceán Front jsem si snědl ten sendvič. Pak jsem se vrátil do kanceláře, v deset nula pět, přesvědčit se, jestli ten spratek zamkl. Což bylo štěstí, protože nezamkl. V deset třicet už jsem byl u svého časopisu.“

„Našel jste v mokřině nějaké odpadky?“ zeptal se Milo.

„Tentokrát ne… Ach ano, Alma, ta kamarádka, mi měla volat ze Sebastopolu v jedenáct patnáct. A volala.“

„Ten váš dobrovolník,“ vložil se do rozhovoru Moe Reed, „za co si odpykává trest?“

„Provedl něco ve škole,“ řekl Duboff. „Neptal jsem se, je mi to úplně jedno. Není žádným přínosem, ale nedělá potíže.“

„Alma,“ řekl Reed a vytáhl notes. „Příjmení prosím.“

Duboff vykulil oči. „Proč byste s ní proboha měli mluvit?“

„Rutina…“

„To je neuvěřitelné. Jsem tu, abych chránil mokřinu, a vy na mě takhle pouštíte hrůzu?“

„To trochu přeháníte, pane.“

„Jo? Já myslím, že ne.“

„Alma – jak dál?“ zeptal se Milo.

„Dobrý bože, dobře, dobře, Reynoldsová, Alma Reynoldsová.“ Odříkal telefonní číslo. „Spokojení? Teď už mě musíte pustit.“

Závodním tempem jsme Duboffa následovali k místu, kde pracovaly antropoložky. Moe Reed ho dohonil a zeptal se ho, jestli mu není povědomé jméno Selena Bassová.

„Žádná taková mě nezajímá. Zajímám se jen o divoká zvířata. A těch tu povážlivě ubývá, protože Američané prahnou po mase.“

„Ach, ti lidé,“ řekl jsem, zvědavý, jestli si na mě konečně vzpomene.

„Ta písnička je naprostý nesmysl.“ řekl Duboff. „Barbra ji úplně domotala.“

Tým doktorky Hargroveové vylovil malé hnědé úlomky a rozložil je na modré plachtě, rozprostřené na břehu. Všechny tři ženy už byly zpátky ve vodě, hlavy měly skloněné k hladině, prosévaly dno a zblízka si prohlížely to, co našly.

„Co je to?“ zeptal se Duboff.

„Lidské kosti,“ odpověděl Reed.

Duboff si přiložil dlaň k ústům a zavolal na antropoložky: „Vy tam, budte opatrné!“

Zeny vzhlédly.

„Tenhle gentleman střeží mokřinu.“

„Byl bych rád, kdybyste to nezlehčoval,“ ozval se Duboff dotčeně.

„Tenhle gentleman je váženým strážcem této vzácné mokřiny.“

Doktorka Hargroveová řekla: „Pane, můžu vás ujistit, že jsme velice opatrné a dáváme pozor, abychom tady nic nenarušily.“

„Už sama vaše přítomnost znamená, že je přirozená rovnováha mokřiny narušená.“

Hargroveová, Liz Wilkinsonová a jejich pihovatá kolegyně na něj hleděly s němou otázkou, zda to myslí vážně.

Duboff se znovu podíval na kosti.

Milo ho upozornil: „Pane, musíme vyklidit pole a nechat je dělat svou práci. Když už mluvíme o práci, vy nějakou máte, pane Duboffe?“

„Co tím naznačujete?“

Milo neodpověděl.

„Samozřejmě, že jsem měl. Pracoval jsem v knihkupectví Midnight Run.“

„To před rokem zavřelo.“

„Proto jsem řekl ‚měl‘,“ odsekl Duboff. „V průběhu let jsem investoval a můžu si dovolit nepospíchat a rozhlížet se. A nechci slyšet žádné vtipy o akciích ropy nebo zemního plynu, jasné? Žádné nemám.“

„Páni,“ řekl Milo. „Vaše ramena určitě dostávají zabrat.“

„Co?“

„Když vláčíte na topení špalky sekvojí.“

Duboff nechápavě otevřel ústa.

Milo ho chytil za rameno a řekl: „Rád jsem vás poznal, pane,“ a vedl ho zpátky na silnici.

Reed a já jsme je pozorovali, jak kráčejí k Duboffově zaprášenému volkswagenu.

Duboff Milovi zahrozil prstem. Milo na něj netečně hleděl. Duboff nastoupil do auta. Nepřestával nadávat. Odjel.

Milo se k nám vrátil, zvedl ruku a naznačil klapání čelistí.

„Je divný a nepřátelský,“ řekl Reed, „ale myslím, že kdyby byl vinen, pokusil by se chovat přátelsky. Jedna část té jeho historky je určitě pravdivá – zastavil se v kanceláři po deváté a mluvil s tím dobrovolníkem. Ten kluk se jmenuje Chance Brandt a taky díky němu možná zjistíme něco o Seleně – to jsem se vám zrovna chystal říct, než nás přerušil ten namyšlený pitomec.“

„Tak povídejte.“

Reed se podíval na hodinky. „Mám lepší nápad. Co kdybychom se s tím klukem setkali osobně? Můžu vás informovat cestou. Mluvil jsem telefonicky jen s jeho otcem a chci se ujistit, že jsem všechna fakta dostal správně. Mám s nimi schůzku v jejich domě ve tři, a jestli hned nevyjedeme, budeme mít problém to stihnout.“

„Řídíte, detektive Reede, my se s vámi svezeme.“

Milo nasedl do Reedovy modročerné Crown Victorie. Sedl jsem si dozadu.

„Moe je zkráceně Moses, Mojžíš?“

„Ano, pane.“

„Aha.“

„Přemýšlíte v souvislosti s touto mokřinou o dítěti plovoucím v rákosovém koši?“

„Napadlo mě to.“

Reed se rozesmál. „V době, kdy jsem se narodil, má matka na bibli hodně dala.“ Na vteřinku se odmlčel. „Mojžíš nikdy neuviděl Zemi zaslíbenou. A klidně mi říkejte Moe, pane poručíku.“

„Dobře. Pověz mi o tom Brandtově dítěti.“

5

Hezký kluk, nevinné oči.

Chance Brandt seděl rozvalený na příliš veliké brokátové pohovce v příliš velikém hlavním pokoji příliš veliké vily na Old Oak Road v Brentwoodu. Dům ve stylu připomínajícím jižní Evropu voněl dovezenou pizzou a drahým parfémem.

Chance měl na sobě tenisové oblečení, stejně jako jeho matka, výrazná dlouhonohá blondýna s modrozelenýma očima a zřetelně dominantními chromozomy. Matná rtěnka jí už oschla na rtech a ústa měla bledá. Chtěla chytit syna za ruku, ale netroufala si.

Z druhé strany seděl vedle chlapce otec – snědý zavalitý muž s mohutnou bradou, holohlavý, oblečený dosud v modré elegantní košili a zlaté kravatě značky Hermes.

Vidět vzteklého advokáta vždycky potěší.

„Neuvěřitelné. Teď ještě tohle.“ Steve Brandt hleděl na svého syna jako na zhmotnění Oidipa.

Chlapec mlčel.

Brandt řekl: „Starám se o závěti a majetkové věci, v tomhle ti nemohu pomoci, Chanci.“

„Jsem si jistá, že tady nebude potřeba žádná pomoc,“ řekla Susan Brandtová.

Její manžel jí věnoval vzteklý pohled. Skousla si dolní ret a zkřížila paže na prsou.

„Chanci, povězte nám, co se stalo,“ řekl Moe Reed.

Steve Brandt si odfrkl „Bez porady s advokátem? Ani náhodou.“

„Pane, jestliže jediné, co udělal, bylo převzetí telefonátu, nepotřebuje přece advokáta.“

Chance se usmál.

Jeho otec zrudl. „Je tady snad něco k smíchu, chytráku?“

Susan Brandtová prudce zadržela dech, jako by se zadrhla o ostnatý drát. Její zelené oči zvlhly.

„Detektiv Reed vám už vysvětlil, že vyšetřujeme vraždu.“ řekl Milo. „Jestli je do ní Chance nějak zapletený, bezpochyby potřebuje právnické rady a v tom případě zajistíme, aby je dostal co nejdříve. Nic ale nenasvědčuje tomu, že by byl. Máte samozřejmě právo na advokáta za všech okolností, a pokud na něm budete trvat, budeme v tomto rozhovoru pokračovat na policejní stanici, ve výslechové místnosti s nahráváním, papírováním a tak dále.“

„Vy mně vyhrožujete,“ řekl Steve Brandt. Jeho úsměv nebyl ani trochu příjemný.

„To v žádném případě. Děláme jen to, co je třeba. V tuto chvíli na Chance nepohlížíme jinak než jako na svědka. Ještě k tomu svědka pouhého telefonátu. Proto nevidím nejmenší důvod, proč byste nechtěli plně spolupracovat.“

Chance přesunul pohled na nás. Samolibost byla tatam, teď jeho oči vyzařovaly zmatek.

Steve Brandt si vzdorně zkřížil paže na prsou.

„V pořádku, pane,“ řekl Milo. „Zajistěte, aby byl Chance připravený zítra ráno v sedm hodin. Pošleme pro něj hlídkový vůz. Nebo možná ještě dnes večer, pokud se nám podaří vyřídit papíry dřív.“

Začal se zvedat.

„Počkejte,“ zarazil ho Steve Brandt. „Nechte mě promluvit si se synem o samotě. Pak vám dám vědět, jakým způsobem vyřídíme tuhle… zmatenou záležitost. Je to pro vás přijatelné?“

Milo si opět sedl. „Přijatelnost, to je naše krédo.“

Za sto padesát osm vteřin se otec a syn vrátili do pokoje. Šli nejméně metr od sebe.

Otec řekl: „Všechno vám poví. Můžete mi ale prosím říct, co se do téhle chvíle dělo? Abych měl jistotu, že mi nic nenamluvil.“

Syn hleděl do okna s výhledem na bazén s černým dnem.

Moe Reed se podíval na Mila. Milo přikývl.

Reed spustil: „V jedenáct třicet večer jsme přijali telefonickou zprávu o mrtvém člověku v Ptačí mokřině. Volající o tom slyšel od někoho, kdo o tom slyšel od Chance.“

„Jak tohle víte?“ řekl Steve Brandt.

„Náš volající nám řekl, že někdo volal ten večer do kanceláře dobrovolných ochránců mokřiny, mluvil s Chancem a řekl mu, aby hledal tělo. Chance si myslel, že jde o nějaký vtip. Náš volající to ale bral vážně.“

„Kdo je ten volající?“

„To právě ověřujeme.“

Chlapec zachovával ležérní postoj, ale na čele mu vyskočily kapičky potu.

„Drby z třetí ruky?“ ozvala se Susan Brandtová. „To nezní příliš věrohodně.“

Její muž se na ni pronikavě podíval. Susan Brandtová se začala věnovat nehtu s francouzskou manikúrou.

Steve Brandt se ušklíbl. „Dětské žvanění a fantazírování, to je všechno?“

„Mohlo by být,“ řekl Reed. „Jenomže my jsme to tělo našli. A důvod smrti byla jednoznačně vražda.“ Obrátil se k Chanceovi. „Potřebujeme přesně vědět, co se stalo.“

Hoch neodpovídal. Jeho otec mu položil ruku na rameno a silné prsty stiskl tak, až jim zbělely konečky. Na tom gestu nebylo nic něžného. Hoch se z jeho sevření vykroutil.

„Řekni jim, co víš, a skončeme to.“

„Jak už jste říkal, někdo volal,“ řekl chlapec.

„Kdo?“ zeptal se Reed.

„Nějaký otrava s divným hlasem.“

„Jak divným?“

„No…, takovým syčivým.“

„Syčivým?“

„Šeptavým. Jako v těch hororových filmech. Jako hlas ze záhrobí.“

„Někdo maskoval svůj hlas šeptáním.“

„Jo.“

„Můžete tu osobu napodobit? Předvést nám, jak to znělo?“

Chance se rozesmál.

„Udělej to,“ přikázal mu otec.

„Nejsem v dramatickém kroužku, tati.“

„V téhle rodině jsi už způsobil pořádné drama.“

Chance pokrčil rameny. „Když říkáš.“

„Udělej to.“

Chance pohybem rtů naznačil – Jdi do prdele. Klouby na rukou Steva Brandta zbělely.

„Někdo na tebe syčel, Chanci,“ řekl Milo. „Co říkal?“

„Jako že… že je něco dole v mokřině. Něco mrtvého.“

„Co ještě?“

„To je všechno.“

„Byl to muž, nebo žena?“

„Muž… asi.“

„Jistě to nevíš?“

„Byl to spíš… sykot. Podfuk.“

„Předstírání,“ napověděl Reed.

„Jo. Myslel jsem si, že si ze mě někdo dělá srandu.“

„Kdo?“

„Kdokoli. Kamarádi.“

„Hlas jako z plechovky,“ poznamenal Milo.

Chance se zatvářil nechápavě.

„Něco mrtvého v mokřině,“ vrátil ho Milo k tématu.

„Jo.“

„Co dalšího ten syčící muž řekl?“

„Nic.“ Chance zavrtěl hlavou. „Znělo to hloupě, proto jsem o tom neřekl tomu chlápkovi, který hned nato vešel.“

„Jakému chlápkovi?“ zeptal se Reed.

„Tomu, který to tam vede – takový magor. Pořád mě kontroluje.“

„Jak se ten magor jmenuje?“ zeptal se Reed.

„Duboff. Vypadá jako hippie, jako vystřižený ze starého časáku.“

„Pan Duboff vešel do kanceláře hned poté, co jste přijal ten telefonát?“

„Nepřijal jsem ho. Jen jsem poslouchal a zavěsil jsem.“

„Za jak dlouho vešel pan Duboff?“

„Hned nato.“

„Přišel vás zkontrolovat.“

„Jo.“

„A vy jste mu řekl…“

„Že je všechno v pohodě.“

„Vůbec jste se mu nezmínil o tom, že volal ten šeptající muž?“

„Myslel jsem si, že šlo o blbý vtip,“ ohradil se Chance. „Že volal Ethan nebo Ben, Sean, kdokoli.“ Zatímco vypouštěl z úst jména, po očku se na nás díval. Snažil se vyčíst, kdo ho prozradil.

„V kolik hodin ten šeptající muž zavolal?“ zeptal se Reed.

„Hm… hm…, tak asi v devět třicet.“

„Skvělá vyjadřovací schopnost,“ rýpl do něj Steve Brandt. Jeho žena vypadala, že se každou chvíli rozpláče.

„Můžete se pokusit o trochu přesnější údaj?“ požádal Chance Reed.

Chance se zamyslel. „Bylo to asi…, jo, už vím, předtím jsem se díval na hodinky a bylo devět dvacet a něco. Pak zazvonil telefon.“

„Takže plus mínus devět třicet.“

„Jo, myslím, že jo.“

„Ježíši,“ zaúpěl Steve Brandt. „Nejde přece o jadernou vědu.“

Chance se nahrbil. Jeho matka si už rozkousala dolní ret doruda.

Jeho otec řekl: „Myslím, že je jasné, že matematika není jeho silná stránka, to je taky hlavní důvod, proč tady teď sedíme. Podvádění při testu z algebry, který vyžadoval jen minimální snahu a dal se napsat.“

Chance skousl ret. Další genetický znak? Nebo k tomu Steve Brandt dožene každého, kdo s ním bydlí?

Brandt si povolil vázanku. „Pořád se ještě snažíme zjistit, co je jeho silná stránka.“

Jeho žena si vzdychla.

„Podívej se na to reálně, Suze. Kdyby nepodváděl, neseděli bychom tu teď a nepovídali si s policisty.“ Obrátil se k nám. „Možná, že když už jste tady, mohli bychom pro našeho syna něco udělat. Co takhle jeden z těch programů, které připravujete pro mladistvé delikventy? Práci v márnici, setkání s realitou?“

Susan Brandtová vyskočila na své pohledné, do bronzova opálené nohy a vyběhla z pokoje. Chanceovy oči se upřely na otcův zrudlý obličej.

Brandt řekl: „To si piš, že jsem nasraný, hochu. Práce se mi hromadí a já tu uprostřed dne marním čas kvůli tomuhle. A ty si klidně hraješ tenis.“

„Máma říkala, že bych měl cvi…“

Brandt ho mávnutím ruky umlčel. Obrátil se k Milovi. „Ještě pořádáte ty exkurze do márnice?“

„Nejsem si jisty, pane Brandte. Pokud si vzpomínám, byly určeny pro mladistvé, kteří sedli opilí za volant, a pro podobné výlupky.“

„Myslí si, že mu všechno projde.“

Chance pohnul rty.

„Co jsi říkal?“ zeptal se ho otec.

Ticho.

Milo řekl: „Pane Brandte, chápu, že jste zklamaný tím, co váš syn provedl. Ale já to vidím tak, že spolupracuje. Jestli neudělal nic horšího než to, že pomlčel o telefonátu, který považoval za žert, není to nic, za co by si zasloužil trest. Jestli je nějak do té vraždy zapletený, žádná exkurze do márnice mu nepomůže.“

Ruměnec v Brandtově obličeji se o pár odstínů zmírnil. „Samozřejmě, že do toho není nijak zapletený. Snažím se jen zabránit… dalším komplikacím.“

„Já jsem komplikace?“ zeptal se Chance.

Brandt se afektovaně usmál. „Ale ne, nechtěj, abych ti na tohle odpovídal.“

Chlapec zrudl. „Dělej, co umíš – připoj mě třeba na ten zasraný detektor lži…“

„Zavři tu svou hloupou, nevymáchanou hubu, ty jeden sprostý usmrkanče…“

Chance vyskočil na nohy a zaťal ruce v pěst. „Neříkej mi tak! Naposledy ti, do prdele, říkám, abys mě tak nenazýval!“

Steve Brandt udeřil dlaněmi do křesla. Začal prudce dýchat.

Chanceova dechová frekvence dosáhla ještě větší rychlosti.

Milo si stoupl mezi ně. „Okamžitě se všichni uklidněte. Hned. Chanci, sedni si – tam, kde seděla tvá matka. Pane Brandte, nechte nás dělat naši práci.“

„Nejsem si vědom, že bych dělal něco jiného než…“

„Tohle je případ vraždy, pane, a pro nás to znamená spoustu přesčasů a dřiny. Musíme zajistit, aby vzápětí, co odsud odjedeme, nepřišla stížnost na domácí násilí.“

„To je směšné – copak jsem tě někdy uhodil, Chanci?“

Odpověd nepřišla.

„Uhodil jsem tě někdy?“

Chance se usmál. Pokrčil rameny.

Jeho otec zaklel. „Nevděčný spratek.“

Chance zůstal stát. „Sedni si,“ přikázal mu Milo. Chlapec poslechl.

„Chlapče, potřebuji rychlou odpověď na tuhle otázku: Jak dlouho po tom telefonátu se objevil pan Duboff?“

„Hned po něm. Pár vteřin.“

To odpovídalo Duboffově verzi. Buď tam Selenu Bassovou pohodil Duboff, nebo si vrah počkal, až Duboff vyklidí pole, a odvážil se k riskantnímu kroku.

Nebo měl vrah jen štěstí a s Duboffem se minul.

Tak nebo tak, vražda byla ohlášena chvíli po odhození těla.

Někdo chtěl, aby byla Selena Bassová nalezena. A rychle identifikována.

Tri další těla vrah pohřbil a vraždy zamaskoval; teď narostla v něm sebejistota a chtěl se pochlubit?

Prohlásil mokřinu za svůj rajón. Byl to Duboff, nebo někdo jako on?

„Komu jste o tom telefonátu řekl?“ zeptal se Moe Reed.

„Jen… Sarabeth. Komu by mě práskla?“

„Jaké je Sarabethino příjmení?“

„Osterová,“ odpověděl Steve Brandt. „Vidíte ho všude v nákupních centrech a střediscích.“ Když nikdo z nás nereagoval, pokračoval: „Jsou to prominenti, bydlí ve čtvrti Brentwood Park. Sarabeth je jejich jediné dítě. Působí dojmem sladké a nevinné dívky, ale to ona mu posílala odpovědi na ten zatracený test z algebry, takže bych všechno, co řekne, bral s rezervou.“

Chance zavrčel.

„Óóó, už se celý třesu,“ reagoval jeho otec.

6

Steve Brandt nás doprovodil na dvůr s prostorem pro parkování vozidel pokrytým falešnými kočičími hlavami, stiskl tlačítko na dálkovém ovládači a otevřel přední bránu.

„Takže je čisty?“

„Zatím ano, pane Brandte.“

„Věřte mi, pánové, je příliš tupý na to, aby někoho zabil.“

Usmál se trpkým zadostiučiněním, otočil se a vrátil se do tepla a světla svého domova.

Moe Reed zatelefonoval Tomovi L. Rumleymu, řediteli školy paní Windwardové, a získal od něj slib, že „zjistí všechny relevantní informace“ o telefonátu Chanci Brandtovi, a to urychleně. Výměnou za to neproběhne žádná policejní návštěva ve škole, protože „je zrovna přestávka ve výuce a my hostíme návštěvníky z Dubaje“.

Reed podržel hovor. „Poručíku?“

„S největší pravděpodobností se to celé smrskne na kupu žvástů, tak ho nechte, ať udělá, co slíbil. Máte někdo hlad?“

Vrátili jsme se k mokřině a vyzvedli sevillu. Zatímco nás Reed sledoval až do západního L. A., Milo řekl: „Co si o tom myslíš?“

„O případu, nebo o Reedovi?“

„O obou.“

„Připadá mi přemýšlivý, dychtivý něco se dovědět. Dovědět se něco o tomhle případu.“

„Čtyři těla.“

„Tenhle typ zločinu nemá důvod zastavit se u čtyř,“ řekl jsem.

„Na tebe se můžu vždycky spolehnout, že přijdeš s něčím, veselým a potěšujícím.“

Kavárna Moghul na bulváru Santa Monica, nacházející se pár bloků od stanice, slouží Milovi jako druhá kancelář.

Brýlatá žena v sárí, která kavárnu provozuje, se uklonila tak, jak to dělá vždy, jen co Milo vejde dovnitř. Mimo to, že Milo dává velké spropitné, vnímá ho jako lidského rotvajlera. Reed, který mu kráčel v patách a znamenal přítomnost dalšího policisty, ji dovedl až na hranici extáze.

„Langusta,“ oznámila, když nás usazovala k Milovu rohovému stolu. Něco si broukala, usmívala se a naplnila nám sklenice hřebíčkovým ledovým čajem. „Přinesu vám čerstvé tácy. Přinesu všechno.“

„To všechno zní moc dobře,“ řekl Milo, svlékl si sako a hodil ho na vedlejší židli. Reed si rozepnul sportovní sako, sundal si ho, úhledně složil a pověsil přes opěradlo. Jeho bělostná košile měla krátké rukávy. Pod nimi se nadouvaly vypracované bicepsy.

Začala přehlídka jídla.

„Určitě dáváte skvělé spropitné,“ poznamenal Reed.

„Bože,“ řekl Milo. „Proč všechno na tomhle světě musí být o penězích?“

Někdy Milo při jídle mluví. Jindy považuje přežvykování za svátost, kterou nesmí rušit pozemské záležitosti.

To odpoledne patřilo ke dnům svátosti. Moe Reed sledoval, jak se Milo sklání nad talířem, žvýká, polyká a otírá si ústa. Rychle pochopil a poslušně se sklonil nad svůj talíř.

Hromady langusty, rýže, čočky, kořeněného lilku a špenátu s asijským sýrem rychle mizely. Mladý detektiv jedl ještě víc než Milo. Měl podsaditou postavu, ale tvrdou jako týkové dřevo.

Zrovna když brýlatá žena přinesla rýžový puding, zazvonil mu mobilní telefon.

„Reed…“ Prudce zvedl obočí světlé tak, že se dalo jen těžko rozeznat. „Ano, pane…, počkejte chvilinku, vezmu si něco na psaní.“ Sáhl za sebe, vytáhl notes a začal si pečlivě zapisovat. „Děkuji vám, pane. Ne, tentokrát ne, pane.“

Stisknutím tlačítka ukončil hovor. „Ředitel Rumley mi právě oznámil, že se mu podařilo vysledovat, jak se ty klepy šířily. Ten Brandtův kluk to řekl Sarabeth Osterové, která to taky považovala za nejapný vtip. Pověděla o tom dívce jménem Ali Lightová a Ali to řekla svému příteli Justinu Coopersmithovi. Ten to bral jako zatraceně legrační vtip a zmínil se o tom svému staršímu bratrovi Lanceovi, který studuje druhý ročník na Dukeově univerzitě. Zdá se, že Laňce Coopersmith je po mravní stránce vyspělejší než všichni ti dříve jmenovaní. To on nám volal. Říkal, že to považoval za svou povinnost.“

„To by se mělo dát snadno ověřit.“

Reed přikývl. „Dnes ráno jsem požádal o vysledování hovoru. Nejde ale o žádný naléhavý případ, takže to trvá déle než u linky 911 a nemáme audiozáznam. Chcete, abych to hned teď ověřil?“

„Bylo by to dobré.“

O chvíli později ho Reed informoval: „Mobilní telefon Verizon, registrovaný na Laňce Allana Coopersmithe, bydliště ve čtvrti Pacific Palisades. Má smysl po tom jít?“

„Zatím ne,“ rozhodl Milo. „Čeká nás dlouhý den, dojez si v klidu langustu.“

Sám ale vytáhl mobilní telefon a požádal o povolení k prohlídce bytu Seleny Bassové.

Nechal jsem sevillu stát na parkovišti u westsideské stanice a usadil jsem se na zadním sedadle Reedova neoznačeného policejního vozu. Cesta na Indiana Avenue trvala dvacet minut. Během ní Milo pokračoval ve vyřizování žádosti o povolení k prohlídce.

Dostal ho telefonicky potvrzené s tím, že papír pošlou vzápětí.

„Ověřil jste Bassovou v registru motorových vozidel?“ zeptal se Reeda.

„Jo. Nemá žádné přestupky. Dneska jsem měl v plánu zjistit, co na ni najde Google.“

Milo se přes Reedovu mobilní síť připojil na internet. „Je pěkné mluvit takhle přímo s bohem… A je to – dva odkazy, jeden je přesnou kopií toho druhého… Zdá se, že je to učitelka hudby, vyučuje hru na klavír. Uvádí se tu recitál studenta… jménem… Kelvin Vander.“

Požadavku na vyhledání obrázku Google nevyhověl.

„Učitelé hudby se běžně nenacházejí v nebezpečí,“ konstatoval Reed.

„Není dobré začít týden smutnou písničkou,“ řekl Milo.

„Co ta další těla, poručíku?“

„Uvidíme, s čím přijdou ty sběratelky kostí. Mezitím budeme pracovat s tím, co máme.“

Přihodil jsem svůj nápad, že může jít o člověka se zvláštním vztahem k mokřině.

„Může být,“ řekl Milo.

Reed to nekomentoval.

Přestavěná garáž Seleny Bassové byly dva spojené jednopodlažní byty. Celá stavba byla zvenku nahozená bílou štukovou omítkou.

V přední bytové jednotce, stíněné banánovníky a planým pomerančovníkem, bydlela majitelka a pronajímatelka bytů, dáma v pokročilém věku upoutaná na invalidní vozík. Jmenovala se Anuta Rosenfieldová. Příjemná filipínská pečovatelka nás uvedla do předního pokoje. Okna zakrývaly růžové sametové závěsy a místnost byla plná pokojových rostlin a porcelánových sošek na vratkých podstavcích.

„V lednu bude mít sto let!“

Stařenka se ani nehnula. Oči měla otevřené, ale zakalené a tělo tak křehké, že by neuneslo jedinou z jejích porcelánových panenek.

„To je nádhera,“ řekl Milo a postavil se těsně před křeslo. „Madam, mohli bychom dostat klíč od bytu slečny Bassové?“

Pečovatelka nám vysvětlila: „Je hluchá a ani nevidí. Na všechno se ptejte mě.“ Ukázala na sebe prstem. „Luz.“

„Luz; mohli bychom…“

„Samozřejmě, pánové!“ Z kapsy uniformy vytáhla klíč.

„Oceňujeme vaši ochotu.“

„Je Selena v pořádku?“

„Znáte ji?“

„Osobně ji neznám, ale občas ji potkávám. Většinou když odtud odcházím. Někdy zrovna odchází taky.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Hmm…, když teď o tom mluvíme, už jsem ji nějaku dobu neviděla. A víte co, neviděla jsem ani, že by se u ní svítilo… alespoň v posledních několika dnech.“ Zhluboka se nadechla. „A teď jste přijeli vy. Ó panebože.“

„Několik dnů,“ opakoval Reed.

„Možná čtyři,“ upřesnila Luz. „Nebo pět, nevím, nepočítám to.“

„Jaká je?“

„Nikdy jsem s ní nemluvila, jen se usmějeme a pozdravíme se. Připadá mi milá. Hezká, ale hubená – nemá žádné boky, tak jak je to teď normální.“

„V kolik obvykle odcházíte z práce?“ zeptal se Milo.

„V sedm večer.“

„Noční službu má někdo jiný?“

„V sedm se vrací domů dcera paní Rosenfieldové Elizabeth, pracuje jako sestra v Saint John’s.“ Spiklenecky zašeptala: „Má jednasedmdesát let, ale dosud ráda pracuje na novorozenecké jednotce intenzivní péče – u miminek. Tam jsem ji taky poznala. Jsem diplomovaná zdravotní sestra a taky jsem pracovala na novorozenecké jipce. Mám ráda miminka, ale tahle práce je lepší.“

Pohladila svou svěřenkyni po rameni. „Paní Rosenfieldová je moc hodná.“ Na rtech staré ženy se objevil něžný úsměv. Někdo jí napudroval tváře, jemně namaloval víčka modrými stíny a upravil nehty. Vzduch v místnosti byl nehybný a těžký. Růže a libavka.

„Co nám ještě můžete říct o Seleně Bassové?“

„Hmm,“ zamyslela se Luz. „Jak už jsem řekla, je milá…, možná trochu moc stydlivá. Možná si nechce příliš povídat? Nikdy jsem neslyšela, že by si na ni Elizabeth stěžovala, a Elizabeth si hodně stěžuje, to mi věřte.“

„Jaké je Elizabethino celé jméno?“

„Elizabeth Mayerová. Je vdova, stejně jako její maminka.“ Sklopila oči. „Tohle máme všechny společné.“

„Ach,“ řekl Milo. „Je mi líto vaší ztráty.“

„Už je to dávno.“

Paní Rosenfieldová se opět usmála. Těžko říct, co její úsměv znamenal.

„Kdo bydlí v té druhé jednotce?“ zeptal se Reed.

„Nějaký člověk z Francie, který tady skoro vůbec není. Je to profesor, Francouz – aspoň myslím. Většinou je ve Francii. Zrovna teď je taky ve Francii.“

„Jméno?“

Zavrtěla hlavou. „Omlouvám se, ale na to se budete muset zeptat Elizabeth. Já ho vidím jednou za sto let. Je hezký, má dlouhé vlasy – vypadá jako ten herec…, ten hubený…, Johnny Depp“

„Zdá se, že tu bývá celkem klid,“ řekl Milo.

„Velký klid.“

„Viděla jste někdy Selenu s nějakým přítelem?“

„S přítelem? Ne. Jednou jsem viděla nějakého muže. Čekal na Selenu u chodníku a ona k němu nastoupila do auta.“

„Jaké to bylo auto?“

„Je mi líto, ale to jsem neviděla.“

„Můžete ho popsat?“

„Stál ke mně zády a byla tma.“

„Vysoký, malý?“ zeptal se Reed.

„Středně vysoký. Jednu věc si pamatuju – jsem si jistá, že neměl vlasy, měl oholenou hlavu jako někteří ti basketbalisté. Odráželo se mu od ní světlo.“

„Byl to běloch?“ zeptal se Reed.

„Tedy,“ zamyslela se Luz, „černoch to nebyl, to vím jistě. Ale mohl být míšenec. Omlouvám se, ale viděla jsem ho jen zezadu. Nejspíš mohl být jakýkoli. Udělal něco Seleně?“

„V tuhle chvíli nemáme žádného vytipovaného podezřelého. Proto cokoli, co nám řeknete, může být důležité.“

„Podezřelý… Takže ona je…“

„Bohužel ano,“ řekl Reed.

„Ale ne.“ Její oči se zalily slzami. „To je tak smutné, taková mladá… Bože můj… Kéž bych vám mohla říct víc.“

„Moc nám pomáháte,“ řekl Milo. „Můžete nám prosím uvést do záznamu celé vaše jméno? A také číslo, na které vám můžeme v případě potřeby zavolat?“

„Luz Elena Ramosová… Je tu nebezpečné bydlet?“

„Není nejmenší důvod si to myslet.“

„Páni,“ řekla Luz. „To je tak strašidelné. Raději bych měla být opatrná.“

„Jsem si jistý, že vám nic nehrozí, paní Ramosová, ale opatrnost je vždy na místě.“

„Když jste se tady objevili, napadlo mě, že se něco stalo. Pracuji osm let v nemocnici a vím, jak vypadají špatné zprávy.“

Necelých čtyřicet metrů čtvereční plochy, kterou obývala Selena Bassová, nedokázalo zapřít svůj původní účel, kdy sloužily jako garáž pro automobily.

Popraskané betonové podlahy byly natřené bronzovou barvou a nalakované, ale skvrny byly přes nátěr vidět a ve vzduchu visel odér benzínu. Stropní podhled z nabílených sádrokartonových panelů místnost opticky zmenšoval. Stejný materiál byl použit na stěny, panely byly halabala připevněny k podkladovým latím. Spoje byly dobře viditelné a hřebíkové hlavičky vystupovaly jako pubertální akné.

„Špičková stavba,“ konstatoval Milo.

„Piano asi příliš nenese,“ řekl Reed.

Natáhli jsme si rukavice, zastavili se ve dveřích a dělali si celkový dojem o celém prostoru. Nejevil žádné známky násilí nebo nepořádku.

„Zavoláme sem techniky, ale nepřipadá mi to tu jako místo činu.“ Vstoupil a my jsme ho následovali.

Černé masonitové skříňky oddělovaly malinký rohový kuchyňský kout. Ten obsahoval malou ledničku, mikrovlnnou troubu a dvouhořákovou varnou desku. Obsah lednice nabízel lahvovou vodu, koření, shnilou nektarinku, povadlý celer a krabici čínského jídla v obalu bez označení.

Moe Reed si překontroloval rukavice a prozkoumal obsah krabice. Sladkokyselé kuře, flekatý pomeranč. Reed krabici naklonil. „Jako tuhá želatina. Je to určitě alespoň měsíc staré.“

Na podlaze ležela široká matrace zakrytá hnědým batikovaným přehozem a příliš mnoha madrasovými polštářky. Milo odhrnul roh přehozu. Ukázalo se levandulové prostěradlo, hladké, nezmuchlané. Začichal. Zavrtěl hlavou.

„Co je?“ zeptal se Reed.

„Není ničím cítit – žádný prací prostředek, tělesný pach, parfém, nic. Jako by ho někdo vyměnil, ale nespal na něm.“

Přesunul se k nočnímu stolku z imitace břízy, ve kterém bylo lehké sportovní oblečení, bílá flanelová noční košile, levný digitální budík a hřeben.

Milo se zadíval na hřeben. „Nevidím žádné vlasy, ale pinzetkáři na něm možná něco najdou. A když už o nich mluvím, detektive Reede…“

Reed zatelefonoval kriminalistům a Milo pokračoval ve své obchůzce místnosti. Zkontroloval vysoký žlutý plastikový koš na odpadky. Byl prázdný. Polštářky náhodně poházené po místnosti sloužily jako další místa k sezení. Vypadaly naducané a pevné, jako by ještě nikdy nenesly žádnou váhu.

Jako úložný prostor sloužil překližkový prádelník se třemi šuplíky a vysoká ocelová skříň natřená zelenošedou barvou. Vedle skříně se nacházela koupelna, široká sotva tak, aby se v ní mohl pohybovat jen jeden člověk. Dveře nahrazoval nylonový závěs. Sprcha, umyvadlo a komoda. Na podlaze stála chatrná lékárnička.

Všechno bylo naprosto čisté a suché. Lékárnička byla prázdná.

Výjimkou mezi zařízením, které se omezovalo jen na to nejnutnější, byl prostor u jedné stěny, kde stály elektrické klávesy, zesilovač, mixážní pult, dvacetipalcový monitor s plochou obrazovkou na černém stolku, dvě černé skládací židle a několik štosů not.

Reed si je prohlédl. „Klasika…, zase klasika…, nezávislá tvorba…, zase klasika.“

„Žádné stereo, žádná cédéčka.“

„Nejspíš má někde iPod,“ řekl Reed.

„Kde je pak ale počítač, přes který ty ostatní věci pracují?“

Reed se zamračil. „Někdo ho odnesl.“

Milo a Reed prohlédli prádelník a skříň. Džínsy, trička, saka, spodní prádlo v malých velikostech. Tenisky, kozačky, černé sandály na vysokém podpatku, červené lodičky, bílé lodičky. Na jedné straně skříně viselo na věšácích asi půl tuctu šatů ve veselých barvách.

Žádná cédéČka, laptopy, nic, co by souviselo s počítači.

Reed si klekl před prádelník a otevřel dolní šuplík. „No páni.“

Uvnitř ležel kožený korzet, síťované punčochy, troje černé, oranžově olemované kalhotky bez rozkroku a tři levné černé paruky a tři náhražky penisu v nadměrné velikosti.

Všechny tři paruky byly černé a měly krátkou ofinku. Obsah šuplíku doplňovala modrá PVC krabice, ve které byl bílý make-up, černé oční linky, rtěnky v barvě tmavnoucí modřiny. Když Reed krabici vytáhl, zezadu se vykutálel černý kožený bičík.

„Ve volném čase si hrála na dominu?“ řekl Milo. „Bydlela možná někde úplně jinde a tohle místo využívala jen pro večírky.“

Reeda ty erotické pomůcky zcela zjevně vyvedly z míry. „Možná tady taky vyučovala hudbu, poručíku.“

„Pochybuju, nemá tu normální klavír ani žádné učební noty.“ Milo zavřel šuplík a rozhlédl se po místnosti. „Pokud tohle bylo její hlavní bydliště, vedla dost jednoduchý život. Pět minut tady uvnitř a jsem zralý na pár tablet prozacu.“

Vrátil se ke kovové skříni a rukou přejel horní polici. „Koukněme se na tohle.“

Sundal kartonovou krabici plnou papírů.

Nahoře leželo daňové přiznání Seleny Bassové z minulého roku. Příjem činil čtyřicet osm tisíc z „nezávislého hudebního poradenství“ a odpisy za „vybavení a provozní materiál“ činily deset tisíc.

Pod daňovým formulářem bylo třináct měsíčních šeků sepnutých do pečlivě srovnaného štočku. Každý byl vypsán na čtyři tisíce dolarů z účtu u Global Investment patřícího rodinnému trustu Simona M. Vandera s adresou na Páté ulici v Seattlu.

U každé platby byla tiskacím písmem dopsána poznámka: Kelvinovy hodiny klavíru.

„To je to dítě z webu,“ řekl Reed.

„Skoro padesát tisíc dolarů ročně za to, že učila kluka brnkat na piano.“ spočítal Milo.

„Jeden student jí stačil na zaplacení účtů. Možná je to velký talent, nějaké zázračné dítě.“

„Nebo si to o něm někdo myslí. Co kdybys skočil do auta a podíval se na jméno Simon Vander? A na to dítě taky.“

„Provedu.“

Milo se vrátil ke zkoumání papírového obsahu krabice. Kalifornská identifikační průkazka nám ukázala dívku s úzkým obličejem, velkýma očima, špičatou bradou s důlkem a vlasy špinavě blondatého odstínu. Měla krátkou ofinu, podobně jako její paruky. Aby se snadno hodila do gala?

„Proč potřebovala průkazku, když měla řidičák?“ pozastavil jsem se.

„Možná, že když se sem přistěhovala, ještě ho neměla a dočasně používala ji.“

Pod kartičkou ležely účtenky z obchodu s oblečením Betsey Johnson v Cabazonu, kousek od Palm Springs, a šest měsíců starý účet ke kreditní kartě znějící na pět set dolarů, nedávno uhrazený po půlročním splácení obvyklých lichvářských úroků.

Na dně krabice ležel vytištěný e-mail, poslaný před čtyřmi měsíci z adresy engrbass345 přes účet hotmail. Četl jsem Milovi přes rameno.

Sel, jsem moc ráda, že jsi konečně našla práci. A hned pro začátek tak výhodnou. Měj se dobře, drahoušku. Příště se ozvi po kratší době.

S láskou, máma.

Milo si vzdychl. „Je čas jí to oznámit.“

„Tvá oblíbená činnost,“ řekl jsem.

„Tohle a topení štěňat.“

Reed vtrhl zpátky do bytu. Měl oči navrch hlavy a mával notesem.

„Vypadá to, že Simon Vander je docela při penězích. Investiční účet má v Seattlu, ale žije tady, v Palisades. Vlastnil řetězec supermarketů v mexických čtvrtích, před dvěma a půl roky ho prodal za sto jedenáct milionů. Žádné novější odkazy na internetu nejsou, jen tři další o Kelvinovi, všechny v souvislosti s recitály. Ten kluk má deset let. Našel jsem jeho fotku.“

Ukázal nám zrnitý černobílý snímek pohledného chlapce s asijskými rysy.

Milo mu ukázal e-mail od Seleniny matky.

„Spojíte se s ní přes počítač?“ zeptal se Reed.

„Jestli je místní, raději to udělám osobně.“

„Engrbass,“ četl Reed. „Možná je inženýrka. Neměli bychom mezitím začít u Vanderových a zjistit, jestli něco nevědí o Selenině soukromém životě?“

Použil křestní jméno zavražděné ženy. Začínal si k ní budovat vazbu.

„Přesně to bych udělal.“

Reed se zamračil. „Jako bych znovu vymýšlel trakař.“

7

Na Simona Mitchella Vandera bylo registrováno pět vozidel na dvou adresách.

Na Calle Maritimo v Pacific Palisades: tři měsíce starý Lexus GX, jeden rok starý Mercedes SLK, tři roky starý Aston Martin DB7 a pět let starý Lincoln Town Car.

V Malibu na pacifické pobřežní dálnici bylo registrováno sedm let staré volvo kombi.

Moe Reed studoval mapu. „La Costa Beach a severní konec Palisades. Jsou zatraceně blízko u sebe.“

„Možná má rád písek mezi prsty.“ řekl Milo. „Uprostřed týdne nejspíš bude v hlavním sídle. Jestli nebudeme mít úspěch, strávíme den na pláži.“

Doprava z Venice do Palisades se po Lincolnově bulváru vlekla, na Oceán Front to nebylo o nic lepší. Na Channel Road jsme trochu zrychlili a pak jsme svištěli nahoru po pobřeží. Jemný větřík načechral hladinu oceánu do kobaltově modré krajky. Surfaři, lidé s draky a lidé, kteří si chtěli vyčistit plíce, vyrukovali ven v plném počtu.

Calle Maritimo se zvedala v serpentinách nad Gettyho vilou s centrem umění a muzeem. S rostoucí nadmořskou výškou se nemovitosti zvětšovaly a cena půdy rostla. Reed řídil rychle, řezal zatáčky kolem živých plotů a kamenných zdí. Tu a tam se ukázal výhled na oceán.

Další dopravní značka nás varovala, že vjíždíme do slepé ulice bez možnosti průjezdu. O chvíli později se varování vyplnilo – cestu blokovala vysoká železná brána.

Ručně vyrobená brána se silnými sloupy, které připomínaly korálové stvoly. Kroucené železné tyče se proplétaly jako chapadla chobotnice. Na druhé straně tohoto kovářského díla se rozkládal oválný dvůr vydlážděný přesnými břidlicovými čtverci. Břidlice byla položena a zalita nedávno, místy byla dosud zaválcovaná. Vydlážděnou plochu lemovaly datlové palmy. Za stromy se tyčil překvapivě skromný dům.

Byl jednopatrový, omítnutý šedivou omítkou, měl červenou taškovou střechu a kryté průčelí. Kousek stranou stála čtyři auta uvedená na Vanderových registračních formulářích. Reed stiskl tlačítko hlásiče. Interkom pětkrát zazvonil a ztichl.

Reed to zkusil znovu. Následovala čtyři další zazvonění. Pak odpověděl mladistvý mužský hlas. „Ano?“

„Losangeleská policie. Chceme mluvit s panem Simonem Vanderem.“

„Policie?“

„Ano, pane. Potřebujeme mluvit s panem Vanderem.“

Odmlka. „Není tady.“

„Kde ho můžeme najít?“

Delší odmlka. „Jeho poslední zastávka byl Hongkong.“

„Obchodní cesta?“

„Cestuje. Můžu mu vyřídit vzkaz.“

„S kým mluvím, pane?“

Další zaváhání. „Jsem správce nemovitostí pana Vandera.“

„Vaše jméno, prosím?“

„Travis.“

„Pane Travisi, mohl byste prosím přijít na chvíli k bráně?“

„Můžete mi říct, co to má…“

„Vyjděte ven a my vám to povíme.“

„Aha, tak počkejte.“

O chvíli později se otevřely dveře na dvůr. Ven vykoukl muž oblečený v tmavě modré košili, světlých džínsech a velké šedé pletené čepici a přimhouřenýma očima se podíval naším směrem. Košile na něm visela a neměl ji zastrčenou do kalhot. Nohavice džínsů odhalovaly špičky bílých tenisek. Čepici měl staženou až do poloviny uší.

Vydal se k nám nejistým krokem – měl nestejně zdvižená ramena, každý druhý krok vytočil špičku nohy ven a vypadal na to, že každou chvilku zakopne. Došel k bráně a začal si nás prohlížet skrz železná chapadla. Nabídl nám tak pruhovaný pohled na svůj podlouhlý vychrtlý obličej, propadlé tváře, hluboko posazené hnědé oči. Obličej mu pokrývalo třídenní strniště, většinou černé, tu a tam prošedivělé. S vlasy na tom byl podobně, soudě podle kousku hlavy, který nezakrývala čapka. Ústa s pokleslým levým koutkem mu propůjčovala věčně zahořklý výraz. Ten výraz a topomá chůze naznačovaly nějaký typ neurologické poruchy. Tipoval jsem mu tak pětatřicet až čtyřicet let. Byl příliš mladý na záchvat mrtvice, ale život dokáže být krutý.

Milo prostrčil odznak mezi železnými chapadly.

„Dobré odpoledne, pane Travisi.“

„Jsem Huck. Travis Huck.“

„Můžeme dovnitř, pane Hucku?“

Rukou s dlouhými prsty stiskl tlačítko na dálkovém ovládání. Křídla brány se začala otvírat dovnitř.

Zaparkovali jsme u nejbližší datlové palmy a vystoupili z auta. Nemovitost byla postavena o hodně výš než sousední domy a zabírala přinejmenším pět akrů. Král hory. Pod ní se táhly zvlněné trávníky a záhony kakostů. Pozemek končil prudkým útesem a zdánlivě nekonečným bazénem na jeho okraji, který se opticky setkával s oceánem.

Při pohledu zblízka už dům skromně nevypadal. Jednopodlažní dispozice poskytovala nejlepší vyhlídku na oceán, ale byla náročná na zastavěný prostor.

Travis Huck se prstem poškrábal pod čepicí. Zpoza ucha mu odkápla kapička. Obličej se mu leskl. Na vlněnou čepici byl příliš teplý den. Nebo se možná jen snadno zpotil. „Jestli můžu panu Vanderovi předat vzkaz…“

„Ten vzkaz zní,“ řekl Milo, „že byla zavražděna žena jménem Selena Bassová. A my teď mluvíme se všemi, kdo ji znali.“

Huck zamrkal. Jeho mrzuté zkřivené rty se narovnaly do neutrální pozice, oči v rozporu s tím ale vyzařovaly napětí.

„Selena?“ zeptal se.

„Ano, pane Hucku.“

„To snad… ne.“

„Znal jste ji?“

„Vyučuje hudbu. Učí Kelvina. Syna pana a paní Vanderových.“

„Kdy jste ji viděl naposledy, pane Hucku?“

„Naposledy? Nevím – jak jsem řekl, dává hodiny hudby. Když je potřebuje.“

„Kelvin.“

Huck znovu zamrkal. „Ano.“

„Ptám se vás znovu, pane Hucku.“

„Prosím?“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Nechte mě přemýšlet,“ řekl Huck. Jako by doopravdy žádal o dovolení. Z brady mu stekla kapka potu a dopadla na břidlici. „Řekl bych tak před dvěma týdny…“ Zatahal se za čepici. „Ne, před patnácti dny. Určitě před patnácti dny.“

„A víte to, protože…“

„Paní Vanderová a Kelvin odjeli den po Kelvinově hodině. A to bylo před patnácti dny. Kelvin hrál Bartóka.“

„Kam odjeli?“

„Na prázdniny,“ řekl Huck. „Je léto.“

„Celá rodina je na cestách,“ zhodnotil Reed.

Huck přikývl. „Můžu se zeptat, co se stalo Seleně?“

„V tuto chvíli vám můžu říct jen to, že to nebylo hezké.“ Huck na to nic neřekl.

„Takže naposledy tady byla přesně před patnácti dny?“

„Ano.“

„Jakou měla náladu?“

„Připadala mi v pohodě.“ Huck upřel pohled na mokrou skvrnu na břidlici. „Pustil jsem ji dovnitř a vyprovodil jsem ji ven. Byla v pohodě.“

„Znáte někoho, kdo by jí mohl chtít ublížit?“ zeptal se Reed. „Ublížit jí? Chodila sem učit. Jako ostatní.“

„Kteří ostatní?“

„Kelvin má domácí vyučování. Chodí sem různí specialisté. Malířství, gymnastika, karate. Kurátor z Gettyho centra ho učí historii umění.“

„Kelvinovi se v normální škole nelíbí?“ zeptal se Milo. „Kelvin je na normální školu příliš chytrý.“ Huckovi se podlomila noha; opřel se o kapotu policejního auta. Čelo měl úplně mokré potem.

„Je chytrý a hraje na klavír,“ řekl Reed.

„Hraje klasiku,“ vysvětloval Huck, jako by tím bylo řečeno vše.

„Jak dlouho ho Selena Bassová učila?“

„Ona… Řekl bych… rok. Tak nějak.“

„Kde ty hodiny probíhaly?“ zeptal se Milo.

„Kde? Přímo tady.“

„Nikdy ne u Seleny doma?“

„Ne, to samozřejmě ne.“

„Proč samozřejmě ne?“

„Kelvin má nabitý rozvrh,“ řekl Huck. „Bylo by nemyslitelné ztrácet čas dojížděním.“

„Hodiny klavíru nebyly v pravidelném rozvrhu.“

„Správně, konaly se podle potřeby,“ řekl Huck. „Jednou za týden nebo taky každý den.“

„Podle toho, jak Kelvin potřeboval.“

„Když měl recitál, jezdila sem Selena častěji.“

„Má Kelvin hodně recitálů?“

„Moc ne… Pořád nemůžu uvěřit… Byla tak milá.“

„Co nám o ní můžete ještě říct?“

„Milá,“ opakoval Huck. „Uchá. Příjemná. A vždycky jezdila včas.“

„Za výuku Kelvina dostávala dobře zaplaceno,“ řekl Moe Reed.

„O tom já nic nevím.“

„Nepodepisujete šeky?“

„Starám se jen o dům.“

„Kdo vypisuje šeky?“

„Účetní pana Vandera.“

„Kdo to je?“

„Jsou ze Seattlu.“

„Takže vy se staráte o domy, nejen o tenhle dům?“

„Prosím?“

„Je tu ještě ten dům na pláži.“ Milo prstem ukázal směrem k oceánu.

„Aha, ten,“ řekl Huck. „Tam bydlel pan Vander, než se oženil. Teď už ho moc nevyužívá.“

„Má tam ale auto.“

„Myslíte ten starý kombík? Už má nejspíš vybitou baterii.“

„Takový dům přímo na pláži,“ řekl Milo. „Škoda ho nevyužívat.“

„Pan Vander hodně cestuje,“ vysvětlil Huck.

„Je to součást Kelvinovy domácí výuky?“

„Prosím?“

„Jako doplnění vzdělání – kluk vidí svět, doví se něco o jiných kulturách.“

„Někdy.“ Huckovo obočí se lesklo, jako by mu je někdo naolejoval. „Je to opravdu smutné.“

„Měl jste Selenu rád.“

„Ano, ale… jde o to, že někoho znáte – a ten je najednou…“ Huck spráskl ruce. „Pan Vander se o tom musí okamžitě dovědět. Kelvin a paní Vanderová taky. Budou… Kde vás najdu?“

Reed mu podal vizitku.

Huck si potichu přečetl jeho jméno.

„Pokoušíme se najít někoho ze Seleniny rodiny,“ řekl Milo. „Můžete nám poradit, kde bychom je našli?“

„Ne, je mi líto,“ řekl Huck. „Chudák Kelvin… bude potřebovat novou učitelku.“

Zamířili jsme dolů zpátky na pacifickou dálnici a po pár minutách jsme dojeli do La Costa Beach, kde se Reed otočil do protisměru a zaparkoval u stěny z cedrových fošen.

Byla dvanáct metrů vysoká a tyčila se několik kroků od dálnice. Napravo od ní stála cedrová garáž. Vstupní dveře měly zvenku kouli. Milo použil domovní zvonek. Nikdo nepřišel otevřít. Vytáhl vizitku a nechal ji zastrčenou pod dveřní koulí.

Vraceli jsme se do města. „Co si myslíte o panu Huckovi?“ zeptal se Moe Reed.

„Svérázný týpek.“

„Rozhodně se dost potil. A ještě něco… Nedal bych za to ruku do ohně, ale… připadal mi, jako by byl příliš ve střehu. Nebo jsem mimo, poručíku?“

„Jo, byl dost nervózní. Ale mohla to být normální nervozita zaměstnance – bál se, že naštve šéfa. Přidáš nějakou myšlenku, Alexi?“

Vyslovil jsem teorii o nervovém poškození.

Reed řekl: „Praštilo mě do očí, že měl v takovém horku čepici. Podle všeho pod ní nemá moc vlasů. Běloch střední postavy, mohl to být ten dohola ostříhaný frajer, kterého viděla Luz Ramosová se Selenou.“

Milo se nad tím zamyslel. Sáhl po počítači.

Travis Huck neměl žádný trestní záznam a na fotografii pro řidičské oprávnění měl hlavu plnou černých kudrnatých vlasů. Oprávnění bylo před třemi lety obnoveno. Jako adresu uvedl dům na Calle Maritimo.

Milo pokračoval v ťukání do klávesnice. Na internetu nebyla o tom muži jediná zmínka. „Oholení hlavy a poněkud divné chování není zrovna přesvědčivý důvod pro příkaz k uvalení vazby, ale povedu ho v patrnosti.“

„A co ten tlučhuba z mokřiny, Duboff?“ pokračoval Reed. „Je tím místem úplně posedlý, přesně jak jste říkal, doktore. Je fanatik. Co když má mokřad pro něj i jakýsi sexuální význam, a proto tam odkládá těla?“

„Sériový vrah v osobě ochránce přírody,“ řekl Milo.

„Ani jeho bych nepouštěl ze zřetele,“ řekl jsem, „ale jak už jste říkal, Moe, nesnažil se uniknout pozornosti. Právě naopak. Mluvil s námi na rovinu, připustil, že byl v mokřině přibližně v době, kdy se tam dostalo Selenino tělo.“

„Nemůže v tom být zvrácená psychologie?“ zeptal se Reed. „Nebo jen čistá arogance – myslí si třeba, že je chytřejší než my? Jako ti idioti, kteří posílají vzkazy? Nebo se vrátil, aby se popásl zrakem nad svým činem.“

„Je to možné.“

Milovy prsty se znovu rozběhly po klávesnici. „Tak se na to podívejme. Pan Duboff má záznam.“

Silford Duboff byl za deset let sedmkrát zatčen, pokaždé to bylo kvůli střetům během protestních pochodů.

Bouřlivé shromáždění na Century Plaza, zaměřené proti globalizaci, demonstrace za zvýšení platů pro správce hotelů v San Francisku, protestní akce proti jaderné elektrárně v San Onofre, protest proti plánům na pobřežní výstavbu v Oxnardu a Ventuře. Posedmé to bylo za protest proti snaze miliardářů uchvátit Ptačí mokřinu.

Šest zatčení bylo za kladení odporu, ale při protestech proti globalizaci byl obviněn z napadení policejního důstojníka, přiznal se k ublížení na zdraví a zaplatil pokutu. Rozsudek byl o dva roky později zrušen, když odvolací soudce rozhodl o chybném postupu losangeleské policie během zásahu.

Reed pokračoval v úvahách. „Akce proti globalizaci anarchisty a takové typy přitahují, že? To mě přivádí zpátky k Huckově čapce. Tihle hoši podobné věci nosí. Co když jsou Huck a Duboff kámoši z protestních akcí a zjistili, že mají společný zájem také o ošklivější věci?“

„Účastní se stejných akcí, Duboffa zatknou, a jeho ne?“

„Duboff je typ ‚co na srdci, to na jazyku‘. Huck je úlisnější. Možná to mi na něm vadilo.“

„Hanebné duo,“ řekl Milo. „Ve dne agitují za práva a svobody, a když slunce zajde, zabíjejí ženy, uřezávají jim ruce a jejich těla odhazují do bahna.“

Reed zrychlil. „Myslím, že je to trochu přitažené za vlasy.“

„Hochu, v tomhle bodě je lepší teorie přitažená za vlasy než nic. Určitě oba prověř. Jestli najdeš jméno pana Hucka na seznamu členů některé skupiny, se kterou protestuje Duboff, jakékoli spojení mezi nimi –, začneme pracovat s teorií vraždícího týmu.“

„Pro dvojici zabijáků by bylo odhození těla snazší,“ podotkl jsem. „Jeden zaparkuje, druhý odnese tělo. Nebo tělo nesou oba

– jsou schopni to provést rychle a pak rychle zmizet.“

„Myslíte, že bych si měl promluvit s účetním pana Vandera a zjistit něco o dalších učitelích, kteří k nim docházejí domů?“ zeptal se Moe Reed.

„Že by spala s někým, s kým se seznámila při práci?“ řekl Milo.

„Spíš si říkám, že by nám někdo, koho u Vanderů poznala, mohl říct víc než Huck. Možná jsme v jejím bytě nenašli žádný důkaz o společenském životě, protože to, že byla Vanderům k dispozici na zavolání, omezilo její další zájmy.“ Zavrtěl hlavou.

„Padesát táců za výuku jednoho děcka… Co když za její smrt může právě spojení s tou rodinou?“

„Za smrt Seleny a dalších tří žen s chybějící pravou rukou?“

Reed neodpověděl. Po kratší odmlce pokračoval. „Nevedla žádný společenský život, ale je tu ten korzet a další věcičky. Jak už jste říkal, poručíku, možná chodila za zábavou někam jinam. A jediné místo, kde – jak zatím víme – trávila čas, je dům Vanderů.“

„Tloukla klukovi do hlavy a prstů Bartóka,“ řekl Milo, „a pak se vyplížila do bazénu a rychle si to rozdala s trenérem karate.“

„Nebo s Huckem. Nebo se samotným panem Vanderem, když už jsme u toho.“

„S instalatérem, plavčíkem, květinářem, zahradníkem,“ doplnil Milo.

Reed mlčel.

„Samozřejmě tomu účetnímu zavolej a zjisti o personálu, co se dá. Dokud nebudeme znát totožnost ostatních obětí, jsme stejně na mrtvém bodě.“

„Padesát táců,“ opakoval Reed. „To mohlo vést k jistému očekávání ze strany šéfa. Huck tvrdil, že jsou Vanderovi v zahraničí, ale boháči nedělají špinavou práci sami. Někoho si na to najmou.“

„Bohatý, a tudíž zkažený,“ řekl Milo.

„Jen si myslím, že takoví lidé si mohou začít osobovat zvláštní práva.“

„Mezi námi, Moe, padesát tisíc není nic moc. Člověk, jako je Vander, zaplatí víc za pojištění nádobí. Ale samozřejmě, pusť se do toho, uvidíme, co se vám podaří vyhrabat. Spoj se taky s těmi antropoložkami.“

„Provedu,“ řekl Reed. „Děkuji, poručíku.“

„Za co?“

„Za zaškolení.“

„Tak za prvé, už jsme za tu chvilku zažili dost společného nezdaru na to, abys mi mohl říkat Milo. Za druhé, za zaškolení ti pošlu fakturu.“ Milo se protáhl a pak se rozesmál. „Co bys řekl padesáti tisícům?“

8

Jakmile se Milo ocitl zpátky ve špeluňce, kterou nazýval svou kanceláří, znovu si přečetl e-mail z adresy engrbass345. Nastartoval počítač a do vyhledávače zadal engineer a bass. Získal spoustu odkazů, ale žádný, který by se hodil.

„Je čas vystopovat její e-mailovou adresu… Bingo – webová stránka Emily Nicole Greenové-Bassové – podle všeho vlastní obchod se značkovými šperky v… Great Necku, v New Yorku. Máme tady její fotku i s blýskavým zbožím. Rodinná podoba, že?“

Fotografie ukazovala ženu s úzkým obličejem, které mohlo být něco přes padesát let. Stála za vystavenými náhrdelníky. Měla velké oči a špičatou bradu rozdělenou důlkem a krátké bílé vlasy sčesané dopředu do nepravidelné ofiny.

Selena Bassová ve středním věku, kterého nikdy nedosáhne.

„Genetika,“ podotkl jsem.

„To bude legrace.“ Milo se zhluboka nadechl a zvedl telefon.

O deset minut později zavěsil. Zíval.

Potřeboval vzduch. Byl vyčerpaný.

Emily Greenová-Bassová vykřikla, rozvzlykala se a zavěsila. O minutu později vytočila Milovo číslo a omluvila se. Pořád plakala.

Milo čekal, mlčel a žvýkal nezapálený doutník. Když žena na druhém konci drátu ztichla, pokusil se z ní dostat pár informací.

Selena byla její jediné dítě z druhého manželství. Z prvního měla dva syny. Jeden žije v Oaklandu. Právě tam teď byla i ona; jela navštívit svou novorozenou vnučku.

„Myslela jsem si, že je to ta nejšťastnější chvíle v mém životě,“ řekla.

Selenu neviděla už pět let. Ten e-mail byl jeden z mála, které si za dlouhou dobu vyměnily.

Selena se jí ozvala. Konečně a naposled.

Milo se zeptal, proč jí to trvalo tak dlouho, a Emily Greenová-Bassová se znovu rozvzlykala.

„Zítra se vrátím dolů.“

Ve čtyři odpoledne zatelefonoval zástupce šéfa Henry Weinberg, aby zjistil, jak pokračuje vyšetřování případu v mokřině.

Milo nastavil hlasitý odposlech. „Zatím nic a ještě k tomu nic, pane.“

„Pak by možná bylo dobré obrátit se na média, poručíku.“

„Raději bych počkal, dokud nám antropoložky nehodí kost.“

Na druhém konci bylo ticho.

Milo dodal: „Chtěl jsem…“

„Slyšel jsem vás, poručíku,“ řekl Weinberg. „Pěkná slovní hříčka. Když vás postavíme před kamery, uděláte z toho show?“

„Bůh mi odpusť, pane.“

„Bůh a šéf, poručíku. A neptejte se, který je který. Zavolejte těm sběratelkám kostí hned teď. Zajistěte, aby si pospíšily.“

Doktorka Hargroveová se ještě pohybovala v mokřině. Telefon zvedla doktorka Liz Wilkinsonová.

„Nazdar, poručíku. Udělaly jsme jistý pokrok u neznámé číslo jedna. Podle nosního můstku šlo nejspíš o ženu černé pleti; věk odhadujeme mezi dvaceti a pětatřiceti lety.“ Stejně tak mohla popisovat sebe, ale z jejího hlasu zazníval jen čistě vědecký tón.

Milo si její informace poznamenal. „Ještě něco?“

„Pravděpodobně měla alespoň jedno dítě a utrpěla zlomeninu pravé stehenní kosti, dost vážnou na to, aby potřebovala kovový implantát. Titan jsme nenašli, ale díry po šroubech ano. Nedivila bych se, kdyby kulhala.“

„Zlomenina z nedávné doby?“

„V okolí je značný kostní nárůst. Bylo to před lety, ne před měsíci, a stalo se to, když už byla dospělá. Další zajímavostí je zlomená jazylka. A samozřejmě chybějící ruka.“

„Byla uškrcena.“

„S největší pravděpodobností. Podle našeho odhadu ležela pod vodou několik měsíců, ale jak říkám, je to jen odhad. Eleonor – doktorka Hargroveová – je ještě tam, pracuje s Lisou, doktorkou Chaplinovou, na těch dalších dvou místech. Bude to ale trvat; kosti jsou příliš oddělené a nechceme, aby nám něco uniklo. Já jsem tady, protože mě Eleanor požádala, abych sepsala to, co zatím máme. Pošlu vám e-mailem to, co jsem vám právě řekla.“

„Děkuji.“

„Ještě jednu věc, poručíku. Zrovna když jsem vylezla z močálu, objevil se tam zase ten dobrovolník – ten chlapík s bradkou. Policista, který to tam hlídá, ho vykázal a padla i ostřejší slova. Ráda bych zítra začala brzy ráno, brzy po východu slunka, a budu tam sama, protože Eleanor ani Lisa to dříve než v devět nestihnou. Bylo by fajn, kdyby mě tam nikdo nerušil.“

„Zajistím, aby tam někdo hlídal, než přijedete.“

„Díky. Je to hezké místo, ale působí trochu… strašidelně.“

Milo se přihlásil do evidence pohřešovaných osob a pustil se do hledání černošek ve věkové kategorii, kterou uvedla Wilkinsonová. Našel dvě zmizení, to nedávnější před půl rokem. Popis neobsahoval žádnou zmínku o kulhání nebo zlomené noze, ale Milo si ho přesto vytiskl.

„Nastal čas podívat se do jiných okresů. Snad to nebyla nějaká vyvrhelka, po které neštěkne ani pes.“

Zapálil si a zamořil malinkou místnost oblaky kouře. Rozkašlal se, povolil si kravatu, odplivl kousek tabáku do koše, ale minul. Vrhl se na klávesnici.

Psal potichu a zběsile.

Beze slova jsem odešel.

Proudy dojíždějících a uzavírky jízdních pruhů bez zjevné příčiny změnily cestu domů v muka. Než jsem dojel do Beverly Glenn, bylo téměř šest hodin.

Bývalá koňská stezka, která vede k mému domu, mi připadala jako tišivá infuze. Dům obklopený borovicemi a smokvoněmi mě vítal bělostnou jednoduchostí.

Zavolal jsem na Robin, ale neozvala se. Odhodil jsem sako, vzal z ledničky láhev piva, sešel po schodech z kuchyně a vydal se zahradou k rybníčku.

Při zvuku mých kroků se kapři koi hrnuli ke břehu.

Dvanáct dospělých a pět mladých. Polovina rybek uhynula dřív, než dorostla do délky několika centimetrů, ale ty, které přežily, už měřily skoro třicet centimetrů a měly věčně hlad. Hodil jsem jim hrst granulek a pozoroval, jak se klidná hladina změnila ve změť vírů. Rybky hladově polykaly. Chvíli jsem se utápěl v iluzi všemohoucnosti a pak jsem pokračoval po kamenité pěšince k Robininu ateliéru.

Někdy vydrží u pracovního stolu, dokud ji nevyruším. Dnes večer bylo pracovní místo prázdné a Robin seděla na pohovce, pomalu si namotávala na prst pramen vlasů a četla knihu o renesančních loutnách.

Na jejím klíně si hověla Blanche. Ouška měla sklopená a plochý psí obličej zmáčknutý jako zvrásněný samet.

Druhá dáma mého života – desetikilový, vanilkově zbarvený francouzský buldoček s vybranými způsoby, které jsou u této rasy vidět jen zřídka, a s povahou světice. Někteří mí pacienti požadují během sezení její přítomnost. Zatím se snažím odhadnout, jakou provizi by měla dostávat.

Vzhlédly obě současně. Napadla mě nová olympijská disciplína: synchronizované usmívání. Políbil jsem Robin na tvář a vtiskl letmé políbení na temeno hrbolaté psí hlavičky.

„Cubička a holka mají stejné postavení, jo?“

„Ona na důkaz uznání hezky funí.“

„A taky čurá do křoví.“

„A v čem je problém…“

„Nepokoušej mě.“ Políbili jsme se. Sedl jsem si vedle ní. Vlasy a kůže jí voněly cedrovým dřevem a parfémem.

Chladnými prsty se mě dotkla vzadu na krku. „Měl jsi dobrý den?“

„Teď už je to lepší.“

Opět jsme se políbili. Blanche nás zvědavě pozorovala. Hlavu měla nakloněnou ke straně a ouška vztyčená.

„Nemůžeš se vynadívat, holka?“

Blanche se usmála.

Připravili jsme si omeletu s houbami a sýrem. Zeptal jsem se Robin, co celý den dělala.

„Nic moc, jen jsem se tak potloukala. Mohla bych si na to zvyknout.“

Před týdnem dokončila velkou zakázku: repliky čtyř špičkových nástrojů značky Gibson pro neskutečně bohatého zákazníka, kterého jsme dlouho předtím nazývali dot-com. Ten pak mistrovské kousky daroval na charitativní účely. Robin mluvila o tom, že se pustí do nového projektu, ale zatím svou práci omezila jen na opravy.

Vybavila se mi šest let stará flamenco kytara, dosud vonící dřevem a lakem. „Dokončila jsi to Barbero?“

„Jo, bylo to jednodušší, než jsem čekala. Paco si ji vyzvedl před pár hodinami. Musel jsi být pořádně zabraný do práce. Volala služba, prý ses ani nepřihlásil. Nějaký právník potřebuje tvou konzultaci.“

Řekla mi jeho jméno.

„Kdyby vždycky poctivě zaplatil, mohl by si sehnat někoho, kdo pro něj bude pracovat.“

Dopil jsem pivo a protáhl jsem se.

„Zdá se, že sis toho nabral dost,“ řekla.

„To je Milovo břemeno. Já jsem se jen poflakoval kolem a koukal se.“

„Na co?“

Zaváhal jsem. Ochranitelský instinkt vystrčil svou autoritářskou hlavičku. Dříve jsem s Robin odmítal o policejních případech mluvit. Po několika hádkách a udobřeních jsem docenil význam sdílení.

Poskytl jsem jí základní informace.

„V mokřině?“ podivila se. „Tam, kde jsme byli na procházce?“

„Právě tam.“

„Víš, to místo se mi zdálo trochu strašidelné.“ Podobně své pocity vyjádřila i Liz Wilkinsonová.

„Proč?“

„Nedokážu to vyjádřit konkrétně. Nejspíš to tam bylo takové… nevlídné. Kde ležela ta těla?“

„To nejnovější bylo kousek od východního vchodu. Ostatní byla pod vodou, kousek dál po pěšině.“

„Někdo přijel a zbavil se těl?“ řekla. „Auto by tam vypadalo podezřele, Alexi. K tomu ta zástavba kolem.“

„Kdyby někdo přijel v noci a navíc se zhasnutými světly, ve tmě bys ho neviděla. Ani z těch domů shora.“

Odstrčila talíř. Namíchala si brusinkový džus s kapkou vodky. „Tri potopená těla a jedno zanechané venku na zemi. Co to znamená?“

„Možná mu stouplo sebevědomí.“

„Vychloubá se,“ řekla. „Jako by to bylo něco, na co může být pyšný.“

Pan dot-com poslal Robin krabici filmů s Audrey Hepburnovou. Většinu z nich jsme už zhlédli, ale Šarádu jsme si nechali na dlouhý poklidný večer.

Deset minut po začátku filmu zazvonil telefon. Ignoroval jsem ho a přitáhl si Robin blíž k sobě. O několik vteřin později zazvonil znovu. Zastavil jsem Garyho Granta v půlce slova.

„Máš čas zítra v deset?“ zeptal se Milo. „Přijede Selenina matka.“

„Jistě.“

„Je všechno v pořádku?“

„Naprosto.“

„Přerušil jsem něco?“

„Milostné pletky s hvězdným obsazením.“

„Takže film.“

„Jsi skvělý detektiv.“

„Jistě, to ale není skutečný život. Vrať se do kina snů. Zítra ti povím o skutečných kostech.“

„Co je s těmi kostmi?“

„Hele, nechci tě rušit a odtrhovat od Robin, pejska a nádherných fiktivních lidí.“

„Tak co je s nimi?“

„Doktorka Hargroveová má výsledek rychleji, než sama čekala. Má kompletní kostry všech tří obětí, ovšem bez pravé ruky. Neznámá číslo dvě je také černoška, ve stejném věkovém rozmezí jako neznámá číslo jedna a ta se zlomenou nohou. Pravděpodobně taky uškrcená. Podle délky jejích stehenních kostí a příznaků namáhání měla nejspíš značnou nadváhu. Hargroveová odhaduje, že k pohřbení obětí došlo asi před půl rokem, ale nechce to říct oficiálně. Neznámá číslo tři je běloška, starší než ty ostatní – téměř padesátiletá. Normálně vysoká, taktéž zlomená jazylka, žádné další rozlišovací znaky. Čas smrti by mohl být stejný jako u neznámé číslo dvě, možná delší, těžko říct. Další lahůdka je, že policejní oddělení v San Diegu pohřešuje ženu černé pleti. Jmenuje se Sheralyn Dawkinsová. Devětadvacet let, byla zatčena za obtěžování a drogy, nohu si zlomila při dopravní nehodě před pěti lety, od té doby kulhala.“

„To je sto osmdesát kilometrů,“ řekl jsem. „Náš hoch rád cestuje?“

„To mi teda chybělo. Řekl jsem Reedovi, aby našel její rodinu, zajel tam a informoval je. Chtěl jsem mu dopřát pocit radosti ze splněného úkolu, ten mladík má o sobě dost nízké mínění.“

„Měl štěstí s účetními pana Vandera?“

„Ani trochu. V Global Investments ho odkázali na Vanderova právníka. Tam se dovolal sekretářce. Ta ho přepojila na svou sekretářku. Ta ho chvíli nechala čekat a pak mu oznámila, že se ozve. Na Travise Hucka ani Silforda Duboffa jsme nenašli nic nepěkného. A nenašli jsme mezi nimi žádné spojení.“

„Úžasný svět detektivního pátrání. Uvidíme, co se Reed doví od rodiny Sheralyn Dawkinsové. Možná se přistěhovala do L. A. a dala se tu s někým dohromady.“

„Jestli se přestěhovala, uvažuj takhle: mokřina není daleko od letiště a celé okolí je plné pouličních šlapek.“

„Hmm… To se mi líbí. Tak jo, vrať se zpátky k filmu,“ řekl. „Na jaký to vlastně koukáš?“

„Na Šarádu.“

„Skotačení v Paříži a kousavé dialogy. Kéž by zločin byl taková radost.“

„Chceš to půjčit, až se dodíváme?“

„Ne,“ řekl. „Zrovna teď si fantazii nemůžu dovolit.“

9

Na schůzku s matkou Seleny Bassové jsem dorazil včas. Přesto mi civilní recepční oznámila: „Už začali. Místnost D, horní patro.“

Dveře byly odemčené. Uvnitř hučela klimatizace. Milo seděl naproti Emily Greenové-Bassové. Kravatu měl staženou úhledně uvázaným uzlem a v obličeji laskavý, účastný výraz. Viděl jsem, jak si ho nacvičuje před zrcadlem, než se setká s příbuznými zničenými smutkem. Uvolnil svalstvo. Jeho oči si však ponechaly ostražitý vlčí pohled.

Bílé vlasy Emily Greenové-Bassové teď byly dlouhé, spletené do francouzského copu. Měla oblečený černý rolák, stažený přes dlouhou šedou sukni, a černé semišové mokasíny. Pracovala jako prodejce šperků, ale sama na sobě neměla jedinou ozdobnou cetku. Její rysy vypadaly jako vykrojené laserem, příliš ostré na to, aby mohly být pěkné. V lepších časech to určitě byla pěkná žena. Teď připomínala ledovou sochu.

U stolu po jejím boku seděli dva podsadití, asi třicetiletí muži. Ten, který vypadal o něco starší, měl na sobě žlutou golfovou košili, hnědé kalhoty a sportovní polobotky. Světlé vlasy s načervenalým odstínem si hladce sčesal na pěšinku. Byl hladce oholený a měl silný krk a červený nos.

Mladší muž byl tmavší, stejně robustní, ale měl hubenější obličej. Byl oblečený ve vyrudlé šedé mikině s nápisem Ai žije David Lynch, pomačkaných cargo kalhotách a vysokých šněrovacích botách. Hnědé vlnité vlasy mu splývaly až na ramena. Malý porost vousů pod jeho dolním rtem měl trojúhelníkový tvar a bílou barvu. Ze zadní kapsy kalhot mu visel chromovaný řetěz, který zazvonil, když se ke mně ten muž otočil.

Milo mě představil. „Doktore Delaware, tohle je Selenina matka a její bratři.“

Emily Greenová-Bassová mně podala ruku. Měla ji jako kus ledu. Na okamžik jsem ji podržel v obou dlaních a Emily zvlhly oči.

„Chris Green,“ představil se muž v košili.

„Maře,“ zamumlal jeho bratr.

„Právě jsme si povídali o Selenině životě v L. A. Marc s ní byl trochu v kontaktu, když se sem přistěhovala.“

„Navštívila mě v Oaklandu,“ řekl Marc. „Povídala, že se jí vede dobře. Stejně informovala e-mailem mámu.“

Emily Greenová-Bassová ze mě nespouštěla oči. „Jsem ráda, že je do toho zapojen psycholog. To, co se stalo, je dílo nějakého psychotika. Selenin život nebyl ničím extrémní. Už dlouho ne.“

„Nikdy nebyl,“ řekl Marc. „To byly jen normální projevy puberty.“

„Když to říkáš, Marcu.“ Bezvýrazně se usmála. „Tehdy mi to tak nepřipadalo, když jsme spolu byly na kordy.“

Marc pokrčil rameny. Řetízek zachřestil a on natáhl ruku dozadu, aby ho ztišil. „Dělal jsem stejné hovadiny a Chris taky. Jediný rozdíl byl v tom, že my jsme je uměli zatajit.“

Pohledem žádal od svého bratra souhlas.

„Jo,“ řekl Chris.

„Bohužel Selena,“ pokračoval Marc, „měla potřebu všechno přiznat, že jo?“

Chris se smutně usmál. „Jako u zpovědi. Až na to, že my nejsme katolíci.“

„Nejdříve to zkusila na nás,“ řekl Marc. „Kouřila jsem joint.“

„Dívala jsem se na porno film.“

„Lhala jsem mámě o tom, kde jsem byla.“ My na to: „Nech si to pro sebe, blbko. A hlavně to neříkej mámě. A ona samozřejmě šla a všechno jí to řekla.“

Emily Greenová-Bassová se rozplakala.

„Normální dospívající holka,“ řekl Milo.

„Tohle je ztráta času,“ řekl Marc Green.

„Byla úplný blázen do hudby.“

„No a co!“

„Uklidni se, Marcu. Chci jen, ať mají všechna fakta…“

„Faktem je, že byla v nesprávnou dobu na nesprávném místě a narazila na převtěleného Teda Bundyho.“

Na chvíli bylo ticho.

Marc Green pokračoval: „Možná to bude pro všechny přítomné novinka, ale když je někdo blázen do hudby, neznamená to, že je cvok. Selena byla naopak konvenční. Když se potkala s některými lidmi, se kterými se musím stýkat, zdáli se jí divní.“

„Co je to za lidi?“ zeptal se Milo.

„Z práce,“ odpověděl Marc.

„Z jaké?“

„Je to důležité?“

„Marcu, snaží se nám pomoci,“ napomenula ho matka.

„To dělá dobrou věc.“ Marc se obrátil k Milovi. „Pracuju tam, kde mi zaplatí.“

Emily Greenová-Bassová vysvětlila: „Marc má diplom z akustického inženýrství.“

„Dělám zvukové nahrávky a ozvučení, většinou koncerty a nezávislé filmy. A když už se zabýváme biografií naší rodiny, můj starší bráška Chris pracuje u Starbucks. To je jedna obskurní kávová firmička v Seattlu.“

„Pracuji v marketingu a distribuci,“ doplnil Chris.

„Kdy vás Selena navštívila, Marcu?“ zeptal jsem se.

„Před rokem a pak znovu asi za šest měsíců. Když u mě byla poprvé, pracoval jsem zrovna na filmu a ona mě chvíli doprovázela. Právě tehdy mi řekla, že lidi, se kterými se stýkám, jsou divní. Což ale v tom konkrétním případě byla pravda. Polovina dialogů byla v italštině a zbytek doplnila pantomima

– měla to být jakási pocta Pasolinimu, ale nikdo z nich neuměl italsky.“

„A Oscara dostává…,“ parodoval jeho bratr.

„Nech toho, všichni se nemůžeme vozit kofeinovým vláčkem.“

„A co ta Selenina druhá návštěva…?“ ozval se Milo.

„To jsem ji pozval, ať přijede na víkend, abych jí mohl představit Cleo – tehdy mou lásku, dnes manželku. Právě se nám narodilo první dítě. Proto bych měl být doma. Můžeme si pospíšit?“

Milo se opřel zády o opěradlo a dal si nohu přes nohu. „Pokud nám už nemáte co říct, můžete klidně jít.“

Marc si podrbal porost nad bradou a shrnul si vlasy za levé ucho. Odhalil tím krk, který mu zdobilo modrozelené tetování.

Cleo ve věnci z vinných úponků. Zadoufal jsem, že jejich manželství vydrží.

„Ale co, k čertu,“ řekl. „Mám rezervovanou letenku na let v devět večer, nemá smysl to měnit.“

„Selena tě navštívila dvakrát, jo?“ zamračil se Chris. „To je dvakrát víc, než se obtěžovala zavolat mně, když jsem jí nechal vzkaz.“

„Možná měla moc práce, než aby poslouchala firemní tlachání.“

Chris se od něj znechuceně odvrátil.

„Volal jste jí…“ nakousl Milo.

„Jen abych zjistil, jak se jí vede.“

„Kdy jste s ní mluvil naposledy?“

„Nevím…, před dvěma lety.“

„Očividně jsme hodně semknutá rodina,“ poznamenal Marc.

Emily Greenová-Bassová vysvětlila: „Chrisův a Marcův otec a já jsme se rozešli, když byly klukům jeden a tři roky, a od té doby jsem o něm neslyšela.“ Zamračila se na své syny, jako by to byla jejich vina. „O rok později jsem poznala Selenina otce. Dan na vás byl přece hodný, kluci.“

Nic nenamítali.

„Dan zemřel, když bylo Selené šest let. Vychovala jsem ji sama a vím jistě, že se najdou lidé, kteří řeknou, že jsem to nezvládla.“

„Vedla sis dobře, mami,“ řekl Chris.

„Můžeme se soustředit na Selenu?“ navrhl Marc.

Ticho.

„Proč se rozptylovat?“ dodal. „Selena byla talentovaná, ale v zásadě usedlá. Neříkám, že nikdy nekouřila marjánku. Ale i když mezi ní a matkou vládlo nepřátelství, nikdy neudělala žádnou hloupost, například se netahala s nějakým grázlem. Právě naopak. Říkali jsme jí Cé. Jako že žije v celibátu.“

„Říkala si tak sama,“ řekl Chris.

„Co její kluci?“ zeptal se Milo.

„Žádní,“ řekl Marc.

„Paní Bassová?“

„Ne, nikdy jsem s ní žádného neviděla.“

Zakryla si tvář. Marc natáhl ruku a chtěl ji pohladit po rameni. Odtáhla se.

„Ach bože,“ řekla skrz prsty. „To je strašné.“

Marcovi se začaly chvět rty. „Jediné, co tím chci říct, je, že si to Selena nezavinila sama. Hrozné věci se stávají a život umí být svině. Chcete například přejít ulici a sestřelí vás nějaký idiot v autě. To se právě stalo mně. Těsně po tom, co se nám narodila Phaedra. Vyšel jsem z nemocnice a chtěl jsem si někde dát šampaňské. Úplně jsem se vznášel štěstím. Udělal jsem krok z chodníku a najednou se odnikud vyřítil náklaďák a minul mě jen o milimetry.“

„Marcu, tohle mi neříkej! Nechci to slyšet!“

„Takže neměla žádného milence, o kterém by někdo věděl,“ řekl Milo. „A co přátelé? Lidé, se kterými se stýkala tady v L. A.“

Neodpověděli.

„Zdálo se, že je moc spokojená se svou prací,“ řekla Emily. „Tohle mi aspoň napsala e-mailem.“

„Učila to bohaté dítě,“ řekl Marc. „Říkala, že to je práce snů. Zavolala mi a chtěla mi to říct, protože já dělám taky do hudby. Hrával jsem na basovku. Ne že bych se někdy mohl Seleně rovnat. Já hrát umím, ona byla skvělá. Ke klavíru si poprvé sedla, když jí byly tři, a zabmkala písničku. V pěti už hrála Gershwina jen podle sluchu. Dali jste jí něco do ruky a dokázala na to hrát. Viděl jsem, jak vzala poprvé do ruky klarinet a zahrála stupnici. A hned uměla správně dýchat.“

„Podle vašich slov byla zázrak,“ řekl Milo.

„To slovo nikdo z nás nepoužil, jen jsme si o ní mysleli, že je úžasná.“

Emily Greenová-Bassová řekla: „Měla jsem plné ruce práce, abych nás dokázala uživit, a byla jsem šťastná, že se něčím baví.“

Marc pokračoval: „Jednou jsem přišel domů – myslím tím před lety, když bylo Seleně osm nebo devět. Seděla v obýváku a brnkala na mou kytaru. Kytara byla nová, dostal jsem ji k narozeninám. Naštvalo mě, že si ji vzala bez dovolení. Pak jsem si uvědomil, že ona na ni skutečně hraje. Nikdy neměla hodiny, sama se naučila pár akordů, a přesto hrála líp než já.“

„Když jí bylo jedenáct,“ vzpomínala Emily, „viděla jsem, že klavír je něco, čeho se chce držet, tak jsem jí sehnala učitelku. Tehdy jsme žili v Ames, v Iowě. Firma Ames Band Equipment organizovala program pro školy. Selena byla za chvíli lepší než první učitelka, kterou jí dali, pak přerostla další dvě. Řekli mi, že jí musím najít někoho, kdo jí poskytne klasické hudební vzdělání. Když jsme se přestěhovali na Long Island, podařilo se mi ve městě najít starší paní, která byla profesorkou hudby v Sovětském svazu. Paní Nemerovová – madam Nemerovová – byla ze staré školy, nosila plesové róby. Selena u ní studovala do svých patnácti let. Pak jednoho dne náhle přestala, prohlásila, že klasickou hudbu nenávidí. Řekla jsem jí, že zahazuje svůj talent od Boha, když už nebude hrát. Odsekla, že nemám pravdu. Začalo to mezi námi být dost… Byla to jedna z našich nejhorších… neshod. Byla to těžká doba. Selena úplně kašlala na školu, dostávala samé špatné známky. Tvrdila, že život ji naučí víc než nějaká hloupá škola.“

„Přestala hrát?“

„Ne. Neměla jsem pravdu. Ve skutečnosti hrála ještě víc, jen ne tolik klasiky. Ale občas si zahrála Liszta nebo Chopina, cokoli takového.“ Smutně se usmála. „Chopinovy etudy. Měla ráda ty v mollové tónině. Tak to aspoň říkala. Já o hudbě nevím nic. Selena zdědila talent po otci. Ten hrál na kytaru, banjo, nevím co ještě. Věnoval se bluegrassu, původně žil v Arkansasu. Madam Nemerovová říkala, že tak jako Selena neuměl hrát z not žádný z žáků, které kdy učila. Podle ní mohla být Selena jednou z největších koncertních pianistek, kdyby chtěla.“

„Selena řekla, že ježdění na turné a hraní Beethovena by ji okradlo o normální život,“ řekl Marc.

„A to, co dělala, bylo lepší?“ oponovala mu Emily. „Do svých jednadvaceti nedělala absolutně nic. Pak se sbalila a přestěhovala se do L. A. Aniž by mi něco řekla. Bez slušných pracovních vyhlídek.“

„Utekla?“ zeptal se Milo.

„Nedá se tomu tak říct, když už není dítě. Přišla jsem domů a zjistila jsem, že se sbalila a odešla. Nechala mi lístek, že se stěhuje ‚na pobřeží‘ a že se nemám pokoušet ji hledat. Byla jsem úplně bez sebe. O pár dnů později zavolala, ale neřekla mi, kde je. Nakonec jsem z ní vypáčila, že je v L. A., ale odmítla mi říct, kde přesně. Tvrdila, že si vydělává různými štacemi. Nevěděla jsem, co se za tím skrývá.“

„Dostala angažmá v několika klubech, hrála na klávesy – dělala zvukovou kulisu,“ přidal Marc na vysvětlenou.

Jeho matka na něj zírala. „To je pro mě novinka, Marcusi.“

„Pak je dobře, že jsem tady a říkám ti to.“

Emily Greenová-Bassová napřáhla ruku, jako by mu chtěla vlepit políček. Pak se ovládla a pokrčila rameny. „Poručíku, to, že jsme se Selenou nebyly v pravidelném kontaktu, byla její volba, ne moje. Úplně mě vymazala ze života. Celé ty roky jsem neměla ani tušení, co dělá. Bylo to peklo, vůbec nic o ní nevědět. Kdybych nemusela vést firmu, jela bych okamžitě dolů a vystopovala ji. Volala jsem na policii, ale neznala jsem adresu, takže mi ani nemohli říct, kterou stanici mám kontaktovat. A protože Selena nebyla nezletilá a odešla dobrovolně, nemohl nikdo nic dělat. Navrhli mi, abych si najala soukromého detektiva. Kromě toho, že by to bylo příšerně drahé, jsem najisto věděla, že kdyby kolem Seleny někdo slídil, naštvala by se. Takže jsem si hleděla svého a sama sebe jsem ujišťovala, že je všechno v pořádku.“

„Kdy jste volala na policii?“ zeptal se Milo.

„Hned ze začátku. Určitě před… čtyřmi, pěti lety. Pořád jsem doufala, že mě požádá o peníze, měla bych aspoň tušení, co dělá.“ Otočila se k Marcovi. „A ty mi tady teď říkáš, že jsi celou dobu věděl, co dělá.“

Marc se ošil. „Vždyť to nebylo důležité.“

„Pro mě ano.“

„Nechtěla, abys věděla, co dělá. Myslela si, že bys ji nutila, ať přestane.“

„Proč bych měla chtít, ať přestane?“

Ticho.

„Nechtěla bych, ať přestane,“ řekla Emily Greenová-Bassová rázně. „A teď nám řekni všechno, co víš, Marcusi. Všechno.“

Maře se rozpačitě tahal za vlasy.

„Dělej, Marcusi!“

„O nic nejde. Vím jistě, že…“

„Přestaň žvanit a mluv, Marcusi!“

„Fajn. Nechtěla, abys to věděla, protože prostředí, ve kterém pracovala, se jí dvakrát nezamlouvalo. Ale jen tam hrála hudbu.“

„O čem to mluvíš?“

„Mami, zapřísahala mě, abych si to nechal pro sebe. Neměl jsem důvod porušit…“

„Teď už ho máte,“ řekl Milo.

„Fajn, ale nic si od toho neslibujte. Jak už jsem říkal, hrála v klubech. A odtud se dostala na večírky.“ Obrátil se k matce. „Některé byly takové, že nechtěla, abys o nich věděla, protože si byla jistá, že budeš šílet.“

„Co to bylo za večírky?“

Neodpověděl.

Emily Greenová-Bassová popadla svého syna za zápěstí a přiblížila obličej těsně k jeho. „Myslíš, že jsem stará vykopávka? Ze žiju odtržená od reality? Mám ráda rockovou hudbu. Tvá sestra je mrtvá! Tihle lidé to potřebují vědět!“

Marc si olízl rty. „Já nemluvím o hudbě, mami. Tohle byly… zvláštní večírky, skupinový sex, jasné? Nadržení perverti chtěli hudební doprovod.“

Emily Greenová-Bassová pustila jeho rukáv. „Můj bože.“

„Chtěla jsi to vědět, mami, tak teď to víš. Selena byla na dně, totálně v prdeli, takže procházela inzeráty v bezplatných novinách a našla jeden, ve kterém hledali hráče na klávesy pro soukromý večírek. Měla klávesy, potřebný software, všechno to, co od tebe dostala k osmnáctinám.“

„Tohle všechno vyžaduje taky počítač, že jo?“ zeptal se Milo.

„A taky šňůru, zástrčku a zásuvku,“ řekl Marc jedovatě. „Samozřejmě, že to vyžaduje počítač.“

„V jejím bytě jsme žádný nenašli.“

„Všechno ostatní tam bylo?“

„Zdá se, že ano.“

„To je divné.“

„Někdo to udělal kvůli počítači?“ řekl Chris Green pochybovačně.

„Nebo kvůli jejím uloženým datům,“ řekl Marc.

„Jaká data to mohla být, Marcu?“

„Nevím, jen mě to napadlo.“

„Co tě napadlo?“

„Ty večírky… Možná si dělala poznámky o tom, co vidí, a někdo si chtěl zachovat soukromí.“

„Skupinový sex,“ řekla Emily Greenová-Bassová. „Můj bože.“

„Povězte nám víc o těch večírcích, Marcu,“ vyzval ho Milo.

„Jediné, co o tom Selena povídala, bylo, že to jsou večírky perverzních cvoků v soukromých domech. Nezacházeli jsme do podrobností. Abych řekl pravdu, nechtěl jsem to vědět.“

„Celou pravdu, Marcusi,“ řekla Emily.

„Tohle je celá pravda.“

„To říkáš pořád, a pak z tebe zase vypadne nějaká další poznámka! Ty tvé náznaky mi vždycky lezly na nervy, Marcusi.“

Marc zaskřípal zuby. „Vím jen to, že Selena hrála pro lidi, kteří provozovali volný sex v soukromých domech. Vím jen to, že říkala, že chtěli živou hudbu, zatímco šoustali, protože to byli perverzní exhibicionisté a šoustání přímo před očima muzikanta, který jim k tomu hraje, byla perverzní součást jejich perverzního vyvrcholení.“

„Nebud vulgární… Můj bože, poručíku, co když ji někdo nutil dělat… víc než jen hudbu?“

„To nikdy ani slůvkem nenaznačila, mami. Nikdy. Hrála hudbu a to bylo všechno. Dostávala za to dobře zaplaceno a byla opravdu spokojená.“

„Zmínila někdy částku?“ zeptal se Milo.

„Ne, a já jsem se neptal.“ Marc zahoupal řetízkem a prsty chytil klíče. „Když teď máme za sebou mikroanalýzu Selenina života a porušení jejího soukromí, mohli byste jít dělat svou práci, páni detektivové?“

„Zklidni se, brácho,“ řekl Chris.

Marc sjel na židli níž.

„Kdy přesně vám o těch večírcích řekla?“ zeptal se Milo.

„Když jsem ji viděl podruhé.“

„Tedy před půl rokem.“

„Věděla, že jsem z rodiny jediný, kdo ji nebude odsuzovat. Vlastně se tomu smála. Staří nazí lidé šoustají a kouří a ona jim k tomu hraje Air Supply. Pak začala učit toho kluka a ještě si polepšila.“

„Jak tu práci našla?“

„To mi neřekla.“

„Možná jednomu z těch úchylů přeskočilo,“ řekla Emily.

„Rozhodně to ověříme, paní Bassová. To, že učí toho Vanderova kluka, vám ale řekla.“

„Pověděla mi, že učí na plný úvazek jednoho hudebního génia. Poslala mi e-mail a já jsem jí hned odpověděla. Požádala jsem ji, aby mi zavolala, a ona to udělala. Ale jen jednou. Jen jednou jsme se spolu bavily. Připadala mi šťastná.“ Potáhla. „Myslela jsem, že zavolá znovu. Řekla jsem jí, že jsem na ni hrdá, a požádala jsem ji, ať přijede domů, alespoň na návštěvu. Řekla, že o tom popřemýšlí, ale nikdy to neudělala.“

„Schovala si váš e-mail vytištěný, paní Bassová,“ řekl jí Milo. „Zjevně pro ni hodně znamenal.“

„Děkuji vám.“

Milo se obrátil k bratrům. „Nemáte ponětí, jak se poznala s Vanderovými?“

Chris zavrtěl hlavou.

„Někdo o ní někomu řekl. V hudebním světě se takové informace… Panebože! Myslíte si, že ji slyšel hrát někdo z těch šoustajících magorů na některém z těch večírků a zaměstnal ji? To dává smysl.“

„Jak to?“

„Zkažení pracháči nemájí zábrany.“

„Panebože,“ vzdychla Emily.

„Není dobré dělat urychlené závěry,“ řekl Milo. „O Vanderových víme jedině to, že si najali Selenu, aby jejich syna učila na klavír. Ale tohle je přesně to, co potřebujeme vědět – jakékoli možné spojení na lidi v Selenině životě. Takže jestli někoho z vás něco napadne, řekněte to prosím.“

„To s těmi bohatými sprosťáky dává perfektní smysl,“ řekl Marc. „Selena se s nimi poznala na té jejich oplzlé show a oni se rozhodli najmout ji pro…“

„Copak jsi ho neslyšel?“ okřikl ho jeho bratr. „Je předčasné dělat…“

Marc se k němu otočil. „A ty máš nějaký jiný nápad? Jdi se vycpat.“

Chris zbledl vzteky. „Jdi do prdele.“

„Přestaňte!“ vykřikla Emily Greenová-Bassová. „Tohle už nesnesu. Připadá mi, že se mi hroutí celý svět.“

10

Díval jsem se, jak matka a její synové odjíždějí, každý sám ve svém pronajatém autě.

„Není nad úzké rodinné vztahy,“ řekl Milo. „Zdá se, že Selena se jim všem odcizila.“

„Do L. A. lidé přicházejí, aby se tu ztratili,“ podotkl jsem.

„Máš na mysli mě nebo sebe nebo někoho konkrétního?“

„Potrefená husa kejhá nejvíc.“

Když jsme se vrátili do jeho kanceláře, řekl jsem: „Soukromé štace na večírcích se sexuálními hrátkami by mohly vysvětlit ty její sexuální hračky. Selena zpočátku jen zajišťovala hudební doprovod a pak se přizpůsobila prostředí.“

„Byla to pěkná dívka. Přímo to zapadá do scénáře ‚cudná dívka a chlípný zhýralec‘.“ Usmál se. „To slovo jsem naposledy slyšel od sestry Marie v Sestře v akci.“ Vytáhl z šuplíku u stolu doutník, rozbalil ho a zatočil s ním mezi prsty. „Jaký máš názor na jejího rozzlobeného bratra?“

„On jediný udržoval se Selenou vůbec nějaký vztah, ale vznětlivá nátura dokáže člověka dovést do různých situací.“

Milo spustil vyhledávání případných Marcových záznamů. „Je čistý. Takže bychom možná mohli věřit jeho instinktům a předpokládat, že Vanderovi jí těch padesát tisíc zaplatili za něco víc než jen hodiny piana.“

„V případě zázračného dítěte by se dalo předpokládat, že mu rodiče najmou nějakého věhlasného učitele, a ne živořící pianistku, která navíc zběhla od klasické hudby. Na druhé straně, co by byla lepší zástěrka pro to, aby byla Selena neustále k dispozici po telefonu?“

„Pohladit klávesy, pobavit mamku a taťku.“

„To by vysvětlovalo nadměrně aktivní potní žlázy pana Tra vise Hucka. Stejně tak kamennou zed, na kterou narazil Reed, když se pokoušel spojit s Vanderovými účetními. A Vanderovi čistě náhodou cestují, když je Selena nalezena mrtvá.“

„Životy bohatých a chlípných,“ řekl. „Marc Green možná patří k urputným zastáncům třídního boje, ale to z něj nedělá špatného člověka.“

Promnul si obličej. „Ten dům na konci cesty, ohrazený plotem, poblíž žádní sousedé. Ideální prostředí pro pořádání zajímavých večírků. Selena řekla Marcovi, že narazila na velké peníze. Třeba dostávala příplatky za nehudební představení, ale pak viděla něco, kvůli čemu se chtěla dostat pryč.“

„Nebo někoho ohrozila. Doslova.“

„Vydírání?“

„Velké tajemství, velké peníze.“

„Jo, tenhle vzorec obvykle platí.“

„Na druhé straně,“ řekl jsem, „se možná ukáže, že šlo spíš o to se jí zbavit.“

„Cože?“

„Vypršela doba použitelnosti, a tak se jí zbavili. To by ji mohlo spojovat s Sheralyn Dawkinsovou. A možná také s dalšími neznámými, pokud si vydělávaly na živobytí sexem.“

„Použili je a zahodili.“

„U prohazování sexuálních partnerů spočívá kouzlo v novosti,“ řekl jsem. „Pak ale začali být znudění. Na chvíli pomohly najaté prostitutky. Pak se objevila Selena, navenek nedotčená. To mohlo probudit skryté vášně.“

„Možná byla nevinná navenek i uvnitř,“ řekl. „Bylo jí šestadvacet a nikdy s nikým nespala, dokud nenarazila na nesprávné lidi. Myslíš, že je to možné, po tolika letech hraní v klubech?“

„Všechno je možné,“ řekl jsem. „Díky tomu máme oba zajímavou práci.“

Milo zavolal ke koronerovi a dověděl se, že pitva Seleny Bassové proběhne do tří dnů. Na přemlouvání, aby ji ve frontě posunuli dopředu, dostal jen neurčitou odpověď, že možná. Hned jak zavěsil, zazvonil telefon znovu. Volal zástupce šéfa a chtěl vědět, kdy Milo plánuje vystoupit a informovat veřejnost o vraždách v mokřině.

„Už brzy,“ řekl Milo a pak jen delší dobu netečně seděl a poslouchal.

Když zavěsil, pozlobil jsem ho: „Nech mě hádat – mnohem lépe než brzy bude okamžitě.“

„Brass má hotový scénář, napsaný i zkontrolovaný, připravený k tomu, aby ho někdo s topornou vážností přečetl. Ti proklatí pisálkové milují tiskové konference, protože tak mohou předstírat, že dělají skutečnou práci.“

„Pokud ale máš dvě oběti neidentifikované, mohla by média pomoct,“ namítl jsem.

„Média jsou jako léčba penicilinem, Alexi. Děsná otrava, i když někdy pomůžou malé dávky. Je to vždycky dvojsečná zbraň: příliš se toho dostane ven a lidi zjančí. Raději zjistím, jestli něco nenašly naše sběratelky kostí.“

Eleonor Hargroveová zase pracovala v močále. Všechny kosti už byly vytaženy a označeny a právě je připravovali na převoz do laboratoře. Doktorka odhadovala, že dosud neprozkoumané kosti už mnoho nových informací nepřinesou, i když neznámá číslo tři prý má „zajímavý chrup“.

„Čím zajímavý?“ zeptal se Milo.

„Měla dosud dva mléčné Špičáky a narodila se bez zubů moudrosti. Jestli se vám podaří sehnat zubní dokumentaci, bude identifikace velice rychlá.“

Milo jí poděkoval, zatelefonoval Reedovi, potvrdil mu cestu do San Diega, kam měl mladý detektiv namířeno, a domluvil se s ním, že se za hodinu sejdeme v kavárně Moghul.

„Reed má rád indickou kuchyni?“ zeptal jsem se.

„Jako by to nebylo jedno.“

Když jsme tam dorazili, Reed už seděl u stolu a pil čaj. Měl na sobě blejzr a khaki kalhoty jako předchozí den a podobnou košili a kravatu. Hodiny na slunci mu spálily obličej dočervena. Vypadal unaveně.

Žena v sárí naservírovala vše, co ten den restaurace nabízela.

Milo se s chutí pustil do jídla. Reed se ničeho ani nedotkl.

„Nemáš rád indickou kuchyni?“ zeptal se ho Milo.

„Pozdě jsem snídal.“

„Kde?“

„V bistru.“

„Dal sis německé palačinky s jablečnou polevou?“

„Jen vajíčka.“

„Chlapče, máme před sebou dlouhý den. Musíš se naládovat cukry.“ Milo se poplácal po vystouplém břiše. „Máš pro nás nějaké novinky?“

„Mluvil jsem s Almou Reynoldsovou, Duboffovou přítelkyní. Mluví úplně stejně jako on, pořád mele dokola, že ta mokřina je přímo posvátná, i když je ateistka. Přitom mě napadlo, jestli ty chybějící ruce nejsou součástí nějakého náboženského rituálu, ale vyhledal jsem si všechna větší náboženství a ani jedno nic takového nemá, dokonce ani wicca a voodoo. Reynoldsová potvrdila, že Duboff byl v době, kterou nám uvedl, mimo město a v jeho minulosti jsem nenarazil na nic psychotického. Jeho bývalý šéf v jednom levicově zaměřeném knihkupectví o něm mluvil jako o člověku, který nemá rád násilí. Prý vynášel ven brouky a pavouky a pouštěl je na svobodu.“

„Hitler byl vegetarián,“ podotkl Milo.

Mladý detektiv na něj upřel své modré oči. „No a?“

„Der Fiihrer und der Tofu.“

Reed se usmál. „Pokud jde o Travise Hucka, i u něj jsem našel jen velké nic. Ale pořád mi na něm něco nesedí, poručíku. Ta nervozita a vyhýbavost.“

„Možná tak chrání Vanderovy.“ Milo mu stručně pověděl, co jsme se dověděli od Marca Greena.

„Večírky úchylů,“ opakoval Reed. „O těch lidech se musíme dovědět víc.“

Otevřenými dveřmi pronikl do restaurace hluk z ulice. Vešel pohledný černoch.

Bylo mu něco málo přes třicet, měl sto osmdesát centimetrů na výšku, krátce ostříhané vlasy a atletické tělo oblečené v dobře padnoucím uhlově černém obleku. Pod sakem se leskla jasně modrá košile. Černé mokasíny z krokodýlí kůže měl vyblýskané do vysokého lesku.

Servírka oblečená v sárí k němu přistoupila. Po několika vteřinách rozhovoru se usmála. Muž zamířil k našemu stolu. Jeho chůze se dala přirovnat k plavnému tanečnímu pohybu.

„Stíny minulosti.“ utrousil Milo.

Moe Reed se zavrtěl. Výraz v jeho obličeji se změnil. Vtáhl rty a světle modré duhovky mu takřka zmizely pod přivřenými víčky. Rukou pevně sevřel sklenici s čajem.

Mužův příchod předcházel oblak lehké, svěží kolínské. Měl uhlazené rysy a hladkou pleť. Usmál se a natáhl k Milovi ruku. „Gratuluji k nedávnému povýšení, poručíku Sturgisi.“ Jeho oblek byl ručně šitý, měl špičaté klopy a na rukávech poctivé knoflíkové dírky. Na modré košili byl vyšitý monogram ADF. Krokodýlí boty vypadaly úplně nové.

„Už jsme se dlouho neviděli, bývalý detektive Foxi. Tohle je Alex Delaware, náš poradce ve věcech psychologických, a tohle je…“

„Já ho znám.“ řekl Moe Reed a odvrátil se.

Příchozí na něj chvíli hleděl. Na chvíli mu ztuhly rysy. Pak se na mě usmál a řekl: „Jsem Aaron Fox, doktore. Svět by měl více využívat psychology.“ Potřásl jsem mu teplou, suchou rukou.

Přitáhl si od vedlejšího stolu židli, obrátil ji a sedl si na ni obkročmo. Nalil si čaj a trochu upil. „Aáá, lahodný a osvěžující. Podle chuti je v něm bílý čaj, možná špetka jasmínu.“

Reed zíral z okna. Ruce měl zaťaté v pěst.

„Zdá se, že vás dva nemusím představovat,“ řekl Milo.

Aaron Fox se rozesmál. „Leda by jeden z nás trpěl Alzheimerovou chorobou.“ Položil dlaň na Reedovo svalnaté rameno. „Funguje ti mozek správně, Mosesi? Mně jo, pokud mohu soudit.“

Reed seděl a zarytě mlčel.

Fox pokračoval. „Dá se předpokládat, že mozek, jako je tvůj, zůstane funkční ještě dlouho.“

Reed hleděl mimo něj.

„Odjakživa byl skromný,“ ušklíbl se Fox. „Když jsme ještě byli kluci, snažil jsem se zveličovat kdejaký svůj bezvýznamný úspěch. Marketing a reklama, chápete? Nestačí jen něco mít, musíte to umět prodat. Tady bráška tomu nevěří. Je chytřejší než já. A nikdy to nedokázal patřičně vytroubit do světa.“

Reed chytil Foxovu ruku a ostentativně ji sundal ze svého ramene.

„To dělám pořád,“ řekl Aaron Fox. „Ztrapňuji ho. Je to jakési neodvolatelné právo staršího bratra.“

„Vy dva jste sourozenci?“ podivil se Milo.

„To jsi nevěděl?“ řekl Fox a zasmál se. „Dva různé ponory do jednoho bazénu. Stejný chromozom X – máme stejnou matinku, ale různé tatíčky. Vždycky jsem ji podezříval, že má raději jeho. On bude pravděpodobně tvrdit opak. Je to tak, Mosesi?“

Reed se odstrčil i s židlí od stolu, vstal a zamířil na toaletu.

„Netušil jsem, že ho to pořád tak bere.“ Fox pokrčil rameny.

Napil se čaje.

Milo ukázal na jídlo. „Máš rád indickou kuchyni?“

„Nic proti ní nemám, Milo, ale dávám přednost smíšené. Čínská, středokalifomská, jihozápadní sushi. Umělecká směsice kultur přináší to nejlepší z lidské tvořivosti. Byl jsi už v té nové restauraci na Montaně? Dělají tam steaky z japonských krav Wagyu. Prý jim nejprve dají masáž a pak jim podříznou hrdlo. To je jako u vás na oddělení, že?“

Milo se usmál. „Jak dlouho už jsi pryč, Aarone?“

„Nejmíň sto let,“ řekl Fox. „Přesně řečeno, letos v září to budou tři roky. Možná bych měl uspořádat večírek.“

„Zdá se, že soukromé podnikání ti vyhovuje.“

„Zacházím s ním slušně a ono nemá důvod na mě nevražit.“ Dotkl se hedvábného rukávu. „Jo, je to skvělé, Milo. Odměna za iniciativu a úspěch, spousta svobody, jediní šéfové, které mám, jsou lidé, kteří vypisují šeky, a ti mají právo si klást požadavky.“

„To je pěkné,“ řekl Milo. „Dokud se ti daří.“

„Zatím to jde,“ řekl Fox.

Moe Reed se vrátil. Odsunul si židli dál od Foxe a sedl si.

„Aarone, bůhvíproč mám pocit, že ses tu neocitl náhodou,“ řekl Milo. „Nebo ses sem přišel najíst?“

„Kvůli jídlu tu rozhodně nejsem,“ řekl Fox. „Snídal jsem pozdě. V hotelu Bel-Air s potenciálním klientem.“

„Meruňkové palačinky, je to tak?“

„Ty jsou dobré, ale na první setkání nevhodné, Milo. Dal jsem si vajíčka – míchaná s pažitkou.“

„Budeme se bavit o receptech?“ zamumlal Reed.

„Máš pravdu, brácho, konec nezávazné konverzace.“ řekl Fox. „Na mých záměrech nic nezávazného není, jsem tu kvůli Seleně Bassové.“

„Co je s ní?“ zeptal se Milo.

„Mám pro vás podezřelého a nic za něj nežádám.“

Reed si odfrkl.

„Kdo je to?“ zeptal se Milo.

„Člověk jménem Travis Huck.“

„Už jsme si ho proklepli, nemá žádný záznam,“ řekl Reed. „Pod tímhle jménem ne,“ ušklíbl se Fox.

„Má jméno?“ řekl Milo.

„Náhodou ano,“ řekl Fox. „Travis Huck, alias Edward Travis Huckstadter.“ Příjmení pečlivě po hláskách zopakoval. „Nikdo si to nezapíše?“

„Před čím utíká, Aarone?“

„Před čím asi? Před svou minulostí.“

11

Aaron Fox odložil sklenici s čajem a sáhl do vnitřní kapsy saka. Na stůl před Mila položil svazek novinových ústřižků. Všiml jsem si, že pod perfektně ušitým sakem ukrývá pistoli.

„Co kdybys nám státním zaměstnancům podal krátké shrnutí?“ navrhl Milo.

„S radostí. Edward Travis Huckstadter vyrostl ve Ferris Ravine, v jednom z těch zanedbaných rančerských městeček ve vnitrozemí poblíž San Diega. Otec neznámý, matka potřeštěná alkoholička. Když bylo Eddiemu čtrnáct, popral se se spolužákem a ten kluk zemřel. Eddieho obvinili z vraždy a strávil nějakou dobu v pasťáku, pak se o něj postaral systém pěstounské péče. To je jeho psychologická anamnéza, doktore.“

„Bylo mu čtrnáct,“ řekl Reed. „Teď je mu třicet sedm. Třiadvacet let měl čistý trestní rejstřík.“

„To, že nemá záznam, ještě neznamená, že se nechoval špatně, Mosesi. Tady je důležité, že zabil lidskou bytost a teď má spojitost s obětí vraždy. Kromě toho od chvíle, kdy mu bylo osmnáct, je jeho život jako nepopsaný list. Žádné sociální zabezpečení nebo daňová přiznání až do doby před třemi lety, kdy začal pracovat pro boháče jménem Simon Vander. Pod svým novým jménem. Zjevně lhal, aby tu práci dostal, protože já nevěřím tomu, že by takový pracháč najal někoho, kdo spáchal hrdelní zločin. Vždyť jste se s ním setkali. Neříkejte mi, že se vám přitom v hlavě nerozezněly poplašné zvonky.“

„Jak víš, že jsme za ním byli?“ zeptal se Milo.

„Sbírám informace.“

„Setkal ses s ním taky, Aarone?“

„Ještě jsem neměl to potěšení, ale posledních čtyřiadvacet hodin jsem ho sledoval.“

„Proč?“

„Jakmile se váš případ dostal do zpráv, někdo si mě najal.“

„Selena nebyla ve zprávách.“

„V televizních ne.“ souhlasil Fox. „Ani v Timesech. Ale Evening Outlook otiskl odstavec. Mám ti ten výtisk přinést?“

„Ne, díky. Zjistil jsi něco během toho sledování?“

„Zatím šel jen nakoupit jídlo, ale chodí jako mátoha a divně se usmívá.“

„Nelíbí se ti, jak vypadá,“ řekl Reed. „A to je pro tebe důkaz?“ Huck byl pro něj podezřelý číslo jedna, ale svou roli tu hrálo i něco jiného.

Fox poklepal na novinové výstřižky. „Vraždil, když byl v citlivém věku.“

„Před třiadvaceti lety.“

„Máš snad někoho lepšího?“

Reed neodpověděl.

„To jsem si myslel. Naservíroval jsem vám seriózní stopu. Co s ní uděláte, je vaše věc.“

„Záznamy mladistvých jsou zapečetěné,“ řekl Milo. „Jak ses k nim dostal?“

Fox se usmál.

„To nám opravdu pomůže,“ řekl Reed.

Ve Foxových hnědých očích se zablýsklo. Vyhrnul rukáv a podíval se na modrý ciferník značkových hodinek.

„Zdá se, že máš enormní zájem na tom, aby byl Huck naším podezřelým číslo jedna,“ řekl Milo.

Aaronu Foxovi trvalo jen zlomek vteřiny, než se rozhodl, jakým emocím má dát průchod. Zvolil klidný posto}. „Nemám na tom zájem, jen jsem si vědom faktů.“

„Kdo tě najal, abys ho prověřil?“

„Kéž bych ti to mohl říct.“

Reed vypálil: „Čekáš, že požádáme o příkaz k zatčení jen na základě třiadvacet let staré informace, získané od informátora příliš podělaného na to, aby mluvil na rovinu?“

Tela bratrů se k sobě naklonila jako dvě nabroušená kopí.

Na chvíli se změnili zpátky ve znesvářené kluky.

Fox se vzpamatoval první, usmál se a pokrčil rameny. „Mosesi, je mi úplně jedno, jak detektiv Sturgis naloží s informacemi, které jsem mu poskytl.“ Vstal. „Splnil jsem svou občanskou povinnost. Přeji hezký zbytek dne, pánové.“

Reed ho zarazil. „Jestli ti mozek opravdu ještě funguje, jistě si vzpomeneš na klauzuli o maření policejního vyšetřování.“

Fox si uhladil límec hedvábné košile. „Jsi můj malý brácha a pořád se tak chováš. Prskáš jako jedna z těch nemožných rachotin, ve kterých kdo víproč pořád jezdíš.“ Obrátil se k Milovi. „Povídá se, že v tom močálu byly i další oběti. A že je na obzoru tisková konference. Kdybych měl stát na pódiu já, měl bych rád po ruce pár faktů, než začnou vzduchem létat otravné otázky.“

Milo cvrnkl velkým čtvercovým nehtem do výstřižků. „Určitě projdeme každé slovo, Aarone. Kdybys nám řekl, kdo si tě najal, ať slídíš po Huckovi, a proč, mohli bychom tvým informacím přisoudit určitou důvěryhodnost.“

„O důvěryhodnost tady nejde,“ řekl Fox. „Jedinou otázkou je, jestli po téhle stopě půjdete.“ Sáhl pro peněženku z krokodýlí kůže, vytáhl dvacetidolarovku a nechal ji slétnout na stůl.

„To není třeba,“ řekl Milo.

„Díky, ale je,“ řekl Fox. „Vždycky za sebe platím.“

Naznačil zasalutování a vyšel z restaurace.

Moe Reed zůstal sedět v předklonu.

„Tak to je tvůj bratr, jo?“ řekl Milo.

Reed přikývl. „Mravnostní nemá nic na Sheralyn Dawkinsovou, ale raději se ještě proběhnu po štaflech kolem letiště a uvidím, zda se něco nedovím, než se vydám do San Diega.“

Vyskočil ze židle a vyběhl ven, než Milo stačil odpovědět.

„Radosti rodinného života,“ vzdychl Milo.

„Huck taky pochází od San Diega,“ podotkl jsem.

„To je zajímavé. Ale proč bych měl hned dávat Foxovi za pravdu?“

U Mila v kanceláři jsme pročetli novinové výstřižky. Tři pocházely z novin Ferris Ravine Clarion a byly napsány v rozpětí jednoho měsíce Corou A. Brownovou, vydavatelkou a šéfredaktorkou v jedné osobě. Jeden výstřižek popisoval celou tragédii. Další dva už mnoho informací nepřidaly.

Stalo se to tak, jak nám stručně uvedl Aaron Fox: jednoho horkého, květnového odpoledne žák osmé třídy Eddie Huckstadter, považovaný učiteli za nesmělého a samotářského hocha, konečně zareagoval na několikaměsíční šikanování ze strany o rok staršího Jeffreyho Chenurea. Při konfliktu na školním dvoře o hodně menší Eddie strčil svého silnějšího protivníka do hrudníku. Jeffrey Chenure zavrávoral dozadu, znovu nabral rovnováhu a se zvednutými pěstmi se vrhl na Eddieho. Než stačil udeřit, vykřikl a padl mrtvý na záda.

„Připadá mi to jako nehoda, nebo přinejhorším jako sebeobrana.“ řekl Milo. „Překvapuje mě, že za to šel Huck sedět.“

Prohlédl jsem si zbývající výstřižky. „Fox chtěl, abys to viděl. Možná je v tom něco víc.“

Internet na Eddieho Huckstadtera nic nenašel a jeho jméno nefigurovalo ani v žádné kriminalistické databázi.

„Žádné překvapení navíc se nekoná,“ zhodnotil Milo. „Kdyby Fox něco dalšího našel, určitě by mě tím obdaroval.“ Vstal. „Musím jít ze sebe vypustit ty hektolitry čaje.“

Během jeho nepřítomnosti jsem zavolal do vydavatelství Ferris Ravine Clarion. Čekal jsem odpojené číslo, ale k mému překvapení mi odpověděl ženský hlas: „Clarion.“

Stručně jsem se identifikoval a zeptal se na její jméno.

„Cora Brownová, redaktorka, vydavatelka, editorka, sekretářka. Taky píšu články a sloupky. A vynáším odpadky. Policie L. A.? Co ode mě potřebujete?“

„Jedná se o událost, o které jste psali před lety. O chlapce jménem Eddie Huckstad…“

„Jde o Eddieho? Ten ubohý chlapec něco provedl? Má potíže?“

„Ocitl se jako svědek ve vyšetřování. Když jsme pátrali po jeho minulosti, narazili jsme na vaše články.“

„Vyšetřování čeho?“

„Vraždy.“

„Vraždy? Neříkáte mi to, protože…“

„Ne, paní Brownová, je jen svědek.“

„Aha,“ řekla. „No dobře, ale… není z něho zločinec? Protože to by byla tragédie.“

„Jak to?“

„Že ho špatné zacházení změnilo ve zlého člověka.“

„Myslíte detenční zařízení pro mladistvé a pěstounskou péči?“

„Ano, ale i to předtím,“ řekla Cora Brownová. „Například ta jeho matka. V životě hraje takovou roli prachobyčejné štěstí, vidte? A toho Eddie nikdy moc neměl. Jestli chcete znát můj názor, ocitl se na smolné koleji od samého začátku. Ten kluk, do kterého strčil, byl syn bohatého rančera. Celá rodina měla nálepku tyranů, byli zvyklí jít za svým hlava nehlava. K přistěhovalcům, kteří u nich pracovali, se chovali krůtě, zacházeli s nimi jako s otroky. Když vychováváte dítě v takovém prostředí, co myslíte, že z něj bude?“

„Žijí Chenureovi stále tady?“

„Podle mých posledních informací se přestěhovali do Oklahomy. Ranč už před léty prodali nějaké zemědělské společnosti a vrhli se na chování dobytka, černých angusů.“

„Před kolika lety?“

„Hned po té nešťastné události s Jeffem. Sandy – jeho matka

– se úplně změnila.“

„Bohatá rodina,“ uvažoval jsem nahlas. „A Eddie, na druhé straně…“

„Bydlel v přívěsu s bláznivou karikaturou matky. To, co se ten den na školním dvoře stalo, se děje pořád.“ Odmlčela se. „Nechci tím říct, že při školních rvačkách běžně umírají děti. Byla to opravdu tragédie. Jeff byl podlý hajzlík, ale přece jen to bylo ještě dítě. Určitě měl nějaký problém se srdcem, když takhle zemřel.“

„Eddie ho neuhodil nijak prudce?“

„Ne. Přesto ho zavřeli jako mladistvého delikventa a zapomněli na něj, dokud se někdo neangažoval v jeho propuštění.“

„Kdo to byl?“

„Říkal jste, že jste ty články četl. Myslím tím všechny.“

Přečetl jsem jí data ze tří výstřižků.

„Ne, bylo jich více, o rok později jsem se k tomu případu vrátila.“

„O čem jste psala?“

„O Eddieho nápravě. O ten případ se zajímala jedna veřejná obhájkyně z L. A., jak jen se jmenovala… Deborah… Počkejte, sednu si k počítači, můj vnuk je jeden z těch technických géniů, v rámci svého vědeckého projektu vyhledal a uspořádal naše výtisky za celých padesát let a umožnil k nim přístup online. Můžeme se dostat až do doby, kdy byl vydavatelem můj děda… Tady to je. Debora, bez ‚h‘. Wallenburgová.“ Jméno mi pro jistotu odhláskovala. „Řekněte mi svou e-mailovou adresu a já vám to pošlu.“

„Díky.“

„Rádo se stalo. Opravdu doufám, že se Eddie nedal na špatnou cestu.“

Když se Milo vrátil, zamával jsem mu v ústrety článkem, který jsem mezitím vytiskl. „Tady je část, kterou Fox vynechal. Jedna veřejná obhájkyně se zabývala případem jiného chovance v tom zařízení pro mladistvé a nějaký dozorce jí pověděl o chlapci, kterého tam ostatní týrají a který už několikrát skončil s otřesem mozku.“

„Huck vykazuje symptomy neurologického poškození?“

„Dost pravděpodobně. Zmíněný dozorce jí řekl, že Eddie tam především vůbec nepatří. Ta právnička – Debora Wallenburgová

– prošetřila Eddieho odsouzení, souhlasila a podala žádost o okamžité propuštění. O měsíc později Eddieho propustili, zprostili ho veškerých obvinění. Byl poslán do pěstounské péče, protože jeho matka se o něj nebyla schopná postarat. Vyhledal jsem si Wallenbergovou na webových stránkách advokátní komory. Provozuje teď soukromou praxi, sídlí v Santa Monice.“

„Advokátka s lidskou tváří, která skutečně někomu pomohla,“ konstatoval Milo.

„Fox možná na tenhle navazující článek nenarazil. Nebo ano a rozhodl se ho zatajit. Co je to za člověka?“

„Až tak dobře ho neznám. Chvíli pracoval ve wilshireské divizi, měl pověst skvělého, chytrého, ambiciózního poldy. Asi před… čtyřmi lety nebo tak nějak přešel do západního L. A., ale brzy nato od policie odešel.“

„Odešel, nebo byl požádán, ať odejde?“

„Slyšel jsem, že odešel sám.“

„Příliš se Reedovi nepodobá,“ řekl jsem. „A nemluvím jen o rase.“

„Jsou jako želva a zajíc,“ použil Milo přirovnání k postavám z bajky. „Není nad rodinné vztahy. Je jasné, že Fox se do Moea s oblibou trefuje. A Reed reaguje přesně tak, jak se od něj očekává.“

„To, že Fox Reeda shodil, byl pro něj jen bonus navíc. Hlavně že se může vrátit ke svému klientovi a prohlásit misi za splněnou.“

„Někdo mu platí za to, aby obrátil naši pozornost k Huckovi.“

„A platí mu dobře,“ doplnil jsem. „Nosí ručně šité obleky a hodinky za deset tisíc dolarů.“

„Možná někdo z Vanderovy rodiny zjistil, že čenicháme kolem jejich domu, a chce naše pohledy obrátit určitým směrem.“

„Huck se chová zvláštně, takže se přirozeně nabízí. Na druhé straně ale opravdu může být podezřelý. První, na co se mě Cora Brownová zeptala, bylo, jestli se z Hucka nestal zločinec. Po tom, čím prošel.“

Milo si odhrnul z čela patku černých vlasů a přečetl si články. „Křivě odsouzený a rehabilitovaný, ale nějakou dobu byl zavřený společně s těžkými delikventy a jeho hlava dostala zabrat.“

„Přidej si k tomu nedostatek mateřské péče a zbytek dětství strávený cestováním mezi pěstounskými rodinami a může se stát ledacos.“

„Zůstal pod dohledem do doby před třemi lety… Jo, všechno to jen nahrává tomu, co vy hoši nazýváte vysokým rizikem deviantního chování.“

„A ty tomu říkáš jak?“

„Stopa.“

12

Tiskovou konferenci vysílali ve zprávách v jedenáct večer.

Milo toporně postával vedle zástupce šéfa Weinberga, který se oslnivě usmíval do kamer, zatímco žádal veřejnost o pomoc při vyšetřování.

Fakta sdělená veřejnosti byla skrovná: Selena Bassová a tři neidentifikovaná těla nalezená v Ptačí mokřině, ani zmínka o useknutých rukách. Navíc patnáct vteřin úlitby veřejnému zájmu neustále omílanou zprávou o pokrokových miliardářích, kteří se snaží skoupit pozemek s mokřinou, s následnými záběry volavek a kachen.

Milo věděl, co bude následovat, a odvolal Moe Reeda z výletu do San Diega. Rozdělili se o obsluhu telefonu. Do jedné hodiny ráno měli třiašedesát volajících se zaručenými tipy.

V další půlhodině jich získali dalších padesát. Ve tři hodiny už všechny hovory kromě jednoho vyhodnotili jako bezcenné. Ten jeden byl od volajícího, který se nazval „manažerem“ Sheralyn Dawkinsové.

Reedův požadavek na sledování Travise Hucka byl odeslán Pacifické patrole. Zatím nepřišla žádná odpověď. „Asi bychom měli začít s tím chlápkem, Duchesnem.“

„Pasák hned po ránu,“ řekl Milo. „To je něco, kvůli čemu stojí za to vstát.“

Joe Otto Duchesne odmítl uvést přesný popis své práce.

„Berte mě jako personálního manažera.“

Duchesneho osobní údaje uváděly, že mu v březnu bylo třiačtyřicet let. Měl vyzáblou postavu, našedlou pleť, bílé vlasy a mezery mezi zuby. Vypadal dost starý na to, aby mohl být svým vlastním otcem. Podle informací z mravnostního oddělení pod ním pracovalo čtyři nebo pět žen korzujících u letiště a měl docela velký obrat.

Duchesne se pohodlně usadil na židli ve vyšetřovací místnosti. Byl překvapivě sdílný a měl na sobě překvapivě ošumělé oblečení. Jeho záznam uváděl, že je už dvacet let závislý na heroinu, ačkoli on sám tvrdil, že „už je sedm měsíců čistý“.

I přes horké ráno měl rukávy košile zapnuté kolem zápěstí na knoflíčky.

Přišel dobrovolně a Milo mu poskytl dostatečný prostor. Odtlačil stůl do rohu a nechal tlumené osvětlení. Moe Reed a já jsme je sledovali z vedlejší místnosti přes vnitřní televizní okruh. Mladý detektiv lapal každé slovo; vypadal jako platící návštěvník semináře, jak zbohatnout.

Byl to právě Reed, kdo Duchesneho po šesti hodinách otravné práce našel: vyzpovídal místní policejní hlídku, prostitutky pracující na periferii letiště a jiné, méně úspěšné pasáky, kteří lelkovali u hodinových motelů.

Na Sheralyn Dawkinsovou si vzpomněla jedna z žen a ta také potvrdila, že pracovala pro toho „vyzáblého bílého chlapa, Joe Otta, najdete ho na Centinela Avenue.“

Reed jí ukázal fotografii Sheralyn, pořízenou v San Diegu.

„Jo, tohle je Sheri, říkalo se jí Pajda,“ potvrdila. „Bylo to dobré pro její práci.“

„To kulhání?“

„Některým pánům se to líbí,“ řekla prostitutka. „Možná bych si taky mohla pomoct k nějaké vadě.“

Duchesne otevřeně mluvil o svém „novém obchodním plánu“.

„Nedávno jsem pro sjednávání schůzek začal používat Craigslist“

„Když to berete takhle obchodně, určitě si ukládáte všechny e-maily a telefonní čísla, že ano?“

Duchesne v pokusu o upřímný úsměv ukázal nerovné Špičáky a černé mezery mezi zuby. „Jak už jsem řek, začal jsem s tím teprve nedávno, před pár týdny.“

„Jak vyplňujete prázdné termíny?“

Duchesne zaváhal. „Používám starý způsob.“

„Vystavíte holky na chodníku,“ řekl Milo.

Duchesne si zašťáral prstem v díře po zubu. „Rád to nazývám marketingem v reálném čase.“ Kromě drog byl pětkrát zatčený za kuplířství. Čas ve vězení a pokuty bral jako „mimořádné výdaje firmy“.

„Radosti světa obchodu,“ řekl Milo.

„Mám titul MBA, poručíku. Studoval jsem na univerzitě v Utahu, promoval jsem před jednadvaceti lety a pak jsem pracoval pro IBM. Je to pravda. Klidně jim zavolejte, jestli si to chcete ověřit.“

„Věřím vám, Joe Otto. Povězte mi něco o Sheralyn.“

„Opravdu si myslíte, že je to ona?“

„Jistí si být nemůžeme, ale odpovídá tělu, které jsme našli.“

Duchesne přikývl. „To ta noha. Poznal jsem ji minulou zimu

– myslím, že v únoru. Nebo možná v lednu – ne, v únoru. Právě přišla do města, jen se tak potulovala, v zimě, úplně sama. Ujal jsem se jí, protože nikdo jiný se k tomu neměl.“

„Proč ne?“

„Právě kvůli té vadě. Chudák holka měla problém zůstat delší dobu na nohou, snížilo to její produktivitu. Pořídil jsem jí různé druhy bot. Stélky, vložky, gelové polštářky, na co si vzpomenete. Nic doopravdy nepomáhalo, ale ona to nechtěla vzdát. Pilná pracovnice, hodná holka.“

„Měl jste ji rád.“

„Byla to hodná holka,“ opakoval Duchesne. „Nepatřila k úplně nejlepším, ale měla v sobě takové… osobní teplo, vřelost. Vzal jsem ji spíš ze soucitu, ale ta noha se ukázala jako dobrá věc.“

„Jak to?“

„Určitý okruh zákazníků to přitahovalo.“

„Pány, kteří letí na kulhavé?“

„Pány, kteří mají rádi zranitelnost.“

„Využil někdy někdo její zranitelnosti ve svůj prospěch, Joe Otto?“

„Ne, pane,“ řekl Duchesne. „A proto jsem teď tady já.“ Nadmul propadlý hrudník a šlachovité prsty zkroutil v pěst. Ztělesněná domýšlivost.

Moe Reed, který pozorně sledoval obrazovku, zavrtěl hlavou.

„Nikdy se k ní nikdo nechoval hrubě, Joe Otto?“

„Nikdy.“

„Víte to naprosto jistě?“

„Poručíku, pracovala pro mě jen měsíc a ten proběhl úplně bez problémů.“

„Co vám pověděla o sobě?“

„Jenom to, že pochází z Oceanside. Že prý ji vyhnaly vojenské manévry. Vojenská policie se rozhodla zatrhnout mariňákům zábavu a Sheralyn začalo téct do bot. To není fér, nezdá se vám? Posíláme ty mladé kluky bojovat za naši svobodu, a oni si pak na pevnině nemůžou užít ani trochu zábavy.“

„Proto se přesunula do L. A.?“

„Na zelenější pastviny,“ řekl Duchesne.

„Mluvila hodně o svém životě v Oceanside?“

„Říkala, že má dítě a že se o ně stará její matka.“

„V Oceanside?“

„To neupřesnila. Nezmínila se ani, jestli je to kluk nebo holka, a já jsem nevyzvídal.“ Pohled v Duchesneho uslzených očích ztvrdl. „Náš vztah zůstával čistě v obchodní rovině, chápete.“

Milo přikývl. „Joe Otto, dejte mi něco, s čím můžu pracovat.“

„To je… No dobře, něco možná vím. Říkala, že byla vdaná za mariňáka, ale ten ji brzy opustil. Nemůžu potvrdit, jestli je to pravda, ale nevidím důvod, proč by v tomhle lhala.“ Duchesne si prstem zakýval uvolněným Špičákem. „Poručíku, jestli ta žena, kterou jste našli, je opravdu ona, budu mít výčitky. Myslel jsem si totiž, že mě opustila. Měl jsem vědět, že by to neudělala.“

„Že by se jen tak sebrala a odešla?“

„Jeden den tady, další den zas jinde,“ řekl Duchesne. „Když jsem ji viděl naposledy, byla šťastná. Vrátil jsem se a ona byla fuč, pryč byly i její věci, nenechala žádný vzkaz, žádnou adresu, kam jde. Abych řekl pravdu, byl jsem z toho vedle.“

„Proč myslíte, že by vás neopustila?“

„Protože jsem s ní zacházel lépe než kdokoli, koho kdy poznala. Ale přesto…“

„Co?“ zeptal se Milo.

„U těchhle děvčat nikdy nevíte. Mohl bych váš požádat o kolu?“

„Samozřejmě.“

Moe Reed vstal. Za chvíli už byl zpátky v postranní místnosti a Duchesne hltavě pil z velké plechovky.

„Joe Otto, proč jste si myslel, že od vás Sheralyn odešla?“

„Na to se taky pořád ptám, poručíku. Možná kvůli dítěti nebo matce. Neměl jsem ale žádné telefonní číslo, abych to mohl ověřit.“

„Nebo šla za lepší štací.“

Duchesne stiskl rty.

„Je to možné, Joe Otto?“

„Lepší než tahle?“

„To mi povězte vy.“

„Jednal jsem s ní férově a ona byla spokojená.“

Milo ho pozoroval, jak pije.

Duchesne odložil plechovku a odříhl si. „Vzal jsem ji, když ji nikdo jiný nechtěl.“

„Nenapadá vás, kdo by jí mohl chtít ublížit?“

„Jsem si jistý, že je spousta lidí, kteří by jí chtěli ublížit. Svět je teď takový. Jestli můžu být přesnější? Bohužel ne. Když pracovala pro mě, žádné problémy nebyly.“

„Měla své pravidelné zákazníky?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Takoví se pěstují celkem dlouho. Po pravdě, pracovala pro mě možná tak… dvacet nocí.“

„Během té doby žila kde?“

„U mě.“

„To je kde?“

„Tak různě. Jsem nerad připoutaný na jednom místě.“

„V motelech?“

„A tak podobně.“

Milo si okamžitě vyžádal jména. Duchesne chvíli zaváhal, vysypal ze sebe několik jmen a požádal o další kolu. Když ji vypil, Milo před ním na stole rozložil šest fotografií. Půl tuctu mužů s bílou pletí a oholenou hlavou, uspořádaných ve dvou řadách. Tra vis Huck se ocitl v dolní řadě vpravo.

„Udělal to někdo z těchhle mužů?“ zeptal se Duchesne.

„Poznáváte některého z nich?“

Duchesne si začal prohlížet snímky, jeden po druhém. Každému věnoval stejně dlouhý pohled svých uslzených očí. Pak zavrtěl hlavou. „Je mi líto.“

„Nevzpomínáte si na nějaké holohlavé bělochy z Sheralynina seznamu zákazníků?“

„Holohlavé bělochy?“ Duchesne se zatvářil zamyšleně. „Ne, s tímhle vám bohužel také nepomůžu.“

„Joe Otto,“ řekl Milo varovně. „Měl jste ji rád, byl jste ten, kdo se jí ujal. Teď se o ni postaral někdo jiný a ne zrovna pěkně.“

„Vím, vím… Jenže Sheralyn vykonávala svou profesi vždycky po setmění a měl jsem i jiné zaměstnankyně, které pracovaly zároveň s ní.“

„Nikdy jste neviděl její zákazníky?“

„Jen málokdy,“ řekl Duchesne. „Kdyby byl nějaký problém, pípla by mi.“ Opět vypnul hrudník. „A žádný problém nebyl.“

Začal nervózně poškubávat levou nohou. Pak rychle přestal.

„Joe Otto,“ řekl Milo káravým hlasem. „Vám něco vrtá hlavou. Má to něco společného s nějakým holohlavým mužem?“

V Duchesneho očích se mihl poplašený výraz. „Děláte snad i psychiatra?“

„Poznám, když má někdo starosti.“

„Proč bych měl mít starosti?“

„Měl jste o Sheralyn starost, věděl jste, že by jen tak neodešla, což znamená, že ji mohl někdo unést – a ten někdo ji pak zřejmě odhodil jako odpad.“

Duchesne sevřel pavoučí prsty kolem plechovky a pokoušel se ji zmáčknout, ale podařilo se mu udělat jen malou prohlubeň. Odsunul plechovku stranou a začal znovu zkoumat zub.

„Joe Otto?“

„Byl tu jeden chlápek. Ale ne s Sheralyn, stalo se to před Sheralyn.“

„Jiné dívce.“

Přikývl. „Pípla mi, protože se začal chovat divně. Holohlavec, jak jste říkal. Byla celá vyděšená, že prý mám dávat pozor na skinheada. Když jsem k ní dorazil, byl pryč.“

„Byla ta holka zraněná?“

„Měla jen pár modřin. Je zkušená a umí se o sebe postarat.“

„Čím byl ten člověk divný?“

„Chtěl ji svázat, setkáváme se s tím pořád, děvčata mají říkat ne. Když řekla, že ne, tenhle chlápek vytáhl nůž. Ne normální nůž, vypadal jako doktorský. Takhle mi ho popsala.“

„Skalpel.“

„Pokoušel se ji vyděsit tím, že jí předvedl, jak ta věc dokáže hladce rozříznout papír.“ Naznačil úder směrem vzhůru.

„Měla modřiny, ale pořezaná nebyla?“ zeptal se Milo.

„Díkybohu,“ řekl Duchesne. „Měla z něj divný pocit a chtěla vyběhnout z pokoje. Vrhl se za ní a chytil ji. Uhodil ji rukou, díkybohu ne nožem. Zasáhl ji tady.“ Poškrábal se na spánku. „Praštil ji klouby, byly vidět otisky a další den to měla celé oteklé. Měla tam tmavou, velkou modřinu. Byla vidět dokonce i na její pleti.“

„Černoška?“ zeptal se Milo.

„Velká hezká černoška.“

„Jméno?“

„Říkali jsme jí Velká Laura.“

„A v registru vozidel jí říkali…“

„Nevím,“ řekl Duchesne. „Všem nám stačila Velká Laura.“

„Byla vysoká?“

„A silná. Dvě tuny potěšení.“

„Kde ji najdu?“

Duchesne s odpovědí nespěchal. „Nevím, poručíku.“

„Další nespolehlivá pracovnice, Joe Otto?“

Duchesne zbožně sepjal dlaně. „Tihle lidé žijí nestálé životy.“

Milo mu položil ještě další otázky, ke kterým Duchesne dostal další kolu a dvě čokoládové tyčinky. Milo se ho zeptal na prostitutky pokročilejšího věku.

Duchesne zavrtěl hlavou. „Tyhle nemám na výplatní pásce, jde mi o duši. Můžu teď jít?“

„Jistě. Moc děkuji. Když se něco dovíte, ozvěte se.“

„Spolehněte se, poručíku. Takováhle věc není pro podnik dobrá.“

Spolu s Moe Reedém jsem vešel do vyšetřovací místnosti.

„Velká dívka jménem Laura,“ řekl Milo.

„To odpovídá neznámé číslo dvě. Je zajímavé, že dvě oběti pocházejí z Duchesneho stáje.“

„Nesmrdí ti na něm něco?“

Reed přemýšlel. „Těžko říct. Nemusel přijít, natož nám něco říct. Pokud si ovšem nemyslíte, že je natolik mazaný, že by to na nás hrál.“

„Možná někdo vyčenichal, že je slaboch. Zjistil si, čí děvčata může nejsnadněji využít.“

„Beta samec,“ řekl Milo. „Dává to smysl. Já si myslím, že nám Duchesne řekl všechno, co ví. Dobře, že jsi ho našel, Mosesi. Je čas vrátit se na chodník a zjistit něco víc. Já se pustím do hledání Sheralynina příbuzenstva. V ideálním případě se jeden z nás doví něco, co ji potvrdí jako oběť. Přinejmenším snad získáme vzorek tkáně od její matky nebo jejího dítěte a porovnáme ho s kostmi. I když neočekávám, že by neznámá číslo jedna byla někdo jiný než ona.“

„A co Velká Laura?“

„Uvidíme, co se za tou přezdívkou skrývá. Pokud jde o neznámou číslo tři, je pravděpodobně mrtvá nejdéle a paměť ulice je krátká. Ale možná si někdo vzpomene na starší bělošku.“

„Jestli je ze stejné oblasti, jde o člověka, který se nějakou dobu soustředil na jedno místo,“ řekl Reed. „Pak zatoužil po vyšší hladině vzrušení a přesunul zájem z prostitutek na Selenu. Její byt není daleko od letiště. Ostatně ani od mokřiny.“

Vložil jsem se do rozhovoru. „Z psychologického hlediska znamená Selena velký posun od ostatních. Možná existují nějaké přechodné oběti.“

„Například?“ zeptal se Milo.

„Ženy, které nejsou prostitutky, ale okolí je vnímá jako nižší třídu.“

„Vypracovával se nahoru po společenském žebříčku.“

Reed uvažoval: „Pes v mokřině nic dalšího nenašel, ale psovodi prohledávali jen východní stranu.“

„To je opravdu radostná představa,“ řekl Milo. „Kdyby šlo o normální místo činu, dostali bychom povolení k prohlídce a přinesli si lopaty. Místo toho nás omezuje nedotknutelná půda.“

„Vrah to možná vidí stejně,“ řekl jsem.

Milo vytáhl z kapsy doutník a Reedovo světlé obočí vylétlo vzhůru. „Neboj, chlapče, budu foukat kouř na opačnou stranu…

Když uvážím těžkosti, které mě čekají, abych získal povolení k prohlídce dalších částí mokřiny, pojdme se raději nejprve zaměřit na těla, která jsme už našli. Je čas vyrazit do ulic.“

Cestou ke dveřím Reed řekl: „To je zlé, že Duchesne nepoznal Hucka.“

„Tvrdí, že se nikdy se zákazníkem nesetká, pokud není nějaký problém, a já mu věřím,“ řekl Milo. „Nebyl příliš užitečný, ani když se Velká Laura dostala do problémů s tím holohlavcem. Možná je to nějaký obchodní model.“

„Pachatel se skalpelem,“ řekl Reed. „K odřezání ruky by byl třeba jiný nástroj, že jo, doktore?“

„Jsem sice jiný druh doktora, ale máte pravdu. Potřeboval by pilku na kosti.“

„Jakoukoli pilku, dostatečně ostrou,“ řekl Milo. „Stačil by i pitomý čínský sekáček.“

„Možná mluvíme o někom, kdo má lékařské vzdělání,“ řekl Reed.

„Před dvaceti lety bych se tím směrem zaměřil,“ řekl Milo. „Dnes, v době internetu, se může kdokoli kdykoli naučit cokoli.“

„Svoboda informací,“ řekl Reed.

„Smysl našich životů, jenže ten koncept má svoje úskalí.“ Milo rozbalil doutník a strčil si ho do koutku úst. „Jdu si zapálit, chlapče. Férově varuji.“

Vyprovodili jsme Reeda ven a přešli ulici na parkoviště zaměstnanců. Čekalo tam na něj nablýskané černé camaro.

„Není to žádná rachotina.“

„Prosím?“

„Tak to auto nazval tvůj bratr.“

„Můj bratr si myslí, že ví všechno,“ zamračil se Reed. Nasedl do auta, sešlápl plynový pedál, motor zařval, zakvílely pneumatiky a Reed byl pryč.

13

Kráčeli jsme s Milem jižním směrem po Butler Avenue. Chladné pozlátko vládní architektury vystřídaly poválečné bungalovy a nájemní domy. Obloha jako by ze soucitu k nám zmodrala.

Milo promluvil jako první. „Napadlo tě ještě něco k Huckovi? Nebo cokoli jiného?“

„Máme teď na mušce dva holohlavé muže – toho, kterého Luz Ramosová viděla čekat na Selenu, a pana Skalpela – takže se mi jako podezřelý líbí o hodně víc. Ale nevím, co jiného bys teď mohl dělat než ho sledovat.“

„Myslíš, že je příliš brzy pozvat ho na slovíčko?“ zeptal se.

„Při tak chladně prokalkulovaných zločinech bude mít pravděpodobně dokonale připravenou obranu. Být tebou, tak si nejprve připravím zásoby dobré munice, než začnu střílet.“

O půl bloku dál: „To camaro, ve kterém Reed právě odfrčel, má bud z půjčovny, nebo od někoho půjčené. Auto, které má na sebe napsané podle databáze, je opravdu rachotina. Pětidveřový Dodge Colt z roku sedmdesát devět, koupený před deseti lety jako ojetina. Předtím se proháněl v datsunu kombi z roku sedmdesát tři.“

„Provádíš kádrovou prověrku personálu?“ zeptal jsem se.

„Chraň Bůh.“ Po zatčení jednoho zkorumpovaného soukromého očka a několika policistů za kšeftování s úředními údaji předpisy zakazovaly pátrat v osobních datech kohokoli kromě podezřelých osob.

„Proč ses začal zajímat o Reedova auta?“ zeptal jsem se.

„Měl jsem pocit, že mezi ním a Foxem je to předmět neustálého sporu.“

„Jeden z mnoha.“

„Přesně tak. To poslední, co chci, je nějaké osobní drama zasahující do vyšetřování.“ Pousmál se. „Například tohle.“

„Čím jezdí Fox?“

„Zbrusu novým Porsche C4S.“

„Želva a zajíc.“ řekl jsem.

Milo si zapálil a vyfoukl k obloze kouřové kroužky. Snažil se vypadat uvolněně, ale napjaté obličejové svaly prozrazovaly, že to jen hraje.

„Fox a Reed ti nedají pokoj.“

„Trochu jsem se vyptával. Foxův otec, Darius Fox, policista, byl před třiceti lety zastřelen na hlídce. Stalo se to ještě před tím, než jsem přišel k policii, ale znám ten případ. Zná ho každý, protože je používán jako školicí materiál typu ‚Co se může zvrtnout‘.“

„Přivolání do domácnosti, anebo zastavení jedoucího auta?“

Milo si vyndal doutník z úst. „Čteš snad i z čajových lístků?“

„Jen vycházím z pravděpodobností.“

„Šlo o rutinní kontrolu auta brzy ráno. Cadillac s rozbitým koncovým světlem. Třicátá sedmá ulice kousek západně od Hooveru. Ukázalo se, že auto je kradené, ale teprve po tom, co Darius a jeho kolega provedli tu donebevolající pitomost. Místo aby nejprve ověřili espézetku, zabýval se tím jen Dariusův kolega a Darius mezitím vystoupil a šel zkontrolovat řidiče. Tehdy ještě nebyly mobilní terminály, všechno se zjišťovalo přes vysílačky, záznamy nebyly v počítačové formě a všechno hrozně dlouho trvalo. Další důvod, proč být opatrný.“

„Byli to bažanti?“ hádal jsem.

„Naopak. Darius měl za sebou osm let, jeho kolega šest a z toho skoro celou dobu pracoval s Foxem. Možná to byl jeden z důvodů – pohodlný vztah, brali všechno příliš jako samozřejmost. Stalo se to ke konci směny, možná se už těšili, jak to odpískají, a přestali být ostražití. Ať už byl důvod jakýkoli, Darius šel ke cadillacu, zaťukal na okénko, to se otevřelo, vykoukla z něj hlaveň pistole a…“ Milo ohnul dlaně a třikrát prudce tleskl.

Hluk narušil tiché odpoledne. Starší žena, která upravovala květinový záhon, pohoršené vzhlédla. Když jsme procházeli kolem a Milo se na ni rádoby přátelsky usmál, viditelně sevřela prořezávací nůžky.

„Přímý zásah z bezprostřední blízkosti,“ pokračoval Milo. „Darius po sobě zanechal vdovu a malého uličníka. Aaronovi byly tři. Dariusův kolega nahlásil do rádia postřeleného policistu, schoval se za dveře a spustil střelbu. Podařilo se mu zasáhnout zadní kapotu, ale to cadillacu nezabránilo v odjezdu. Rozběhl se Dariusovi na pomoc, ale ten byl mrtvý dřív, než dopadl na zem. Celé město se pustilo do pátrání po autě a proběhly kontroly nemocnic a doktorů, protože existovala slabá naděje, že Dariusův partner někoho zranil. Nic se nenašlo a caddy se o dva měsíce později objevil na skládce kousek od wilmingtonských doků. Okna byla vytlučená, sedadla roztrhaná, nárazníky odmontované, žádné otisky, nic. Darius měl oficiální pohřeb s doprovodem dud. Jeho partnera vyšetřovali, oficiálně pokárali a degradovali. Brzy nato od policie odešel. Slyšel jsem, že nějakou dobu pracoval na stavbě, zranil se a ještě pět let žil z invalidního důvodu. Zemřel na onemocnění jater.“

„Dohnalo ho to k pití?“

„Nebo pil už dřív, Alexi, to nevím.“ Dlouze vdechl a najednou spálil asi centimetr doutníku. „Sedm měsíců po Dariusově pohřbu se ten jeho kolega oženil ve Vegas s pozůstalou vdovou. Dva měsíce nato se jí narodilo dítě.“

Shýbl se, zamáčkl špičku doutníku o chodník, zvedl ho a zhasnutý dál nesl v ruce. „Napadá tě pointa, doktore čaroději?“

„Ten kolega byl taťka Moea Reeda.“

„Jmenoval se John ‚Jack‘ Reed. Lidé potvrdili, že se hodně snažil být klukům dobrým tátou.“

„Dva roky nato taky zemřel,“ doplnil jsem.

„A máma se znovu vdala. Přednedávnem pohřbila čtvrtého manžela.“

„Je jako černá vdova.“

„Kudlanka, kamaráde. Doufejme, že nás neschramstne taky.“

V kanceláři na něj čekalo šest nových vzkazů s tipy. Sedl k telefonu a postupně na ně odpovídal. U pátého se najednou napřímil.

„To je ohromné, madam, oceňuji, že jste si udělala čas… Kdybyste teď byla tak hodná a dala mi svůj…“

Ze sluchátka se ozval obsazovací tón.

Milo podržel telefon od sebe na délku paže. „To je určitě kvůli mému dechu.“

Stiskl tlačítko opětovného vytáčení. Obsazeno. Zkusil to znovu, se stejným výsledkem.

„Někdo, koho stojí za to vyslechnout.“ konstatoval jsem.

„Někdo, kdo odmítl uvést své jméno, ale přitom chtěl, abych věděl, že jedna z našich neznámých z mokřin by mohla být Lurlene Chenowethová neboli Velká Laura.“

Pokusil se znovu zavolat na číslo volajícího, ale linka byla mrtvá. Předplacená telefonní karta.

„Žena volající kvůli tipu z předplacené karty by mohla být prostitutka pracující ve stejné oblasti. Informace se šíří rychle, děvčata ví, že nás Duchesne navštívil, a dávají si dvě a dvě dohromady.“

Zadal jsem do vyhledávače jméno Lurlene Chenowethová a objevila se mimo jiné fotografie zamračeného ebenového obličeje kulatého tvaru, lemovaného hřívou oranžových vlasů. Třiatřicet let, sto osmdesát centimetrů, žádné jizvy ani tetování. Čtyři zatčení za obtěžování, jedno za držení kokainu, dvě za opilost a výtržnictví, tři za ublížení na zdraví, všechna projednávána jako potyčky v baru.

„Velká a divoká,“ řekl Milo.

„Unikla noži, protože se jí podařilo dostat se rychle ke dveřím. Možná jí na něm něco nesedělo už od začátku a byla opatrná.“

„Podivín na první pohled? Skoda, že si ji později našel.“ Vyhoupl nohy na stůl, uvolnil si tkaničky na sportovních polobotkách a protáhl špičky. „Dvě Duchesneho holky zemřely. Co když z toho vyleze jen hloupá rajonová válka mezi pasáky a holohlavec byl jen najatá pomoc?“

„Jestli je tomu tak,“ uvažoval jsem, „proč se Duchesne ještě drží? Není to zrovna člověk, ze kterého jde strach. A jak by do toho zapadala Selena?“

„Tři šlapky a učitelka klavíru. Máš pravdu.“

„Učitelka klavíru, která hrála při sexuálních orgiích s prohazováním partnerů.“

„Jak už jsi říkal, někdo bohatý zatoužil po výměně opotřebovaného za nové.“

„Bohatí lidé se svým tajemstvím, to by vysvětlovalo, proč si najali Travise Hucka.“

„Ten se toho taky účastní?“

„Nebo je to jen člověk s vhodnou minulostí.“

„Týraný ubožák konečně najde seriózní práci – s výhledem na oceán. Jo, to vzbudí smysl pro loajalitu. Správce nemovitostí je jen synonymum, kterým boháči nazývají svého poskoka, že jo? Huck je něco jako zprostředkovatel, kuplíř, posílají si ho pro pamlsky.“

„Pro květiny, občerstvení, oběti večerní zábavy,“ řekl jsem.

Odpovědí mi byl chladný, jakoby mechanický smích. „Joe Otto nemá ani ponětí, jak je bezvýznamný.“

Matka prostitutky přezdívané Velká Laura bydlela v pěkně udržovaném domku v Crenshawském okrese. Beatrix Chenowethová byla vysoká jako její dcera, ale na rozdíl od ní byla silná asi jako vycházková hůlka.

Měla na sobě mátově zelenou halenku, kalhoty s širokými nohavicemi a balerínky. Její obývací pokoj byl kombinací delfské modré s bílou, se spoustou květinových polštářků. Na stěnách visely reprodukce.

Přijala nás bez jediné slzy, s tichou rezignací.

„Věděla jsem to…“

„Paní Chenowethová, nemůžeme si být jistí…“

„Já jsem si jistá, poručíku. Kolik holek má tuhle velikost? A přitom šlape?“

Milo neodpověděl.

Beatrix Chenowethová pokračovala. „Mám čtyři dcery. Dvě jsou stejně jako já učitelky, ta nejmladší pracuje jako letuška u Southwest Airlines. Lurlene byla třetí v pořadí. Sváděla jsem s ní ustavičné boje.“

„Beatrix Chenowethová,“ řekl Milo. „Nepřišel jsem proto, abych vám s jistotou řekl, že se Lurlene něco stalo, a věřte mi, že opravdu doufám, že ne. Ale jestli vám nebude vadit poskytnout mi malý vzorek slin, abychom mohli zjistit…“

„Něco se stalo, poručíku, já to vím. Tohohle okamžiku jsem se děsila celý rok. Tak dlouho se mi Lurlene neozvala. A dřív volala pořád, ať se dělo cokoli. Pořád. Vždycky to začalo podobně, jako normální rozhovor. Jak se máš, mami? Ale každý telefonát končil stejně. Potřebovala peníze. Peníze byly taky důvod, proč se vydala touhle cestou. Přesněji řečeno něco, co stálo hodně peněz.“

Zvýšila hlas, ale její výraz zůstával netečný. „Začalo to na střední škole, poručíku. Někdo jí dal amfetaminy, že prý po nich zhubne. Nefungovalo to, nikdy nezhubla ani o kilo. Přesto zůstala na nich závislá a to byl začátek konce.“

„To je mi líto, madam.“

„Lurlene měla jako jediná z mých dětí nadváhu. Zdědila to po otci. My ostatní jsme v tomto ohledu neměly nikdy problémy. Moje druhá dcera dělala dokonce modelku.“

„Pro Lurlene to muselo být těžké,“ řekl jsem.

Sklonila hlavu, jako by jí náhle ztěžkla. „Lurlene měla všechno těžké. Byla ze všech čtyř nejchytřejší, ale nadváha jí zničila život. Posmívali se jí.“

Dala se do tichého pláče. Milo vytáhl balíček papírových kapesníčků a jeden jí podal.

„Děkuji… Až příliš pozdě jsem si uvědomila, jaká zátěž to pro ni je. Všechny ty protesty, že má na chlebu moc másla… Při narození vážila pět kilo. Žádná z jejích sester neměla ani čtyři kila.“

„Začalo to amfetaminy,“ řekl Milo.

„Ano, začalo,“ potvrdila Beatrix Chenowethová. „Pokud jde o další drogy, nic o tom nevím – vy nejspíš budete vědět víc než já.“

Milo jí neodpověděl.

„Chci to vědět, poručíku.“

„Podle záznamů ze zatčení byly ve hře kokain a alkohol.“

„Alkohol, to ano, o tom vím. Lurlene byla jednou zatčená za opilost.“

Dvakrát, ale Milo ji neopravil. „Spojila se s vámi, když ji zatkli?“

„Myslíte tím, jestli chtěla pomoct s kaucí? Ne, řekla mi to až pak.“

„Kauci za ni zaplatil někdo jiný?“

„Tvrdila, že za sebe zaplatila sama, poručíku. To byl hlavní důvod jejího telefonátu. Pochlubit se. Zeptala jsem se jí, odkud na to vzala peníze, a ona se rozesmála a pak jsme se začaly…, no, trochu jsme se pohádaly. Vlastně jsem věděla, čím se živí. Rozhodla jsem se ale předstírat, že to nevím.“

Odkašlala si.

„Mám vám donést vodu, madam?“

„Ne, děkuji.“ Dotkla se krku. „Za to zadrhnutí nemůže žízeň.“

„Paní Chenowethová, můžete nám něco říct o Lurleniných přátelích?“

„Naprosto nic,“ řekla Beatrix Chenowethová. „O svém osobním životě mě neinformovala, a jak už jsem řekla, ani jsem to nechtěla vědět. Připadám vám bez citu, poručíku?“

„Samozřejmě ne…“

„Nebylo to tak. Byla to jen jakási… adaptace na danou situaci. Mám tři další dcery a pět vnoučat, které potřebují mou pozornost. Nemůžu… nemohla jsem…“ Opět schýlila hlavu. „Každý poradce, se kterým jsme mluvili, říkal, že Lurlene musí nést následky svého jednání sama.“

„Bylo těch poradců hodně?“ zeptal jsem se.

„Ale ano. Nejprve ve škole. Pak jsme šli na kliniku, kterou nám doporučil náš rodinný lékař. Byl tam moc hodný lékař, Ind. Doktor Singh. Řekl nám v podstatě totéž. Že se Lurlene musí chtít změnit sama. Navrhl mně a Horaceovi několik sezení, abychom si s ní uměli poradit. Poslechli jsme ho. Pomohlo to. Pak ale zemřel. Myslím Horace. Mozková mrtvice. Asi za měsíc jsem se chtěla spojit s doktorem Singhem, ale zjistila jsem, že se odstěhoval zpátky do Indie.“ Zamračila se. „Nejspíš zde působil jako rezident.“

„Můžete nám říct nějakou informaci o tom, s kým se Lurlene stýkala?“ požádal Milo.

„Od té doby, co začala šlapat ulice, nemám ani ponětí.“

„Kolik jí bylo, když…“

„Šestnáct. Odešla ze školy, utekla, zavolala jen, když potřebovala peníze… Byla bojovnice, poručíku. Člověk by řekl, že mohla bojovat i se závislostí na drogách.“

„To může být dost těžké.“

„Vím, vím.“ Beatrix Chenowethová dlouhými kostnatými prsty shrnula černou látku svých kalhot. „Když jsem řekla bojovnice, myslela jsem to doslova, poručíku. Lurlene si takhle chtěla vydobýt respekt. Její otec musel odcházet z domu pryč, aby se uklidnil. Jednou uhodila svou malou sestřičku tak, že se Charmayne úplně otočila hlava a několik dnů trvalo, než ji přestala bolet. Došlo to tak daleko, že – Bůh odpusť, že to musím říct – že jsme byli rádi, když Lurlene přestala chodit domů.“

„To docela chápu, madam.“

„A teď někdo ublížil jí.“ Vstala a uhladila si kalhoty. „Teď si chvíli sama popláču a pak zavolám Lurleniným sestrám. Ony pak vymyslí, jak to podají svým dětem. Je to jejich odpovědnost, já si chci s vnoučaty jen užívat zábavu…“

„Vyprovodíte se prosím sami?“

14

„Tak sem jste to dopracovali s Duchesnem.“ utrousil Moe Reed, zatímco jsme čekali, až se žena, která nám zrovna dělala společnost, vrátí z toalety.

Reed, Milo a já jsme seděli v oranžovém plastovém boxu v kuřecím a palačinkovém bistru, které stálo na Avion Drive, kousek od Century Boulevardu. Restaurace byla cítit spáleným peřím a horkým tukem. V nepředvídatelných intervalech zaplavoval místnost hluk přistávajícího nebo vzlétajícího proudového letadla; tlaková vlna rozvibrovala zakalené sklo i cihly a hrozilo, že popadá azbestový podhled stropu.

Na stole před námi stály tři šálky kávy s nedotčenou hnědou hladinou potaženou duhovou olejovou skvrnou. Žena si objednala extra sladkou. K tomu extra křupavá stehýnka a křidýlka, dvojitou porci skořicových vaflí a obrovskou pomerančovou limonádu. Dojedla talíř kuřecích kousků, požádala o další, snědla většinu vaflí a oznámila, že potřebuje „dámskou pauzu“.

Jmenovala se Sondra Cindy Jacksonová a říkala si Sin. Byla to třiadvacetiletá černoška s hezkým obličejem, ublíženým pohledem a dlouhými, namodro nalakovanými nehty. Téměř každý nehet zdobil kamínek. Zuby měla rovné, ale levý řezák nahrazovala zlatá korunka. Vlasy spletené do řádků testovaly hranice strunové teorie.

Byla to v pořadí osmnáctá prostitutka, se kterou Moe Reed mluvil během dvou dnů průzkumu zóny kolem letiště, a první, která si byla jistá, že poznává totožnost neznámé číslo tři.

Měla postavu jako baletka, ale její chuť k jídlu byla neuvěřitelná. Zatím s námi flirtovala, házela do sebe jídlo a hrála upejpavou.

Reed byl podrážděný, z Mila vyzařoval přímo buddhistický klid.

Během stejných osmačtyřiceti hodin bojoval s proudem neužitečných tipů, nedověděl se nic o Velké Lauře Chenowethové, neuspěl v pátrání po rodině Sheralyn Dawkinsové v San Diegu, Orange ani L. A. Takový druh zábavy většinou nahlodá jeho trpělivost, ale tentokrát to kupodivu fungovalo opačně.

Reed zalétl pohledem k dámské toaletě. Seděli jsme tak, aby Sin nemohla odejít, aniž by prošla přímo kolem nás.

„Až se vrátí, zmáčknu ji.“

„Jistě,“ řekl Milo. „Nebo se naopak uvolni a nech ji, ať se sama rozpovídá.“

Mladý detektiv vyměnil sako a kravatu za šedé tričko s límečkem a širokým červeným pruhem, světle modré džínsy a sněhobílé značkové sportovní boty. Měl jasné oči a zdravě červený obličej měl hladce oholený. Pod tričkem se rýsovaly vypracované hrudní svaly a mohutná ramena.

Pokoušel se splynout s davem, ale byl nápadný stejně, jako kdyby si oblékl uniformu.

Sondra Cindy Jacksonová na něm okamžitě poznala, co je zač. Šedesát dolarů a slib, že jí zaplatí večeři, stačilo, aby k němu nastoupila do jeho nablýskaného camara.

„Nezapomeň si to nechat proplatit,“ řekl Milo.

„Časem,“ řekl Reed.

„Jsem zpátky,“ oznámil veselý hlas.

Sinina růžová sametová podprsenka a kraťounké bílé šortky zdůrazňovaly barvu její pleti. Mladá žena měla štíhlou postavu, až na prsa, která dosahovala proporcí z kreslených seriálů. Někde se jí podařilo našetřit peníze.

„Vítejte zpátky,“ řekl Milo. „Dobrou chuť.“

Obdařila nás zlatým úsměvem, vklouzla za stůl a pustila se do druhého talíře kuřat.

Snědla pár soust a řekla: „Jste nějak potichu.“

„Čekáme na vás,“ řekl Reed.

„Až udělám co?“ Zamávala řasami.

Reed zamrkal.

„Až se ujmete slova,“ řekl Milo.

„O čem… aha, o Mantooth.“

„Mantooth?“ zeptal se Reed.

„Jo.“

Reed otevřel zápisník. „To je křestní jméno?“

„Příjmení,“ řekla Sin. „Dolores Mantoothová, ale říkalo se jí Mantooth, protože se to k ní hodilo.“ Zamrkala.

Reed na ni upřeně hleděl.

„Tooth přece znamená zuby. A žvýkat, žužlat. Je o tom taková přisprostlá písnička,“ řekla Sin. „Copak nikdo z vás neposlouchá blues?“

„Tahle mi musela uniknout,“ řekl Milo.

„Bonnie Raittová,“ ozval jsem se.

„Jo,“ potvrdila Sin. „Pěkně přisprostlá písnička. To byla Mantooth. Ta to pusou uměla.“

„Pusou jako…“ začal Reed.

„Nóó?“ protáhla vyčkávavě Sin.

„Kdo byl její pasák?“ přerušil je Milo.

„Jerome.“

„Jerome, a dál?“

„Jerome Jerome,“ řekla Sin. „Nedělám si srandu, měl stejné křestní jméno i příjmení. Netvrdím, že ho tak pojmenovala jeho máti, ale tak se mu prostě říkalo. Jerome Jerome. Nemusíte ho hledat. Už to má za sebou.“

„Jak zemřel?“

„Vzal si toho moc.“ Zvedla křidýlko, elegantně ho podržela mezi prsty a pak ho hltavě ohlodala až na kost.

„Kdy?“ zeptal se Reed.

Pokrčila rameny. „Jen jsem slyšela, že je mrtvý.“

„Následkem předá vkování.“

„Co jinýho?“

„Předpokládáte, že šlo o předávkování.“

Sin mu věnovala lítostivý pohled. „Ale jděte, detektive Reede. Jerome celé dny fetoval. Máte snad pocit, že zemřel stářím?“

„Dolores nikdy nepracovala pro Joe Otta Duchesneho?“ zeptal se Milo.

„Co vás napadá! Joe Otto zaměstnává černošky, ne vykopávky.“

„Jaká byla Dolores?“

Sin mávla kuřecí kostičkou. „Stará. Bílá. Šereda.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Hmm… před rokem?“

„Co je podle vás ‚stará‘?“

„Tak sto let,“ řekla Sin a zasmála se. „Možná sto padesát. Vypadala dost jetá.“

Broskvová zmrzlina zmizela mezi jejími rty stejně rychle jako kuře. Žádné další informace jsme se už nedověděli. Reed jí podal svou vizitku. Podívala se na ni jako na nějaký exotický hmyz.

Vyšli jsme za ní z restaurace a zamířili na parkoviště, zatímco ona houpavou chůzí mířila na jih po Aviationu. Reedovo camaro nemělo počítač, Milo proto půjčil z policejního parkoviště novější chevrolet sedan, který byl kompletně vybavený.

Databáze neobsahovaly žádnou Dolores ani Delores Mantoothovou. Chvíle hraní s písmenky a přesmyčkami ale nakonec její totožnost odhalila.

DeMaura Jean Montoutheová. Blond vlasy, zelené oči, sto šedesát pět centimetrů, sedmdesát kilogramů. Narodila se před jednapadesáti lety a třicet let jejího života vyplňovala zatčení za menší přestupky.

O zubních anomáliích jsme nenašli ani zmínku, ale losangeleské policejní oddělení se o detaily chrupu nezajímalo.

Milo zavolal na mravnostní oddělení a během několika vteřin se dověděl jméno jejího pasáka.

Jerome Lamar McReynolds. Márnice potvrdila, že před čtrnácti měsíci zemřel. Předávkoval se heroinem a kokainem, příčina smrti byla určena podle vpichů a z krevního rozboru. Pitva nebyla provedena.

„Pasák dojel na tvrdé drogy,“ řekl Milo, „DeMaura se ocitla na volné noze a zranitelná. Nějaký grázl to vyčenichal a využil toho.“

„Perfektní situace pro bohaté predátory,“ řekl Reed a masíroval si vyboulené bicepsy.

„Hlavní je,“ řekl Milo, „udělat z ženy kořist.“

15

Následující tři dny žádný zlom při pátrání nepřinesly.

Milův a Reedův průzkum neodhalil žádné další prostitutky, které by se setkaly s holohlavým mužem třímajícím nůž. Dianě Salazařová, policistka z mravnostního, která několikrát DeMauru Montoutheovou zatkla, měla za to, že její rodina pochází z Alabamy, ale nebyla si tím jistá. Daňové seznamy státu nikoho s takovým příjmením neobsahovaly.

„Dianě, neznáš náhodou jméno jejího zubaře?“

„To si piš, Milo. A číslo její kadeřnice a osobního trenéra bys nechtěl?“

„Jaká byla?“

„Hodná holka, nepříliš chytrá, nikdy nedělala povyk, když jsme ji chytili při něčem nekalém. Před léty to byla opravdu hezká holka.“

„Jediný snímek, který jsem viděl, je dva roky starý.“

„Znáš to,“ řekla Salazařová. „Víš, jak to s nimi dopadá.“

Nikdo neslyšel o tom, že by DeMaura, Sheralyn Dawkinsová nebo Velká Laura Chenowethová byly zvány na soukromé večírky.

„Kdyby na něčem takovém byly, pochlubily by se,“ prohlásil jeden pasák. „Hlavně Velká Laura, ta ráda provokovala a dožírala. Když s ní někdo okamžitě nesouhlasil, měla hned důvod po něm vystartovat.“

„Vám se to stalo taky?“ zeptal se Reed.

„Co?“

„Konflikt s Vekou Laurou.“

„To sakra ne. Kdyby to na mě zkusila, srovnal bych ji.“

„Někdo ji srovnal.“

„Nepovídejte. Musím jít.“

Prostitutka, která si říkala Charvay, mladá, dosud pružná, svěží a nezjizvená a přesvědčená, že má celý dlouhý život před sebou, si pohladila prsa, zasmála se a vyjádřila převažující názor: „Ty? S pracháči? Copak by si úchylové z Westside, co se rádi nechávají očumovat, zvali takové staré baby?“

Během zpáteční cesty do kanceláře byl Milo mrzutý.

Moe Reed to možná vycítil a jel co nejrychleji. „Možná s tím Vanderovi nemají nic společného a Huck je sólo psychopat.“

Sledování správce sídla uvázlo na mrtvém bodě. Na Calle Maritimo bylo jen málo výhodných pozorovacích stanovišť, protože dům stál na kopci a na konci slepé ulice. Sledování z místa o dva bloky níže nevedlo k ničemu. Huck ani jednou nevyšel z domu.

Milo se rozhodl pokračovat v pozorování po setmění. Navrhl Reedovi, že si směnu rozdělí.

„Bez problému ji zvládnu celou, poručíku,“ řekl Reed. „Toho chlapa si chci fakt pohlídat.“

„Jestli to takhle budeme dělat, chlapče, budu mít za partnera živou mrtvolu.“

„Věřte mi,“ řekl Reed. „Při vší úctě.“

„Nevěříš na spánek?“

„Nepotřebuji moc spát. Budu tam, nikdo si mě ani nevšimne. Umím splynout s okolím.“

„Jak to?“ zeptal se Milo.

„Jsem druhorozené dítě.“

Většinu Huckovy dospělosti vyplňoval prázdný prostor a jedinou osobou, která do něj mohla přidat pár informací, byla Debora Wallenburgová, právnička, která ho dostala z vězení pro mladistvé. Nemělo ale smysl ji o to žádat. Vztah právního zástupce a klienta byl neproniknutelný jako kamenná zed. Přinejlepším.

Přinejhorším by taky mohla Hucka varovat a on, pokud nemá čisté svědomí, by vzal do zaječích.

Protože mých služeb teď nebylo zapotřebí, vzal jsem případ sporu o přidělení do péče, který nevypadal nijak divoce, udělal jsem si čas na klidné procházky s Blanche a příjemné večeře s Robin.

Uprostřed té pohody mě zastihl telefonát od Emily Greenové-Bassové z Long Islandu.

„Sehnala jsem vaše číslo přes Státní komoru psychologů, pane doktore. Doufám, že vám to nevadí.“

„Vůbec ne. Co pro vás mohu udělat?“

„Důvod, proč volám vám, a ne detektivu Sturgisovi… Vlastně se to ani netýká Selenina případu…“ Zlomil se jí hlas. „Nemůžu tomu uvěřit, že jsem použila to slovo.“

Čekal jsem.

„Už jsem mluvila s poručíkem Sturgisem, vím, že není nic nového. Důvod, proč volám vám… Vlastně ani nevím, proč vám volám… Myslím… Já… Omlouvám se, že vás obírám o čas, pane doktore.“

„Neobíráte.“

„To říkáte jen proto, že… Omlouvám se, nevím, co dělám.“

„Procházíte něčím, co většina lidí ani zdaleka nedokáže pochopit.“

Rozhostilo se mrtvé ticho. Když konečně promluvila, její hlas byl tichý a chraplavý. „Myslím – myslím, že tím chci… Doktore Delaware, pořád myslím na to setkání. Na stanici. Mí hoši… musíme vám připadat jako nefunkční šílená rodina. Tak to ale doopravdy není.“

„To, k čemu došlo, bylo stoprocentně normální,“ řekl jsem.

„Opravdu?“

„Ano.“

„Viděl jste už jiné lidi v mé… situaci.“

„Spoustu lidí.“

Dlouze se odmlčela. „Děkuji vám. Myslím, že jen chci od někoho slyšet, že jsme celkem normální, typičtí lidé. Teď, když jsem to řekla, to zní směšně. Proč bych se měla snažit udělat na vás dojem?“

„Snažíte se získat kontrolu nad věcí.“

„Což je nemožné.“

„Přesto to někdy stojí za pokus,“ řekl jsem. „Něco jsem u vašich synů vypozoroval. Náklonnost a lásku. K vám a Se-leně.“

Vzlyky explodovaly jako hromobití. V malinkém sluchátku rachotily jako střelba. Počkal jsem, až trochu odezní.

Emily Greenová-Bassová pokračovala: „Opravdu nevím, co jsem mohla udělat jinak. Myslím tím se Selenou. Možná, kdyby žil Dan. Byl moc dobrý otec. Objevili mu mozkový nádor. Nic z toho, co dělal, ho nezapříčinilo. Nekouřil, nepil, nic podobného – zkrátka se to stalo. Doktoři říkali, že to je jedna z věcí, které se prostě stávají. Myslím, že jsem to měla Seleně vysvětlit. Byla ještě malá…“ Trhaně se nadechla. „Ztratila otce a já jsem přišla o lásku svého života. Pak se všechno začalo rozpadat.“

„Je mi líto, že jste tím musela projít.“

Ticho.

„Paní Greenová-Bassová, to, co se Seleně stalo, nemá souvislost se ztrátou jejího otce.“ Byla to možná lež, ale záleželo na tom?

„A s čím tedy?“

„To je jedna z věcí, které lze jen těžko vysvětlit.“

„Kdyby se ale nepřestěhovala do L. A…“ Chraplavě se zasmála. „Kdyby tohle, kdyby tamto, měla jsem, mohla jsem – úplně mě vymazala ze života.“

„Děti odcházejí, tak či onak. Buď doslova, geograficky, nebo psychologicky.“ Hlavou mi bleskla vzpomínka na můj odchod napříč celou zemí. Tehdy mi bylo šestnáct.

Dlouhé úseky pouště, železnice, Stánky s hamburgery. Silueta velkoměsta v dálce. Vzrušující a zároveň hrozivé představy o novém životě.

„Máte pravdu,“ řekla Emily Greenová-Bassová. „Připouštím, že je to nutné.“

„Ano, je. Lidé, kteří zůstanou na místě, často zakrní.“

„Ano, ano – Selena si dělala přesně to, co chtěla. Vždycky. Věděla, co chce, a tvrdě za tím šla. Proto mi dělá potíže představit si, že ji někdo… přemohl. Byla drobná postavou, ale velká osobnost, pane doktore. Tak snadno se dalo zapomenout, jak je… malá.“ Slyšel jsem, jak pláče. „Byla to moje holčička, pane doktore.“

„Je mi to moc líto.“

„Já vím, poznám, že jste hodný člověk. Jestli se něco dovíte, ať už to bude cokoli, dáte mi vědět?“

„Samozřejmě.“

„Hloupá otázka.“ řekla. „Zdá se, že takových pokládám spoustu.“

Dokončil jsem konzultaci a pustil jsem se do psaní zprávy. Přerušil mě Milův telefonát.

„Nemáš náladu na vybranou večeři?“

Ve tři odpoledne. „Není na to trochu brzy?“

„Tak dejme tomu na svačinku. Za půl hodiny mám schůzku s Reedem. Na jeho žádost.“

„Co se děje?“

„Nechal mi vzkaz na záznamníku, neuvedl, o co přesně jde. Připadal mi celý vzrušený.“

„Budu tam,“ řekl jsem. „Mám se připravit na kari, kuře tandoori a tak?“

„Ne, bude pizza. Ten kluk potřebuje pestrou stravu. A taky je to místo, kde ho nenajde jeho bratr.“

„Pestrou stravu“ nám měla zajistit restaurace Pizza Palazzo na bulváru Venice, kousek od Sawtelle, která připomínala stodolu. Sedělo se u piknikových stolů na piknikových lavičkách. Gurmánství mimo obvyklé hodiny znamenalo, že restaurace byla téměř prázdná a byla slabě cítit po zvětralém sýru. Výjimku tvořili dva řidiči dálkového kamionu, jejichž vozidlo zabíralo polovinu parkoviště. Nebyli žádní drobečkové a obrovské kotouče pizzy odpovídaly jejich velikosti.

Ticho rušilo pípání, vrnění a blikání hracích automatů, které lemovaly protější stěnu. Nikým nepoužívané stroje se dožadovaly pozornosti.

Dorazil jsem zároveň s Milem. Černé camaro jsme na parkovišti neviděli, ale Moe Reed už seděl uvnitř, převlečený zpátky do černého obleku a kravaty. V ruce držel skleněný korbel s vavřínovým pivem a vypadal uvolněně.

„Máš nové auto, chlapče?“ zeptal se ho Milo na uvítanou.

„Prosím?“

„Venku nečeká žádný černý naleštěný chevrolet.“

„Aha,“ řekl Reed. „Ten byl z půjčovny. Vyměnil jsem ho za jiné auto.“

„Rachotinu máš v servisu?“

Reed zrudl.

Milo nadhodil: „Řeknu ti, co si myslím. Půjčuješ si auta, aby ses mohl pověsit na paty svému bratrovi. Vyplnil jsi aspoň papíry, ať ti to můžeme proplatit?“

Reed zavrtěl hlavou.

„Copak žiješ ze svěřeneckého fondu, chlapče?“

„O takové věci se prostě nestarám.“

„Ale, ale. Strejda Milo je zahanbený – tak jo. Jak dlouho už ho sleduješ?“

„Hmm… od té doby, kdy se u nás zastavil. Nezasahuje mi to do práce, poručíku, opravdu. Dělám to ve svém volnu. Předpokládá, že jezdím ve starých křápech, takže to nebylo těžké, camara si vůbec nevšiml. Chtěl jsem ale mít jistotu, proto jsem ho včera vyměnil.“

„Polepšil sis? Máš aspoň ferrari?“

„Černý cadillac,“ řekl Reed. „Má kouřová skla, jen tak pro jistotu. Říkal jsem si, že když Huck nikdy nikam nechodí, mohl bych zkusit zjistit, kdo zaplatil za to, aby na něj padlo podezření. Ne že bych si nemyslel, že není náš nejlepší tip. Chtěl jsem jen vědět, kdo chtěl, abychom si to mysleli. Mohl by nám říct i něco víc.“

Odmlčel se a začal si prohlížet desku stolu. Ošíval se jako dítě, které ze sebe právě vysypalo omluvu podrážděnému rodiči.

„To dává smysl,“ řekl Milo. „Dověděl ses něco?“

„Nebudete tomu věřit, ale ano.“

Reed sledoval Foxe při četných obchodních schůzkách („Ivy, Grill on the Alley, Jean-Paul, to jsou místa, kam chodí“). Ověřoval si také espézetky aut lidí, se kterými se Fox setkal – jen tak mimochodem –, a to mu přineslo odpověď.

„Nové BMW 3, registrované na Simone Vanderovou, s bydlištěm na Breakthome Wood. To je nahoře v kopcích, v Beverly Hills. Jméno patří jednatřicetileté bělošce. Není hledaná, není na ni vydán zatykač a ani nikdy nebyl. Fyzicky odpovídá ženě, se kterou jsem ho viděl v Geoffrey’s.“

„V Malibu?“

„Jo.“

„Bydlí v Beverly Hills, ale obědvá na pláži?“ řekl Milo. „Kdo je to, další exmanželka?“

„Dcera,“ vysvětlil Reed. „Našel jsem její rodný list. Narodila se tady, v Cedars-Sinai, otec je Simon Vander a matka křestním jménem Kelly. Matku jsem si taky vyhledal. Jezdí pět let starým volvem. Bydlí v bytě v Sherman Oaks.“

„Taťka a jeho druhá žena si žijí na vysoké noze, zatímco první žena se musí spokojit s bytem.“

„Ale dcera – Simone – má dost hezký dům. Ukrytý za vysokým plotem, v ústraní, v lesnatém terénu.“

„Projel jsi okolo?“

„Dnes ráno.“

„Simon a Simone,“ řekl Milo. „To je roztomilé. Co to značí, Alexi? Silnou vazbu? Emoční ztotožnění?“

„Někdy je v tom něco víc,“ řekl jsem.

Obrátil se zpátky k Reedovi. „Jakou pizzu si dáš? Vidím na obrovském talíři pizzu o velikosti XXXL, bizarně nafouklé kraje, náplň se salámem a ančovičkami a pivní těsto.“

Reed se zatvářil zmateně. „Plýtval jsem zbytečně časem?“

„To vůbec ne, ale nejprve se najíme. Tak kterou pizzu zvolíte, detektive Reede?“

„Hmm… jen se sýrem. Dva kousky.“

„Ty se z toho jednou zblázníš, chlapče. Já si dám středně velkou salámovou, s extra dávkou česneku a kousky chilli papriček. Objednám a pak zaskočím k automatu s peprmintovými žvýkačkami. Nechci riskovat, že slečnu Simone pohoršíme.“

16

Reed nechal svůj cadillac u pizzerie a všichni jsme se nacpali do Milova neoznačeného policejního vozu.

Breakthome Wood byla prudká, nedbale dlážděná silnice nad Benedict Canyonem. Zatáčkami, šířkou i vůní připomínala starou koňskou stezku; rázem jsem se cítil jako doma.

Jedna z věcí, které měla Simone Vanderová společné se svým otcem, byla obliba slepých ulic. Začátek její nemovitosti vyznačovala jednoduchá železná brána s cihlovými sloupy. Skrz kovové příčky byla vidět chalupa, které měla průčelí ze stejného zdivá a šindelovou střechu. Tam, kde nebyly použity cihly, tvořila fasádu prkna z borovicového dřeva, napuštěná tmavým mořidlem. Rustikální styl stavby podtrhovaly kosočtvercové okenní tabulky, ručně tesané dubové dveře a korouhvička v podobě čarodějnice na koštěti.

Na vydlážděné ploše parkoval rajčatově červený kabriolet. Auto i zem pokrývalo popadané borovicové jehličí. Pozemek i většinu střechy stínily obrovské borovice. Mezi větvemi prosvítaly skvrny jasně zelené a béžové barvy – břečťanově zbarvené kopce.

Reed byl celou cestu neklidný. Opakovaně zdůvodňoval sledování svého bratra, ačkoli mu Milo nic nevyčítal.

„Možná to nebude k ničemu, ale aspoň můžeme zjistit, co ví o Huckovi.“

„Možná v tom domě někdy bydlela. Nebo tam chodí na návštěvy – I když nebude moc sdílná a nepoví nám nic o Huckovi nebo večírcích a tak, můžeme si udělat představu, jestli se tam neděje něco divného.“

„Přinejmenším zjistíme, že není co zjistit, a nebudeme dále ztrácet čas. Neříkám tím ale, že na Huckovi není něco divného. Pořád si myslím, že je. Proč by jinak platila za to, že na něj někdo hodí špínu?“

Teď stál před mluvítkem na vratech Simone Vanderové, ruce měl vražené v kapsách a nervózně se kousal do tváře.

„Tak do toho, teď můžeš zazářit,“ řekl Milo a prstem ho popostrčil dopředu.

„Mám se na něco soustředit?“ zeptal se Reed.

„Poslouchej svůj vnitřní hlas,“ poradil mu Milo.

Reed se zamračil.

„Ber to jako odměnu, ne jako trest, Mosesi.“

Reed stiskl tlačítko.

„Jestli dostaneš dobré známky, dovolím ti točit volantem. Ale jen dokud budeme na příjezdovce.“

„Ano?“ ozval se mladistvý ženský hlas. Další ženský hlas jsme slyšeli zpívat v pozadí.

„Slečna Vanderová? Jsem detektiv Reed z losangeleské policie.“

„Něco se stalo?“

„Byli bychom rádi, kdybyste nám věnovala pět minut. Týká se to Travise Hucka.“

„Aha.“ Hudba zmlkla. „Tak dobře. Počkejte chvilinku.“

Uběhlo několik minut, než se dubové dveře otevřely. Stála v nich středně vysoká mladá žena se světlou pletí, útlou postavou, a dlouhýma nohama a uličnickým obličejem lemovaným sestříhanými černými vlasy. Měla na sobě růžovo-bílé pruhované tričko s lodičkovým výstřihem a bílé cargo kalhoty, jejichž nohavice jí sahaly po kolena a byly na vnější straně shrnuté šňůrkou. Na nohou měla růžové nazouváky s vysokým podpatkem.

V uších se jí leskly zlaté kruhy, velké tak, že jsme je i na tu dálku dobře viděli.

Pozorně si nás prohlížela. Pak zamávala.

Moe Reed její pozdrav opětoval. Simone stiskla nějaké tlačítko a brána se začala otevírat.

„Jsem Simone. O co jde?“ Měla tichý melodický hlas se zvláštními vibracemi, díky kterým každé slovo znělo nezávazně. Patřila k lidem, kteří při bližším pohledu vypadají lépe. Měla porcelánovou pleť protkanou na spáncích jemnými žilkami, jemné rysy a graciézní držení těla. Hnědé oči lemovaly dlouhé a husté řasy. Rozšířené zornice naznačovaly velkou zvědavost. Obočí měla umně vytrhané.

Ve slonovinově bílé ruce držela dálkové ovládání vjezdové brány. Usmála se a hned vypadala mladší.

Moe Reed představil sebe, Mila a nakonec mě. Můj titul vynechal. Usoudil, že není třeba situaci komplikovat.

„Tolik lidí,“ podivila se Simone Vanderová. „Hádám, že je to dost důležité.“

Než Reed stačil odpovědět, ozvalo se za námi vrčení motoru.

Za branou stálo stříbrné porsche kabriolet. Díky stažené střeše byla vidět kožená sedadla terakotové barvy. Za volantem seděl Aaron Fox v béžovém plátěném saku, černé košili a zrcadlových slunečních brýlích.

Fox si při vystupování z auta zapínal sako. Na míru střižené béžové plátěné kalhoty tvořily se sakem perfektně padnoucí oblek. Černé mokasíny z hadí kůže byly hodně vykrojené a odhalovaly kávový odstín kůže.

„Soukromý detektiv Fox,“ řekl Milo.

„Dobrý den, poručíku Sturgisi. Byl jsem nedaleko, takže jsem si řekl, že se stavím.“

Zamířil k Simone Vanderové. Moe Reed mu zastoupil cestu.

„Pardon?“ řekl Fox.

„Tentokrát ne.“

„To já jsem Aarona zavolala,“ řekla Simone Vanderová. „Hned po vašem telefonátu. Člověče, vy jste sem ale dorazil rychle.“

„Z jakého důvodu jste mu volala, madam?“ zeptal se Milo.

„Nevím, asi jsem si myslela, že by tu měl být. On ví o Travisovi všechno.“

Reed se k ní pootočil. Vedle jeho vzpěračské postavy vypadala jako uschlá větvička. „Zaplatila jste mu, aby se to dověděl.“

Simone Vanderová neodpověděla.

„Slečna Vanderová má plné právo najmout si mě na jakýkoli legální úkol. A jak právě řekla, všechno, co ví o Huckovi, jsem jí řekl já. Tak proč prostě…“

„Uděláme, co uznáme za vhodné,“ řekl Reed a napřímil ramena, jak se snažil vypadat větší. Byl rozložitější než Fox, ale o dost menší. Fox stál vzpřímeně, aby jejich rozdílnost ještě zdůraznil.

Simone Vanderová je udiveně pozorovala.

Boj o dominanci.

Milo se do toho vložil. „Aarone, oceňujeme vaši loajalitu ke klientce…“

„Nemluvě o hodinové sazbě,“ neodpustil si Reed.

„… ale teď si s ní potřebujeme promluvit o samotě.“

Foxův hladký hnědý obličej neprozrazoval žádné emoce.

„O samotě, pane Foxi,“ řekl Reed.

Ať už měl Foxův náhlý a široký úsměv vyjádřit cokoli, rozhodně to nebylo veselí. Zatahal se za klopy a pokrčil rameny. „Zůstanu nablízku, Simone. Zavolejte, až skončíte.“

„Ano…, děkuji.“

Fox, který se nepřestával usmívat, popleskal svého bratra po rameni, dost silně, až to bylo slyšet. Reed zaťal svalnaté ruce v pěst.

„Rád tě vidím, jako vždycky, bráško.“

Nasedl zpátky do porsche, nastartoval, silně sešlápl plyn a zařadil. Vyklonil hlavu zpoza čelního skla. Podíval se na Reeda a ukázal zdvižený palec.

„Pěkný pokus, ten cadillac.“

Obývací pokoj Simone Vanderové byl veselý, útulný a přeplněný nábytkem – židlemi s barevným potiskem, dubovými kousky, které by se daly vydávat za staré. Na stěnách visely reprodukce květin v bílých rámech. Malou skříňku, která sousedila s červeně vykachlíkovanou kuchyní, zaplňovala sbírka japonských panenek. Z reproduktorů hudební sestavy se linul hlas Tori Amos. Zpívala něco o černé holubici.

Čínská truhlice z cedrového dřeva sloužila jako konferenční stolek. Stály na ní tři fotografie v pozlacených rámečcích, obklopené květinami a svíčkami.

Dva snímky zachycovaly Simone Vanderovou: první, jak sedí na nádherném hnědém koni, druhý s šálkem kávy na pozadí oceánu.

Největší fotografie, umístěná přesně uprostřed, byl formální portrét: vysoký nahrbený, asi šedesátiletý muž s vousy a řídkými šedými vlasy sčesanými dopředu tak, že vytvářely nepřirozenou patku, a drobná pěkná Asiatka, přinejmenším o dvacet let mladší. Mezi nimi stál asi osmiletý chlapec s mandlovýma očima a držel je oba za ruce. Muž i chlapec byli oblečení ve smokinzích a žena měla na sobě dlouhou červenou róbu. Oba dospělí se usmívali. Chlapcova malá ústa byla pevně sevřená.

Simone Vanderová se nalakovaným nehtem dotkla rámečku a usmála se. „To je můj bratr Kelvin. Je malý génius.“

Vypnula hudbu. Milo, Reed a já jsme se usadili na nejdelší pohovku. Naše společná váha stlačila nadýchané polštáře skoro o třicet centimetrů. Simone Vanderová se nás zeptala, zda chceme něco k pití, a když jsme s díky odmítli, přisunula si židli s tvrdým dřevěným opěradlem, sedla si a zkřížila nohy. Židle byla vysoká, takže jsme museli hledět nahoru, abychom udrželi oční kontakt.

Nervózně se zatahala za rukáv. Jeden růžový nazouvací sandál jí volně visel na noze. „Omlouvám se,“ řekla. „Za to, že jsem zavolala Aaronovi. Udělal jsem to jen proto, že mi hodně pomohl.“

„Prověřit Tra vise Hucka,“ řekl Reed.

„Jo.“ Zasunula si pramen hustých černých vlasů za ucho. Přechod mezi ušním boltcem a tváří lemovala další pavučina modrých žilek. Vypadala, jako by měla průsvitnou kůži.

Objala se. „Asi byste nejprve rádi věděli, proč jsem si ho vůbec najala.“

„Ano, slečno,“ řekl Reed.

„Aaron měl velmi dobrá doporučení,“ řekla a pátrala v našich pohledech po potvrzení nebo nesouhlasu.

„Kdo vám ho doporučil?“

„Jeden člověk, který pracuje s mým otcem – dělá do nemovitostí –, už dříve Aaronovy služby využil a říkal, že je nejlepší. Nebyla jsem si tím úplně jistá, celé mně to připadalo dost divné. Myslím tím najmout si soukromé očko. Měla jsem ale pocit, že to musím udělat. Když jsem se doslechla o Seleně.“

„Znala jste ji?“ zeptal se Reed.

„Učila mého bratra hrát na klavír. Někdy se stalo, že přišla, když jsem tam byla i já. To jsme si pak chvíli povídaly. Připadala mi moc hodná. Když jsem se dověděla, co se jí stalo, dost mě to vzalo.“

„O čem jste si povídaly?“ zeptal se Reed.

Simone se usmála. „O běžných věcech, však to znáte. Zdála se mi příjemná a milá. Kelvin – můj bráška – ji měl opravdu rád. Měl i jiné učitelky – přísné, upjaté, staromódní, profesorky z konzervatoře. Byly na něj příliš tvrdé a na Kelvina to bylo moc. Hraje na klavír od svých tří let a unavovalo ho cvičit šest hodin denně. Když je někdo génius, neznamená to přece, že musí dřít jako otrok, že ne? Měl už dost i klasiky, chtěl psát vlastní písničky. Tátovi a Nadine – Kelvinově mámě – to vůbec nevadilo. V téhle situaci se nechovají jako jiní rodiče.“

„V jaké situaci?“

„Mít dítě génia. Zázračné dítě,“ řekla Simone Vanderová. „Podle toho, co jsem měla možnost vidět, bych řekla, že Selena byla pro Kelvina perfektní volba. Prozradila mi, že v dětství prošla tímtéž. Protože měla velký talent, všichni od ní očekávali, že bude pořád jen cvičit.“ Zamračila se. „To je strašné. Kelvin bude šílet.“

„Takže jste měla Selenu ráda?“ zeptal se Milo.

„Nebylo na ní nic, proč by ji člověk neměl mít rád.“ Dlaň, kterou si na chvíli přitiskla na tvář, po sobě zanechala slabý vlhký otisk. „Hrozné bylo i to, jak jsem se to dověděla. Vypravovala jsem se ven a zaslechla jsem to ve zprávách. Poslouchala jsem jen napůl, chápete? Uslyšela jsem Selenino jméno, ale myslela jsem si, že je to nějaký omyl. Vyhledala jsem si webové stránky té televize, ale žádnou takovou zprávu jsem tam nenašla, takže jsem to pustila z hlavy. Druhý den ráno ji ale zopakovali. Nemohla jsem tomu uvěřit.“

„Proč jste začala podezřívat pana Hucka?“ zeptal se Reed.

„Nemůžu říct, že bych ho podezřívala. Nic takového určitého. Já jen… První, co jsem udělala, když jsem se dověděla, co se Seleně stalo, bylo, že jsem zavolala otci. Jeho obvyklé číslo bylo mimo provoz a přesměrovalo mě to na mezinárodní mobil, protože byl zrovna v Hongkongu. Měl právě nějaké jednání, ale řekla jsem mu to. Byl tou zprávou otřesený a řekl, že až bude volat Nadine a Kelvinovi, opatrně jim to sdělí.“

„Nejsou s ním?“

„Ne, jsou na Tchaj-wanu, na návštěvě u Nadininy rodiny. Táta se poohlíží po nějaké nemovitosti v Hongkongu.“

„A pokud jde o Hucka…,“ začal Moe Reed.

„Ano. Nechci říct, že jsem ho podezřívala, ale vždycky jsem z něj měla… divný pocit.“ Odmlčela se. „A zcela jistě vím, že ho Selena zajímala.“

„Jak ho zajímala, slečno Simone?“

„Nemusíte mě oslovovat slečno,“ řekla Simone nesouhlasně.

„Takže Huck se zajímal o Selenu…“

„Fyzicky. Ne že bych ho vyloženě viděla dělat něco konkrétního, ale tohle my děvčata poznáme.“ Pousmála se. „Alespoň si myslím, že já jsem celkem vnímavá.“

„Co dělal?“

„Díval se na ni,“ řekla Simone. „Víte, jak to myslím. Upřeně.“ Začala si pohrávat s vlasy. „Nechci dostat někoho do potíží… Abych řekla pravdu, občas jsem mívala pocit, že se stejně dívá i na mě. O nic nešlo, nikdy nevybočil z normy a za normálních okolností bych nic neříkala. Ale když jsem zjistila, co se stalo… neřeknete mu to, že ne? Tak jsem najala Aarona.“

„Jistěže ne,“ ujistil ji Reed. „Naháněl vám hrůzu, měla jste na to právo.“

Hlasitě vydechla. „To je moc silný výraz. Nechci nikoho obviňovat, ale Tra vis vzbuzuje pocit, že všechno dělá tak… pokoutně… To není to správné slovo, příhodnější by bylo… za zády? Jako špion?“ Zamračila se; zjevně nebyla spokojena ani s tímto výrazem.

„Pokradmu,“ napověděl Milo.

„To je ono! Ano, pokradmu, jako by měl pořád něco za lubem. Pořád se ohlíží přes rameno a člověku se to chce dělat taky. Já jsem zvyklá jednat přímočaře, takže… Ale můj táta ho má rád a táta je úžasně chytrý. A kdo jsem já, abych mohla takhle odsuzovat?“

„Co má váš otec na Huckovi rád?“

„O tom se nikdy nezmínil, ale to člověk pozná. Proto jsem kolem toho jeho koukání nikdy nedělala povyk. Táta má na lidi dobrý čich. Zčásti proto je tak úspěšný.“ Zachichotala se. „Kdo myslíte, že mi koupil tenhle domek? Já bych si to ze svého platu nemohla dovolit a jsem ta první, kdo to přizná.“

„Čím se živíte?“

„Pracuji s dětmi. Jako chůva, učitelka ve školce. Občas doučuju slabší děti. A… nejspíš bych to ani neměla říkat…, no jo, jako všechny ostatní jsem chtěla být herečkou. Ale od chtění k dělání je dlouhá cesta. Teď si dávám trochu pauzu, možná přejdu k něčemu úplně jinému. Musím ale dodat, že táta není vůbec takový, jak byste si představovali u muže s jeho postavením. Má rád lidi a instinktivně jim důvěřuje. Vždycky říká, že raději bude důvěřovat a skončí zklamaný, než by žil svůj život jako cynik. ‚Cynik zná cenu všeho, ale nechápe hodnotu ničeho‘, to je jeho oblíbené rčení.“

„Travis Huck ho dosud nezklamal,“ podotkl Reed.

„Podle všeho ne,“ potvrdila Simone Vanderová. „Možná proto, že Travis nemá vlastní život, je vždy po ruce, když je třeba něco vyřídit. Vím, že tátovi a Nadine to pomůže, ale to je možná to, co mi vadí. Ze je Travis příliš zatažen do rodinných záležitostí.“

Předklonila se a poskládala se jako origami. „Takový asistent je víc než jen zaměstnání. Bydlí v tom domě.“ Vydechla. „Proto jsem si najala Aarona. Aby zjistil, jestli je nějaký důvod k obavám. A vy víte, co zjistil. Travis někoho zabil.“

Objala se pažemi.

„Uvedl vám pan Fox podrobnosti?“

„Vím, že šlo o strkání a pošťuchování mezi dětmi, ale přesto… Někdo umřel a on šel do vězení. Minulou noc jsem o tom přemýšlela, špatně jsem spala.“

Obrátila hnědé oči k Milovi. „Aaron říkal, že to dotáhnete do konce, poručíku. Že nikdy nepustíte stopu.“

17

Když jsme odjížděli, Simone Vanderová zůstala za branou a dívala se za námi. Milo pomalu sjížděl kaňonem Benedict.

„Zná Hucka dobře,“ řekl Moe Reed. „Její popis posiluje podezření, že jde o sólového psychopata, Milo.“

Milo něco zavrčel.

Na Lexington Road to Reed zkusil znovu. „To nebude žádný probjém, poručíku.“

„Co by měl být problém?“

„Aaron a já.“

„Nikdy jsem to nebral jako problém.“

„Potvrdila nám jednu věc: nevypadá to, že by Vanderovi před něčím utíkali. Co si tedy máme myslet o těch sexuálních večírcích, na kterých Selena hrála?“

„Dobrá otázka.“

„Takže jsou pořád možní podezřelí?“

„Není důvod je vyškrtnout. Ani kohokoli jiného s alternativním životním stylem,“ Milo se usmál. „Nevíme ani, jestli právě ty večírky jsou to, co ji a ostatní ženy zabilo. Kdo to má ksakru vědět?“

„Selenin zmizelý počítač naznačuje, že jsou tajemství, která si vrah přeje ponechat ukrytá,“ řekl jsem.

„Nebo se jen pokouší zničit veškeré spojení mezi sebou a Selenou,“ doplnil Reed. „To znamená, že jde o někoho, koho znala. A Hucka znala. Teď navíc víme, že na ni měl zálusk. Přidejte k tomu holohlavého muže, kterého viděla paní Ramosová, a Huck se rýsuje lépe a lépe.“

„Úskočný mizera,“ řekl Milo. „Ale ne pro Vanderovy. Simon je obchodník s ostřížím zrakem. Podle jeho dcery je důvěřivý, ale neřekla, že je naivní hlupák. Proč by dal Huckovi práci, při které se mu prakticky nastěhuje do domu?“

„Je to zvláštní. Že by za tím byl ten alternativní životní styl?“

Milo odpověděl až asi po kilometru jízdy po Sunsetu. „Tak dobře. Pozveme si pana Hucka k výslechu. Budeme jemní, takže si snad nezavolá právníka. Dnes ale ne, dopřejeme si ještě pár nocí sledování. Jestli se na nás usměje štěstí, pan Huck vyjde z domu, zamíří na bulvár Century a přímo před tvým bdělým zrakem si vyhlédne šlapku, detektive Reede. Královská fleš jako při pokeru – pokusí se o nějakou ošklivost a ty ho jako hrdina zatkneš. Pokud to tak bude, na tiskovou konferenci půjdeš ty a já se postarám o papírování.“

„Myslíte, že bude tak hloupý?“ pochyboval Reed. „Ze se tam vrátí po objevení všech těch těl?“

„To ty ho chceš celý dychtivý sledovat, chlapče.“

Ticho.

Milo pokračoval. „Jo, byla by to od něj hloupost, ale bez hloupých zločinců by byla naše práce veselá asi jako rakovina. A Huckovi nepřipadá, že by mu hořela půda pod nohama. Bavili jsme se s ním dvě minuty, pak už jsme se neukázali a tisková konference zdůraznila, že nejsou žádné stopy. Musí si myslet, že nic nevíme. Což není daleko od pravdy.“

„Možná se cítí sebejistý a vyrazí ven,“ řekl Reed.

Navázal jsem na jeho myšlenku. „Vzorec vražd naznačuje narůstající sebevědomí. Začne s ženami na jedno použití, které nikomu nechybí, a jejich těla pohřbí. Nikdo ho nechytne, takže postoupí výš k ženě, kterou bude určitě někdo postrádat, a nejenže vystaví její tělo, on dokonce zavolá, aby měl jistotu, že ji někdo najde.“

„Pan Septavý,“ řekl Reed. „A všechno se odehrává v té mokřině. Co to znamená, zůstává ve své geograficky pohodlné zóně?“

„Mokřina možná umocňuje jeho vzrušení,“ řekl jsem.

„To místo ho vzrušuje? Jak?“

„Doktorka Hargroveová ji nazvala posvátnou zemí. Chlípné vraždy v sobě často skrývají touhu ovládat pomocí znesvěcení. Je snad lepší místo, kde vystavit svou ruční práci? Může to mít také praktický důvod. Veřejnost má do mokřiny omezený přístup. Kdyby zůstal u pohřbívání do bláta, jeho zločiny by léta mohly zůstat nepovšimnuty.“

„Místo toho se rozhodl udělat si reklamu.“ Reed potichu hvízdl. „Život dokáže být pěkně zvrácený.“

„První krok k tomu, aby z tebe bylo eso mezi detektivy, chlapče.“

„A to?“

„Uvědomil sis, že žiješ v divném světě.“

Na střeše Reedova pronajatého cadillacu si dali dostaveníčko racci. „Příběh mého života,“ zavrčel a vyznělo to stejně záhadně jako od Mila.

Zazvonil mu mobilní telefon. „Reed… Je mi to tak líto, madam… ano, samozřejmě, madam.“ Vytáhl zápisník, něco si načmáral a zavěsil.

„To byla Mary Lewisová, matka Sheralyn Dawkinsové. Žije ve Fallbrooku. Co je důležitější: sledování Hucka, nebo rozhovor s ní?“

„Ona,“ rozhodl Milo. „Vezmi si s sebou odběrovou soupravu. Přinejmenším budeme mít u Sheralyn potvrzenou identitu. Já budu pozorovat Hucka.“

„Uvidím, kolik nám toho Lewisová poví. Vyrazím hned teď, vezmu to na otočku a za osm, devět hodin můžu být zpátky u Vanderova domu.“

„Jestli vyrazíš hned teď, chytneš tu největší zácpu. Nech to plavat. Vyzvedni tu DNA soupravu, sbal si spacák a vyraz, až budou cesty klidnější. Jed po pobřežní silnici, najdi si nocleh v Capistranu nebo tam někde. Dej si dobrou večeři s mořskými plody, koukni na kabelovku a připrav se na ranní rozhovor s paní Lewisovou.“

„Doporučíte mi nějaké ubytování?“

„Oddělení ti určitě neproplatí Ritz-Carlton, musíš se spokojit s obyčejnou postelí a prodejním automatem místo baru. Ale proboha, vyplň všechny formuláře – ba ne, zapomeň na to, udělám to za tebe sám.“

„Já to udělám,“ řekl Reed. „Slibuji.“

„Jádydády dá.“

Milo a Reed odjeli z parkoviště pizzerie spolu a já jsem zamířil domů.

Zatelefonoval jsem Robin a zeptal se jí, jestli nemám cestou domů vzít něco na večeři.

„Pozdě, miláčku, předběhla jsem tě. Bude roštěnka.“

„Co slavíme?“

„Že jsem koupila roštěnku. Říkala jsem si, že bychom mohli pozvat Mila a Ricka. Pokud ovšem bude mít Rick volno.“

„Máš pohostinnou náladu?“

„Vytáhla jsem odpolední toaletu, šejkr na martini a koupila tolik masa, že by ho bylo dost pro osm lidí, takže by Milo mohl být spokojený. Napadlo mě to, když ti dnes ráno zavolal. Už jsem s ním hrozně dlouho nemluvila – a je oba už jsme neměli na návštěvě celé věky.“

„To je moc dobrý nápad,“ řekl jsem, „ale Milo má na noc naplánováno sledování.“

„Aha. A kdy začíná?“

„Po setmění.“

„Tak se navečeříme dřív.“

„Není ti něco?“

„Proč?“

„Kvůli tomu akutnímu záchvatu touhy po společnosti.“

„Jsem v poslední době moc sama, zlatíčko. Ty chodíš ven a setkáváš se s lidmi. Já mluvím s Blanche a kusy dřeva.“

„Zavolám Milovi.“

„Já mu zavolám. Mně si netroufne odmítnout.“

Pro oba pozvané to bylo příjemné překvapení.

Doktor Rick Silverman neměl směnu na pohotovosti.

Milo pozvání okomentoval: „Tmavé maso. Bezpečnost veřejnosti bude muset počkat.“

První se dostavil Rick. Měl na sobě kaštanově hnědou hedvábnou košili, vyžehlené džínsy a dírkované mokasíny. Přinesl Robin neskutečně veliké orchidejové aranžmá. Stříbrné vlasy měl delší než obvykle a knírek jako obvykle pečlivě zastřižený.

Robin si převzala kytici a políbila ho. Blanche si otřela hlavičku o manžety jeho kalhot.

Rick si klekl a pohladil ji. „Je nádherná. Můžu si ji vzít domů jako dárek z večírku?“

„Mám tě ráda, Richarde,“ řekla Robin. „Ale ne zas tak moc.“

Rick si ještě chvíli hrál s Blanche a pozoroval syčící a prskající rostbíf na plotně. „Voní to báječně, jsem rád, že jsem si vzal extra dávku lipitoru. Můžu s něčím pomoct?“

„Není s čím. Dáš si Manhattan? Whisky, vermut, pomerančová kůra, bez třešně a s ledem?“

„Působivé,“ řekl Rick. „Ne že bych se někdy odchýlil od zavedených zvyků.“ Sedl si. Blanche se mu uvelebila u nohou. Spustil dolů dlouhou paži a obratnými prsty masíroval záhyby psí kůže. „Milo by tu měl být každou minutu.“

„Před půl hodinou volal,“ řekla Robin. „Povídal, že mu zrovna volali z centra a že dá vědět, jestli nebude stíhat. Od té doby se neozval.“

„Z centra. Už zase.“

„Co zase?“

„Nový šéf je až příliš aktivní. Milo není na něco takového zvyklý. Je to nejspíš lepší než staré časy – to byla hotová Sibiř. Ale osobní pozornost je dvojsečná. Mám pravdu, Alexi?“

„Tlačí k vyšším výkonům,“ řekl jsem.

„Přesně jak říkáš.“

Rick zkusil zavolat Milovi na mobil. Když mu odpověděla hlasová schránka, se vzkazem se neobtěžoval.

Robin mu přinesla koktejl a zeptala se mě: „Dáš si chivas, zlatíčko?“

„Děkuji.“

Zatímco mi nalévala koňak, odnesl si Rick svůj koktejl k oknu a podíval se ven na oblohu a stromy. „Už jsem zapomněl, jak je tu hezky.“ Napil se. „Vypadá to, že ta věc s mokřinou se hned tak nevyřeší, Alexi.“

Přikývl jsem.

„Je to strašné,“ řekl. „Ubohé ženy. I když o tom přemýšlím sobecky. Vlastně až nechutně narcisticky. Dostal jsem pozvánku, abych přednesl řeč na absolventském srazu. Myslel jsem si, že bychom mohli jet s Milem spolu. A pak si udělat výlet po Nové Anglii. Milo tam ještě nikdy nebyl.“

„Brownová přípravka nebo medicína na Yale?“

„Yale.“ Rozesmál se. „Nic světoborného, tyhle akce jsou vždycky nuda k ukousání.“

Přední dveře se rozlétly. „Čichám, čichám maso!“

Milo se vřítil do kuchyně, všechny nás objal a vmžiku jako by vysál z místnosti všechen kyslík. V Rickově výrazu byla patrná úleva.

Během tří minut stačil Milo vyprázdnit džus, který si vytáhl z ledničky, vypít pivo, prozkoumat rostbíf, jako by se jednalo o důkazní materiál, namočit prst do hnědé skvrny na kuchyňské lince a ochutnat. „Mmm, to bude dobrota. Jaké víno se bude servírovat?“

Všichni čtyři jsme se s chutí pustili do jídla. Láhev novozélandského rulandského dlouho nevydržela.

Když se Robin Mila zeptala, jak se mu vede, vzal to pracovně a dovykládal jí základní informace o vraždách v mokřině.

„Dobrou chuť,“ podotkl Rick.

Milo si položil prst na ústa.

„Mě to ale zajímá,“ řekla Robin.

„Tebe možná ano, ale doktora Ricka to odpuzuje a doktor Alex se nudí až k smrti. Kdo prosím držíte ve vazbě brambory, podejte je dál.“

Rozproudilo se nezávazné povídání. Milo se příliš nezapojoval, ládoval do sebe jídlo jako kombajn. Rick se usilovně snažil ignorovat jeho přísun kalorií; už dlouho se ho pokoušel dostat na lékařskou prohlídku.

Blanche se probrala z dřímoty. Je to jediný pes, o kterém kdy Milo prohlásil, že se mu líbí, ale když se mu otřela o nohu, nevšímal si jí. Zato Rick si ji zvedl na klín a začal ji hladit nad očkama.

„Haf haf,“ řekl Milo, ale koukal mimo ni.

„Dáte si zákusek?“ navrhla Robin.

„Díky, ale už nemůžu,“ řekl po pravdě Rick.

„Gratuluji,“ řekl Milo.

„K čemu?“

„Že mluvíš jen za sebe.“

Přesunuli jsme se ven k rybníčku, jedli ovoce, pili kávu, pozorovali ryby a pokoušeli se určit souhvězdí na bezmračné obloze.

„Sviť, měsíčku, sviť,“ řekl Milo a zapálil si doutník.

„Ještě že jsme venku a neotravuješ našim hostitelům vzduch.“

Milo mu pocuchal vlasy. „Teší mě tvá ohleduplnost.“

„O tom, co to dělá s tvými plícemi, raději pomlčím.“

Milo si přiložil dlaň k uchu. „Je povídej, synku.“

Rick si povzdechl.

„Na mě žádná chemie nepůsobí.“

„Aha. Už zase ta tvá teorie. Zavolej komisi pro Nobelovu cenu.“

„Jaká teorie?“ zeptala se Robin zvědavě.

„Prý už toho zažil tolik, že jeho vnitřní orgány zkameněly a on je imunní ke všem toxinům.“

„Jsem žulový muž,“ řekl Milo a dychtivě potáhl z doutníku. Podržel hodinky pod nízkonapěťovou bodovou žárovkou a vyjekl. „Jejda, už je čas.“ Vyskočil, zhasil doutník o kámen, jednoho po druhém nás objal a odešel.

Rick zvedl nedopalek a podržel ho mezi palcem a ukazováčkem. „Kam to můžu hodit?“

O půlnoci jsme už já i Robin leželi pod naškrobenými, čistými pokrývkami.

Robin rychle usnula. Já jsem se jako obvykle pokoušel udělat si pořádek v myšlenkách a uklidnit mozek. Byl jsem zpátky v Missouri, skvěle to uměl s otcovou remingtonkou a připadal jsem si větší než on – větší než medvěd – a vtom zazvonil telefon.

Otec mi řekl: „No vidíš, Ale, skutečně jsi to pochopil.“

Crr crr, crr crr, crr crr.

Taková hloupost, v lese přece nejsou žádné telefony. Přetáhl jsem si přikrývku přes hlavu.

Zůstal jsem gigantem.

18

Robin se probudila v šest a chvíli nato už pracovala ve svém studiu.

Našel jsem ji, jak přejíždí malým hoblíkem, ostrým jako břitva, po obdélníku smrkového dřeva, budoucí ozvučné desce nějaké kvalitní gibsonky.

„Kopie Strombergu. Chystám se vyzkoušet šikmou rozpěru, uvidíme, jestli se mi ohnutím podaří získat zajímavé odstíny.“

„Přinesl jsem ti kafe,“ oznámil jsem.

„Díky – máš něco v oku – tady – už je to pryč. Odpočinul sis?“

„Házel jsem sebou?“

„Trochu. Poslechl sis ten vzkaz na záznamníku?“

„Ještě jsem se k němu nedostal.“ Zívl jsem. „Kdy mi někdo volal?“

„Jsou to vlastně dva hovory. Ve tři čtvrtě na jednu a pak v pět. Oba jsou od Mila.“

Zastihl jsem ho v kanceláři. „Huck něco provedl?“

„Huck jako obvykle nedělal nic. Ale v mokřině se našlo další tělo.“

„Ale ne. Další ubohá žena.“

„Vlastně je to trochu jinak.“

Předchozího dne večeřel Silford Duboff se svou přítelkyní Almou Reynoldsovou od půl osmé do devíti ve veganské restauraci Real Food Daily na bulváru La Cienega.

„Užívala jsem si spíše jen já,“ řekla Alma Reynoldsová na druhé straně jednostranného zrcadla. „Sil byl celou dobu nabručený. Nad něčím usilovně přemýšlel. Nad čím, to jsem z něj nemohla dostat. Byla jsem tím večerem dost zklamaná, ale držela jsem jazyk za zuby. Sil si objednal svou oblíbenou položku z jejich menu – Televizní večeři. Normálně ho jídlo uklidní.

Tentokrát to tak nebylo. Úplně se uzavřel. Tak jsem to po chvilce vzdala a pak už jsme jen jedli.“

Mluvila s Milem hlasem, v němž se mísila autorita s podivným odstupem, jako by mluvila ke třídě plné žáků.

Byla to vysoká, pevně stavěná, asi padesátiletá žena. Měla orlí nos, silnou dolní čelist, pichlavé modré oči a šedé vlasy zapletené do pevných copů, které jí sahaly skoro až k pasu. Kantorský tón se brzy vysvětlil: patnáct let pracovala jako lektorka na vyšší střední škole v Oregonu. Učila politologii a ekonomickou historii, a pak odešla do důchodu, prý „kvůli škrtům v rozpočtu, apatickým studentům a fašistické byrokracii“.

Teď seděla naproti Milovi, vzpřímeně, se suchýma očima, a ještě pořád v tomtéž oblečení, které měla předchozí večer: v modré pracovní košili zasunuté do šedých flanelových kalhot a sisalových sandálech; čtecí brýle s želvovinovými obroučkami měla pověšené na řetízku. Její ušní lalůčky zdobily stříbrné náušnice s tyrkysy.

„Nevíte, co se mu honilo hlavou?“ zeptal se Milo.

„Nemám tušení. Byl takový. Nekomunikativní. Jako všichni chlapi.“

Milo jí neodporoval. I kdyby ano, Almě Reynoldsové by to bylo jedno.

„Dojedli jsme zákusek a šli jsme,“ pokračovala. „Po tom, jak se Sil choval, jsem se rozhodla, že si zlepším náladu dobrou knihou. Požádala jsem ho, aby mě odvezl k mému bytu, a dala mu jasně najevo, že on má pokračovat k tomu svému.“

„Bydlíte oba v Santa Monice?“

„Dva bloky od sebe, ale jakkoli krátká vzdálenost se může změnit ve vesmír, když někdo chce. A já jsem chtěla.“

„Stávalo se to ve vašem vztahu často?“

„Často ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale nebyla to vzácnost. Se Silem to bývá těžké.“

„Jako s většinou mužů.“

„Snášela jsem to, protože jinak to byl fajn mužský. Jestli si z tohohle rozhovoru něco vezmete, poručíku, pak by to mělo být tohle.“

Zhluboka se nadechla ústy.

„Tak dobře.“ řekla. „Nemá smysl s tím bojovat.“

„Bojovat s čím?“

„S tímhle.“

Po tvářích se jí začaly řinout slzy. Vjela si prsty do hustých šedých vlasů a nahlas se rozplakala.

Milo nikam nespěchal a nechal si celou příhodu dvakrát zopakovat.

Místo toho, aby Duboff odvezl Almu domů, zamířil na jih k Ptačí mokřině. Protestovala, ale on ji ignoroval. Následoval „spor“, během kterého mu řekla, že je mokřinou posedlý. Namítl, že má za to místo odpovědnost. Vmetla mu, že s tím zatraceným místem je všechno v pořádku. Duboff na ni vyjel, ať pro mokřinu nepoužívá taková slova. Vmetla mu, že se chová iracionálně a že nic z toho, co tam policie dělala, mokřině neublížilo. Dodala, že by měli změnit téma.

Ignoroval ji.

To byla poslední kapka. Vybuchla.

Zvýšila hlas tak, jako to neudělala od rozvodu. Vytmavila mu, že má k přírodě stejný vztah jako on a že u něj splývá ekologické povědomí s obsedantně kompulzivní neurózou.

Ignoroval ji.

Nařídila mu, aby zastavil.

Pokračoval v jízdě.

Kdyby měla mobilní telefon, použila by ho. Žádný ale neměla, stejně jako Sil. Ať si mobilní operátoři namlouvají lidem, co chtějí, ty jejich vysílače jsou karcinogenní a hrozně nebezpečné pro ptáky a hmyz a ona by raději uvízla v Timbuktu, než aby kapitulovala a přešla ke škodlivému životnímu stylu.

Trvala na tom, aby zastavil.

Sil místo toho zrychlil.

„Co tě to popadlo?“

Tvářil se, jako by vedle něj vůbec neseděla.

„Jdi k čertu, Sile. Mluvím s…“

„Musím se na něco podívat.“

„Na co?“

„Na něco.“

„To není odpovědi“

„Nebude to dlouho trvat, beruško…“

„Přestaň s tou beruškou, víš, že to…“

„Potom zajdeme ke mně domů a já uvařím čaj…“

„Ty půjdeš k sobě domů a já zase k sobě. Jediný čaj, který budu pít, bude můj vlastní.“

„Jak je ti libo“

„Tebe vůbec nezajímá, co chci, že?“

„Nedělej z toho drama, Almo. Musím se na něco podívat.“

„Zdržuješ mě tu – to je psychologicky škodlivé…“

„Nebude to trvat dlouho“

„Co?“

„To není důležité“

„Tak proč to potřebuješ vidět?“

„To tě nemusí zajímat“

„O čem si sakra…“

„Někdo mi volal. Řekl mi, že vysvětlení je tam“

„Vysvětlení čeho?“

„Toho, co se stalo.“

„Komu?“

„Těm ženám.“

„Těm ženám v…“

„Jo“

„Kdo? Kdo volal?“

Ticho.

„Kdo, Sile?“

„To neřekl.“

„Lžeš. To vždycky poznám“

Ticho.

„Někdo ti zčistajasna zavolá a ty poslechneš jako robot?“

Ticho.

„To je absurdní, Sile, trvám na…“

Ticho.

„Slepá poslušnost zabíjí duši…“

„Jde o mokřinu.“

„V mokřině problém není, copak ti to v té tvojí tvrdé palici nedochází?“

„Zjevně ne.“

„To je neuvěřitelné. Někdo ti zavolá a ty přiběhneš s vyplazeným jazykem jako pejsek“

„Možná jde právě o to, Almo.“

„O co?“

„O psa. Tak našli ty ženy.“

„Takže teď je z tebe detektiv. Tím chceš být, Sile? Uniformovaným robotem?“

„Nebude to dlouho trvat“

„A co mám dělat já, zatímco ty budeš čmuchat?“

„Jen chvíli sedět a čekat, nebude to dlouho trvat.“

Ale trvalo.

Seděla v autě zaparkovaném na Jeffersonově ulici, kousek od východního vstupu. Za chvíli začala být nervózní, pak vystrašená. Nestyděla se to přiznat. Připustila, že jí to místo vždycky nahánělo strach, hlavně v noci, a tahle noc byla obzvlášť strašidelná, nesvítil měsíc a obloha byla černá jako dehet.

A nikde nikdo. Vůbec nikdo.

Kolem dokola se tyčily ty hloupé věžáky, odporné výtvory lidského narcismu. V některých oknech se svítilo, ale ty slabé bludičky nic nezmohly, byly příliš daleko, jako na jiné planetě.

Čekala na Sila.

Pět minut. Šest, sedm, deset, patnáct, osmnáct.

Kde sakra je?

Čelila nervozitě hněvem, naučila se tu techniku od kamaráda z fakulty v Oregonu, který učil kognitivní psychologii. Nahradit bezmoc nějakou posilující emocí.

Fungovalo to. Celá se rozpálila, myslela na Sila, na toho arogantního, hrubého, posedlého, zatraceně nerozvážného ignoranta.

Nechal ji sedět v autě.

Až se vrátí, pořádně mu to vytmaví.

Když se ho nedočkala ani po dvaceti minutách, zlost přešla zpátky v nervozitu.

V něco horšího než nervozitu. Zmocňoval se jí strach, i když se styděla si to přiznat.

Rozhodla se, že je čas změnit strategii a postavit se bezmoci nějakou činností.

Vystoupila z auta a vydala se k mokřině.

Setkala se s absolutní tmou. Zastavila se.

Zavolala ho jménem.

Neodpověděl.

Zavolala hlasitěji.

Nic.

Udělala krok vpřed a tma ji celou pohltila. Kde je Silová baterka? „Koukej hodit zadkem a vrátit se, odvézt mě domů a nevolat mi, dokud ti nezavolám já sama.“

Útok přišel znenadání.

Tvrdá, nemilosrdná pěst ji udeřila do žaludku takovou silou, že měla pocit, jako by jí pronikla až do vnitřností.

Celým tělem jí projela prudká bolest a na chvíli ji zbavila dechu.

Druhý úder mířil ze strany na hlavu a poslal ji k zemi.

Následoval kopanec do křížové oblasti.

Alma se stočila do klubíčka a v duchu se modlila, aby už další úder nenásledoval.

Kroky se ztratily ve tmě.

Neuslyšela nastartování motoru, proto zůstala ležet. Ten nahoře se dívá, napadlo ji. Čekala dlouho, než byla schopná si položit podstatnou otázku:

Byl to Sil?

Pokud ne, kde je Sil?

Duboff byl ubodán na pěšině. Krvavé skvrny barvily zem necelých pět metrů od místa, kde se našlo tělo Seleny Bassové. Někdo pečlivě odmetl hlínu až k chodníku a zahladil tak otisky. Nebyly nalezeny žádné vlasy ani tělesné tekutiny kromě Duboffových, žádné stopy pneumatik ani na jedné straně cesty.

Hluboká rána do zad propíchla Duboffovi levou plíci. Úder byl tak silný, že naštípl žebro. Následovala řezná rána od ucha k uchu, která mu prořízla hrdlo. Duboff ležel obličejem k zemi.

„Vrah mu nejspíš nadzvedl hlavu a řízl,“ usuzoval Milo. „Podsunout ruku, zvednout a šup.“

Kradmý útok ve tmě netrval zřejmě víc než pár vteřin. Alma Reynoldsová seděla v autě téměř půl hodiny, takže byl čas uklidit místo činu.

Když Alma zavolala Duboífovo jméno, prozradila vrahovi svou přítomnost. Další slova určila její přesnou polohu a vrah zaútočil.

Napadl potenciální svědkyni, ale nesnažil se ji zabít.

Soustředil se na útěk.

Čekal setkání s jedním protivníkem, ale Duboff si s sebou vzal Almu Reynoldsovou, a vystavil ji tím smrtelnému nebezpečí.

„Pořád máte pocit, že jste v pořádku? Myslím tím vaše fyzická zranění.“

Ta otázka se jí zjevně dotkla.

„Už jsem vám řekla, že nejde o žádná zranění. Zraněno bylo jen mé ego.“ Opřela se rukama o stůl a zvedla se do stoje. Přitom se snažila potlačit bolestné škubnutí.

„Hajzl jeden,“ ulevila si, když strnule opouštěla vyšetřovací místnost. „Je to divné, ale bude mi chybět.“

Doprovodil jsem Mila do jeho kanceláře. „Duboff byl misantropický potřeštěnec, ale někomu věřil natolik, že byl ochoten se s ním setkat na tmavém opuštěném místě. Alma Reynoldsová poznala, že jí lže, když říkal, že neví, kdo volal. Nechal se nalákat na vidinu, že vyřeší ty vraždy.“

„To je dost chabá návnada. Proč by na to skočil?“

„Co takhle? Horlivý aktivista se vytáhne před policajty a zachová posvátnou zemi v původním stavu.“

„Nejspíš ano.“

„Nebál se být v mokřinách za tmy. Alma povídala, že se tam stavoval pravidelně – včetně té noci, kdy tam byla nalezena Selena. Místo, kde ležela, minul úplně těsně.“

„Možná až příliš těsně.“

„Myslíš, že se na tom podílel?“

„Už jsi přece říkal, že pro dva by to bylo jednodušší. Ten člověk byl mokřině naprosto oddaný. Byl to navíc od prvního pohledu podivín. Zpočátku jsme o něm přece uvažovali, ale pak jsme ho tak trochu odsunuli stranou, protože jsme u něj nenašli žádný trestní záznam ani spojení s Huckem. To možná byla donebevolající pitomost.“

„Myslíš, že tam jel proto, aby se setkal se svým kumpánem?“ pochyboval jsem. „Proč by bral s sebou Almu Reynoldsovou?“

„Myslel, že půjde o krátký rozhovor, přesně jak to řekl Almě. Útok nečekal.“

„Bylo by zajímavé zjistit, jestli Huck nefiguruje v adresáři toho jejich spolku na záchranu mokřiny.“

„Bylo by zajímavé zjistit, kde byl ten parchant Huck včera v noci. Což byla moje práce – sedět na zadku a sledovat dům. Neviděl jsem ho odcházet ani přicházet, ale to vůbec nic neznamená. Mohl se zdejchnout, než jsem přijel, a vrátit se, když mě povolali k Duboffovi.“

„Kdy ti zavolali?“

„Chvilku po půlnoci. Ale to už bylo dost dlouho po Duboffově vraždě. Madam Alma nenosí hodinky, ale věděla, že z restaurace odešli krátce po deváté, a myslí si, že k jejímu napadení došlo asi o půl jedenácté. Podle toho by byl Duboff zavražděn kolem desáté. Alma tam po útoku ležela další půlhodinu, nakonec vstala a šla Duboffa hledat, což od ní byla pořádná hloupost, ale adrenalin dokáže ovlivnit zdravý úsudek. Když ho našla, vyběhla s křikem na ulici. Nikdo tam ale nebyl. Jak jsi říkal, v noci to tam je jako město duchů. Vrátila se do Duboffova auta a odjela oznámit vraždu na pacifickou divizi. Posadili ji do vyšetřovací místnosti, zapsali její výpověd, poslali k mokřině auto, potvrdili nález těla a zavolali Reedovi. Ten byl zrovna na Solana Beach a zavolal mně. Já jsem zrovna venku vykonával malou potřebu, všiml jsem si Reedova vzkazu, zavolal mu zpátky a hnal jsem se na místo činu. Huck tak měl dostatek času i příležitost vrátit se domů.“

Promnul si obličej. „Zbabral jsem to, Alexi. Měl jsem zajet k Vanderovu domu a zvonit tak dlouho, až by někdo vyšel. Kdyby tam nebyl Huck, možná by se ukázal někdo jiný, třeba služka. A věděl bych, na čem jsem.“

„Zavolali ti z místa činu a ty jsi jel.“

„Ten chlápek už byl tak jako tak mrtvy, tak kam jsem spěchal?“ Zaklel. „Jo, byla to logická reakce. A taky naprostá absence kreativního myšlení.“

„Nějak mi to nesedí.“

„Co?“

„Sebemrskačství u muže ze žuly.“

„Správně,“ řekl. „Jsem spíš z pískovce.“

19

Urychleně vydané povolení k prohlídce bytu Silforda Duboffa nepřineslo nic důležitého. Jediné překvapení bylo filozofické: ohmatané výtisky kompletního díla Ayn Randové ukryté pod Duboffovou matrací – na místě, kam se obvykle schovává porno.

„Žádné nože, střelné zbraně, škrticí materiál, sexuální hračky, nezvyklé tělní tekutiny, inkriminující poznámky.“ řekl Milo. „Nebyl tam ani žádný počítač, ale Reynoldsová tvrdila, že nikdy žádný neměl. V ledničce ovoce, zelenina a všude všechno celozmné. Typický nadšený zastánce zdravého životního stylu.“

Moe Reed se vrátil z Fallbrooku a přivezl ústní stěry Sheralyniny matky a jejího patnáctiletého syna, kterého důvod Reedovy návštěvy úplně vyvedl z míry. Matka pracovala jako hospodyně na avokádové farmě jednoho bohatého muže. Devon Dawkins studoval s vyznamenáním a ve volných chvílích vykonával různé práce na farmě.

„Taková milá paní,“ povídal Reed. „Popis Sheralyniny zlomené nohy odpovídá neznámé číslo jedna. Před Devonem toho moc neřekla, ale jakmile ho poslala pryč, všechno to ze sebe vysypala. Se Sheralyn byly potíže už od střední školy. Skoro žádná sebeúcta, drogy, alkohol a špatní muži.“

„Stejný příběh, jaký nám vyprávěla matka Velké Laury. Zmínila nějakého konkrétního špatného muže?“

„Myslela tím období Sheralynina dospívání, ale ani z té doby neznala žádná jména. V tom byl ten problém. Sheralyn si své soukromé záležitosti nechávala pro sebe a matce neřekla ani slovo. Ty dvě už spolu několik let nebyly v kontaktu. Měl jsem pocit, že matce to uspořádání vyhovovalo, chtěla Devona řádně vychovávat. Je to opravdu moc hodný kluk, bylo těžké sdělit mu tu zprávu.“

„Jak dlouho bydlí jejich rodina tam dole?“ zeptal jsem se.

„Přestěhovali se do San Diega hned po tom, co Sheralynin otec odešel z armády do výslužby. V civilu pracoval jako majetkový správce školského obvodu. Před dvěma lety zemřel. Sheralyn se narodila v San Diegu, pár let vydržela na střední škole a pak odešla. Její matka nikdy neslyšela o Travisu Huckovi a ani jeho fotografie jí neosvěžila paměť.“

„Smůla, ale život není peříčko.“

„Přece jen mi řekla něco, co by mohlo být zajímavé. Když už ji Devon nemohl slyšet. Sheralyn měla ráda bolest. Ne, že by ji ráda někomu působila, zažívala ji ráda na vlastní kůži. Její matka mi líčila, že když byla Sheralyn v pubertě, řezala se na rukou, vytrhávala si řasy, jednou se dokonce popálila cigaretami. Občas přišla domů ze schůzky s nějakým chlapcem a měla na krku a na pažích modřiny. Matka pohrozila, že ji vezme k psychiatrovi. Sheralyn se na ni rozječela, ať se stará sama o sebe, vyběhla z domu a byla dva dny pryč. Všechno vyvrcholilo, když Sheralyn v šestnácti otěhotněla a odmítla prozradit, kdo je otec.

V té době už brala drogy a rodiče měli obavy o zdraví dítěte. Když se Devon narodil, pokusili se ji přesvědčit, ať jim ho dá k adopci. Sheralyn se rozlítila. Popadla dítě a odešla. Neslyšeli o ní tři roky, pak se najednou bez varování objevila, několik dnů u nich zůstala a všechno se zdálo být v pořádku. Zničehonic se uprostřed noci vykradla z domu a Devona jim tam nechala.“

„Utekla za bolestí,“ řekl Milo.

„A za někým, kdo jí pořádně zmáčkl krk. Díky svým sklonům se mohla stát snadným terčem pro nějakého sadistu, že? Začalo to jako hra na škrcení, která pro ni znamenala peníze a zábavu. On přitlačil a ona se už nedokázala ubránit. Dává to smysl, doktore?“

„Naprosto,“ přikývl jsem. „Mohla by v tom také být souvislost se Selenou. Špatný vztah mezi matkou a dcerou, odchod z domu.“

„Tak co teď?“ zeptal se Reed.

„Volal šéf,“ řekl Milo. „Caitlin Frostigová.“

Reed celý povadl. „Mám nějaký průser?“

„Ne, nic se neděje. Chtěl jen vědět, jak si vedeme u těch vražd v Ptačí mokřině. Dal jsem mu pravdivou odpověď a on předstíral, že je chápavý a trpělivý. Pak vytáhl Frostigovou.“

„Kontroluje mě,“ zamračil se Reed.

„Jeho Rozzuřenost se o své mužstvo zajímá i v osobní rovině.“

„Naznačil, že bych měl s Caitlin pokročit kousek dál? Protože já už jsem udělal všechno, co mě napadlo.“

„Chtěl dát jasně najevo, že se máš na Caitlin vykašlat, dokud neuzavřeme ty vraždy v mokřině. To bylo ještě před Duboffem. Myslím, že teď to platí dvojnásob.“

„Aha… O zvláštní jednotce náhodou nemluvil?“

„Proč, toužíš snad po ní?“

„To ne,“ řekl Reed. „Jen mě to napadlo, když máme další mrtvolu a tak. Jsem zelenáč, v osobních záznamech nemám nic, nad čím by člověk vzplál nadšením…“

Milo mu poklepal po rameni. „Jde o detektivní pátrání, chlapče. To znamená, že se žádné plameny nekonají, případ necháme pomalu dusit a doufáme, že se něco uvaří. Nikdo, komu funguje alespoň jedna polovina mozku – a tu musíme našemu Králi Slunce přiznat –, nemůže očekávat vyřešení takového případu před čtvrtou reklamní pauzou.“

„Tak jo,“ uznal Reed. „On opravdu zmínil Caitlin jménem?“

„Křestním i příjmením.“

„Asi mu někdo zavolal. Její otec pracuje pro nějakého technického prominenta.“

„Caitlin je pohřešovaná osoba?“ zeptal jsem se.

Reed přikývl. „Univerzitní studentka, před třinácti měsíci odešla z práce a už ji nikdo nikdy neviděl. Případ odložili, a když už byly stopy studené jak mražené rybí prsty, hodili ho na mě. Můj druhý případ. Jestli jsem předtím někoho naštval a tohle měl být trest, pak nevím, komu za to poděkovat.“

„Ten první případ jsi vyřešil. Byl to moc dobrý odpal.“

„Bohužel nehrajeme baseball.“ Reed si utáhl uzel na kravatě. „Tak kdy si popovídáme s Huckem?“

Aston Martin, lincoln i mercedes, které patřily Simonu Vanderovi, stály v kalužích vody. Břidlicové dláždění ztmavlo vlhkem.

„Dnes je den mytí aut,“ řekl Reed. „Buď na to mají sjednanou službu, nebo to dělá Huck sám. Lexus je pryč, možná ho Huck jel natankovat. Nebo ten, kdo umyl auta.“

Stiskl tlačítko zvonku. Z domu nepřišla žádná odezva. Další dva pokusy měly stejný výsledek.

Milo si vyhledal Vanderovu pevnou linku a vytočil číslo. Ozval se záznamník. Milo si pečlivě pohlídal tón a vzkázal Travisu Huckovi, ať se s ním co nejdříve spojí. Vyznělo to stejně srdečně, jako by ho zval na partičku pokeru.

Postávali jsme kousek od brány. Asi za dvacet minut se objevil pošťák a do štěrbiny jedné z poštovních schránek na sloupu brány vhodil hromádku reklamních letáků a pošty.

Reed k němu přistoupil. „Znáte obyvatele tohoto domu?“

Doručovatel zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem tu nikoho neviděl.“ Letmp se dotkl železné brány. „Já jen přivezu balíky, poštu, a nechám jim to tady, nikdo nic nepodepisuje.“

„Chrání si soukromí, že?“

„Jsou bohatí.“ Pošťák pokrčil rameny. „Tihle lidé si drží ostatní od těla.“

„Jaké balíky jim vozíte?“

„Víno, ovoce, gurmánské jídlo. Vše pro kvalitní život, víte?“ Zvedl si brašnu na rameno a pomalu odcházel dolů po cestě.

Milo chvíli počkal, pak se sám vydal dolů po Calle Maritimo a zmizel za zatáčkou. Za několik minut byl zpátky. „Nic a zase nic. Je čas jít. Nechej tu své nacionále, Mosesi.“

Reed vhodil jednu vizitku do schránky s poštou a druhou zastrčil mezi závěs brány a sloup. „Myslíte, že se Huck zdekoval?“

„Nedá se to vyloučit.“

Najeli jsme na pacifickou pobřežní dálnici. Slunce mělo barvu vanilkového krému a oceán se pod námi přeléval jako obrovský kaleidoskop z modrých a zelených dílků. Před Vanderovým plážovým domem nestál lexus ani žádné jiné auto a na zvonění nikdo neodpovídal.

Moe Reed poklepal prsty na plot, který odděloval parcelu od pláže. „Co dál? Budeme pátrat kolem cesty?“

„Možná to k něčemu bude,“ řekl Milo.

Jezdili jsme po dálnici sem a tam, prohledávali každou benzínovou pumpu až po Broad Beach, ale po lexusu nebylo ani stopy. Cena vysokooktanového benzínu v Palisades se vyšplhala k pěti dolarům za galon, to ale motoristům nezabránilo, aby se svými plechovými miláčky ve frontách nečekali na petrochemickou infuzi. Ani v jedné jsme ale nespatřili Hucka.

Nakonec Milo navrhl: „Vrátíme se, zavolám do márnice, zjistím, na kdy je naplánována Duboťfova pitva a jestli už nemají nějaké předběžné výsledky – něco, co zjistili při prvním ohledání. Pak musíme ověřit, že neznámá číslo tři je opravdu DeMaura Montoutheová. V tomhle případě by identifikace oběti nemusela být velký problém, ale nemůžeme si dovolit udělat něco špatně. Ta prostitutka říkala, že DeMaura pochází z Alabamy, ale mohl by to být i Arkansas, kdekoli dole na jihu. Ksakru, mohla by to být i Arizona nebo Albánie. Kdyby se nám podařilo objevit někoho z příbuzenstva, možná bychom měli to štěstí a dověděli se, že DeMaura povídala něco o nějakém nepříjemném zákazníkovi.“

„Například o takovém, před kterým utekla Velká Laura.“

„Například,“ řekl Milo. „V ideálním případě.“

Po návratu na stanici nás civilní recepční uvítala slovy: „Snažila jsem se vám dovolat, poručíku.“

„Nedostal jsem žádný vzkaz,“ řekl Milo.

„Ale já jsem se opravdu snažila.“

„Na jaké číslo jste volala?“

Recepční přečetla číslo. Poslední číslice se o dvě lišila.

„Tohle číslo mi ale dali,“ ohradila se recepční bez jakékoli snahy o sebemenší omluvu. „Někdo vás ale přišel navštívit, šel nahoru a pořád tam je. Takže o nic nejde.“

James Robert „Bob“ Hernandez byl modrooký, svalnatý, sto osmdesát centimetrů vysoký, měl dozadu ulíznuté vlasy mosazného odstínu a dlouhý knír téže barvy. Zpod ohrnutých nohavic džínsů vykukovaly ošoupané motorkářské boty. Rukávy kostkované košile s krátkými rukávy měl vysoko vyhrnuté. Ruce mu od zápěstí ke šlachovitým bicepsům zdobilo tetování jasně modré barvy – ptáček Tweety, Pepek námořník, líbající se andělíčci. Kaligrafické písmo na pravé paži hlásalo oddanost nějaké Kathy. Tetování byla profesionální práce, žádné vězeňské umění. Záznamy v jeho trestním rejstříku byly méně vážného charakteru: řízení pod vlivem alkoholu, dopravní přestupky, nedostavení se k soudu.

Milo nechal jeho jméno proběhnout různými databázemi a pak se vrátil do vyšetřovací místnosti a sedl si. Během jeho krátké nepřítomnosti jsem si s Hernandezem povídal o sportu.

Moe Reed si vzal na starost pěknou dřevěnou krabici, kterou nám Hernandez přinesl. Nejprve zavolal ke koronerovi a získal oprávnění donést krabici osobně do laboratoře doktorky Hargroveové.

„Lidské kosti.“ řekl Milo.

„Tak mi to připadalo,“ přitakal Bob Hernandez. „Chci říct, já nejsem vědec, ale díval jsem se na internet a odpovídají lidským kostem. Je jich tam dost na to, aby se daly sestavit tři ruce.“

„Udělal jste si malý průzkum?“

„Nechtěl jsem vás zbytečně obírat o čas.“

„To oceňujeme. Tak nám prosím znovu povězte, jak jste je našel.“

„Nenašel jsem je, ale koupil,“ vysvětlil Hernandez. „Tedy ne přímo je. Celou hromadu krámů. Nevyzvednuté uložené věci – dávají je do aukcí, protože už nikdo neplatí měsíční poplatky za jejich uložení. Je to, jako když vy zkonfiskujete auta.“ Hernandez se usmál. „Tímhle způsobem jsem přišel o El Camino.“

„Co dalšího tam bylo?“

„Pytle na odpadky plné harampádí. Kolo, o kterém jsem si myslel, že má nějakou hodnotu, staré stolní hry, noviny. Kromě té krabice jsem všechno vyhodil. Protože ta krabice je z pěkného dřeva. Až později jsem zjistil, co je uvnitř. Jsem si docela jistý, že jde o lidské prsty, protože se nedají s ničím splést. Proto jsem zavolal na pacifickou divizi a oni mě odkázali na detektiva Reeda a ten řekl, ať přijdu sem. Tak jsem tady.“

„Byla ta krabice zabalená?“

„Jo, v pytli na odpadky. Ukázalo se, že je z brazilského palisandru, to je velmi vzácný materiál, ten strom patří mezi ohrožené. Bylo by lepší, kdybych našel šperky nebo mince.“

„Kdy jste ty věci koupil, pane Hemandezi?“

„Před dvěma týdny. Pokoušel jsem se vymyslet, z čeho jiného by mohly být, z jakého jiného zvířete, ale podle toho, co jsem zjistil, jsou ty kosti lidské. Proto jsem je taky nedal na eBay, to by nebylo správné.“

„Na eBay se dají prodat i takové věci?“

„Tak daleko jsem se nikdy nedostal,“ řekl Hemandez. „Ani jsem to nezkusil. Možná bych je i prodal, ale doslechl jsem se o těch vraždách. V televizi.“ Zahleděl se na Mila. „Čtyři vraždy, a ta mokřina je jen kousek od těch skladů. Vím, že tam jsou tři ruce, ne čtyři, a nejspíš to nic neznamená, ale jen jsem si myslel, že bych s tím měl přijít.“

„Udělal jste správnou věc, pane Hemandezi. Kde je to skladiště?“

„Jmenuje se to Pacifický veřejný sklad, na Culverově bulváru, těsně před křižovatkou s Jeffersonovým bulvárem.“

„Bydlíte v Alhambře?“

„Ano.“

„To je slušný kousek cesty na tu aukci.“

„Nic v porovnání s jinými místy, kde jsem už byl,“ řekl Hernandez. „Jedna byla v San Luis Obispo.“ Usmál se. „Kruci, jel bych kamkoli, kdybyste mi řekli, že koupě bude stát za to.“

„Ty aukce jsou vaše hlavní zaměstnání?“

„Ne, jsem zahradní architekt, zrovna hledám práci.“

„Hledáte ji už dlouho?“

„Moc dlouho.“ Hernandez se opřel a zasmál se. „Bráchové povídali, že to tak dopadne.“

„Jak?“

„Že přijdou osobní otázky. Běž, zachovej se jako dobrý občan, Bobby, ale budou na tebe koukat jako na podezřelého, protože to tahle práce obnáší. Nevěříme nikomu.“

„Vaši bratři jsou u policie?“

„Gene je na policejním oddělení v Covině a Craig v Jižní Pasadeně. Táta je hasič ve výslužbě. Dokonce i máma je dispečerka v Západní Covině.“

Milo se usmál. „Ale vy jste nonkonformista.“

„Bez urážky, poručíku, ale neplatili byste mi tolik, aby mi to stálo za vysedávání v hlídkovém autě nebo v kanceláři. Dejte mi lopatu a pár akrů půdy a budu ve svém živlu. Když už mluvíme o práci, měl bych jít. Čeká mě pracovní pohovor v Canoga Parku. Chystají se přesunovat velké palmy a já vím, jak na to.“

Milo si zapsal, co potřeboval vědět, ještě jednou Hemandezovi poděkoval a podal mu ruku.

Hemandez se ve dveřích otočil a řekl: „Ještě jednu věc. Není to ten hlavní důvod, proč jsem přišel, ale musím se dostavit k soudu, a kdyby vám nevadilo ztratit za mě slovo…“

„Váš právník vám poradil, abyste za námi šel?“

„Ne, to byl můj nápad. Byl ale toho názoru, že by to mohlo pomoct. Mí bráchové taky. Můžete oběma zavolat, zaručí se za mě. Jestli to je přehnaný požadavek, řekněte, a já už s tím víckrát nepřijdu.“

„Kdo je váš právník?“

„Jeden čerstvý absolvent, takové ucho. A to mě trochu znervózňuje,“ řekl Hernandez. „Mason Soto. Víc než za mě bojuje za zastavení války v Iráku.“

Milo si napsal Sotovo jméno a číslo. „Řeknu mu, že jste velmi pomohl losangeleské policii, Bobe.“

Hemandez se rozzářil. „Děkuji, pane poručíku, velmi si toho cením. Nejprve jsem si myslel, že ty kosti pocházejí z nějakého anatomického modelu. Víte, myslím tím ty kostry, podle kterých se učí budoucí doktoři. Nebyly v nich ale vyvrtané žádné dírky, které by tam zůstaly po spojovacích drátech. Jsou to jen volné jednotlivé kosti.“

Prudce se zatáhl za vandykovský knír. „Neznám důvod, proč by duševně zdravý člověk něco takového chtěl.“

20

Pacifický veřejný sklad tvořil blok béžových kontejnerů obehnaných vysokým drátěným plotem. Nápadná cedule nabízela výhodné podmínky. Logo společnosti zobrazovalo hromadu kufrů.

Projeli jsme okolo a změřili čas k příjezdové cestě k mokřině. Tam jsme se otočili a jeli zpátky. Každá cesta trvala při střední rychlosti šest minut.

Nad vjezdem na parkoviště skladu visela bezpečnostní kamera. Kancelář sídlila v budce z vlnitého plechu. Za stolem seděl podsaditý mladík a tvářil se velice znuděně. Měl na sobě oranžové tričko s logem společnosti. Podle identifikační vizitky se jmenoval Philip. Na stole před ním ležela biografie Thomase Jeffersona, obrácená hřbetem vzhůru. Z rádia zněl vzrušený hlas komentátora nějakého sportovního utkání.

Milo ukázal pohledem na knihu. „Baví vás historie?“

„To mám do školy. Co potřebujete?“

„Jsme od policie.“

Při pohledu na jeho odznak Philip poplašeně zamrkal.

„V jedné vaší jednotce bylo nalezeno nezákonné zboží. Číslo čtrnáct set padesát pět.“

„Nezákonné zboží? Myslíte drogy?“

„Zůstaňme u něčeho nelegálního. Co mi můžete povědět o té úložné schránce?“

Philip prolistoval záznamovou knihu. „Jedna čtyři pět pět…, ta je prázdná.“

„To víme, pane…“

„Phil Stillway.“

„Dotyčné věci byly získány při aukci obsahu kontejneru, která se uskutečnila před dvěma týdny, pane Stillwayi.“

„Pracuju tu jen týden.“

Milo poklepal na knihu záznamů. „Můžeme se prosím podívat, kdo si tu schránku pronajal?“

„To tady není. Sem se zapisují jen obsazené jednotky.“

„Obsazené? Máte tady nějaké nájemníky?“

Philip na něj chvíli nechápavě hleděl. „Ne, pane, myslel jsem tím věci. Osobní majetek. Nikdo tady nebydlí.“

Milo zamrkal a zakřenil se.

„Aha,“ pochopil Philip. „Dělal jste si legraci.“

„Kdo si čtrnáctsetpadesátpětku pronajal a kdy?“

Philip udělal dva kroky k počítači, sedl si a zaťukal prsty na klávesy. „Tady se píše, že za věci šedesát dnů nikdo nezaplatil, a to bylo… před dvěma týdny. Hm, jo, proběhla aukce a všechno se prodalo.“ Tuk ťuk. „Tady je uvedeno, že nájemní smlouva byla uzavřena… před čtrnácti měsíci. Jeden rok, platba předem, šedesátidenní nedoplatek.“

„Jaký byl způsob platby?“

Ťuk ťuk ťuk. „Tady se píše, že v hotovosti.“

„Kdo je nájemce?“

„Sawyer, čárka, velké T.“

„Adresa?“

„P. O. Box 3489, Malibu, Kalifornie, 90156.“

Směrovací číslo Malibu ale je 90265. Milo se zamračil, zatímco si údaje opisoval.

„Poskytl vám ten Sawyer, T. ještě nějaké informace?“

Philip mu přečetl telefonní číslo s předvolbou 818.

Předvolba Malibu je 310, ale když teď jsou skoro všechna čísla mobilní, nemá smysl v nich hledat logiku.

„Dobře, teď bychom rádi viděli záznamy z bezpečnostní kamery.“

„Prosím?“

„Z té kamery, která visí nad vchodem.“

„Aha, z té,“ řekl Philip. „Ta se používá, když se brána v osm večer zamkne a nájemci se potřebují dostat dovnitř.“

„Zamykáte po osmé?“

„Jo, ale mohou složit zálohu a požádat o magnetickou kartu, která jim umožní čtyřiadvacetihodinový vstup.“

„Kdy se zapínají ty kamery?“

„Když není nikdo v kanceláři.“

„To znamená?“

„V noci,“ řekl Philip. „Po osmé.“

„Požádal T. Sawyer o přístupovou kartu?“

Philip se přesunul zpátky ke klávesnici. „Políčko je zaškrtnuté. Ano…, vypadá to, že kartu dosud nevrátil, takže záloha propadla. Dvě stě dolarů.“

„Tak jo,“ řekl Milo. „Pojdme se podívat na ty pásky. Nejlepší budou všechny záznamy nahrané před dvěma týdny.“

„Nejlepší možná ano,“ řekl Philip, „ale ani to nebude možné. Všechny nahrávky se po osmačtyřiceti hodinách přemazávají.“

„Dva dny, a jsou pryč? Máte tady opravdu přísný bezpečnostní systém.“

„To nelegální zboží bylo nebezpečné? Například toxický odpad, něco hodně nebezpečného? Mí rodiče nejsou moc rádi, že tady dělám, mají obavy kvůli těm věcem, které si tady lidi ukládají.“

„Není to nic toxického ani radioaktivního,“ ujistil ho Milo. „Je v téhle společnosti někdo, kdo by nám mohl poskytnout nějaké informace o panu Sawyerovi?“

„Můžu se zeptat, ale myslím, že ne. Všechno, co potřebujeme vědět, je tady.“ Poklepal na počítač.

„Tak se pojdme aspoň podívat na záznam z posledních dvou dnů.“

„Jasně.“ Philip sáhl doleva a pustil videokazetu. Nahrávka se načetla do počítače, jehož obrazovka hned nato zšedla. A tak taky zůstala. „Hmm,“ zamumlal Philip a párkrát ťukl do klávesnice. Stav se nezměnil.

„Nic moc není vidět, já nevím…“

„Zkoušejte to dál.“

Po důkladné prohlídce nápovědy a několika nezdařených pokusech jsme hleděli na zrnitý černobílý záběr brány skladu. Záběr byl statický, ale na nějakou dobu se kamera rozhýbala. Její úhel se změnil a nabídl seříznutý pohled na parkoviště, asi pět metrů asfaltu, notný kus před parkovacími místy.

„Všechno, co jste kdy chtěli vědět o příjezdové cestě, ale báli jste se zeptat,“ podotkl jsem.

Philovi zacukalo v koutcích, ale když si všiml výrazu v Milově obličeji, raději opět zvážněl.

Obrazovka opět zšedla.

Chybová hláška.

„Zdá se, že je nějaká porouchaná.“ usoudil Phil. „Měl bych to nahlásit.“

„Posuňte to dopředu, ať máme jistotu, že už tam nic není,“ řekl Milo.

Philip mu vyhověl. Na zbytku pásky už nic nebylo.

„Dejte nám ten klíč od čtrnáctsetpadesátpětky.“

„Nevím, jestli můžu.“

„Berte to tak,“ řekl Milo, „že jestli je tam něco nebezpečného, schytáme to my, a ne vy.“

„Stejně musím zůstat tady,“ usoudil Philip a zachrastil šuplíkem. „Tenhle by měl fungovat. Jestli ne, pak už nevím.“

Cestou ke skladu jsem řekl: „T. Sawyer.“

„Huckův kamarád. Ha ha ha,“ řekl Milo se sarkastickým úšklebkem.

Celý objekt byl uspořádán do skupin zšeřelých úzkých chodeb, které se stáčely v pravých úhlech a klikatily se dál jako had z betonových kvádrů. Chodbu lemovaly překližkové dveře, umístěné blízko sebe a zamčené různými typy visacích zámků.

Na petlici dveří číslo 1455 visel firemní zámek. Milo si nasadil rukavice, odemkl a otevřel dveře do pěti čtverečních metrů neosvětlené prázdnoty.

Podlaha byla čistě zametená, nikde ani smítko prachu. Do chodby se vyvalil zápach dezinfekčního prostředku.

Milo si protřel oči a posvítil si baterkou na každý kousek plochy. „Mám vůbec marnit čas naší technické čety?“

„Záleží na tom, jak moc to potřebuješ pro klid duše.“

„Řeknu jim, ať sem nastříkají luminal, možná budeme mít štěstí.“

Vrátili jsme se do kanceláře. Philip hrál nějakou hru na firemním počítači; obrazovka hýřila pestrými barvami a míhali se na ní ninjové, vesmírní vetřelci a ženy, jejich poprsí popírala zákony zemské přitažlivosti.

„Ahoj,“ řekl a pokračoval v usilovné práci s myší.

„Je běžné, že firma uklízí prázdné jednotky?“ zeptal se Milo.

„Jo… Ano.“

„Dezinfekcí?“

„Je to speciální roztok, který nám posílají z centrály,“ řekl Philip. „Zabíjí všechno. Další zákazník pak nemusí mít obavy.“

„Jak ohleduplné,“ řekl Milo.

„To jo.“ Philip, který se právě střetl s démonem mávajícím kopím, jenž se zhmotnil z obrovského nafialovělého mraku, přivřel oči, předklonil se a zabral se do bitvy.

Milo dupl na plyn a cestou na stanici to vypadalo, že se v duchu přenesl na závodiště NASCAR. Hořel nedočkavostí zjistit, zda už má připravené povolení k prohlídce bytu Travise Hucka ve Vanderově domě.

Zastupující okresní prokurátor, se kterým předtím mluvil, nebyl příliš vstřícný, ale Milo měl pár dalších v záloze. „John Nguyen občas vypomůže.“

„Neříká se tomu brouzdání po právnících?“

„Běží o toxický odpad.“

Nechal jsem ho napospas právnímu systému a cestou domů jsem přemýšlel o stoličkách a řezácích.

DeMauře Montoutheové, nejžhavější kandidátce na neznámou číslo tři, bylo jednapadesát a podle zákonů ulice to už byla šlapající fosílie. Deset let stará fotografie, kterou sehnal Moe Reed, ukázala obličej s povislými očními víčky, spoustou vrásek a dlouhou a úzkou čelistí, lemovaný střapatými platinovými vlasy. Život, který vedla, znamenal cestu k duševnímu i tělesnému úpadku, takže vypadala dobře na šedesát.

Zuby ale měla všechny své, zdravé a pěkné.

Dobré geny? Nebo u ní zuby znamenaly poslední zbytky marnivosti a byly výsledkem zvláštní péče?

Vyhledal jsem instituce v okrese L. A., které nabízejí zubní ošetření bez poplatku. Našel jsem jich osm a pustil jsem se do telefonování. S pomocí svého titulu.

Úspěch přinesl čtvrtý telefonát – městská ambulantní klinika provozovaná zubní fakultou při univerzitě.

Stála na Rose Avenue, jižně od Lincolnova bulváru. Kousek pěšky od bytu Seleny Bassové.

A taky kousek autem od Ptačí mokřiny.

Požádal jsem recepční o informaci, kdy byla slečna Montoutheová naposledy na ošetření.

„Máme ji zde zapsanou, ale to je všechno, co vám můžu říct.“

„Kdo je její lékař?“

„Doktorka Martinová. Teď tam má ale pacienta.“

„Kdy bude mít volno?“

„Pracuje celé odpoledne – mám vás zapsat do pořadníku?“

„Není třeba.“

Středisko dentální péče bylo přestavěné z obchodního centra vklíněného mezi cukrárnou a obchodem se značkovým oblečením. Do obou obchodů vcházeli pěkní, pěkně oblečení lidé. Kousek od otevřených dveří kliniky seděli dva bezdomovci, kouřili a smáli se. Světský majetek jednoho z nich ležel ve velké tašce na chodníku. Druhý muž držel v ruce umělé zuby a chechtal se bezzubými čelistmi. „Udělali mi je dobže, pane Lemone!“

Muž s nákupní taškou odpověděl: „Dej mi je zkusit!“

„Dej mi za to plechovku polívky!“

„Jo!“

Výměnná transakce přestala, jako když utne, když mě uviděli přicházet. Cestu mi zablokovaly dvě rozpraskané dlaně, jak se oba najednou dali do žebrání.

„Peníze na snídani, profesůrku?“

„Je odpoledne, pane Lemone. Palačinky pro lid!“

„Prášek pro lid!“

Tleskli si vzájemně dlaní a rozesmáli se chraplavým, vlhkým smíchem.

Dal jsem jim po pětidolarovce. Oba zajásali a uvolnili mi cestu. Když svou scénku zopakovali před ženou v tanečním trikotu, která vyšla z cukrárny a nesla velký kornout naplněný sladkostmi, obešla je se slovy: „Odprejskněte.“

V bleděmodré čekárně kliniky seděla silnější žena s ustrašenýma očima, v náručí držela křičící dítě a vrhala kradmé pohledy na muže s propadlým obličejem, který seděl zkroucený na lavici a napůl spal. Jeho šaty byly špinavé. Spolu s těmi dvěma venku jako by vypadl z filmu Tři amigos. V rohu seděl hubený, asi dvacetiletý mladík s ochablými svaly a čírem vlasů na hlavě. Měl potetované paže, chyběl mu přední zub a z očí mu koukala pomsta.

Recepční byla roztomilá, baculatá a blondatá. Černé tričko bez rukávů jí odhalovalo paže, hladké a opálené. Pamatovala si mé jméno a její úsměv zmizel.

„Doktorka Martinová má ještě práci, pane.“

„Počkám.“

„Může to chvíli trvat.“

„Až si udělá přestávku, řekněte jí prosím, že DeMaura Montoutheová je nejspíš mrtvá.“

„Mrt…“ Ruka jí vystřelila k ústům. „Co jste za doktora?“

Ukázal jsem jí odznak konzultanta losangeleské policie.

Pohnula rty. Vypadala, že je jí špatně. „O můj bože. Počkejte chvilku.“ Vyběhla zadními dveřmi.

Kluk s čírem ospale pronesl: „Každý jednou umře.“

Zubní lékařka Faye M. Martinová byla asi třicetiletá a krásná, měla slonovinovou pleť, srdcovitý obličej olemovaný zářivými rusými vlasy, vlhké tmavé oči a postavu, kterou nedokázal zamaskovat ani beztvarý bílý plášť.

Všiml jsem si ohromující podobnosti s Robin – mohla by být její mladší sestra – a celý nesvůj jsem ucítil pod pasem pnutí.

Podali jsme si ruce a já se snažil o co nejvěcnější přístup. Pomohlo mi její čistě profesionální chování a myšlenka na DeMauru Montoutheovou.

Když mě vedla do prázdné ordinace, zeptala se mě, jaká je náplň práce psychologa, který pracuje pro policii. Podal jsem jí stručné vysvětlení a zdálo se, že jí to stačí.

Místnost voněla syrovým steakem a mátou. Stěny zdobily plakáty popisující péči o dásně a hrozivé fotografie toho, co se stane, když někdo tu péči zanedbá. Kelímky se zubními kartáčky a pastami se dělily o místo s chromovanými zubními párátky a kyretami a lahvemi s vatovými tampony. Stranou ležela jasně červená karta nějakého pacienta.

Faye Martinová se uvelebila na otočné stoličce a položila ruku na kartu. Dala si nohu přes nohu a rozepnula plášť. Pod ním měla černé tričko a černé kalhoty. Krk jí zdobil zlatý řetízek s volnými ametysty. Postavu měla plnější, než byl můj první dojem. Zdálo se, že si svého vzhledu není vůbec vědoma.

Jediné další místo k sezení bylo zubařské křeslo, dosud sklopené po posledním pacientovi. „Aha, promiňte,“ řekla a upravila sklon opěradla. Sedl jsem si.

„Když už jste tady, otevřete ústa a podíváme se vám na zoubek – omlouvám se, je strašné, co se stalo DeMauře, neměla bych si dělat legraci.“

„Není to zrovna důvod k žertování,“ řekl jsem.

„Asi ne…,“ řekla Faye Martinová. „Předpokládám, že šlo o násilnou smrt.“

„Pokud je tělo, které máme, její, pak ano.“

„Tělo.“ Doktorka se opřela. „Ubohá DeMaura. Máte tušení, kdo to mohl udělat?“

„Zatím ne. Ale potvrzení její totožnosti by nám mohlo hodně pomoci.“ Popsal jsem jí zubní nepravidelnosti, které uvedla doktorka Hargroveová.

„To je ona,“ přikývla Faye Martinová. „Do háje.“

„Nepotřebujete se podívat na rentgenové snímky?“

„Než budu přísahat, určitě se podívám, ale je to ona. Taková kombinace anomálií je vzácná. S DeMaurou jsme si z toho dělaly legraci. Mléčné zuby. Říkala ‚Asi jsem nikdy nedospěla, doktorko.‘“

Zvedla kartu, zalistovala v ní a zase ji odložila. „Měla pěkný úsměv. Ale zbytek těla byl… jaký byste čekali, vzhledem k jejímu životnímu stylu. Ale měla zdravé zuby.“

Prstem s nenalakovaným nehtem si začala pohrávat s knoflíkem bílého pláště. „Byla milá, doktore Delaware. Téměř vždy veselá. Když uvážím její situaci, připadá mi to dost pozoruhodné.“

„Vypadá to, že jste ji znala docela dobře.“

„Stejně jako kohokoli jiného odtud,“ řekla. „Kromě dětí léčíme většinou nahodilé případy. Ale DeMaura chodila na prohlídky celkem pravidelně.“

Znovu se podívala do karty. „Chodila sem tři roky. Prvního půl roku navštěvovala doktora Chana. Ten odešel do důchodu a já jsem ji převzala.“

„Mají tihle pacienti stálé lékaře?“

„Když to pracovní vytížení dovolí, snažíme se to tu provozovat podobně jako soukromou praxi. U DeMaury to bylo snadné, protože potřebovala jen čištění – a hned na začátku jednu výměnu plomby.“

„Proč potřebovala pravidelnou péči jen kvůli čištění?“

„Dělal se jí na zubech plak, ale nebylo to nic hrozného.“ Pohrávala si s kartou. „Doktor Chan ji prohlížel po půl roce, ale já jsem ji zvala každé tři měsíce. Abych ji měla pod kontrolou, nejen kvůli zubům, ale kvůli celkovému zdraví. Měla jsem pocit, že jediný způsob, jak jí zajistit pravidelnou lékařskou péči, bude, když jí dám doporučení.“

„Věřila vám.“

„Udělala jsem si na ni čas a poslouchala jsem ji. Pravda je, že jsem si s ní povídala ráda. Uměla být zábavná. Bohužel sem přestala chodit…,“ obrátila stránku, „…před patnácti měsíci. Kdy umřela?“

„Přibližně v té době.“

„Měla jsem vědět, že se něco stalo, byla vždycky spolehlivá. Ale telefonní číslo, které zanechala, bylo neaktivní a neměla jsem, jak ji kontaktovat.“

„Udivuje mě, že o svoje zuby tolik pečovala.“

„Měla superdlouhé kořeny, spoustu místa na případné vady,“ řekla Faye Martinové. „Řekl jí to před léty jiný zubař a ona na to byla pyšná. A na své jméno taky. Montoutheová. Je to karma, doktorko. Já jsem Královna Chomper, podle toho kresleného dinosaurka. Jinak se neměla čím příliš chlubit, pokud jde o zdraví.“

„Jaké fyzické potíže měla?“

„Na co si vzpomenete,“ řekla Faye Martinová. „Artritidu, bursitidu, akutní záchvaty pankreatitidy, játra, alespoň jednu epizodu hepatitidy A, o které vím, obvyklé sexuálně přenosné nemoci. Nebyla HIV pozitivní, přinejmenším to popírala. Ale to už teď nemá význam.“

„Kam jste ji s těmi potížemi poslala?“

„Na bezplatnou kliniku v Marině. Jednou jsem tam i volala, abych zjistila, zda tam chodí. Dověděla jsem se, že si přišla jen pro recepty, ale na kontrolu už nedorazila.“

„Nikomu tam nevěřila,“ řekl jsem.

Její hnědé oči, lemované dlouhými řasami, se na mě upřeně zahleděly. Zrůžověly jí tváře. „Zdá se, že jsem provozovala vaši profesi, aniž bych na to měla licenci.“

„To je dobře. Jste první, koho jsme našli, kdo toho o DeMauře tolik ví. Nebyli jsme schopni objevit žádné příbuzné ani přátele.“

„To proto, že žádné přátele neměla. Aspoň to tvrdila. Řekla mi, že nemá ráda lidi, že je nejraději sama. Nazvala se osamělou zkaženou holkou. Rodina se jí zřekla, ještě když žila v Kanadě.“

„Kde v Kanadě?“

„V Albertě.“

Rozesmál jsem se. „Bylo nám řečeno, že je z Alabamy.“

„A jako A,“ usmála se Faye Martinová.

„Proč se jí zřekli?“

„Byli to prý farmáři, náboženští fundamentalisté. DeMaura to nerozváděla. Přišla si nechat vyčistit zuby, chtěla si povídat a já jsem poslouchala. To se tady stává víc, než myslíte.“ Odhrnula si vlasy z obličeje. „Na fakultě jsme se nijak zvlášť psychologií nezabývali, ale nějaký kurz by mi prospěl.“

„Je v té kartě ještě něco, co by nám mohlo pomoci ji lépe poznat?“

„Oficiální záznam je jen o zubech a dásních, všechno ostatní, co mi DeMaura řekla, se týkalo Vegas. Ale udělám vám kopii. Jestli váš soudní odontolog bude mít čas, může udělat oficiální porovnání. Pokud ne, pošlete mně, co máte, a udělám to já.“

„Děkuji za ochotu. Co se týkalo Vegas?“

„To, co dělala pro svou obživu. Chtěla, abych od počátku věděla, že je ‚zkažená‘. Poskytovala lásku za peníze – i když to neřekla přesně takhle. Nechci tím ale říct, že to byla velká část našich rozhovorů. Většinou jsme jen tak klábosily. Přišla, chovala se tak trochu potřeštěně, začala se smát nějakému vtipu, který zaslechla na ulici, pokusila se mi ho vyprávět, úplně ho popletla a obě jsme vybuchly smíchy. Na chvíli jsem zapomněla, co – kdo – je, a bylo to, jako bych si povídala s kámoškou, nezávazné tlachání. Ale její poslední návštěva, před patnácti měsíci, byla jiná. Za prvé, vypadala lépe. Měla hezký make-up, ne tu šílenou masku, kterou si vytvářela do práce. Taky měla decentní oblečení a čisté učesané vlasy. Nic nedokázalo vymazat roky nelehkého života, ale ten den jsem zachytila záblesk toho, jak by mohla vypadat, kdyby se její život ubíral jiným směrem.“

„Jediný její snímek, který jsem viděl, byla policejní fotografie,“ řekl jsem.

Faye Martinová se zamračila. „Vyznám se ve stavbě obličeje a ten DeMauřin měl dobré proporce a byl symetrický. Měla fyziognomické předpoklady ke kráse, doktore Delaware. Ten den pronikly na povrch. Pochválila jsem ji, jak pěkně vypadá, a zeptala jsem se, jestli má něco zvláštního v plánu. Tvrdila, že má schůzku s přítelem. To mě překvapilo, nikdy totiž nemluvila o jiných mužích než o zákaznících.“

„Říkáte, že tvrdila. Měla jste pochybnosti?“

„I když měla krásné zuby a byla nastrojená, k okouzlující ženě měla daleko. A muž, kterého mi popsala, byl mladší a hezký.“

„O kolik byl mladší?“

„To mi neřekla, ale nazývala ho chlapcem. Úžasný chlapec, mohla bych být jeho máma, ale on má rád zralé ženy. Upřímně řečeno, myslela jsem si, že si vymýšlí. Nebo aspoň přehání. Když jsem skončila s jejími zuby a laborantka odešla, začala mluvit o sexuální stránce jejich vztahu a poprvé jsem viděla náznak… řekla bych, že určitého vzrušení. Jako by ještě pořád měla cit. Takže možná, že tenhle chlapec – pokud existoval – ji změnil. Ačkoli mě taky napadlo, že se DeMaura třeba stala obětí nějakého krutého žertu. A pracovní vztah si vyložila jako osobní.“

„Zamilovala se do zákazníka,“ řekl jsem.

„To, co mi řekla pak, z něj udělalo špatný typ zákazníka. Říkala, že jí rád ubližuje. A že se jí to líbí.“

„Jak ubližuje?“

„Neptala jsem se. Chlípné detaily mě nezajímaly, právě naopak – abych řekla pravdu, odpuzovaly mě. Varovala jsem ji, ať je opatrná, ale ona řekla, že jen hrají hry.“

„Použila přesně to slovo?“

„Ano, hry. Pak si dala ruce kolem krku, vyplázla jazyk a zatřepala hlavou. Jako kdyby ji někdo škrtil.“

Zúžila oči. „Takhle zemřela?“

„Našel se důkaz o škrcení, ale jediné, co z ní zbylo, jsou kosti.“

„Můj bože,“ zašeptala. „To nebyla jen její fantazie, ono se to opravdu stalo.“

„Co vám ještě řekla o svém příteli?“

„Počkejte, zkusím si vzpomenout.“ Začala si prstem masírovat hladké místo mezi obočím. „Řekla…, omlouvám se, ale teď si na detaily opravdu nevzpomenu…, povídala, že ho ráda hladí po hlavě, že je její zlatíčko. To byla jedna z jejich her, které hráli – ona ho hladila po hlavě a on dělal, co chtěl. To byla její slova: dělá, co chce, cokoli chce. Řekla mi, že miluje jeho hlavu, to, jak je hladká. Jako dětská prdelka/ Z toho jsem usoudila, že je holohlavý.“ Zamračila se. „Dala jsem jí nový kartáček, párátko a zubní pastu.“

Vyskočila, jako by ji píchla vosa. „Zkopíruji vám tu zprávu.“

„Moc jste nám pomohla,“ řekl jsem. „Nemáte si co vyčítat.“

Otočila se a usmála. „Aspoň někdo měl kurz psychologie.“

21

Zástupce okresního návladního John Nguyen pohladil baseballový míček. Původní míček losangeleských Dodgers, ozdobený spoustou podpisů. Další tři míčky v plastových krabičkách se dělily o místo na polici s právnickými knihami a pořadači. Nguyen už postoupil tak vysoko, že dostal rohovou kancelář v sedmnáctém patře v Centru trestního soudnictví Clary Shortridgové Foltzové. Foltzová byla první právnička na Západním pobřeží. Napadlo mě, co by si asi pomyslela o bezduché dvacetipatrové lednici, která nese její jméno.

Okna nabízela výhled na střechy centra a studený chrom parkovišť. Nguyenova kancelář byla miniaturní. Milo, Moe Reed a já jsme ji takřka zaplnili; na taneček už by místo rozhodně nezbylo.

„To je všechno?“ řekl Nguyen a prsty masíroval pevně stažený šev. „Možná oběť má možného zákazníka, ale může to být taky její údajný holohlavý přítel?“

Reed se ozval: „Je tady taky Velká Laura Chenowethová, která utekla před skinheadem s vražednými sklony, a Selena Bassová, která nastoupila do auta s nějakým plešatým mužem.“

„Obě historky máte z třetí ruky a dotyční si vzpomínají jen matně, takže jde o nejisté svědectví z doslechu. Copak nesledujete popovou kulturu? Holá hlava je teď v módě.“ Nguyen se dotkl svých hustých černých, nakrátko ostříhaných vlasů. „Je mi líto, ale na základě tohohle vám nikdo papír nevydá.“

„Ale, Johne, je toho přece víc. Travis Huck před námi zcela jasně utíká.“

„To, že nebyl zrovna doma, když jste za ním přišli, je známkou útěku? Krom toho měl na hlavě čepici a nemůžete si být jistí, že je holohlavý.“

„To, co jsme viděli pod čepicí, byla bezpochyby holá kůže.“

„Co když si holí hlavu po stranách hlavy a pod čepicí ukrývá ježka? Jako ten šílenec v tom filmu od Davida Lynche…, určitě víte, o kom mluvím.“

Ticho.

„Mazací hlava. Co když mu sundáte klobouk a vyskočí na vás změť afro copánků? Spoléháte se na pochybný popis, který nemá větší cenu než bleší plivnutí. Ale brzdit vás nebudu, to už musíte posoudit sami. Nemůžu se ale za vás přimluvit, vaše důkazy jsou příliš chudokrevné.“

Sklopil oči k nejnovější fotce Travise Hucka, vytažené z registru motorových vozidel. „Tady má vlasů ažaž. Řekněme ale, že si je oholil. Museli byste dokázat, že to udělal v době, kdy viděli toho chlápka se Selenou. Ne, ještě dřív – s Montoutheovou. Což bylo před kolika, dvěma lety?“

„Před patnácti měsíci,“ řekl Milo.

Nguyen si začal opět pohrávat s baseballovým míčkem. „Věřím, že vaše instinkty jsou správné, ale to, co máte v rukou, je chatrné. Pojdme zajít dál a řekněme, že toho vyštracháte dost, aby se z pana Hucka stal reálný podezřelý. Pořád máme problém se vstupem do domu. Ten dům mu nepatří, patří jeho zaměstnavateli. A ten podezřelý není.“

„Zatím ne,“ řekl Reed.

Nguyen točil míčkem mezi prsty. „Nechcete mi náhodou říct ještě něco? Abych si udělal úplný obrázek.“

Milo mu vylíčil večírky, které Selena Bassová popisovala svému bratrovi, a to, jak byla následně přijata na místo učitelky klavíru. A připomněl skutečnost, že Vanderova rodina zmizela z města.

„No dobře, od zkažené holky povýšila k Bachovi,“ řekl Nguyen. „A co?“

„Nebo byl Bach jen zástěrka pro to, co se v domě v pravidelných intervalech dělo.“

„Výstřední boháči,“ řekl Nguyen. „Páni, to je mi ale v Hollywoodu novinka. Stejná otázka, pánové: Kdo říká, že ty swinger parties jsou něco víc než neškodná zábava dospělých? Nic je nespojuje se sadomasochistickými hrátkami, do kterých se údajně dostaly dvě z těch vašich prostitutek. Abych byl upřímný, ta vaše další prostitutka – Chenowethová – mi nepřipadá jako bezmocná žena, která by se někým nechala svázat. Spíš přesně naopak.“

„A co ten bičík v Selenině…“

„Možná má ráda koně. Jako spousta dívek.“ Nguyen se otočil i s židlí a položil míček na plastový stojánek a s láskyplnou péčí ho přiklopil krabičkou. „Asi vám připadám jako neochotný rejpal, ale od protistrany bychom to slízli hůř, takže bude lepší postupovat opatrně.“

„To znamená?“

„Opatřit si lepší důkazy.“

Něco mě napadlo. „Pokud nám Vanderovi povolí domovní prohlídku, bude se to vztahovat i na Huckův byt?“

Nguyen se opřel. „Zajímavá otázka… To může záležet na typu dohody Hucka s Vanderovými. Je místo, které obývá, vyhrazenou součástí jeho platu? Pokud ano, jednalo by se o bydliště zajištěné právní dohodou, což se neliší od jakéhokoli jiného pronajatého nebo nájemního prostoru. V tom případě může dát svolení pouze jeho obyvatel.“

„Pokud tam dotyčný obyvatel dosud bydlí.“

Nguyen se usmál. „Mohl byste být právník, doktore. Ano, pokud je byt opuštěný a Vanderovi dají svolení k jeho prohlídce, můžete dovnitř. A jestliže neexistuje formální dohoda vztahující se k jeho práci a on se tam pouze nastěhoval, dalo by se to brát, že je tam hostem. Jak dlouho tam je?“

„Tri roky,“ řekl Reed.

„Ne, tak to v žádném případě nemůže být brán jako host. Je třeba si dát pozor ještě na další věc: i když vám někdo udělí povolení k prohlídce, nevztahuje se to na Huckovy osobní věci, s výjimkou případu, že je prokazatelně opustil. A nemůžete jednat bez rozmyslu; ty věci musí být prokazatelně odložené. Tohle je přesně ten druh soukromých záležitostí, do kterých pak soud s radostí šťárá… Ačkoli vnější povrch nábytku, který už předtím vlastnili Vanderovi, by mohl… Z nábytku můžete vzít stěry.“

Poškrábal se na hlavě. „Abych řekl pravdu, nevím, co dělat, dokud o tom nebudu víc vědět. Tohle není zrovna běžný případ.“ Usmál se. „Možná vytvoříte soudní precedens, ale přijdete o svého lumpa.“

Milo řekl: „Jestli dostaneme od Vanderových povolení a uvnitř uvidíme na první pohled něco divného…“

Nguyen si zakryl uši.

„Co je?“ nechápal Milo.

„Tohle by mohlo fungovat u nějakého barového rváče s vymláceným mozkem. Na první pohled, no jasně. Huck vám nezvedá telefony, takže je zcela evidentně proti spolupráci. Kdo uvěří tomu, že by po sobě nechal nějaké důkazy?“

„Hloupí zločinci,“ nadhodil Moe Reed. „Bez nich by byla policejní práce veselá asi jako srdeční infarkt.“

Milo po něm střelil ostrým pohledem, který přešel v pobavení. Otočil se ke Nguyenovi. „Detektiv Reed má pravdu, Johne. Co když si Huck myslí, že na něj dovnitř nemůžeme, a stouplo mu to do hlavy? Jestliže se nějak dostaneme dovnitř a využijeme momentu překvapení, není co řešit.“

„Jestli tam vůbec je, Milo. Během dvou dnů jste ho nikdo neviděli přicházet ani odcházet a lexus je pryč. Jste detektivové. Nemyslíte, že vzal do zaječích?“

„Kandiduješ na předsedu klubu pesimistů, Johne?“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Nguyen, „ale je to banda frivolních panáků.“

„Nemůže mít přece obojí,“ řekl Reed. „Jestli vzal do zaječích a nemíní se vrátit, pak by věci, které tu po sobě nechal, měly být brány jako opuštěné, nebo ne?“

Nguyen si ho upřeně prohlížel. „Losangeleská policie se propracovává k sofistikovanosti. Jo, pokud se jasně prokáže, že odjel natrvalo, máte to v suchu. Ale věřte mi, tohle je napadnutelné; budou tvrdit, že odjel na dovolenou a očekával ochranu soukromí.“

„Vzal si volno, aby měl od nás pokoj?“ řekl Reed. „To naznačuje, že se cítí vinen.“

„Vzal si volno z práce, protože se nudil, anebo kvůli čemukoli, před čím potřeboval utéct, detektive Reede. Problém je v tom, že Otcové zakladatelé si přáli, aby si lidé mohli odjet užívat krásy Yosemitského parku, aniž by po návratu domů našli dům převrácený vzhůru nohama policií. A u tohohle konkrétního podezřelého může být útěk vykládán jako něco jiného než vina. Když byl malý, byl nespravedlivě odsouzen. Neexistuje lepší ospravedlnění, proč se vyhýbat policii.“

Reed zklamaně ohrnul rty. Přejel si prstem pod límcem.

„Poslouchejte,“ řekl Nguyen, „získejte povolení od Vanderových a situace se změní. Ale musí být písemné. Dosáhnete alespoň toho, že budete moci jít dovnitř, nasát atmosféru, promluvit si s personálem – pokojskou, zahradníkem, kýmkoli, a zjistit, jestli neví na Hucka něco inkriminujícího.“

„Zatím jsme žádný personál kromě Hucka neviděli,“ řekl Milo.

„Ale ten dům je obrovský, někdo tam přece musí být,“ namítl Reed.

Nguyen vstal. „Rád jsem vás viděl, pánové. Mám jednání.“

Cestou na parkoviště zazvonil Reedovi telefon.

„Liz Wilkinsonová,“ řekl, když skončil. Začervenal se. „Doktorka Wilkinsonová. Chce s námi mluvit o těch nalezených kostech.“

„Do márnice to je deset minut,“ řekl Milo. „Tak upaluj.“

„Ona je teď zpátky v mokřině, prohlíží letecké snímky, které dnes pořídila helikoptéra.“

Pořízení snímků zařídil Moe Reed.

„Je na nich něco vidět?“ zeptal se Milo.

Reed zavrtěl hlavou. Pospíchal ke svému fordu, nasedl a rychle odjel.

My jsme pokračovali k Milovu neoznačenému policejnímu vozu. „Nevadilo by ti, kdybys řídil, Alexi? Musím vyřídit pár telefonátů.“

„Není to proti pravidlům?“

„Jo, to je. Potřebuji nějaké rozveselení.“

Sedl jsem za volant a řídil to velké těžkopádné auto směrem na západ, zatímco Milo zavolal do velké právnické firmy v Beverly Hills, která se starala o právní zájmy Simona Vandera. První právní zástupce, na kterého narazil, byla advokátka jménem Sarah Lichterová, ale když Milo chvíli zpovídal její sekretářku, vyšlo najevo, že slečna Lichterová „zastupovala pana Vandera v obchodních záležitostech před několika lety“, ale hlavním právním zástupcem pana Vandera „ve většině obchodních záležitostí“ je pan Alston B. Weir.

Weirova sekretářka byla přátelská, ale ani ona moc nepomohla a odkázala Mila na Weirova asistenta, který ho přepnul na odložený hovor. Milo přepnul telefon na reproduktor, zívl, protáhl se a dal se do pozorování dění na ulicích centra.

Policejní auto už nutně potřebovalo seřídit geometrii a já jsem zápasil s volantem, abych udržel řízení v rovině. Můj obdiv k Milově pracovní výkonnosti zase o stupínek vzrostl.

Naše mlčení přerušil veselý hlas s protáhlým přízvukem. „Buddy Weir. Jak mohu pomoci naší policii?“

Milo ho stručně poinformoval.

„Travis? To je trochu šokující,“ řekl Weir.

„Znáte ho?“

„Setkali jsme se. Chci tím říct, že by bylo šokující, kdyby člověk, kterého si Simon a Nadine najali… Pevně věřím, že tohle není ten případ. Pokud jde o vstup do domu… Předpokládám, že za daných okolností by Simon ani Nadine nic nenamítali proti vaší návštěvě – v patřičném doprovodu. Opravdu si myslíte, že je to nutné?“

„Opravdu.“

„Panebože,“ řekl Weir. „Jestli máte pravdu a Travis je opravdu zapletený do nějakého zločinu – což by bylo vskutku šokující –, předpokládám, že Simon a Nadine ocení vaši pomoc.“

„Naše práce je pomáhat lidem.“

„Děkuji, detektive. Počkejte, zjistím, jestli se mi podaří spojit se Si…, s panem Vanderem.“

„Simone nám řekla, že její otec je v Hongkongu.“

„Opravdu? To nám pomůže… Ještě jednu věc, detektive. Trestní právo není zrovna má specializace, ale nejsem si jistý, jestli vás Šimonovo nebo Nadinino povolení pojistí proti možným budoucím potížím.“

„Jakým potížím?“

„Taktice obhajoby,“ řekl Weir. „Pokud to dojde tak daleko.“

„Co tím myslíte?“

„Jak už jsem řekl, není to přesně má parketa, ale z fleku můžu uvést některé potíže související s majetkem a nájemními vztahy. Jestliže má Travis dohodu o bydlení formou nájmu nebo pronájmu, ať už přímo nebo jako přídavek k platu…“

Rozmluvil se a opakoval Nguyenovu řeč takřka slovo od slova. Milo zůstal potichu, jen zvedl ruku a klapal prsty jako kačena zobákem.

Když Weir skončil, řekl: „Budeme si to pamatovat.“

Weir pokračoval: „Vraťme se k tomu nejdůležitějšímu. Nejprve musíme sehnat Simona a Nadine v Hongkongu.“

„Nadine je u rodiny na Tchaj-wanu.“

„Aha,“ řekl Weir. „Výborně, to nám pomůže. Jestli se mně podaří někoho sehnat – optimističtěji řečeno, až je seženu –, požádám je, ať mi odfaxují omezenou plnou moc. Tak vás můžu dostat dovnitř.“

„Děkujeme vám, pane Weire. Vztáhněte to prosím také na ten dům na pláži.“

„Dům na pláži,“ uvažoval Weir. „Nevidím důvod, proč by to nešlo.“

„Mám ještě jednu otázku,“ řekl Milo. „Kdo ještě v domě pracuje kromě Travise Hucka?“

„Tím si opravdu nejsem jistý,“ řekl Weir.

„Pokojské, hospodyně, někdo takový?“

„Když jsem tam byl, viděl jsem jen zahradníky, ale žádný stálý personál.“

„V takovém velkém sídle?“ podivil se Milo. „Kdo tam uklízí?“

„Travis dělá správce, možná to zařizuje on – nějakou úklidovou službu, vždy podle potřeby. Opravdu nevím, poručíku. Neplatíme účty, stará se o ně jedna soukromá banka v Seattlu…, tady je to, Global Investment.“

Přečetl číslo. „A kruci.“

„Co je, pane Weire?“

Buddy Weir řekl: „Jestliže Travis opravdu rozhoduje o tom, kdy se bude dům uklízet, měl tak možnost zahladit stopy, že ano?“

„Proto se tam chceme dostat co nejdříve.“

„Samozřejmě… Poručíku, povězte mi, jaký je to stupeň vážnosti situace na stupnici od jedné do deseti?“

„Jde o vraždu, pane Weire, ale nemůžu vám s určitostí říct, že je pan Huck pachatel.“

„Ale podezříváte ho.“

„Zajímáme se o něj.“

„To je báječné,“ řekl Weir. „Prostě báječné. Vidím, že se opravdu musím spojit se Simonem.“

22

Zamířil jsem západně po bulváru Beverly. Milo zatelefonoval do sídla banky Global Investment v Seattlu.

Přes několik podúředníků a jednoho soukromého bankéře se mu podařilo zjistit, že ve Vanderově domě uklízí firma s názvem Happy Hands se sídlem v Palisades. Jezdí k Vanderům podle potřeby.

„Kdo rozhoduje o tom, kdy je třeba uklízet?“ zeptal se Milo.

„Jak to mám vědět?“ odsekl bankéř.

Cvok.

Milo chvíli hleděl na hluchý telefon a pak ho strčil do kapsy. „Takže to má na starosti Huck. Můj vnitřní pocit mně napovídá, že utekl. Ale jak už jsem říkal, vyjít na veřejnost je vždycky dvojsečná zbraň. Když vezmeme v úvahu, že Huck byl pod dohledem od chvíle, kdy vyšel z polepšovny, až do doby před třemi lety, je jasné, že když se bude cítit v úzkých, zakope se ještě hlouběji.“

„Život v podsvětí může být i výchovný,“ podotkl jsem.

„Co tím chceš říct?“

„Možná není vinen tím, za co ho do polepšovny poslali, ale ta zkušenost i vše, co následovalo, mohly vést ke špatným návykům.“

„Škrcení a mrzačení pro radost i pro peníze… Jak se takový člověk dostal k Vanderovým?“

„Dobrosrdeční boháči s pečovatelskými sklony?“

„Dobrotiví, ochranitelští bohatí lidé?“

„I to se stává.“

„Myslíš?“

„A ty ne?“

„Ale jo, určitě nějací takoví jsou, ale musím se zamyslet, jestli ten druh ega, kterého je zapotřebí k hromadění všeho toho bohatství, nevylučuje laskavost.“

„Špičkový detektiv Vladimír Iljič Lenin.“

„Moc do rukou lidu.“ Zahrozil zaťatou pěstí. Musel ohnout ruku, aby nepraštil do stropu karoserie. „Jed do Moghulu. Všechen ten neúspěch mně hrozně zvyšuje chuť k jídlu.“

„Totéž tvrdíš o úspěchu.“

„Aspoň neměním názor.“

Nechali jsme auto na parkovišti personálu a došli po svých do restaurace. Místnost byla plná hostů; dva dlouhé stoly zabírali úředníci – kolegové z nějaké firmy – a u jednoho rohového stolu seděli Moe Reed a Liz Wilkinsonová.

Seděli k sobě blíž, než by se slušelo na obchodní jednání. Servírovací misky před nimi stály nedotčené. Reed měl stále na sobě sako, ale sundal si kravatu a rozepnul límeček košile. Rozpuštěné vlasy Liz Wilkinsonové tvořily záplavu lesklých prstýnků. Jasně modré šaty jí krásně ladily s odstínem pleti.

Reed se usmál, Liz se rozesmála. Dotkli se lokty. Pak se rozesmáli oba.

Spatřili nás téměř současně a trhli sebou jako děti přistižené při hře na doktory.

Reed se vymrštil do stoje. „Poručíku, doktore, doktorka Wilkinsonová má zajímavé informace ohledně těch prstních kostí. Konečně něco máme, že?“

Drmolil, že mu skoro nebylo rozumět. Liz Wilkinsonová k němu udiveně vzhlédla.

Milo se zadíval na talíř s jehněčím. „Konvertoval jste díky mně ke kari, detektive Reede?“

„Liz – doktorka Wilkinsonová ho má ráda.“

Liz Wilkinsonová řekla: „Náhodou patří mezi má oblíbená jídla, takže když ho Moses navrhl, brala jsem to jako skvělý nápad. Tuhle restauraci si přidám na svůj seznam oblíbených míst.“

„Sedněte si k nám,“ řekl Reed hlasitěji, než bylo třeba.

Ze zákulisí restaurace vyšla brýlatá žena. Tentokrát mělo její sárí krvavě rudou barvu. Když spatřila Mila, celá se rozzářila. Pospíchala zpátky do kuchyně.

„Vypadala hodně potěšeně,“ řekla Liz Wilkinsonová.

„Je dobrý zákazník,“ vysvětlil Reed. „Tady pan poručík.“

Za chvíli se na stole ocitl tác s langustou a bohatou oblohou.

„Páni,“ řekla Liz s obdivem. „Tady je někdo VIP host. Děkujeme, že se vás můžeme držet za šos, poručíku.“

„Raději mi říkejte Milo, doktorko. Tak co pro nás máte?“

„Sestavili jsme články prstů, které byly v krabici, a dostali jsme tři kompletní sestavy. S přihlédnutím k velikostem levých rukou všech tří pohřbených obětí bylo porovnání celkem jednoduché. Prsty Laury Chenowethové byly znatelně větší než prsty dalších dvou žen. A číslo tři – slečna Montoutheová

– vykázala jasné známky artritidy. Další zjištění je, že kosti byly vystaveny působení kyseliny. Konkrétně kyseliny sírové, zředěné natolik, aby odstranila měkké tkáně, ale nijak závažně neporušila kost. Hned od začátku jsem měla podezření, že kosti byly nějak upraveny. Povrch je mnohem hladší, než byste očekávali po působení času, vody a rozkladu, jakoby vyleštěný. Provedla jsem seškrab a našla jsem stopy kyseliny sírové ve vnější vrstvě u všech tří obětí.“

„Jestli si dal práci s jejich leštěním, bral je jako osobní trofej,“ řekl Reed.

„Nasvědčuje tomu i jejich uložení do pěkně zdobené krabice,“ řekl jsem. „Otázkou zůstává, proč si dal s kostmi takovou práci a pak nechal tu schránku na místě, kde musela být objevena. Napadá mě, že nejprve to možná byly suvenýry, ale pak se změnily v něco jiného – ve výsměch.“

„Koukněte, co jsem udělal,“ řekl Milo.

„Odpovídá to i hrám, které Hernandez našel ve skladovací jednotce.“

„Hraje si s námi.“

„Jaké hry?“ zeptala se Liz Wilkinsonová.

„Stolní hry, monopoly a tak,“ řekl Reed.

„Peníze a základní existence,“ řekla. „To je dost primitivní.“

„Peníze, existence a ukončení existence někoho jiného,“ poopravil ji Reed. O kousek se k ní přisunul. Zjevně jí to nevadilo.

„Selenina vražda tomu dává rys exhibicionismu,“ řekl jsem. „Do té doby si vrah vybíral oběti, které považoval za odvržené, a pohřbil je na místě, kde mohly zůstat nekonečně dlouho. Seleninu vraždu někdo oznámil telefonem, její tělo bylo zanecháno volně na zemi, dokonce s doklady v peněžence. Chtěl, abychom věděli, o koho jde a co jí udělal.“

Reed pokračoval: „A když už tam ležela, doufal, že prohledáme mokřinu a najdeme ostatní.“

„Pokud byste to neudělali, nechal by další nápovědy.“

Milo uvažoval. „Přestane platit za uskladnění a ví, že jednotka bude otevřena přibližně v době, kdy oddělá Selenu. Bere to celé jako představení.“

Liz Wilkinsonová se zašklebila. „Ošetření prstů kyselinou znamená, že si ta těla nechal. Možná si s nimi hrál.“

„Nedělá se ti z toho zle?“ zeptal se Reed.

„Ani ne. Jen nejsem zvyklá to vidět z téhle strany.“ Zvedla ruku, aby si odhrnula z čela pramen vlasů, a přitom lehce zavadila Reedovi o manžetu. „Lidé se mě pořád ptají, jestli mi z té práce s ostatky nebývá špatně. Když jim řeknu, že to dělám ráda, dívají se na mě jako na blázna. Dokud pracuji s tkáněmi a kostmi, můžu zavírat oči před skutečností. Jakmile ale začnu za tím, co leží přede mnou na stole, vidět lidskou bytost…“ Odstrčila talíř. „Asi bych se už měla vrátit. Jestli chceš, Mosesi, o tom dalším si můžeme popovídat jindy.“

„Vyprovodím tě.“

Když se vrátil do restaurace, Milo se ho zeptal: „O čem dalším?“

„Prosím?“

„O čem dalším si chceš s tou skvělou doktorkou povídat?“

Reed zrudl. „Aha. Dává dohromady seznam doporučených knih pro soudní lékařství. Říkal jsem si, že to je něco, co bych měl znát.“

„Síla vzdělání – budeš jíst to jehněčí?“

„Je celé vaše, poručíku. Asi bych měl taky jít.“

„Proč?“

„Uvažoval jsem, že zajedu k Vanderovu domu, možná se mi podaří chytit Hucka při příchodu nebo odchodu.“

Milo zavrtěl hlavou. „Zajdu za Jeho Eminencí a požádám o pár policistů, kteří by v civilu hlídali na směny. Pro tebe mám něco většího a lepšího.“

„A to?“

„Hledat na celonárodní úrovni nevyřešené případy, ve kterých figurují chybějící končetiny a části těl ošetřené chemikáliemi. Začni rukama, ale neomez se jen na ně.“

„Nohy, paže, cokoli,“ řekl Reed.

„Hlavy, ramena, kolena, palce. Je mi to jedno, důležité je, jestli byly odříznuty.“

„Myslíte si, že změnil metodu?“

„Jak mi rád připomíná tady doktor Delaware, vzorce patří do matematiky.“ Obrátil se ke mně. „Jestli si těla nějakou dobu nechal na hraní, Vanderovo sídlo nebude pravděpodobně místem činu. Ať už je správce nebo ne, zřízení Frankensteinovy laboratoře v domě by bylo příliš riskantní.“

„Ne v případě, že jsou do těch úchylností zapleteni i Vanderovi,“ řekl Reed.

„I v tom případě, Mosesi. Mají v tom domě dítě. Výstřední večírky, až kluk odejde do postele, jsou jedna věc – a pochybuji i o nich, protože nemáme jediný důkaz o tom, že by tihle lidé byli nějak podivínští. Ale porcování těl v domě, kde bydlí dítě, je už přespříliš.“

„To znamená, že Huck má nějaké jiné místo.“

„Možná proto jsme ho teď neviděli – ukrývá se na místě, kde vraždí. Zkus kontaktovat daňového odhadce a zjisti, zda neplatí daň z nemovitosti nebo něco takového. Pronájem by mohl být problém, ten nebudeme schopni najít, pokud se vším nevyjdeme na veřejnost, a na to ještě nejsem připravený.“

„Když jsme byli v tom skladišti, zažertoval jsi o lidech, kteří tam bydlí, a ten úředníček to popřel,“ připomněl jsem. „Ale vím docela jistě, že se to stává.“

Milo uvažoval. „To stojí za prověření, I přímo na místě. Tomu úředníčkovi jsme vůbec neukázali Huckovu fotografii. Už jsem ti toho navršil na talíř dost, Mosesi?“

„Zdaleka ne,“ řekl Reed. „Klidně ještě přidejte.“

„Víc už nedostaneš. Opravdu si nedáš žádný oběd?“

„Ne, děkuji, dovolte mi odejít, pane.“

Když Milo dojedl Reedovo i Lizino jídlo, pustil se do langusty a vše završil dvěma miskami rýžového pudingu. Vrátil se do své kanceláře a já jsem jel domů. Zkusil jsem znovu vyhledat výrazy Travis Huck, Edward/Eddie/Eddy/Ed Huckstadter. Zase nic.

Když jsem zadal klíčová slova Simon Vander, objevily se informace o řetězci prodejen ovoce a zeleniny s obratem v osmimístných číslech a několik zmínek o Vanderovi a jeho ženě v charitativních výborech: v uměleckém muzeu, zoo, Huntingtonově knihovně. Jednoduchá, elegantní forma filantropie.

Jestli měli Simon nebo Nadine Vanderovi nějakou temnou stránku, v kybernetickém prostoru se jim to dařilo skrývat.

O půl páté jsem se odhlásil a šel se s Robin domluvit na večeři. Oba jsme měli největší chuť na těstoviny. Robin pokračovala v práci a já jsem vyběhl do obchodu, který stojí nahoře na Glenu. Cestou jsem zavolal telefonní službě.

Měl jsem vzkaz od Almy Reynoldsové.

Operátorka řekla: „Povídala, že prý jestli si nepamatujete její jméno, je milenkou Sila Duboff a.“

„Pamatuji si ji.“

„Je zajímavé označit tak sám sebe, nemyslíte, doktore Delaware? Něčí milenka? I když vy jednáte s různými typy lidí.“

Telefon Almy Reynoldsové zazvonil osmkrát. Chystal jsem se zavěsit, ale zvedla to.

„Poručík Sturgis se mi neozval, tak jsem to nečekala ani od vás,“ řekla na úvod. „Jedu do márnice. Za pár dní mi vydají Silovo tělo. Vždycky mluvil o kremaci, pokud bude provedena ekologickým způsobem. V ideálním případě by nás všechny měli pohřbít do hromady kompostu.“

„Co máte na srdci?“

„Je něco nového v případu?“

„Zatím ne, lituji.“

„Víte, něco mě napadlo. Pořád jsem přemýšlela o tom, co mohlo tu noc hnát Sila do mokřiny. Ne že by potřeboval nějaký podnět, chodil tam pořád. Uklidit odpadky, ujistit se, že je tam všechno v pořádku. Moc mu na tom místě záleželo. Pravda je, že byl určitým způsobem posedlý. Vím proč. Jeho rodiče byli beatnici, kteří se přestěhovali z Ann Arbor do Wisconsinu. Rodina bydlela ve srubu kousek od – hádejte čeho.“

„Sladkovodního jezera a rákosí.“

„Obrovské mokřiny, kterou napájela voda z Velkých jezer. Sil vzpomínal, jak to bylo hezké – idylické, dokud kousek od nich nepostavili papírnu, která všechno znečistila. Ryby lekly, vzduch páchl a Silová rodina se nakonec odstěhovala do Milwaukee. Oba rodiče zemřeli na rakovinu a Sil byl přesvědčen, že za to mohl znečištěný vzduch a otrávená voda. I když byl jeho otec kuřák, který si zapaloval jednu cigaretu od druhé a zemřel na rakovinu plic, a matka měla rakovinu prsu v rodinné anamnéze. Ale zkuste to Silovi vymluvit. Nedal si vymluvit vůbec nic.“

„Je mi jasné, proč pro něj byla Ptačí mokřina tak důležitá,“ řekl jsem.

„Byl posedlý,“ řekla Alma Reynoldsová. „Ta jeho posedlost někdy ničila náš vztah.“

„Jak to?“

„Leželi jsme a odpočívali a on najednou vyskočil, jako když ho píchne, a prohlásil, že musí jet a ujistit se, že je všechno v pořádku. Lezlo mi to na nervy, ale většinou jsem nic neříkala, protože za idealismem vidím psychologii. Ale tu noc byl – tu noc jsem opravdu nechtěla, aby tam šel, a on mě neposlechl. Takže to muselo být něco velkého.“

„Řekl vám, že mu volající slíbil vyřešit ty vraždy.“

„A já jsem mu věřila. Když se objevila ta těla, Sil to bral osobně, jako by dopustil, aby se něco stalo jeho dítěti. Měl taky strach, že ty vraždy budou použity jako argument proti jeho tvrzení, že je mokřina posvátná, a že se tam začne s výstavbou. Vím, že to zní paranoidně, ale Sil nikdy netancoval, jak někdo jiný pískal. Spíš přesně naopak. Svět tancoval valčík, a on se pohyboval ve dvoudobém rytmu.“

„Když trpěl takovou úzkostí, není divu, že skočil po jakémkoli vodítku.“

„Přesně tak. Jsem ráda, že jsem nakonec zastihla vás, a ne poručíka Sturgise.“

„Naznačil nějak Sil, že ví, kdo mu volal?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Přemýšlela jsem o tom, pokoušela jsem si vzpomenout, jestli to nějak nenaznačil, ale neřekl nic. Myslím, že to musel být někdo, koho respektoval.“

„Někdo, kdo podporuje jeho práci. Máte seznam členů skupiny Zachraňte mokřinu?“

„Nikdy jsem nic takového neviděla, ani nevím, jestli vůbec existuje.“

„Kdo má teď na starosti kancelář?“

„Nevím a ani to nechci vědět,“ prohlásila. „Dávám od toho všeho ruce pryč.“

Telefon v kanceláři zachránců mokřiny nikdo nezvedal.

Na seznamu členů správní rady byli ti pokrokoví miliardáři, kteří se pokoušeli na té půdě stavět, dále Silford Duboff a žena jménem Chaparral Stevensová a dva muži: doktor medicíny Tomas Friedkin a Lionel Mergsamer, Ph.D.

Chaparral Stevensová byla návrhářka šperků ze Sierra Madre, dr. Friedkin byl devadesátiletý oční lékař, emeritní člen univerzitní lékařské fakulty. Profesor Mergsamer působil na Stanfordově univerzitě a zabýval se astronomií.

Nevypadali zrovna na zločineckou partu, ale vytiskl jsem si jejich jména.

Vyhledal jsem si benefiční akce na podporu mokřiny. Našel jsem tři koktejlové večírky pořádané ve Westside, ale nebyli u nich uvedeni hosté.

Nechal jsem detaily stranou a začal se zabývat hlavní otázkou: Proč někdo přilákal Silforda Duboffa a pak ho zabil?

Jeho odstranění neodpovídalo motivu sexuálního psychopata hledajícího vzrušení. Jediný důvod mohlo být to, že věděl příliš mnoho – informace, ke kterým přišel náhodně, nebo naopak.

Jsou v bahně mokřiny další kosti? Letecké snímky nic neukázaly, ale země umí spolknout a strávit smrt.

Nebo měla Alma Reynoldsová pravdu a Duboffova touha hrát si na spasitele a vyléčit si tak trauma z dětství ho zavedla až do smrtelné pasti?

Připadalo mi to analyticky rozumné, ale když jsem o tom ještě chvíli přemýšlel, nic dalšího mě nenapadlo. Tok mých myšlenek přerušilo tiché zaklepání na dveře.

„Zdá se, že jsi zabraný do práce,“ řekla Robin.

„Ne, už jsem skončil.“

„Jestli ne, něco uvařím.“

Vstal jsem a odešli jsme do kuchyně.

„Budeme spolupracovat, jako v – Sezame, otevři se. Chceš být Bert nebo Ernie?“

„Možná raději Oskar.“

„Máš dnes takový den?“

Přibatolila se Blanche a usmála se.

„Blanche může prostřít stůl,“ navrhl jsem.

23

„Hlava, paže a nohy v Missouri,“ oznámil Moe Reed. „Hlava, ruce a chodidla v New Jersey. Tři ruce a pouze chodidla ve…“ podíval se do svých poznámek, „…státě Washington, Západní Virginii a Ohiu.“

„Nic, kde by to byly pouze ruce,“ řekl Milo.

„Ne. A nikde nebyla použita kyselina. A ve třech případech docela dobře vědí, o koho jde, ale nemají dost důkazů, aby mohli vznést obvinění.“

Na konci dne, který se líně vlekl, jsme seděli ve westsideské vyšetřovací místnosti. Milův další telefonát Buddymu Weirovi přinesl odpověď od jiného úředníka, že „na tom stále dělá“. Policisté v civilním oblečení hlídající dům na Calle Maritimo nezjistili žádný pohyb, kromě příchodu skupiny zahradníků.

Nikdo z nich neměl tušení, zda je Huck v domě, a když Milo jednoho z nich přesvědčil, ať zazvoní u vstupních dveří, nikdo se neozval.

Huck stále nereagoval na telefonická vyzvání, aby se dostavil k rozhovoru na policii.

Reed pokračoval: „Ten případ v Jersey, to je určitě věc mezi gangy. Oběť byla identifikována podle chirurgické jizvy na zádech.“

„Nějaký Italoameričan, se špatnými ploténkami. Ještě něco?“

Reed zavrtěl hlavou.

„Nikde nebyla amputována jen jedna ruka?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Protože rozsekání těla má zmást vyšetřovatele. To ale není náš případ. Naše ruce mají symbolický význam.“

„Čeho?“

„Jsem dobrý v pokládání otázek, ne v odpovědích,“ řekl jsem. „Možná to má něco společného se Seleninou hrou na klavír?“

„Lidé hrají na klavír oběma rukama, Alexi.“

„Pravá ruka hraje melodii.“

Jejich výrazy říkaly: „Děkujeme, ale moc jsi nám nepomohl.“

„Další možnost je,“ řekl jsem, „že se někdo snaží, aby vraždy vypadaly bizarně.“

„Psychosexuální fingování?“ řekl Milo. „Co má ukrývat?“

„Pořád se musím vracet k Seleně. Ta se od ostatních opravdu liší. Co když se to všechno týká jí a ty další ženy byly jen příprava?“

„Déle než rok příprav? Čím je Selena tak důležitá?“

„Něco věděla a to se pro ni stalo hrozbou. Něco natolik vážného, že zmizel i její počítač. A ze stejného důvodu byl zabit i Duboff.“

„Dlouhodobé plánování se většinou týká peněz.“

„A Vanderovi mají spoustu peněz,“ doplnil Reed. „Pořád se všechno vrací k nim. A k Huckovi, který pro ně pracuje.“

Milo se zamračil. „Jestli máš pravdu s těmi ostatními ženami, pak zjišťovat informace o nich je jen ztrátou času.“

„Vrah se s nimi musel nějak spojit, takže z toho může něco vzejít.“

„Promenádoval jsem se před letištěm sem a tam a vyptával se, ale na Hucka si nikdo nevzpomíná.“

„To jsou jen přechodné obyvatelky. A lidé mají krátkou paměť. Z různých důvodů.“

Milo vstal, začal přecházet sem a tam, pak vytáhl doutník. Moe Reed si oddychl, když se doutník vrátil do kapsy. „Náš hoch jede po prostitutkách, tak kdo říká, že se omezil jen na jednu čtvrť?“

„Další chodník?“ zeptal se Reed.

„Huck bydlí v Palisades,“ řekl jsem. „Jen pro svou zábavu by mohl zůstat ve Westside. Ale jestli hledá oběti, zamíří někam, kde ho jen stěží někdo pozná.“

„Možná kousek od místa, kde vraždí,“ řekl Reed. „A to může být relativně blízko Vanderovu domu. Ale v daních z nemovitostí ani nikde jinde jsem nic nenašel.“

„Letiště, mokřina, to skladiště,“ uvažoval Milo, „všechny jsou poměrně blízko u sebe. Takže ta skrýš musí být někde poblíž.“

„Pokud chceme najít pronájem, musíme to zveřejnit a doufat, že nám někdo dá tip.“

„Možná na to dojde, Mosesi, ale ještě ne. Pojdme se držet varianty toho druhého chodníku. Kdyby se nám podařilo najít prostitutky, které Huck často navštěvoval, a dověděli bychom se, že používal hrubé sexuální praktiky, možná dokonce někoho škrtil, budeme mít podklady pro vydání povolení k prohlídce.“

„Můžu se podívat dál na Lincolnův bulvár.“

„Dobry nápad. Pokud tam nebudeme mít úspěch, přesuneme se na Strip. Vlastně nebudeme čekat. Dnes večer to vezmi na Lincoln, pak prověř Sunset z Doheny do Fairfaxu. Já se vydám východně po Sunsetu do Rampartu a pak do centra. Odfaxuju Huckův řidičák na mravnostní, možná se někomu osvěží paměť.“

„A co vaše sledování domu?“

„Necháme to na policejní hlídce. Jestli se Huck brzy neukáže, budu si muset promluvit se šéfem o tiskové konferenci. Sice budeme riskovat, že se chlapec zahrabe ještě hlouběji, ale nemáme na něj nic a už jednou se stal obětí justiční nespravedlnosti. Jako bych už předem slyšel zahajovací řeč obhajoby…“

Otočil se ke mně: „Pokud jde o možnost, že Duboffa odstranil nějaký další blázen do močálu, nevylučuji to, ale pátrání mezi ekology má teď u mě jen malou prioritu.“

„Kouknu se, co najdu,“ řekl jsem.

„Nechcete se náhodou rovnou dát k policii, doktore?“ ušklíbl se Reed.

„Je to můj kamarád,“ řekl Milo. „Dej si pozor na pusu.“

Občanské sdružení Zachraňte mokřinu sídlilo v béžovém bungalovu v Playa Del Rey, tam, kde čtvrť přechází v malebnou vesničku plnou kaváren a obchodů.

Iři kilometry od mokřiny, ještě blíže k Pacifickému skladu.

Budova měla okna zavřená okenicemi. Na parkovišti pro tři auta nestálo ani jediné.

Žádná vzpomínka na Duboffa, žádný důkaz, že byl zavražděn.

Přešel jsem ulici do jídelny s názvem Chez Dauphin. Bílé dřevo, modré žaluzie, stíněná veranda a několik jedlíků. Objednal jsem si rohlík a kávu. Snědl jsem půlku a pak jsem se galské majitelky zeptal, jestli neví, koho z bungalovu kontaktovat.

„Ne, pane.“ zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem tam nikoho neviděla.“

Pustil jsem se do telefonování lidem ze správní rady.

Hlas ze záznamníku ve firmě Chaparral Stevensové doprovázela nahrávka ptačího švitoření, bublající vody a šumění větru. Stevensová měla hluboký smyslný hlas, při řeči trochu zadrhávala. „Tantrická extáze“, kterou připisovala svému šestiměsíčnímu duchovnímu azylu v rezervaci Monteverde Cloud Forest v Kostarice, mi připadala jako malátnost způsobená marihuanou.

Sekretářka v Univerzitním oftalmologickém centru mně sdělila, že o doktoru Tomasu Friedkinovi už pár let nic neslyšeli.

„Alespoň já jsem ho neviděla. Vlastně si myslím – a doufám, že se pletu –, že už zemřel.“

„To je špatné,“ vzdychl jsem.

„Jste kolega?“

„Ne, student.“

„Aha,“ řekla. „Tak počkejte, podívám se.“

O chvilinku později: „Ano, je mi líto, minulý rok zemřel. Další jeho student – doktor Eisenberg – říká, že se obřad konal na lodi. Pohřeb rozptylem, víte?“

„Doktor Friedkin miloval přírodu.“

„Takoví bychom měli být všichni, že ano? Vrátit se tam, odkud pocházíme, a přestat s tím ničením.“

„Doktor Friedkin se účastnil dění kolem Ptačí mokřiny.“

„To je pěkné. Mám ráda ptáky.“

Profesor Lionel Mergsamer trávil celoroční studijní volno v Královské observatoři v anglickém Greenwichi.

Všichni si dávali pauzu. Kdy jsem si ji naposledy udělal já? Zkusil jsem studio vlastněné pokrokovými miliardáři a výsledek byl zcela podle mého očekávání: samé přepojování, čekání a nakonec hluchý telefon.

Nepřítomnost členů správní rady naznačovala, že plní jen formální funkci, což znamenalo, že vedení organizace přenechali prvnímu, kdo byl ochotný vzít si na svá bedra tu odpovědnost.

A to byl Silford Duboff.

Kdo další by mohl o té skupině něco vědět… Ten dobrovolník, kluk, který přijal telefon od vraha – Chance Brandt.

Brentwoodská adresa v seznamu nebyla, ale našel jsem tam číslo do právnické kanceláře Stevena A. Brandta. Pamatoval jsem si jeho nepřátelský postoj a bylo mi jasné, že bych narazil na výbuch vzteku nebo hradbu mlčení. Raději jsem zavolal do školy, kam chodil Chance. Trochu jsem překroutil své postavení u policie a pevně jsem požádal o rozhovor s ředitelem Rumleym. Přemluvil jsem sekretářku, aby mi dala telefonní číslo mobilu Brandta mladšího.

„Ano?“

Řekl jsem mu, kdo jsem.

„Ano?“ opakoval.

„Chanci, koho jsi v kanceláři potkával mimo pana Duboffa?“

„Cože?“

V pozadí bylo slyšet dívčí chichotání a hiphopové bubnování.

Opakoval jsem otázku.

„To místo…“ Jeho slova se změnila v nesrozumitelné mumlání. Jeho dívka byla velice přítulná.

„Co jsi říkal, Chanci?“

„Ano?“

K dívčímu hihňání se přidal dívčí smích.

„Koho jsi tam viděl, Chanci?“

„A…“

„Dobře, tak si promluvíme na policejní stanici.“

„Nikoho, stačí?“

„Nikoho kromě Duboffa?“

„Je do toho močálu blázen.“ Zvýšil hlas, aby překřičel vedení. „Jako by ho šukal. Všechno to bahno.“

Používal přítomný čas. Duboffova vražda ještě nepronikla na veřejnost. Napadlo mě, jestli mu to mám říct, ale pak jsem raději zavěsil.

Ne proto, abych chránil chlapcovy křehké city. Měl jsem strach, že by žádné neprojevil.

24

Moe Reed vtrhl do kavárny Moghul, zápasnické tělo předkloněné, ramena spuštěná. Ztělesněná agrese, ale usmíval se, jako by se hnal vstříc vítězství.

Bylo to poprvé, co jsem ho viděl šťastného.

Milo polkl kuře tandoori a otřel si rty. „Alespoň někdo má dobry den.“

Strávil noc marným pátráním po lehkých děvčatech, která znají Tra vise Hucka. Dopoledne proseděl v kanceláři s telefonem u ucha a donekonečna probíral s vyššími místy, zda vyjít s osobou Travise Hucka na veřejnost.

Debata se povznesla až do kanceláře šéfa a z výšin sestoupila odpověď: Vzhledem k tomu, že se Huck stal v minulosti obětí justičního omylu, je třeba počkat na více důkazů.

Pokud se neobjeví nová oběť. „Na počet mrtvých kašlou.“

Zrovna jsem mu dovyprávěl o zvláštním postoji Chance Brandta.

„Generace O,“ řekl Milo. „O jako otupělá.“

Reed si sedl a zamával notesem. „Dvě šlapky.“

Milo odložil vidličku: „I slepé kuře zrno najde.“

Reed se usmál. „Našel jsem je na Stripu, poručíku. Huckovi naúčtovaly po čtyřiceti dolarech. Obě jsou si jisté, že je to on, úplně přesně. A ještě něco: neměl čepici a byl úplně plešatý.“

Otevřel notes. „Charmaine L/Duvalierová, občanským jménem Corinne Dugworthová, a Tammy Lynn Adamsová. Zdá se, že tahle používá své vlastní jméno. Obě pracují na Sunsetu, většinou mezi La Cienega a Fairfaxem. Huck vyzvedl Charmaine přímo ve Fairfaxu asi před měsícem, Tammy Lynn sbalil o dva bloky dál směrem na západ. Podle ní to mohlo být asi před šesti týdny. V obou případech se tam Huck projížděl v lexusu tak ve tři, ve čtyři hodiny ráno. Barvou a provedením odpovídal tomu Vanderovu, takže Huck používá auto svého šéfa pro zábavu.“

„Projevoval nějaké neobvyklé sexuální návyky?“

„Obě si ho pamatují jako převelice tichého. Adamsová připustila, že ji trochu děsil.“

„Připustila?“

„Tyhle holky rády předstírají, že jsou tvrdačky kované ulicí a že je nic nevystraší. Trochu jsem na ni přitlačil a ona řekla, že jo, že ji tak trochu děsil.“

„Čím?“

„Tím, že byl tak tichý. Jako by ani nepředstíral, že jde o přátelské setkání, jako to dělá spousta zákazníků. Jako by si za to platil už delší dobu a bral to jen jako další rychlou obchodní schůzku.“

„Na rozdíl od ní,“ zakřenil se Milo. „Jí překypovalo srdce romantickou láskou.“

„Já to vidím tak,“ pokračoval Reed, „že tyhle holky musí mít pocit, že řídí chod událostí, takže jdou na to tvrdě. A spoustu zákazníků tím znervózní. Hucka ne, ten se zdál být naprosto v pohodě: Tady jsou peníze, dodejte zboží.“

„Za co platil?“ zeptal jsem se.

„Za orální sex.“

„Choval se nějak agresivně?“ zajímalo Mila. „Nepopadl je za vlasy? Nemluvil s nimi nepřátelsky?“

„Ne,“ řekl Reed. „Myslím, že vystrašil obě, ale přiznala to jen Adamsová. Šlape chodník pět let a tvrdí, že má dobrý čich na muže, kteří jsou jiní. A Huck na ni působil jako jeden z nich.“

„Přesto ho ale vzala.“

„Na první pohled vypadal dobře oblečený, řídil pěkné auto. Začalo to, až když nastoupila a dali se do toho.“

„Byl příliš tichý a bral to moc obchodně.“

„Vůbec nemluvil,“ řekl Reed. „Vůbec se nepokusil navázat rozhovor.“

„Máš na ty holky číslo?“

„Mají telefonní karty – to vypovídá o jejich úrovni. Pokud jde o jejich adresy, ani jedna nevlastní řidičský průkaz a obě tvrdí, že si hledají trvalé bydliště.“

„Ach, sladký živote,“ řekl Milo.

„Jo, není to nic určitého, ale to je vše, co jsem sehnal, poručíku. Obě souhlasily, že se po Huckovi poptají. Asi vám přijde naivní myslet si, že budou spolupracovat, ale možná po tom mém vyptávání dostanou trochu větší strach. Vsadím se, že jestli si s jednou nebo druhou bude chtít užít, ozvou se mi.“

Všiml si ženy v sárí a požádal ji o ledový čaj.

„Nebudete jíst?“ zeptala se.

„Ne, děkuji, dám si jen čaj.“

Odešla vyplnit jeho přání, ale nechápavě vrtěla hlavou.

„Skvělá práce, detektive Reede. Škoda, že jsem to nevěděl před hodinou.“ Milo krátce shrnul debatu o tom, zda oslovit tisk. „Ale ani tak si nejsem jistý, jestli by to pomohlo. Šéf je celý vyklepaný z toho, že všechno půjde do háje kvůli nedostatku důkazů a že Huck zažaluje město.“

„Opravdu si myslíte, že má dost odvahy to udělat?“ řekl Reed pochybovačně.

„Nejlepší obrana je útok, chlapče. Posvítíme si na něj reflektorem se slabým napájením a on bude na koni. Jen si ho představ na lavici obžalovaných, jak ho nějaký právník provádí vším, čím si prošel v polepšovně.“

„Co kdybychom ho nazvali hledanou osobou, a ne podezřelým?“

„Možná by nám to poskytlo nějaký čas, ale ústředí nechce,“ řekl Milo. Jeho telefon začal vyhrávat Brahmse. „Sturgis. Kdo? O čem? Aha, ano, ano, jistě, dejte mi číslo.“

Prudce se postavil. „Jdeme.“

„Co se děje, poručíku?“

„Možná ta naše mládež nebude až tak špatná.“

Žena v sárí za námi hleděla. V ruce držela Reedovu sklenici s čajem. Když jsme vycházeli ze dveří, vypila ji.

Dívka byla sotva sto padesát centimetrů vysoká, bylo jí sedmnáct, měla pevné tělo s hladkou opálenou pokožkou, bohatou hřívu rusých vlasů, světlé pihy a chrpově modré oči.

Vypadala jako mladší kopie své matky. Seděly vedle sebe a držely se za ruce, jako dvě lesní žínky usazené na obrovské sytě modré damaškové pohovce.

Obývací pokoj zařízený v nachovém hedvábí se pod obrovským křišťálovým lustrem leskl jako krev. Lustr visel na dlouhém zlatém řetězu, který se táhl od zlaceného kazetového stropu o šest metrů výš. Dělená okna lemovaly těžké sametové závěsy. Na obou koncích pokoje stály krby. Nad jedním visel Renoir, nad druhým Matisse. Oba obrazy vypadaly na originály.

Několik minut jsme čekali u vjezdové brány v Brentwood Parku, než nás pustili dovnitř.

„Jsem na Sarabeth tak hrdá.“ řekla Hayley Osterová. Byla oblečená ve švestkově modré velurové domácí soupravě Juicy Couture. Byl horký den, ale ve vile bylo jako v chladímě. Dcera měla na sobě soupravu stejné značky, ta její byla ale o několik čísel menší a měla mechově zelenou barvu.

Oster – aha, to jméno z nákupních center.

„My taky, madam,“ řekl Milo. Usmál se a Sarabeth se pevněji přitiskla k matce.

„Opravdu si nedáte něco k pití?“ zeptala se Hayley Osterová. „Je od vás nesmírně laskavé, že jste přijeli sem a ušetřili nám cestu na policejní stanici.“

„Ne, děkujeme, madam. Jsme rádi, že jste zavolala.“

„To je to nejmenší, co jsem mohla udělat. Poté, co se ve škole zapletla do toho průšvihu s Chancem Brandtem, ujasnili jsme si, že se pár věcí změní. Že ano, beruško?“

Usmála se na svou dceru, ale zároveň do ní dloubla loktem.

Sarabeth sklopila pohled a přikývla.

Haylley Osterová pokračovala: „Já a můj manžel to vidíme tak, poručíku, že privilegia jsou požehnání, které není možné zneužívat. Ani jeden z nás nepochází ze zámožné rodiny a stěží uplyne den, abychom neděkovali své šťastné hvězdě za to, kam jsme se dostali. Harvey i já věříme, že požehnání je třeba splácet laskavostí. Netolerujeme špatný charakter. Proto jsme taky měli vždycky výhrady proti tomu, že se Sarabeth stýkala s Chancem.“

Chvíli to vypadalo, že se s ní dívka začne hádat, pak si to ale rozmyslela.

„Vím, holčičko, že máš pocit, že jsem na tebe příliš tvrdá, ale jednoho dne uvidíš, že mám pravdu. Chance je povrchní. Pod tou pěknou slupkou není vůbec nic. Nebo hůř, chybí mu morální základ. A proto jsem na Sarabeth ještě pyšnější. I když se nacházela ve společnosti takové amorálnosti, rozhodla se myslet nezávisle.“

Dívka obrátila oči v sloup.

„Co kdybys nám to pověděla sama, Sarabeth?“ vybídl Milo dívku.

„Vím jen to, co jsem řekla mámě.“

„Řekni jim to,“ pobídla ji Hayley Osterová. „Potřebují to slyšet přímo od tebe.“

Sarabeth se nadechla a pohodila hlavou. „Tak dobře…, dobře. Včera v noci někdo volal. K Seanovi domů.“

„Kdo je Sean?“ zeptal se Reed.

„Sean Capelli“

„Další povrchní mladý muž,“ vysvětlovala její matka. „Zdá se, že škola vychovává samé takové.“

„Někdo volal Seanovi?“ zeptal se Milo.

„Ne ne,“ zavrtěla Sarabeth hlavou. „Volal Chanceovi. Byli jsme u Seana.“

„Náhodou jste se tam potkali.“

„Jojo.“

„Pověz nám o tom telefonátu.“

„Povídal, že je policajt – jeden z vás. Zeptal se, jestli byl někdo další v kanceláři, když tam byl Chance. Chance si z toho dělal legraci, pořád dokola opakoval ‚Ne.‘ Myslel si, že je to velká legrace.“

„Ten telefonát?“

Dívka neodpověděla.

Následovalo dloubnutí loktem. „Au.“

„Drahoušku,“ procedila Hayley Osterová mezi zuby. „Dělej, ať už to máme za sebou.“

„Lhal,“ řekla Sarabeth. „Chance. Protože tam za ním opravdu někdo přišel.“

„Do kanceláře.“

„Jo.“

„Kdo?“

„Řekl jen, že ho zná, ale nechtěl to říct, protože by ho zase otravovali policajti a jeho praštěný otec by se zas mohl pos…“

„Saro!“

„Vždyť je to jedno,“ řekla dívka.

„Není to jedno, mladá dámo. Používej jazyk tak, ať ti to slouží ke cti.“

Sarabeth pokrčila rameny.

Milo řekl: „Chance ti řekl, že lhal, aby se už do ničeho nezapletl.“

„Jo…, ano.“

Hayley Osterová se usmála: „Zdá se, že se to obrátilo proti němu.“

Hocha jsme našli v tenisovém klubu Riviera. Hrál dvouhru se svou matkou. Ta leknutím málem upustila raketu, když nás uviděla kráčet napříč kurtem.

„Co chcete tentokrát?“

„Chyběli jste nám,“ řekl Milo. „Hlavně váš syn.“

„A do prdele.“

„Přesně tak.“

Informace z něj vypadla rychle. Chance se v horkém slunci silně potil, frajírkovská póza ho opustila.

Nebyl to někdo, koho znal, ale někdo, koho poznal.

„Kde jsi ho viděl, na nějakém večírku?“ zeptal se Milo.

„Jo.“

„Čí večírek to byl?“

„Jejich.“ Chance namířil prst na Susan Brandtovou.

„O čem to mluvíš?“ ohradila se. „Kdy jsme my pořádali naposled nějaký večírek? Tvůj otec je nenávidí.“

„Nemyslím normální večírek,“ zavrčel její syn. „Na jedné z těch benefičních akcí – těch nudných trapností, na které mě nutíte chodit.“

„Kterou nudnou trapnost máš konkrétně na mysli?“ zeptal se Milo.

Chance si odhrnul z čela pramen světlých vlasů. „Na jedné z nich, nevím.“

„Budeš se muset více snažit, hochu.“

„Co já vím…“

„Proboha,“ zakvílela Susan Brandtová, „řekni jim, co potřebují vědět, ať už to máme za sebou.“

Chance hodil tenisákem o zem a znovu ho chytil.

Jeho matka si vzdychla. Přendala si raketu do levé ruky a pra vačkou mu vlepila pořádnou facku. Z Chanceovy tváře odlétly kapičky potu. Na tváři mu zůstaly otisky prstů.

Byl téměř o dvacet centimetrů vyšší a dvacet kilo těžší než ona. Zaťal ruce v pěst a zdálo se, že každou chvilku vybuchne.

„Jestli se nezačneš chovat slušně, vlepím ti ještě jednu.“

Milo zasáhl. „To nebude třeba, paní Brandtová. Bude lepší to vyřešit v klidu.“

„Máte děti, poručíku?“

„Ne, madam.“

„Pak o nich nic nevíte.“

„To určitě ne. Ale přesto…“

Chance mu skočil do řeči. „Byl to nějaký chlápek, jasné? Na jednom večírku v Malibu, takové té trapné akci, kde mají všichni na sobě havajské košile a předstírají, že jsou surfaři.“

„Aha, tam,“ řekla Susan Brandtová. „Myslí tím benefiční večírek ochranářské Coastal Alliance, který jsme navštívili vloni

– minulý podzim. Přestože tvrdí opak, normálně ho nebereme na žádné charitativní akce, ale na tuhle jsme ho vzali, protože to bylo venku, v neformálním oblečení, s grilováním masa, a i ostatní rodiče s sebou brali děti. Měla to být spíš rodinná akce s rockovou hudbou a párky v rohlíku.“ Obrátila se ke svému synovi. „Najedl ses, zatancoval sis a šel jsi domů. Co je na tom tak hrozného?“

Chance si mnul obličej.

Jeho matka pokračovala: „Nikoho jsme tam neznali, jediný důvod, proč jsme tam šli, byl ten, že Stevova firma jim darovala peníze a šéfové byli v Aspenu a potřebovali, aby tam někdo z firmy šel.“

„Toho chlápka jsem tam viděl pít pivo.“

„Kde se ten večírek konal?“ zeptal se Milo.

„V Seth Clubu,“ řekla Susan Brandtová.

„Popiš nám, jak ten člověk vypadal, Chanci.“

„Byl starý.“ Usmál se. „Jako otec. Blond vlasy, úplně nemožné.“

„Odbarvené?“

„Jo. Starší týpek, který chtěl vypadat jako surfař. Obličej jako reklamu na Bondo.“

„Bondo?“

„To je přípravek na tmelení karoserií,“ vysvětlil Moe Reed. Chance si promnul tvář. Otisky prstů se začaly měnit v podlitiny.

„Ten muž podstoupil plastickou operaci,“ shrnul Milo.

„Že by?“ ušklíbl se Chance.

„Chanci,“ varovala ho jeho matka.

Chlapcovy oči vzplály hněvem. „No co, chceš mě znovu praštit? Před policajtama? Můžu tě obvinit z týrání dítěte, je ti to jasné?“

„Jen se uklidni,“ varoval Milo.

„Nikdy předtím jsi mě neuhodila, tak proč teď?“

„Protože…“ Susan Brandtová si nervózně mnula ruce. „Omlouvám se, jen jsem nevěděla, co…“

„Správně, je to pro mé vlastní dobro.“

Dotkla se jeho ruky. Prudce ucukl.

Reed ji odvedl pár kroků stranou. Milo zapíchl do Chance pohled a zeptal se: „Blondák s liftingem, co ještě?“

„Nic.“

„Jak byl starý?“

„Jako otec.“

„Takže středního věku.“

„Vypadal jako ťulpas – měl děsné vlasy.“

„Jak děsné?“

„Střapaté, ale schválně, pomocí tužidla nebo tak. Děsný retro úlet jako… Billy Idol. K tomu ten jeho obličej…“

„Co nám řekneš o něm a o Duboffovi?“

„Ukázal se tam.“

„Kolikrát?“

„Jednou.“

„Kdy?“

„Nevím.“

„Bylo to zpočátku, když jsi tam začal pracovat, nebo spíš ke konci?“

Chlapec chvíli přemýšlel. „Na začátku.“

„Takže asi před třemi, čtyřmi týdny?“

„Hned na začátku.“

„Takže přišel navštívit Duboffa. Vešel dovnitř a… Pokračuj.“

„Dovnitř ne, setkali se venku. Na parkovišti,“ řekl Chance. „Já jsem byl uvnitř, děsně jsem se nudil, koukl jsem se z okna a viděl je.“

„Co dělali?“

„Povídali si. Neslyšel jsem o čem. Bylo mi to jedno. Proto jsem vám o tom neřekl, když jste volal.“

„Když si ten muž a Duboff povídali, tvářili se přátelsky?“

Chlapci bylo vidět na očích, že úporně přemýšlí. „Ten frajer Duboffovi něco dal. Duboff vypadal šťastně.“

„Co mu dal?“

„Obálku.“

„Jaké barvy?“

„Nevím, možná byla bílá. Ano, bílá.“

„Velká, nebo malá?“

„Normální obálka.“

„A Duboff vypadal šťastně.“

„Potřásal tomu chlápkovi rukou.“

„Co se stalo pak?“

„Ten chlápek odjel.“

„V čem?“

„V mercedesu.“

„Barva?“

„Černá? Šedá?“ Chance pokrčil rameny. „Kdo to má, do prdele, vědět?“ podíval se vzdorně na Mila a zavolal na svou matku. „No tak, Susie. Snaž se!“

Susan Brandtová vzlykla.

„Ukážeme ti pár fotografií, Chanci,“ řekl Milo.

Cestou zpátky Reed podotkl: „Jednoho krásného dne tam pojede policie kvůli domácímu násilí.“

„To se vsad… Bohužel to, co nám ten kluk řekl, je v podstatě k ničemu. Blondák, který jezdí v mercedesu a který, jak Chance přísahá, není Huck.“

„Pokud ten člověk Duboffovi za něco neplatil,“ řekl jsem.

„Za co jako? Leda za právo plavat v močálu.“

Milo se rozesmál. „Gratuluji, detektive Reede.“

„K čemu?“

„K hořkému sarkasmu. Už ses optimálně přizpůsobil našemu pracovišti. Já tipuju, že mu ten člověk dával dar na volavky a racky. Chance ho viděl na benefiční akci na ochranu oceánu – asi má silné ekologické cítění.“

„Miluje vodu,“ řekl Reed.

„Zatímco my se topíme.“

25

Milův stůl pokrýval příval lístků se vzkazy.

Tri vlažné reakce médií na pokračující vyšetřování v mokřině, dva vzkazy od zástupců šéfa požadující potvrzení, že Milo dostal vzkaz, že nemá jít na veřejnost se jménem Travise Hucka.

Procvičil si trefování na cíl a naházel je do odpadkového koše a přitom pokračoval v pročítání. „Konečně. Tady je něco, co má smysl. Pan Alston ‚Buddy‘ Weir, a tady ještě jeden, od Selenina bratra Marca z Oaklandu.“

„Bratr chce zřejmě vědět, jak pokračujeme.“

„Najdi si nějaký telefon v hlavní kanceláři a zjisti to.“

Když Reed odešel, Milo zavolal Weirovi a přepnul telefon na hlasitý odposlech. „Můžeme se o to utrpení podělit.“

Jako obvykle nám odpověděla civilní asistentka, ale tentokrát čekání na Weira netrvalo tak dlouho. „Dík, že jste se ozval, poručíku.“ Weirův sametový hlas byl tentokrát vyšší a napjatější.

„Co se děje?“

„Mám trochu obavy. Simon neodpovídá na mé telefonáty ani e-maily, a když jsem volal do hotelu Peninsula v Hongkongu, dověděl jsem se, že se minulý týden odhlásili. Okamžitě jsem se spojil s Ronem Balerem z firmy Global, ale ten neměl ani ponětí, kde jsou. Nechal jsem ho projít záznamy o nejnovějších Šimonových nákupech a zjistili jsme, že Simon opravdu odletěl zpátky do Států. Ale od té doby kreditku nepoužil.“

„Zpátky do L. A.?“

„Ne, do San Franciska.“

„Je to u pana Vandera něco neobvyklého?“

„Ani ne,“ řekl Weir. „Simon a Nadine milují San Francisco, jezdí tam na veletrhy umění a podobné akce. Obvykle bydlí v Ritzu, ale tam nemají žádný záznam, že by se někdo z nich ubytoval.“

„Drží se pan Vander rád takhle stranou?“

„Je zdrženlivý a snaží se chovat nenápadně. Ale na telefonáty obvykle spolehlivě odpovídá. A pořád používá kreditní kartu, nosí u sebe jen málo peněz. A to není všechno, poručíku. Pokoušel jsem se sehnat Nadine na Tchaj-wanu a bylo mi řečeno, že ona i Kelvin odletěli z Hongkongu přibližně ve stejnou dobu jako Simon.“

„Řekla vám její rodina důvod?“

„Ne,“ odvětil Weir, „ale měli jsme problémy s jazykovou bariérou.“

„Možná jde o rodinnou dovolenou – chtěli být spolu.“

„Ano, samozřejmě. Ale co ty kreditní karty, poručíku? Simon i Nadine kupují všechno na kreditky. Volal jsem Simone, abych zjistil, jestli o tom něco neví. Nevěděla a hrozně znervózněla… kvůli Travisu Huckovi.“

„Myslí si, že Huck ublížil její rodině?“

„Nevěděla, co si má myslet, poručíku.“

„Věděl Huck o jejich záležitostech v San Francisku?“

„To opravdu nevím. Po rozhovoru se Simone jsem měl pocit, že musím něco udělat, proto jsem zajel do domu a porozhlédl se tam. Opravdu to vypadá, že Huck práskl do bot. Jeho pokoj je prázdný, všechno je uklizené. Myslím, že se to dá chápat jako důkaz viny… Já zkrátka nevím.“

Milo pohnul rty v němém Do prdele. Promnul si dlaní obličej. „Jak důkladně jste dům a pokoj prohledal?“

„Otevřel jsem pár šuplíků, porozhlédl se. Je pryč.“

„Šel jste tam sám?“

„Ne, se Simone. Říkal jsem si, že je blízká příbuzná rodiny a za daných okolností má právo do domu vstoupit. Abych řekl pravdu, nevím, proč mě to nenapadlo dřív, když jste mě žádali o povolení ke vstupu. Proč si myslíte, že Huck zmizel?“

„Těžko říct, pane Weire.“

„Je možné,“ řekl Weir, „že se vyplašil, když jste se ho vyptávali. Ale přesto, jestli se neměl čeho bát, proč utíkal? Nebo se možná jen tak sebral a odešel, to je přece v Kalifornii normální.“

„Praštění Kaliforňané.“

„Možná to má něco společného s počasím, poručíku.“

„Kdy můžeme dovnitř my?“ zeptal se Milo.

„Řekněte kdy a já pošlu někoho z kanceláře, aby vás tam čekal.“

„Co takhle za hodinu?“

„Za hodinu? To jsem nečekal… Máme celý den různá jednání… Počkejte, podívám se – další schůzky až do zítřejšího odpoledne. Co takhle zítra v jedenáct dopoledne? Pošlu vám tam Sandru, svou nejlepší koncipientku.“

„Prohlédli jste i dům na pláži?“

„Se Simone jsme tam krátce nahlédli a zdálo se, že už tam nějakou dobu nikdo nebyl. Zajistím, aby s sebou Sandra měla taky klíče od plážového domu.“

„Děkuji, pane Weire.“

„Jsem si jistý, že je ta rodina v pořádku,“ řekl Weir. „Není vůbec žádný důvod, aby nebyla.“

Milo zavolal svému zdroji v úřadu národní bezpečnosti a ověřil si letový plán Simona, Nadine a Kelvina. Všichni tři cestovali první třídou se singapurskými aeroliniemi a Simon přiletěl do San Franciska den před svou ženou a svým synem.

Další telefonát byl určen správcům financí v Seattlu. Milo přesvědčil Ronalda W. Baltera, na slovo skoupého certifikovaného finančního poradce, a dostalo se mu ujištění, že nic jiného kromě letenek Vanderovi kreditními kartami neplatili.

„Mají v severní Kalifornii nějakou nemovitost?“

„Myslíte dům nebo byt? Ne.“

„A co nějaký pronájem?“

„Ne.“

„Nemáte ponětí, kde by mohli být?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Proč samozřejmě?“

„Spravuji jejich peníze,“ řekl Balter. „Do jejich osobního života mi nic není.“

„Zdá se, že pan Weir si dělá starosti.“

„Tomu věřím.“

„Proč?“

„Ten je do jejich osobního života zapojený mnohem víc.“

Moe Reed se vrátil do kanceláře a ukázal zdvižený palec. „Marc Green nechtěl vědět, jak jsme pokročili. Vzpomněl si na něco, co mu řekla Selena.“

„Náhlý záblesk paměti?“ řekl Milo.

„Můj názor je, že o tom nechtěl mluvit před svou matkou. Pár měsíců před tím, než Selena zemřela, zřejmě začala s někým chodit. Marc si přesně nepamatoval kdy, ale myslí si, že to bylo tři nebo čtyři měsíce před tím, než mu to řekla. Ten muž byl starší.“

„Jak starý?“

„To neřekla. Marc říká, že kvůli tomu byla nesvá, takže věkový rozdíl musel být velký. Zajímavé na tom je, že se nezbavila svého zvyku všechno přiznávat a Marcovi prozradila, že ten muž to má rád hrubším způsobem. A ona taky, ti dva k sobě pasovali jako šroub a matice. Řečeno jejími slovy.“

„To zní jako něco, co jí řekl on.“

„S tím souhlasím. Takže tady máme dominanci, stejnou jako u Sheralyn a DeMaury. V tomhle se možná Selena od ostatních nelišila. Co myslíte, doktore?“

„Rozhodně to vrhá na věci nové světlo,“ řekl jsem.

„Starší muž s hrubými praktikami,“ uvažoval Milo. „Řekla o něm ještě něco?“

„Ne, ne.“ Reed zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně to bude nějaký swinger, kterého potkala na některém tom večírku se skupinovým sexem.“

„Starší muž,“ řekl Milo. „To by sedělo na Simona Vandera. A taky na Hucka, tomu je třicet sedm a to je o jedenáct let víc než Seleně. Zdá se, že se síť stahuje. Možná bude všechno ještě ošklivější, než jsme mysleli.“

Shrnul novinky o návratu a zmizení rodiny Vanderových.

„Simon mi připadá spíš jako oběť než jako padouch,“ řekl Reed. „Pokud nedělal špatnosti a nepotřebuje se teď držet stranou… Čich mi říká, že naším hlavním podezřelým je pořád Huck. Musíme ho najít, opravdu musíme, Milo.“

Bylo to poprvé, co svého šéfa oslovil křestním jménem.

Optimálně se přizpůsobil svému pracovišti.

26

Následující den v sedm večer předhodila losangeleská policie na tiskové konferenci jméno Travise Hucka médiím. Načasování bylo jemně vyladěné: bylo to příliš pozdě na noviny a hlavní večerní zprávy a dost brzy na to, aby se stihly zaplnit zprávy v jedenáct večer. Neboli slovy Henryho Weinberga z ústředí: „Spusťte pramínek, ne povodeň, poručíku.“

Hucka popsali jako „osobu, o kterou se zajímá policie“ a zmínili „předchozí usvědčení ze závažného zločinu“. Ani jedna z žen nalezených v močálu nebyla uvedena jménem. O Vanderových nepadlo ani slovo.

Mezitím jsme já, Milo a Reed prošli oba domy Vanderových. Nejprve jsme jeli do domu na pláži. Tam jsme nenašli žádné důkazy, že by tam rodina kdy žila. Na červeném koberci od stěny ke stěně stála těžká kožená sedací souprava. Ve vzduchu byla cítit sůl, rez a starý lak, které vypovídaly o dlouhém nepoužívání. Podle vesel a neoprenového obleku ve skříni dům neprodělal větší změny od doby, kdy sloužil jako staromládenecké doupě.

Těžké dvojité dveře vily na Calle Maritimo nás vpustily do řady vysokých a širokých místností vymalovaných vanilkovou barvou, které byly vkusně, i když trochu fádně zařízené a měly podlahy ze žlutého vápence. Na několika krbových římsách stály rodinné fotografie a v místech, kde nevévodila okna, visely abstraktní obrazy. Roh rozlehlé zadní místnosti zabíralo velké koncertní křídlo. V Kelvinově nebesky modrém pokoji stálo menší pianino.

Byt Travise Hucka sestával z menší místnosti za velkou kuchyní a z koupelny. V pokoji stála dvojpostel, skříň zakoupená v IKEA a hliníková čtecí lampa. Strohost té mnišské cely vyvažoval nádherný výhled na oceán. Umístění v obslužném křídle domu napovídalo, že prostor byl navržen jako pokoj pro služku.

Nikde jsme nenašli stopy po zápase nebo tělesných tekutinách ani nic podobného, ale Milo přesto zavolal forenzní tým. Právní asistentka, kterou Buddy Weir poslal, aby na prohlídku dohlížela, vypadala polekaně, ale zavolala advokátovi a ten jí řekl, aby spolupracovala.

Vzhledem k objemu nahromaděné práce mohl Milo technický tým očekávat „do několika dnů“ a nezměnil to ani jeho telefonát do kanceláře šéfa vyšetřování. Zkusil se spojit přímo s ním, ale nepodařilo se mu to. Ponuře se usmál.

„Stále na nízké otáčky?“ nadhodil Moe Reed.

„Chraň bůh, chlapče.“

„Učím se,“ usmál se Reed.

Zanechal jsem oba detektivy napospas jejich frustraci a odjel jsem domů. Objevení Selenina milence pošramotilo mou teorii, že ty ostatní tři ženy byly jen přípravnou zkouškou; případ se scvrkl na další odpornou ukázku sexuálního sadismu.

Vrah, který si buduje sebejistotu. Selena jako nešťastný upgrade.

Zavolal jsem Marcu Greenovi s cílem zjistit, jestli si ještě na něco nevzpomněl.

Ukázalo se, že se nachází na pokraji výbuchu. Můj hlas byl tou pověstnou poslední kapkou.

Počkal jsem, až přestane křičet. „Vím, že je to těžké, ale přesto se vás musím zeptat. Je ještě něco, co…“

„Ještě něco? Copak nestačí ten hnus, který jsem jim zrovna řekl?“

A bouchl sluchátkem.

Zajel jsem do Crenshaw a vykonal druhou návštěvu u Beatrix Chenowethové, matky Velké Laury. Byl jsem připraven, že posloužím jako hromosvod pro další výbuch vzteku. Jestli byl k tomu někdo vyškolený, byl jsem to právě já.

Vlídně mě pozvala dál a naservírovala přede mě kávu a oplatky. Trpělivě čekala, než jsem s co největším taktem, který jsem v sobě sebral, dospěl k tomu hlavnímu, proč jsem přišel.

Reagovala slovy: „Jestli vás správně chápu, chcete vědět, jestli se Lurlene líbilo, když jí někdo ubližoval?“

„Našli jsme takové důkazy u dalších obětí, takže…“

„Odpověd zní ano, pane doktore. Minule jsem se o tom nezmínila…, protože mě vaše návštěva úplně vykolejila. Přemýšlela jsem, že vám zavolám, ale mluvit o takových věcech je těžké. Nebudu předstírat, že jsme si s Lurlene byly blízké, ale bylo to mé dítě. Když si představím, co se jí stalo, strašně mě to bolí.“

„Je mi to líto.“

„Pokročili jste nějak?“

„Zatím ne.“

„Máte ale další oběti, které… Panebože… Celou dobu, co Lurlene pracovala na ulici, jsem v hloubi duše tušila, že k tomu dojde.“ Její útlá hranatá ramena se zvedla a klesla zpátky. Roztřásly se jí ruce. „Jestli si ráda nechala ubližovat? Když byla malá, právě naopak. Lurlene byla ta, kdo bil ostatní, a měla kvůli tomu potíže. Pořád jsem jí opakovala, že když je někdo veliký, má dvojnásobnou odpovědnost za to, co dělá.“ Zamračila se. „Až později, když jsem si uvědomila, jaký problém pro ni představuje její váha, jsem si uvědomila, že jsem udělala velkou chybu… Jestli si ráda nechala ubližovat… Podle všeho ano. Mluvím o pozdější době, kdy už byla z domu. Kdy už pracovala.“

Popadla kapesník a zastavila náhlý příval slz. „Jako kdyby tohle byla nějaká práce.“

Odkašlala si a řekla tvrdým hlasem: „Když sem párkrát přišla

– pro peníze –, všimla jsem si, že má modřiny. Tady. A tady.“ Prsty ukázala místa na obou stranách krku. „Nejprve jsem si nebyla jistá, že to jsou modřiny. Lurlene byla tmavá, to zdědila po otci. Poprvé se je pokoušela utajit, měla na krku šátek. Proto jsem si toho taky hned všimla, protože Lurlene nikdy předtím šátky nenosila. Všimla jsem si, že pod látkou ukrývá tmavě fialovou skvrnu, a když jsem se jí dotkla, Lurlene se ohnala a mou ruku odmrštila.“

Trhla sebou. Dost prudce, nebylo to žádné dobromyslné plácnutí. Ale já umím být stejně paličatá jako ona a trvala jsem na svém, takže si nakonec šátek rozzlobeně strhla a řekla:

‚Spokojená?‘ Řekla jsem jí, že se mi nelíbí, když jí někdo ubližuje. Ona na to: „Nikdo mi nijak neubližuje, pokud nechci, aby mi ubližoval. Pak se jakoby smyslně uculila. Byla jsem znechucená a ona se tím bavila. Začala si vyhrnovat rukávy a já jsem si řekla, a je to tady, teď mi ukáže vpichy po jehle, čím jiným by mě ještě chtěla zklamat? Ale místo toho mi ukázala další modřiny na zápěstí. Cítila jsem odpor a to ji jen povzbudilo. Řekla, že lidé jsou za to ochotni zaplatit navíc a že ona si věří, že dokáže všechny situace zvládnout. Samozřejmě jsem spustila kázání. Řekla jsem jí, že takové nebezpečné cesty vedou do… Ale proč vás tím obtěžuji? Rozesmála se a odešla.“

Usmála se. „A to je všechno.“

„Prošla jste si svým,“ řekl jsem.

„Ostatní dcery si vedou dobře. Dáte si ještě kávu?“

„Ještě Laura a máme hattrick,“ řekl Milo.

Dorazil jsem na stanici, zrovna když vyšel ze dveří a hnal se ven.

„Odpoledne v líném tempu, žádný aerobik,“ řekl. „Měl jsem pocit, že mě stěny rozmačkají, jak jsem si připadal neužitečný. Hádám, že ty jsi ráno uběhl aspoň pět kilometrů.“

Prošli jsme kolem starých známých domů a bytů. Tentokrát měla obloha šedou barvu a vzduch byl těžký a líný.

„Letištní policie našla Vanderův lexus na letištním parkovišti pro dlouhodobé parkování, ale nemůžeme najít důkaz, že Huck někam odletěl.“

„To je jeden z nejstarších triků.“

„Mladý Moses a já jsme i tak prošli nejbližší hotely a motely. Ověřili jsme také všechny luxusní hotely od San Franciska po Santa Barbaru a zkoušeli Vanderovy najít. Zkusili jsme taky charterové lety. Pohořeli jsme na všech frontách. Vypadá to na někoho, kdo zdivočel a řádil jako černá ruka a pak zmizel.“

„Čtyři sadistické vraždy se sexuálním motivem, hrátky s kostmi u tří obětí,“ uvažoval jsem. „Pak Duboff a pak Vanderovi? Nevidím v tom vůbec žádný motiv.“

„A musí nějaký být?“ řekl. „Ten šílenec v Kansasu zabíjel ženy, muže, děti, kohokoli našel v domě. Stejně tak Ramirez, Zodiac a jiní.“

„V těch případech se k tomu mužské oběti jen přichomýtly.“

„Tady možná taky. Co takhle, čistě teoreticky: Huck tři roky pracuje pro Vanderovy a vypěstuje si k Nadine vztah. Aby dostal, po čem touží, musí se nejprve zbavit manžílka a kluka.“

„Myslíš, že se mu podařilo dostat je zpátky z Asie?“

„Vymyslel si něco, kvůli čemu přijeli. Těmhle týpkům jde o to, aby mohli ovládat druhé. Dovedeš si představit lepší důkaz moci než manipulovat bohatými lidičkami jako šachovými figurkami? Začali jsme čenichat kolem Seleny a on usoudil, že je to jen otázka času, než na něj přijdeme, a práskl do bot.“

Zamyslel jsem se. „Jako lest mohl použít naléhavou událost v rodině. Třeba se Simone zranila nebo je nemocná. Simon a Nadine Huckovi věřili, takže by neměli důvod si to ověřovat. Jak do toho ale zapadá Duboff?“

„Až Hucka zmáčkneme, zjistíme to. Pojdme si to přiznat, Alexi: když se zbavíme všeho balastu, není to žádná detektivní záhada. Měli jsme hlavního podezřelého přímo na pálce – měl dost dobrý důvod ke strachu.“

Ušel deset kroků a pokračoval: „Jen bůh ví, co Huck dělal všechny ty roky, než si ho k sobě vzali Vanderovi. Takže jim odplácí metafyzicky odpovídajícím způsobem.“

„Nebere to jako dobrý skutek,“ řekl jsem.

„Rozvinu to,“ řekl Milo. „Žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán; skončí utopen v krvi, znevážen a odhozen jako nepotřebné smetí.“

„Na nálepku na nárazník je to trochu moc dlouhé.“

27

Odvysílání informací v omezeném rozsahu přineslo třicet čtyři vzkazů, že někdo viděl Edwarda T. Huckstadtera alias Travise Hucka.

Milo a Moe Reed strávili dva dny honbou za přeludem.

Muž, který pracoval v Detenčním zařízení pro mladistvé v době, kdy tam byl Huck zavřený, Reeda informoval, že měl z Hucka „divný pocit. Pořád kvůli něčemu fňukal, ale ty jeho oči…“

„Zlý pohled?“

„Úskočný, víte? Jako kdyby kul pikle. Kdyby to bylo na mně, nikdy bych ho nepustil.“

„Provedl něco v době, kdy byl zavřený?“

„Nic, na co bych se pamatoval, ale stejně teď vidíte, že jsem měl pravdu. Tyhle typy se stočí do klubíčka a číhají jako hadi.“

Huckovo jméno nefigurovalo v seznamech pasažérů vlaků ani dálkových autobusů, ale snadno by proklouzl, kdyby si koupil lístek na příměstský vlak a zaplatil v hotovosti. Po troše právnických kliček a úhybných manévrů dal Buddy Weir svolení k tomu, aby byl Vanderův lexus prozkoumán policejními techniky v laboratoři motorových vozidel.

„Ale prosím, poručíku, žádné škody. Nechci, aby se Simon a Nadine vrátili domů a museli řešit něco takového.“

Nikdo nevěnoval pozornost vraždě Silforda Duboffa, ale já jsem ji nedokázal vyhnat z hlavy. Zavolal jsem Almě Raynoldsové a poslouchal marné vyzvánění.

Neměla hlasovou schránku a chlubila se tím, že ani ona ani „Sil“ nemají mobilní telefon. Možná nemají ani počítač nebo televizi. Napadlo mě, že Alma nemusí o pátrání po Huckovi vůbec vědět.

Odešla z místa na univerzitě a další zaměstnání neuvedla. Zavolal jsem Milovi, abych zjistil, jestli její složka neuvádí číslo do práce. Milo byl zrovna na letišti a znovu kontroloval záznamy o odletech. Odpověděl mi Moe Reed.

„Počkejte, podívám se…,“ řekl. „Tady, lékařská ordinace v západním L. A. Co myslíte, že vám řekne?“

„Nejspíš nic.“

„Děláte tohle často? Pomáháte mu?“

„Když mě požádá.“

„Požádal vás, abyste navštívil Reynoldsovou?“

„Občas improvizuji.“

„Jo,“ souhlasil Reed. „To mi říkal.“

Vzhledem k životnímu stylu Almy Reynoldsové bych se vsadil, že její zaměstnavatel bude provozovat nějaký druh holistické léčby. Vyklubal se z něj však klasický oční lékař s ordinací v klasické budově na Sepulvedě, kousek od bulváru Olympic.

Čekárna byla plná. Většina čekajících pacientů si pročítala brožurky s informacemi o laserových očních operacích.

Pracovní funkce Almy Reynoldsové zněla koordinátorka provozu ordinace. Recepční sedící v přední části čekárny podle všeho uvítala vyrušení z rutiny. Byla přibližně mého věku, měla krátké tmavé vlasy a nenucený úsměv.

„Je mi líto, právě odešla na oběd.“

„Je tři čtvrtě na tři,“ řek jsem. „Trochu pozdní oběd.“

„Celé dopoledne jsme tu měli nabito. Myslím, že až doted neměla čas.“

„Nevíte, kam chodí na oběd?“

„Týká se to jejího přítele?“

„Ano. Mluví o něm?“

„Jen říká, že jí chybí. Chce se dočkat toho, že ten, co to udělal, za to zaplatí… Nenosíte kontaktní čočky, že ne?“

„Ne.“

„Myslela jsem si to,“ pokývala hlavou. „Vaše oči mají přirozenou šedomodrou barvu, s čočkami převládá modrá… Alma má ráda mexickou kuchyni, asi tři bloky západně odtud je nákupní středisko se spoustou restaurací.“

Areál nabízel bohatě místa k parkování a šest etnických restaurací. Alma Reynoldsová byla jediným hostem restaurace Cocina de Cabo. Seděla na modré plastové lavici u modrého plastového stolu, s chutí jedla tacos s rybou a modrou kukuřicí a zapíjela je kolou bez cukru. I když bylo horko, měla na sobě pořád tytéž vlněné kalhoty pánského střihu a bílý svetr s výstřihem do véčka, díky kterému vypadala o pět kilo lehčí než v pracovní košili, ve které přišla na stanici. Dlouhé šedivé vlasy si stáhla do ohonu a měl jsem dojem, že kolem vrásek v obličeji vidím stopy make-upu. Při pohledu do jejích jasně modrých očí mě napadlo, že Alma možná kosmetické čočky nosí.

Zamával jsem na ni. Položila si ruku na prsa. „Sledujete mě?“

„Jen v zájmu bezpečí veřejnosti. Mohu si přisednout?“

„Mohu vám v tom zabránit?“

„Jestli vám to vadí…“

„Dělám si legraci. Sentarse – myslím, že to je to správné slovo. Když jsi v mexické restauraci, mluv podle toho… Ale jestli nerozumíte Španělsky, znamená to ‚sedněte si‘.“ Vystrčila velkou bradu a sklopila modré oči k talíři. „Sil byl vegan. Já jím občas ryby.“

„Říkal jsem si, jestli vás třeba ještě něco nenapadlo.“

Stiskla rty. „Občanská angažovanost? Odpověd zní ne.“

„Pořád se pokoušíme přijít na to, jak Silová vražda zapadá mezi ty ostatní.“

„Možná nezapadá.“

Čekal jsem.

„To je všechno,“ řekla. „Možná nezapadá. Možná je jen nějaký šílenec napodobil. Pokud se ovšem ten, kdo ho v noci vylákal do mokřiny, nepokoušel skrýt něco o těch předchozích vraždách.“

„Vylákal ho na slib, že mu pomůže ty předchozí vraždy vyřešit.“

Pohnula rukou položenou na prsou a já jsem si všiml záblesku zla ta. Prsty se posunuly na původní místo. „Ano.“

„Myslíte, že by to mohl být člověk, který znal Sila natolik dobře, aby věděl, jak na něj správně zatlačit?“

„Například?“

„Kamarád nebo známý, který věděl o jeho silné vazbě na mokřinu.“

„Jeho kamarád jsem byla já,“ řekla. „A známá taky.“

„To je dost omezený společenský okruh.“

„Záleží na výběru. Lidé dokážou být otravní.“

„A co někdo, kdo ho znal nepřímo – skrz jeho práci?“

„To je možné. Ale on nikoho nejmenoval.“

„Nějak nemůžeme najít seznam členů organizace Zachraňte mokřinu.“

„To proto, že nejde o skutečné sdružení. Na začátku, když se Silovi podařilo zachránit mokřinu před těmi miliardářskými neřády, byla ustavena správní rada. Šlo ale jen o bohaté lidi, kteří chtěli zapůsobit na ostatní. Ve skutečnosti dělal všechno jen Sil.“

„Kdo platil účty?“

„Zmínění boháči s devítimístnými účty. Říkala jsem Silovi, že je to riskantní, že jakmile na nich bude příliš závislý, budou ho mít v hrsti stejně jako drogoví dealeři. On na to odpověděl, že je míní zkásnout o každičký dolar, který mu nabídnou, a že na obavy z následků je dost času.“

Roztřásl se jí dolní ret a ruka položená na hrudi ochabla a sjela dolů. Hned se zase vrátila na místo. Na ten okamžik ale odhalila velkou perlu pověšenou na řetízku.

Alma zvedla plněnou placku, kousíček uždibla a vrátila ji na talíř. „Ráda bych už jedla sama, jestli dovolíte.“

„Ještě chvilku mě tu prosím strpte. Jaký měl Sil plat?“

„Bylo to stipendium,“ odvětila. „Aby za něj ti boháči nemuseli platit daň. Pětadvacet tisíc. Sil říkal, že s tím každý může vyjít, pokud žije nenáročně.“

Roztáha prsty, kterými svírala perlu.

„Hezká,“ pochválil jsem šperk.

Alma zčervenala. „Sil mně ji dal k narozeninám. Neměla jsem ji ráda, připadala mi moc vyzývavá. Řekla jsem mu, že si ji na sebe nikdy nevezmu. A teď ji nosím.“

Přikývl jsem.

„Nepokoušejte se předstírat, že rozumíte, protože nerozumíte. Lidé jako Sil a já jsou příliš inteligentní na to, aby sekali latinu a žili, jak doba velí – pohodlným a bezohledným konzumním životem těch ostatních městských androidů. Mám dva magisterské tituly a Sil měl bakalářský titul z fyziky.“

Naklonila se ke mně, jako by se mi chystala vyjevit tajemství.

„Rozhodli jsme se pro prostý život. Ale Sil byl zároveň romantik. Při našem posledním výročí mně chtěl dát něco pěkného. Dokonce i idealisté potřebují v životě trochu krásy.“

„Souhlasím.“

„Řekla jsem mu, že ji nechci, a nutila jsem ho, ať ji vrátí. Odmítl. Pohádali jsme se, ale on trval na svém. Teď jsem ráda, že vyhrál.“

Očima zabloudila k prosklené stěně restaurace. „To je vaše auto? To zelené, značku nepoznám.“

„Je to sevilla.“

„Cadillac,“ řekla. „Sevilla – vždyť na tom autě není nic španělského; co to ty korporátní lháře napadlo?“

„Zvýší jim to prodej.“

„Jezdíte ohavným žroutem benzínu. Jaká je vaše omluva?“

„Jsme spolu už dvacet let a já nemám to srdce vyměnit ji za mladší a hezčí.“

Alma spustila ruku dolů a vypnula hruď. Vystavila náhrdelník na odiv.

Perla byla obrovská, smetanově zbarvená a bez jediné skvrnky. Byla příliš mohutná a těžká na řetízek, který vedle ní vypadal slaboučký a chatrný. Nejspíš také nebyl zlatý, ale pouze pozlacený.

„Takže miliardáři platili účty a Sil obstarával představení. Existovali ještě další dárci?“

„Jistě. Sem tam někdo poslal šek, ale Sil to bral jako drobné. Bez miliardářských kmotříčků bychom to museli zabalit. Mohu už si v klidu dojíst oběd? Nechci už o tom přemýšlet.“

Poděkoval jsem jí a zamířil ke dveřím.

Zavolala za mnou: „Ochrana přírody pro vás moc neznamená, ale přinejmenším umíte být věrný.“

„Našel jste ji?“ zeptala se recepční v oční ordinaci.

„Našel, děkuji, nasměrovala jste mě správně. Zdá se, že je z toho dost špatná.“

„Vy byste nebyl?“

„Pravděpodobně bych to nesl ještě hůř… Možná ji trochu rozveselí ta obří perla.“

„Pochybuji,“ řekla. „Ale ta teda je. Alma si ji koupila včera. Byli jsme dost překvapení.“

„Není to její styl?“

„Ani náhodou.“

„Smutek lidi změní,“ řekl jsem.

„Asi ano… Co pro vás ještě můžu udělat?“

„To je všechno,“ řekl jsem a otočil se k odchodu.

„Proč jste se tedy vracel?“

„Chtěl jsem vám poděkovat za pomoc.“

Než si stihla uvědomit, že je to lež, byl jsem pryč.

28

Sedl jsem do auta a zamířil znovu k nákupnímu středisku, kde obědvala Alma Reynoldsová. Několikrát jsem objel kolem a nakonec jsem zaparkoval na místě, které nabízelo nerušený pohled na Cocinu de Cabo.

O patnáct minut později vyšla Alma z restaurace a vydala se pěšky zpátky do práce. Šla pomalu a vypadala smutně. Sledoval jsem ji tak pomalu, jak to jen šlo, a zaparkoval jsem půl bloku od zdravotního střediska.

Prošla kolem hlavního vchodu a zmizela ve sjezdu do podzemního parkoviště. Nečekal jsem dlouho a objevil se starý otlučený žlutý volkswagen brouk. S namáhavým kašláním vystoupal výjezd. Alma se nakláněla dopředu, jako by chtěla malému autíčku pomoct. Z výfuku se valil černý kouř. To bylo řečí o ekologii.

Brouk zamířil přímo k hráškově zelenému bytovému domu na Čtvrté ulici, severně od bulváru Pico. Číslo odpovídalo adrese, kterou mi dal Reed. Dům byl špatně udržovaný, napůl ukrytý za palmami, omítka se místy olupovala.

Zchátralejší část Santa Moniky. Ale i zde měla příslušnost ke zdejší komunitě svá privilegia: parkování bylo vyhrazeno pouze pro místní obyvatele. Zastavil jsem a zpovzdáli sledoval, co se bude dít.

Alma Reynoldsová se s obtížemi pokoušela zaparkovat do malého prostoru v řadě aut. Ťukla do aut vpředu i vzadu, ale nezdálo se, že by si kvůli tomu dělala výčitky. Pak vystoupila, práskla dveřmi tak silně, že se celé auto otřáslo, a vešla do domu.

Zůstal jsem stát před hydrantem a poslouchal jsem hudbu. Po třiceti minutách, kdy se nic nedělo, jsem usoudil, že Alma Reynoldsová už nikam nepůjde, a odjel jsem domů.

Cestou jsem znovu zkusil zavolat Milovi a nechal jsem mu vzkaz. Když jsem dojel do Westwood Village, telefon zapípal.

„Dobrý den, pane doktore, tady je Louise ze záznamové služby. Právě vám volala doktorka Rothmanová.“

„Nathalie Rothmanová?“

„Křestní jméno neuvedla, jen řekla, ať zavoláte co nejdříve. Něco s Travisem Huckem.“

S Nathalií Rothmanovou jsem nemluvil už roky.

„Teď tady mám pacienty, Alexi, ale jestli chceš, můžeme si popovídat později,“ řekla.

„Znáš Travise Hucka?“

„Jestli ho znám? To je… Omlouvám se, Alexi, počkej…“ Po chvíli ticha: „Jedna z našich rezidentek porodila a nám teď chybí personál. Sotva si utrhnu volný moment, už zase musím běžet. Můžu ti věnovat chvíli, než zhltnu večeři – řekněme v šest?“

„Nechceš mi aspoň naznačit, o co jde?“

„Je to moc složité. Vyhovuje ti to v šest?“

„Můžu ti znova zavolat.“

„Ne, chci o tom mluvit osobně. Jarrod, můj nejstarší syn, má dnes v sedm baseballový zápas. Slíbila jsem mu, že na tenhle opravdu přijdu. Bydlíš pořád na Glenu?“

„Ano. Hrozně to komplikuješ, Nathalie.“

„To je přece tvoje gusto, nebo ne? Setkáme se kdekoli poblíž Jarrodovy školy.“

„Kde je ta škola?“

„V Brentwoodu,“ řekla. „Přípravka Shirley Windwardové. Co si zajít do thajské restaurace? Je kousek od Olympicu. Pad Palace. Znáš ji?“

„Najdu to.“

„Vaří kvalitní nízkotučná jídla,“ řekla. „Kupuju tam i večeře domů. Až moc často.“

Ten den to bylo už druhé malé nákupní středisko. Jednoho dne tu možná budou nemovitosti tak drahé, že ta centra nepřežijí.

Pad Palace vytěžil z daných možností maximum – působil tak příjemně, jak jen dovolil omezený rozpočet na zařízení. Zástěny a borovicové stoly se snažily navodit dojem elegantní jednoduchosti. Stěny byly vymalovány v odstínech ambróziové zeleně. Skupinku hlučných rozjařených anglických hipsterů právě obsluhovala štíhlá ostýchavá Asiatka.

Nabízeli vegetariánská jídla s vajíčky; na požádání připravovali i jídlo veganskě. L. A. zřejmě začalo holdovat ctnostem. Skoro jsem čekal, že zpoza některé zástěny vykoukne Alma Reynoldsová. Ale ta možná odjakživa chodí tam, kde servírují ryby.

Objednal jsem si čaj. Asi za pět minut zastavila před restaurací Nathalie Rothmanová v bílém BMW se sluneční střechou. Vlétla dovnitř jako kulka z pistole: malá, rychlá a mířící přímo k cíli.

Sto padesát centimetrů a pětačtyřicet kilogramů bez jediného gramu zbytečného tuku. Obličej měla jemný, hladký a mladistvý a lemovala ho hnědá hříva nedbale upravených vlasů. Měla dvaačtyřicet let, byla matkou čtyř chlapců, byla vdaná za developera, který vlastnil kus bulváru Wilshire, a už deset let šéfovala pohotovosti v Západním dětském lékařském centru. Poznal jsem ji, když byla čerstvou absolventkou Yale a na kliniku nastoupila jako rezidentka. Pak se stála hlavní rezidentkou a následoval rychlý postup mezi řádné lékaře.

Spousta důležitých lidí v nemocnici ji považovala za úsečnou, až neomalenou. Docela jsem je chápal, ale měl jsem ji rád.

Krátce mi mávla a vrhla se k jedné číšnici. „Jsem doktorka Rothmanová. Mám už jídlo připravené?“

Ještě než dívka přestala přikyvovat, Nathalie už žuchla na židli proti mně. „Zavolala jsem sem předem. Ahoj, Alexi. Vypadáš skvěle, zdá se, že ti honění zločinců svědčí. Nepřemýšlel jsi někdy, že by ses vrátil a dělal opravdovou práci?“

„Rád tě zase vidím, Nathalie.“

Rozesmála se. „Ne, neberu ritalin, i když bych měla. Ta trocha šedin ti sluší. Charliemu říkám totéž, ale on mi nevěří. Ale k věci: Náhodou jsem sledovala zprávy a viděla relaci o panu Huckovi. Jako správný občan jsem zavolala na uvedené číslo. Nějaký policejní maník jménem Reed mi řekl, že je rád, že volám, ale neměla jsem pocit, že to myslel doopravdy.“

„Proč ne?“

„Protože když jsem mu řekla, proč volám, oznámil mi, že je právě v terénu a že se mi ozve později. Zeptala jsem se ho, jaké terénní úpravy policie dělá, ale on, zdá se, můj humor nepochopil. Znáš ho?“

„Mladý začínající detektiv.“

„Měl by se naučit, jak se chovat k občance, která dbá zákonů a má pro něj možná užitečné informace. Začal mě vyslýchat. Jako bych byla podezřelá já. Když jsem mu řekla, že jsem lékařka ze Západní dětské kliniky, najednou obrátil. Slyšitelně se celý uvolnil a řekl mi, že někdo, kdo tam dříve pracoval, teď náhodou na tom případu spolupracuje. Pak se zeptal, jestli tě znám. Ujistila jsem ho, že ano, že jsme byli kolegové. On na to, že to je dobře, a jestli prý bych se s tím neobrátila na tebe. Bez urážky, Alexi, ale měla jsem dojem, že mě sprostě odpálkoval. Měl ti říct, že jsem volala. Udělal to?“

„Ještě ne.“

„To jsem si myslela. Tak se iniciativy chopím já. Nezkušený detektiv Reed se možná nechce zabývat kognitivní disonancí, ale to je jeho škoda.“

„Jakou disonancí?“

„Kvůli panu Huckovi.“

„Ty ho znáš?“

„To je příliš silné slovo,“ řekla. „Setkala jsem se s ním jen jednou. Ale to mi stačilo, abych v něm viděla hrdinu.“

Na stole před ní se ocitl talíř skleněných nudlí a kuřecího tofu. Nathalie snědla několik soust a začala si pohrávat s diamantovým prstenem. Diamant byl velký a měl čtvercový tvar.

O šperky jsem se nikdy nezajímal, ale díky obří perle Almy Reynoldsové jsem jim začal věnovat pozornost.

„Stalo se to před deseti lety. Zrovna jsem převzala ambulanci i lůžkové oddělení a sloužila jsem noční, abych dokázala, že se nevyvyšuji nad ostatní. Asi ve tři hodiny mě vzbudila pohotovostní sestra. Nějaký člověk přinesl miminko celé od krve. Nejprve jsme si všichni mysleli, že půjde o nějakou děsivou nehodu, ale když jsme miminko umyli, zjistili jsme, že nemá jediné zranění, ani sebemenší škrábnutí. Byla to holčička, sedm měsíců stará. Kromě toho, že byla trochu podchlazená a bála se, byla úplně v pořádku.“

Jídelními hůlkami nabrala kostičku tofu. „Ten dobry samaritán byl váš člověk, pan Huck. Tehdy své jméno neuvedl, ale jsem si jistá, že to byl on, ten obličej se dá jen těžko zapomenout. Byl vyzáblý, kost a kůže, a vůbec na tom nebyl dobře. Zřetelně si pamatuji, že měl nějaké nervové poškození – bud starý úraz hlavy, nebo slabší mozkovou mrtvici.“

„Ústa nakřivo,“ napověděl jsem.

„Ano,“ řekla a ukázala vítězné gesto. „Vím, že to byl on. Měl trochu vrávoravou chůzi a sestra si nejprve myslela, že je opilý, a měla strach, že dítě pustí. To kvílelo, všude samá krev, byla to opravdu scéna k pohledání. Ve zprávách říkali, že Hucka hledají v souvislosti s těmi vraždami. Co to znamená?“

„To znamená, že policie schválně mlží.“

„Proč?“

„Je to příliš složité, Nathalie.“

Věnovala mi dlouhý zkoumavý pohled. „No dobře. Ale mimo záznam, je podezřelý z těch vražd?“

Přikývl jsem.

„No páni,“ řekla udiveně. „Musím říct, Alexi, že mi vůbec nenaháněl strach. Byl nervózní, nesmělý, pravděpodobně se bál ještě víc než to dítě. Řekl, že tu holčičku našel na chodníku, když byl večer na procházce, slyšel kňourání a myslel si, že je to nějaké zraněné zvíře. Když zjistil, že jde o dítě, popadl je a v náručí je donesl až k nám. Nesl ji ze Silverlake do východního Hollywoodu, dobré tři kilometry ve studené noci. Svlékl si kabát a dítě do něj zabalil, aby je udržel v teple. Měl na sobě jen tričko a takové ty levné kostkované kalhoty – to je legrační, jaké věci si člověk pamatuje. Nejspíš je koupil v obchodě s levným zbožím a v pase je měl stažené šňůrou. Zimou mu drkotaly zuby, Alexi.“

„Měl nějaký důvod, proč nevolat 911?“

„Možná si myslel, že se sem dostane rychleji, nevím.“

Nebo věděl, že kvůli své minulosti bude okamžitě podezřelý.

Nathalie pokračovala: „Chceš vědět, jestli nás nejprve vyděsil? Samozřejmě, že ano. Měl všude na sobě krev, připadali jsme si jako v jednom z těch nechutných filmů, které tak milují mé děti. Nechtěli jsme vyvolat nějaký konflikt, ale pokusili jsme se ho zadržet, než přijede policie. Jakmile ale zjistil, že je dítě v pořádku, utekl našemu strážnému pod rukama. Určitě si pamatuješ našeho hlídače.“

„Starý, slabý, líný, krátkozraký.“

„Když má dobrý den. Policii navíc trvalo celé věky, než přijela, a my jsme se plně věnovali dítěti. Když o tom teď přemýšlím, byla to chyba. Co kdyby byl Huck opravdu psychopatický vrah?“

„Jak víš, že nebyl?“

„Protože se jim ten případ podařilo hned uzavřít. Tak se to oficiálně říká, že ano? Uzavřít, ne vyřešit.“

„Ty ses předem připravovala, Nathalie.“

„Charlie se rád dívá na kriminální seriály.“

„Jak ten případ uzavřeli?“

„Navedli jsme policii na místo, kde Huck to dítě našel. Objevili tam krvavou stopu, sledovali ji a v nedalekém křoví našli tělo. Ukázalo se, že jde o matku toho dítěte, sedmnáctiletou dívku jménem Brandi Loringová. Bydlela o pár bloků dál s matkou alkoholickou, nevlastním otcem, nevlastními sourozenci a polovičními sourozenci. Holčička se jmenovala Brandeen – Brandi je zdrobnělina. Rodina věděla, kdo je vrah. Byl to Brandinin bývalý přítel, další skoroděcko, o rok starší než Brandi. Zjevně se s ním rozešla, ještě než se dítě narodilo, a on ji pronásledoval. Chvíli poté, co se policie ukázala u něj doma, se složil a přiznal, že ji ubil k smrti. Dokazovala to jeho zlomená ruka a omlácené klouby prstů a na Brandině obličeji, hrudníku a krku našli stopy jeho krve. Když se ho policisté zeptali, proč nechal dítě ležet na chodníku, jen se na ně přihlouple podíval. Jako by tím říkal Jejda, na to jsem zapomněl/“

„Kdo ti poskytl tolik detailů?“

„Detektiv, který měl na starosti papírování. Tak to nazval. Dělá prý papírování. To není jako ze Sherlocka Holmese, doktore.“

„Pamatuješ si jeho jméno?“

„Leibowitz,“ řekla. „Možná židovský detektiv, kdo ví?“

Než jsme se rozešli každý po svém, zeptal jsem se jí, jestli se synovi líbí na škole.

„Je to zajímavá instituce.“ řekla.

„Jak zajímavá?“

„Jedná se vlastně o dvě školy – ze sociologického hlediska. Pro chytré bohaté děti a pro ne tak chytré, ale velmi bohaté děti.“

„Tak to běžně chodí.“

„Běžně díky čtyřiceti tisícům školného, Alexi. Charlie si myslí, že je to ujeté, a já asi taky. Pokud jde o to, do které skupiny patří Jarrod, přijde na to, v jaký den mě zrovna zastihneš. Znáš puberťáky, jednají impulzivně a neovládají se – koukni, co se stalo Brandi Loringové. Nevadilo by mi, kdyby Jarrod chodil do veřejné školy, a Charlie by to určitě chtěl. Ale naše princátko zatoužilo dostat se do univerzitního baseballového týmu a je si jistý, že z veřejné školy by toho nikdy nedosáhl. Takže asi patří mezi ty chytré. Do jisté míry.“

Zavolal jsem na hollywoodskou divizi a požádal o spojení s detektivem Leibowitzem. Úředník o něm nikdy neslyšel a recepční taky ne.

„Pak prosím detektiva Connorovou.“

„Je venku.“

Zkusil jsem Petřin mobilní telefon. Zvedla ho okamžitě: „Barry Leibowitz odešel brzy po tom, co jsem nastoupila. A nedělej z toho žádné závěry. Bylo mu přes šedesát.“

Musel jsem se smát. „Nemáš ponětí, kde bych ho našel?“

„Je mi líto. Můžu se zeptat, proč ho hledáš?“

Pověděl jsem jí, jak Travis Huck zachránil miminko.

„Váš hledaný podezřelý udělal dobrý skutek? Pamatuješ Teda Bundyho? Ten pracoval na horké lince sebevražd.“

Milo byl stejného názoru. „To vůbec nic neznamená. Ten sériový vrah, který si říkal BTK – Bind, torture and kill, protože oběti svazoval, mučil a až pak zabíjel – byl prezidentem církevní kongregace.“

„Přesně tohle mě napadlo, když volala,“ řekl Moe Reed. „Chtěl jsem vám zavolat, doktore, ale nahromadila se mi práce, procházel jsem ty seznamy cestujících autobusů a vlaků a smlouvy v půjčovnách aut.“

„Není tedy vůbec pochyb o tom, že matku toho mimina zabil její přítel?“ zeptal se Milo.

„Tak to detektiv Leibowitz řekl doktorce Rothmanová.“

„Leibowitz…, toho neznám.“

„Odešel do důchodu chvíli nato, co Petra přišla do Hollywoodu. Chystal jsem se po něm poohlédnout, ale jestli myslíš, že je to zbytečné, nechám ho být.“

„Jaký by to mělo smysl?“

„Jestli se Leibowitzovi podařilo najít Hucka a promluvit si s ním, možná si uděláme obrázek o Huckově osobnosti.“

„Já bych mnohem raději věděl, co dělal Huck na tmavé opuštěné ulici v Silverlake ve tři hodiny ráno, ale klidně se do toho pusť.“

„Víme, že v tom čase se vydává na lov šlapek,“ řekl Reed. „Když se mu nepodaří nějakou sbalit, možná šmíruje u domů, nakukuje do oken, ne-li něco horšího.“

„Alespoň teď víme, kde byl před deseti lety. Toulal se po ulicích, neměl sociální pojištění, takže sázím deset k jedné, že se živil nelegálně. Koukneme se do archivních záznamů na noční vloupačky z té doby, především na ty, ke kterým došlo v oblasti východního Hollywoodu a Silverlake. Já to udělám, Mosesi, ty pokračuj v prohlížení seznamů cestujících a ve vyřizování telefonátů.“

„Jasně.“

Něco mě napadlo. „Huck říkal, že tu holčičku do nemocnice přinesl pěšky. Jestli je to pravda, neměl auto. To znamená, že nebydlel daleko od místa, kde ji našel.“

„Nebo se na bulvár vydával za zábavou a pak se vracel do nějaké díry v kopcích,“ řekl Reed.

„Možná, ale nesnaž se vyptávat u šlapek na bulváru. Z těch, které tam pracovaly před deseti lety, už tam žádná nebude.

V obytné čtvrti to ale chodí jinak. Vrátíme se na místo, kde bylo miminko nalezeno, a možná najdeme někoho, kdo si Hucka pamatuje.“

„Ještě lepší varianta je.“ řekl jsem, „že si to místo pamatuje i Huck a vrátil se tam schovat.“

Milo si zamyšleně mnul bradu. „Domov je tam, kde máme srdce, že?“

„Vrátit se tam, kde se člověk cítí pohodlně a v bezpečí,“ dodal Reed. „To může znít lákavě, když má někdo v patách policii.“

29

Tělo Brandi Loringové bylo nalezeno na Apache Street, kousek od západního okraje Silverlake, čtyři bloky nahoru severně od bulváru Sunsét.

Čtvrť tvořily vesměs skrovné hrázděné domy, některé nebyly větší než chatrče, a o něco honosnější stavby rozdělené na činžovní byty. Místo, kde Travis Huck podle svých slov nalezl malou Brandeen, byl rozpraskaný vyboulený chodník, ničený kořeny gigantického banyánu.

Hodinu a půl jsme chodili nahoru a dolů po ulici a sklízeli tázavé pohledy a ujišťování, že nikdo nic neví – převážně ve španělštině. Pak jsme narazili na Maribellu Olmosovou, stařenku se seschlým tělem, ale jasnýma očima. Ta si celou událost pamatovala.

„Miminko. Hodný člověk, že to udělal,“ řekla. „Statečný.“

„Znala jste ho, paní Olmosová?“ zeptal se Milo.

„Kéž by. Velmi statečný.“

„Zachránil dítě.“

„Zachránil a vzal k doktorovi,“ řekla. „Samí pistolníci z gangů na ulicích, jezdí a střílejí. Teď je to lepší, ale tenkrát? Hrůza.“

„Ti pistolníci se projížděli venku ve tři ráno?“

„Kdykoli chtěli. Někdy spím a vzbudí mě střelba. Teď je to lepší. O moc lepší. Vy hoši děláte svou práci dobře.“

Popadla Mila za ruku a přitiskla si ji ke scvrklým rtům.

Byl to jeden z mála okamžiků, kdy jsem viděl Mila vyvedeného z míry. „Děkuji, madam.“

Maribella Olmosová pustila jeho ruku a mrkla. „Dala bych vám ještě jednu přímo na rty, ale nechci, aby vaše žena žárlila.“

Další zastávka: poslední známá adresa matky a nevlastního otce Brandi Loringové.

Anita a Lawrence Brackleovi tehdy bydleli v růžovém dvoupatrovém předválečném domě, rozděleném na čtyři byty. Ze současných obyvatel domu nikdo nikdy neslyšel o té rodině, o Brandi ani o záchraně dítěte.

Celý zbytek odpoledne jsme jezdili po Silverlake a ukazovali Huckovu fotografii lidem tak starým, aby jim mohla něco říkat.

Odpovídaly nám opět prázdné pohledy a vrtění hlavou. Milo se s neúspěchem vyrovnal tím, že zastavil u pouličního vozíku a koupil dvě sklenice ledové tamarindové limonády. Jiní prodejci si roztáhli koše s oblečením přímo na chodníku. Milo s pobaveným úsměvem sledoval nezákonný prodej a dychtivě upíjel limonádu, zatímco kolem nás kodrcala auta po Sunsetu posetém výtluky.

Když jsme nasedli zpátky do auta, prohlásil: „Stříleli jsme na cíl z příliš velké dálky. Jestli chceš pořád ještě hledat Leibowitze, posluž si. Já jedu zpátky do kanceláře a rozšířím pátrání na nemovitosti v okolních okresech, jen pro případ, že by se Huckovi zase podařilo uchytit jako správci domu. Taky se podívám na staré noční vloupačky v Hollywoodu. Možná najdu nějakou uřezanou ruku.“

„Ví se něco o Vanderových?“

„Ještě ne, ale Buddy Weir neustále volá, už mi začíná připadat hysterický.“

„Právník, který má starost o klienta.“

Milo odfrkl. „A o všechny ty účtovatelné hodiny, které mu spadly do kanálu.“

Stačilo strávit třicet vteřin na internetu a našel jsem Barryho Leibowitze: skončil čtvrtý na charitativním amatérsko-profesionálním golfovém turnaji, který loni pořádal golfový klub Tres Olivos v rekreačním středisku Leisure Life v Palm Springs.

Poušť by mohla být pro penzionovaného bývalého policistu cenově dostupným místem. Vytáhl jsem si skupinovou fotku. Golfista Barry Leibowitz byl bělovlasý kníratý muž odpovídajícího věku, stál v zadní řadě. Další surfing na webu mi nabídl článek z klubového bulletinu se zkrácenými životopisy čtyř nejlepších amatérů.

Dva zubaři, jeden účetní a „detektiv Leibowitz, náš vykonavatel práva. Dnes už se honí za trofejemi místo za zločinci“.

Zavolal jsem do Tres Olivos, představil se svým pravým jménem a titulem a vymyslel si historku, že volám jménem Západní dětské kliniky jako zástupce nemocnice pátrající po současné adrese pana Leibowitze.

„Pohár, který vyhrál na našem nedávném turnaji Devět jamek pro děti, nám pošta vrátila, a my bychom mu ho rádi doručili.“

Přinejhorším bude sekretářka opatrná, zavolá do nemocnice, doví se, že jsem tam byl zaměstnaný, ale že žádná taková cena neexistuje.

„Máte ji mít, pane doktore.“

Penzionovaný detektiv III. třídy Barry Z. Leibowitz si pouštního vzduchu neužíval.

Bydlel v jednopokojovém činžovním bytě na bulváru Pico, západně od Beverwil. Zavolal jsem mu, a když telefon nikdo nezvedal, vydal jsem se ho navštívit.

Adresa odpovídala bytovému komplexu Hillside Manor, chráněnému zavřenou branou. Nic luxusního, jen sto metrů dlouhá příjezdová cesta lemovaná pískově žlutými krabicemi, které sousedily se severním okrajem zelené plochy s osmnácti jamkami Country klubu Hillcrest.

Klub by skvěle vyhovoval Leibowitzovým zájmům, ale nedovedl jsem si představit, kde by penzionovaný detektiv vzal peníze na členské příspěvky.

Komunikátor napravo od brány uváděl třicet obyvatel. Naťukal jsem Leibowitzův kód. Ozval se hluboký hlas: „Ano?“

Začal jsem vysvětlovat, kdo jsem.

„Zkoušíte na mě nějaký trik?“

„Vůbec ne. Pracuji s detektivem Sturgisem. Jde o Travise Hucka.“

„Počkejte.“

Asi za pět minut se na západním konci cesty objevil muž, kterého jsem viděl na fotografii z golfového turnaje. Měl na sobě žluté tričko s límečkem, černé lněné kalhoty a žabky. Byl vyšší a silnější, než prozrazovala fotografie. Měl soudkovitý trup a krátké silné nohy. Jeho bílé vlasy byly značně prořídlé, zato knír bohatý a navoskovaný.

Jeho pobavený výraz mi připomněl bodrého chlapíka s monoklem z Monopolů.

Když došel k bráně, ukázal jsem mu svůj průkaz konzultanta.

„K čemu to má sloužit?“

„Zvýšit mou důvěryhodnost.“

„Právě jsem volal Sturgisovi.“ Brána se začala otvírat. „Slyšel jsem o něm, ale nikdy jsem s ním nepracoval. Musí to být zajímavé.“

„Některé případy ano.“

Chvíli si mě prohlížel. „Jistě. Přesně tak jsem to myslel.“

Jeho byt se nacházel ve druhém patře v zadní části domu. Byl uklizený, čistý, téměř antiseptický. V rohu se opíraly o zed dva kožené golfové pytle. V přenosném baru stála jednodruhová whisky a gin nejvyšší kvality. Asi tucet pohárů se dělil o místo na poličce s brožovanými knihami.

Většinou detektivkami.

Leibowitz si všiml, že se na ně dívám, a zasmál se. „Ve skutečném světě dostaneme tak šedesát, sedmdesát procent pachatelů. Ti pisálci sto procent. Dáte si něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

„Já si naliju skleničku vynikající whisky. Nerozmyslíte si to?“

„Změnil jsem názor.“

Leibowitz se opět zasmál. „Flexibilita značí chytrého člověka.“ Vytáhl z police dvě staromódní skleničky, podržel je proti světlu, odnesl je do kuchyně, umyl a osušil, znovu si je prohlédl a rituál opakoval.

Mezerou mezi borovicovými větvemi nabízelo kuchyňské okno výseč pohledu na kousek nádherné svěží zeleně. Postava v bílém, stojící na zvlněném kopečku, zvažovala jemný závěrečný úder.

„Pěkný výhled, že ano?“ řekl Leibowitz. „Jsem jako ten chlápek z mytologie, Tantalos. Mám před očima pochoutky, ale nedosáhnu na ně.“

„Rancho Park je nedaleko odtud,“ řekl jsem.

„Hrajete golf?“

„Ne, ale o tom parku vím. Když byl O. J. Simpson obžalován, vrhl se na veřejné kurzy.“

Leibowitz se rozesmál. „O. J. K tomu jsem se díkybohu nedostal.“

Přinesl dvě sklenice a usadil se v křesle. Polovinu svého nápoje vypil pomalu, malými doušky. Zbytek do sebe obrátil najednou. „Na zdraví Skotů. Takže vy byste se rád něco dověděl o Eddiem Huckstadterovi – tohle jméno tenkrát používal. Pokud jde o ten můj případ, stál na straně dobra, obzvlášť za jeho situace.“

„V jaké situaci byl?“

„Byl to vandrák, pobuda,“ řekl. „Omlouvám se – vlastně ‚jedinec bez domova, který by neměl být nikdy posuzován podle běžných norem‘.“ Opět se zasmál, sáhl do baru a nalil si dalšího panáka zlatavé tekutiny. „Pravda je, doktore, že já nikoho neposuzuju. Už ne. Jakmile vypadnete z práce, začnete se na všechno dívat jinak. Jako s tím vaším Sturgisem. Když jsem kdysi začínal, nikdo by mě nedonutil, abych s někým takovým pracoval. A teď? Koho zajímá, co dělá ve svém osobním životě?“

Pozorně si mě prohlížel. „Doufám, že vás neuráží, co říkám.“

„Nic urážlivého jsem neslyšel. Huckstadter se stáhl ze scény. Jak jste ho tenkrát hledal?“

„Pomocí jiskřivé inteligence,“ znovu se rozesmál. „Ba ne, ne tak docela. Popsala mi ho nemocnice, předal jsem popis hlídce, dvojici uniformovaných, kteří ho znali, protože se vyskytoval v jejich rajónu. Eddie pro ně byl jen jeden z obyvatel ulice. Našli jsme ho hned další den.“

„Potloukal se po Hollywoodu?“

„Měl ve zvyku žebrat před Čínským divadlem a výše, kousek od Pantages. Nejspíš všude tam, kde se vyskytovali turisté. Měl dlouhé vlasy a v nose piercing, vypadal jako strašidlo. Už ne jako hippie. Strašidlo.“

„Znala ho hlídka z předchozích zatčení?“

„Ne, brali ho jen jako tuláka. Byl docela výrazný typ, měl zkřivená ústa a kulhal.“ Zkroutil rty. Knír se pohnul taky. „Přivedli ho ke mně a já jsem ho vyslechl. Uvedl stejnou historku jako předtím sestrám v nemocnici, ale v té době už to bylo stejně bezpředmětné. Případ byl uzavřen, obviněný se hned přiznal

– hajzl jménem Gibson DePaul. Gibbie.“ Přezdívku vyslovil s opovržením.

Napil se. „Hlídce to ale vadilo. A mě mrzelo, že měli pocit, že plýtvám jejich časem. Já taky jezdíval v hlídkových vozech. Patroloval jsem deset let ve Van Nuys, pak čtyři roky ve West Valley, než jsem se rozhodl, že budu používat tohle…“ zaťukal si na čelo –, „místo tohohle.“ Poplácal se po bicepsu.

Zvedl silnou paži a druhá dávka skotské zmizela v jeho útrobách. „Dokud žila moje žena, bydleli jsme ve Valley. Ta whisky je moc dobrá, nechávají ji zrát v dubových sudech po sherry. Nechutná vám?“

Napil jsem se, nejprve jsem si vychutnal chuť, pak pálení. „Chutná, a hodně.“

Leibowitz přikývl. „Z Huckstadtera se stal zločinec? Když mi to Sturgis řekl, málem to se mnou seklo. Ten případ mně úplně unikl.“

„Neslyšel jste o tom ve zprávách?“

„Ne, na tu snůšku blbostí se nedívám, na to je život příliš krátký. V ložnici mám devatenáctipalcovou televizi, a když ji zapnu, je naladěná na sport.“

„Takže vám Huckstadter vůbec nepřipadal jako násilnický typ?“

„Ne, ale netrávili jsme spolu čas psychoanalýzou.“

„Přesto vás to překvapilo.“

„Pořád mě něco překvapuje,“ řekl Leibowitz. „Připadám si pořád mladý – jak už jsem říkal, flexibilita je důležitá.“

„Jaký byl Eddie tenkrát?“

„Jeden z mnoha smutných osudů, doktore. Hollywood je jich plný. Pod vším tím pozlátkem.“

„Jako dospělý nemá žádný záznam.“

„Jako mladistvý snad ano?“

„Strávil nějakou dobu v ústavu pro mladistvé delikventy, ale jeho případ znovu prošetřili a pustili ho.“

„Co to bylo za případ?“ zeptal se Leibowitz.

Popsal jsem Huckovu roli při zabití člověka. „Ta zkřivená ústa jsou pravděpodobně důsledkem zranění hlavy, které utrpěl ve vazbě.“

„Aha,“ řekl zamyšleně. „Taková věc dokáže člověka naštvat.“

„Vypadal Huck naštvaně?“

„Ne, jen vystrašeně. Jako by nebyl rád venku za bílého dne.“

„Problémy s drogami?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. To, co většinou dostane lidi na ulici, jsou drogy, alkohol nebo šílenství. Jestli ale chcete vědět, jestli jsem pozoroval příznaky jako červený nos, zbrklé mluvení, nesoustředěnost nebo kocovinu, má odpověď zní ne. Nevykazoval ani známky šílenství. Mluvil souvisle, převyprávěl tu historku logicky od a do zet. Nanejvýš bych o něm řekl, že byl v depresi.“

„Z čeho?“

„Předpokládal jsem, že ze života, který vede. Když je člověk bez domova, snadno propadne beznaději. Ale já s ním nemluvil jako psychiatr, doktore. Zapsal jsem si, co mi řekl, a když jsme skončili, nabídl jsem mu, že ho odvezu, kam bude chtít. S poděkováním odmítl. Prý rád chodí pěšky. A vy mi teď o něm říkáte takové zlé zprávy. To je znepokojivé, že jsem si ničeho nevšiml. Existuje důkaz, že škrtil ženy už tehdy?“

„Ne.“

„Ne, nebo zatím ne?“

„Zatím ne.“

„Ty vraždy v mokřině jsou s určitostí jeho dílo?“

„Zdá se, že okolnosti tomu nasvědčují.“

„Sakra,“ zamračil se. „Kdo to mohl tušit? Žádných charakterových vad jsem si u něj nevšiml. Vůbec žádných.“

„Možná žádné nebyly.“

„Myslíte, že byl tak mazaný, že své temné pohnutky dokázal skrýt?“

„Jo,“ ujistil jsem ho. „Přesně to jsem chtěl říct.“

S Milem se mi podařilo spojit až v noci.

„Nějaké zajímavé vloupačky?“ zeptal jsem se.

„Všechny zajímavé byly vyřešeny a zbytek jsou jen malé věci – šperky, sterea. Žádné punčochy přes obličej, nic hrůzostrašného. A Huck dosud uniká agentům s nemovitostmi. Nevlastní nic.“

„Možná jsi tím nemusel zabít tolik času. Před deseti lety byl Huck bezdomovec. Těžko si ho dokážu představit, jak se dopracovává takového majetku.“

„A já si těžko dovedu představit, jak se stává správcem takového sídla.“

„Možná mají Vanderovi skutečně zlaté srdce,“ řekl jsem. „Nebo než ho potkali, podařilo se mu svůj život změnit.“

„Fajn, ale řekni mi, jak se lidé, jako jsou oni, mohou setkat s člověkem, jako je on?“

Přemýšlel jsem o tom. „Možná skrz nějakou přechodnou práci

– Huck mohl dělat číšníka nebo barmana na nějaké dobročinné akci. Nebo šlo o náhodné setkání.“

„Obalamutil je tím, že se změnil? Ti ale musí mít srdce naměkko.“

„Možná je to tentýž idealismus, který je vedl k tomu, aby darovali peníze mokřině.“

Ticho.

„To je zajímavé,“ řekl po chvilce.

„Bohužel jsem nenašel žádný seznam přispěvatelů a Alma Reynoldsová tvrdí, že neshánějí peníze obvyklými způsoby. Celý provoz organizace, což je v podstatě jen nájem a Duboffův plat, financuje pár miliardářů. Zajímalo by mě, jestli Duboff neměl ještě nějaký další příjem. Například od toho blondatého chirurgicky vylepšeného chlápka s obálkou, kterého viděl Chance Brandt.“

„Jestli ten člověk Duboffovi platil, co od něj na oplátku potřeboval?“

„To nevím, ale je možné, že si Duboff nějaké peníze uspořil i přes svůj nízký plat a teď je shrábla.“

Popsal jsem mu obrovskou perlu, kterou se Alma pokoušela skrýt a kterou si koupila krátce po Duboffově smrti a lhala o tom, že ji dostala od něj.

„Nebo se vydala utrácet a styděla se to přiznat. Když je ta odříkavá veganka a tak.“

„Jí ryby.“ řekl jsem. „Ani steak by mě u ní nepřekvapil.“

„Farizejka?“

„Něco skrývá. V okamžiku, kdy mě uviděla, se pokusila perlu schovat. Pak změnila taktiku a začala se s ní vychloubat, jako by mě vyzývala, ať se o ni zajímám. Ale to, že jsem ten šperk viděl, ji zjevně rozhodilo. Místo aby se vrátila do práce, odjela domů.“

„Možná jí nesedlo jídlo – no dobře, jo, možná ses dostal na stopu nějaké finanční habadůry, ale to neznamená, že má něco společného s těmi vraždami. A jestli Duboff ukrýval nějakou hotovost, určitě to nebylo u něj doma. Osobně jsem ten jeho byt prohlédl. Někdy se na tu tvou Almu kouknu blíž, ale teď ne, mám toho hodně. Například musím najít pana Hucka. Nemáme ani ponětí, kde je.“

„Možná napíše.“

„To by bylo nádherné. Strýčkovi Milovi se móóóc stýská.“

30

Další den ráno se Milo ani Reed neozvali, a když jsem zavolal já, nezvedali telefon. Probudily mě teplé sluneční paprsky a myšlenky na Tra vise Hucka.

Petra a Milo měli pravdu: jediný laskavý skutek neznamenal nic, protože psychopati jsou vynikající herci a maska altruismu jim dovoluje provozovat krutosti, které milují.

Obdiv veřejnosti jen přikrmuje jejich nezkrotnou touhu po ovládání druhých a pozornosti – jejich taneček „podívejte, tady jsem“. Vraždy v mokřině zaváněly exhibicionismem: volba posvátné půdy jako místa, kde se vrah zbavil těl, telefonické oznámení vražd, uložení kostí v hezké krabici.

Proč čtyři ženy s tváří obrácenou k východu?

Od prvního dne se nad tím nikdo pořádně nezamýšlel.

Jediná věc, která mě napadla, byla zeměpisná symbolika: Nadine Vanderová byla Američanka čínského původu a poslední místo, kde se zdržovala před San Franciskem, byl Tchaj-wan.

Simon přiletěl z Hongkongu.

Točilo se opravdu všechno kolem té rodiny?

Nebo byli Vanderovi zlatým hřebem krvavých orgií?

Zničit bohaté a mocné a zmocnit se jejich duší…, jestli byl tohle motiv, proč se nepochlubit jejich těly? Ale jedinou vystavenou obětí byla Selena, navenek ostýchavá mladá žena, která se účastnila skutečných orgií, než se dostala k hrátkám s bolestí.

Ať jsem se na to díval z kterékoli strany, vraždy pořád ukazovaly na sexuálního vraha. A pojítkem k Vanderově rodině byla nejspíš další mladá žena.

Byla celou dobu hlavním Huckovým cílem Nadine, jak navrhoval Reed? Zámecká paní, pozorovaná zpovzdáli s chtíčem a touhou? Byli manžel a syn jen vedlejší oběti?

Možná byl Travis Huck toho všeho schopný, ale před deseti lety se při svém skutku milosrdenství rozhodně nepídil po popularitě. Přesně naopak, zmizel hned, jak zjistil, že je malá Brandeen Loringová v pořádku.

Nebo měl Huck už tehdy svá temná tajemství, která nechtěl prozradit.

Vychovávala ho matka alkoholička, byl zavřený a zneužívaný až do svého propuštění v osmnácti letech. Jeho život do druhé záchrany – Vanderovými – zůstával zastřen tajemstvím.

Během patnácti let na ulicích se toho mohlo stát hodně.

Strávil jsem přemýšlením nad tím další hodinu, a nedopracoval jsem se k ničemu kromě silné bolesti hlavy. Polkl jsem tabletku advilu a pustil se do mechanických činností. Uklidil jsem kancelář a vyřídil účty. Šel jsem si zaběhat a vyvenčil jsem Blanche. Pak jsem si zacvičil a osprchoval se.

Řekl jsem Robin, že se potřebuji projet.

Nebyla vůbec překvapená.

Žlutý volkswagen brouk Almy Reynoldsové jsem nikde na Čtrnácté ulici nenašel. Zavolal jsem do ordinace, kde pracovala.

Bylo mi řečeno, že zůstala doma, protože jí nebylo dobře.

Milo si podle všeho našel na Almu čas a ona teď seděla ve vyšetřovací místnosti v západním L. A.

Zkusil jsem mu znovu zavolat. Opět žádná odpověď.

Reedův odhad, že Huck se bude držet ve své pohodlné zóně, dával smysl, a mě napadlo, jestli totéž neplatí o Almě a jejím nakupování šperků. Vyhledal jsem si obchody v Santa Monice a našel dva, které se specializovaly na perly.

Z prvního se vyklubala falešná reklama – byl to jen stánek v obchodě se starožitnostmi, který se specializoval na bižuterii. Druhý, La Nacre se sídlem na ulici Montana, vystavoval v šedých sametových kazetách perlové náhrdelníky i jednotlivé kusy, včetně větších „divů“ jižních moří.

Prohlížel jsem si jednu kazetu za druhou, všechny plné matně lesklých kuliček. Byly bílé, černé, šedé, nazelenalé, namodralé, zlaté. Ani jedna u sebe neměla cenu.

V prostřední kazetě jsem spatřil přívěsek, který by mohl být dvojčetem toho, z něhož se Alma Reynoldsová tak provinile radovala.

Prodavačka, asi čtyřicetiletá žena s vlasy odbarvenými do chladného blond odstínu a s tváří podobnou lišce, byla oblečená do šatů z pružné krajky, které prozrazovaly tělo mučené v posilovně. Nejprve mě nechala, ať si v klidu všechno prohlédnu, pak se ke mně přitočila a ukázala na přívěsek: „Je krásný, že ano?“

„Krásný a veliký.“ řekl jsem.

„Takové se nacházejí v jižních mořích – velké a přitom kvalitní. Tahle má celých sedmnáct milimetrů. Mohou mít až dvacet milimetrů, ale jen zřídkakdy uvidíte sedmnáctimilimetrovou s takovým krásným leskem, tvarem a perletí – to je tloušťka vnější vrstvy. Tahle má celý milimetr. Správný tvar a hladkost. Je to naše poslední.“

„Měli jste jich několik?“

„Měli jsme tu dvě. Přišly z Austrálie a tu druhou jsme prodali sotva před pár dny. Věřte mi, tahle půjde taky rychle pryč. Kvalita se dobře prodává.“

„Šťastná žena,“ nadhodil jsem. „Narozeniny, nebo dárek na omluvu?“

Usmála se. „Co platí pro vás?“

„Narozeniny. Ale dejte mi dost času a jsem si jistý, že se budu muset omlouvat.“

Zachichotala se. „To máte určitě pravdu. Ale ta žena si ji vlastně koupila pro sebe. Říkala, že její matka vždy nosila perly a že prý nastal čas hýčkat se něčím pěkným.“

„Tohle je více než pěkné. Můžu se na ni podívat?“

„O ano, samozřejmě.“ Zatímco otevírala kazetu, dostal jsem kratinkou přednášku o klasifikaci a pěstování perel. „Jakou má vaše žena pleť – je to vaše žena?“

Proč slovíčkařit? „Je. Má španělskou a italskou krev. Má pleť dorůžova, ale převládá olivová.“

„Vidím, že ji opravdu milujete,“ řekla. „Když muž dokáže ženu tak snadno popsat, chová k ní hluboké city. Pokud je její pleť olivová s nádechem růžové, pak se k ní právě tahle perla perfektně hodí. Narůžovělé jsou dokonce ještě cennější než smetanové. Vím jistě, že se jí bude moc líbit.“

„Kolik stojí?“

Obrátila malinkou visačku a přečetla kód. „Máte štěstí, dobře jsme koupili, takže šest tisíc čtyři sta včetně řetízku, který je z osmnáctikarátového zlata, ručně vyrobený v Itálii a má po celé délce v rozestupech tyhle nádherné drobounké diamanty. Určitě byste měl nechat perlu na tom řetízku, skvěle se k sobě hodí, na tom si dáváme záležet.“

„Lidé je sundávají? Co pak dělají se samotnou perlou?“

„Přesně tak, ale lidi mají různé nápady. Ta paní, která si koupila tu druhou perlu, prohlásila, že má svůj vlastní řetízek. Představovala jsem si nějakou starožitnost, něco po matce. A představte si, ona vytáhla levnou pozlacenou cetku, úplný brak.“ Nesouhlasně mlaskla. „Ušetřila pár dolarů. Bolelo mě, když jsem viděla, jak ji bude ukazovat, ale lidé umí být divní. Ona určitě byla.“

„Měla své vlastní představy.“

„Nebyla ten typ, u kterého byste čekal, že ocení takovou kvalitu.“ Dotkla se řetízku. „Tak co, bude vaše žena štěstím bez sebe, než ji začnete zlobit?“

„Uděláte mi dobrou cenu?“

„Hmm,“ zamyslela se. „Pro vás můžu jít o deset procent dolů.“

„O dvacet, a dohodneme se.“

„Omlouvám se,“ řekla. „Patnáct dolů je maximum, co pro vás můžu udělat. Když uvážíte, kolik by stál velký diamant, je to neuvěřitelně výhodná koupě.“

„O perlách toho opravdu moc nevím…“

„Ale já ano a věřte mi, stojí za to. Sedmnáct procent dolů je absolutní maximum. Máte štěstí, že jsem tu já a ne můj manžel. Při téhle ceně skoro nic nevyděláme, a až zjistí, co jsem pro vás udělala, nebude šťastný.“ Dotkla se mého zápěstí teplými, hladkými prsty. „A udobřit si ho nějakým dárkem není zrovna snadné.“

Robin vykulila velké hnědé oči, že je měla jako talíře. „Co jsi to udělal?“

„Momentální nápad – koupil jsem to jen tak.“

„Já – musím říct, je krásná, miláčku, ale pro mě příliš velká.“

„Mně připadá akorát.“

„Kam bych ji měla nosit?“

„Příležitost se vždycky najde.“

„Opravdu, Alexi, to nemohu.“

„Vezmi si ji aspoň jednou; když se ti nebude líbit, vrátím ji.“

„Ty jsi ale případ.“ Po chvilce před zrcadlem: „Miluji tě.“

„Skvěle ladí s tvým odstínem pleti.“

„Nehodí se ke mně…, je příliš velká.“

„Dostala jsi ji a můžeš se s ní chlubit.“

„K čertu…“

„Opravdu se ti nelíbí?“

„To jsem tím nemyslela. K čertu se mnou, jestli v ní neudělám díru do světa.“

Dlouhá večeře v Bel-Air, víno a milování mě odrovnaly natolik, že jsem v noci tvrdě spal. Ale vzpomínky na perlu na Robinině hrudi mě úplně probudily. Šperk teď ležel na prádelníku, a když jsem vyhlédl kuchyňským oknem ven, viděl jsem, že se v dílně svítí.

Zkusil jsem znovu zavolat Milovi. Konečně se mi podařilo zastihnout ho na mobilním telefonu a zeptal jsem se, jestli se zkontaktoval s Almou Reynoldsovou.

Místo odpovědi řekl: „Právě mi volali hoši z místa činu. Pokoj Travise Hucka ve vile je čistý, ale v odtoku v koupelně našli krev. Skupina AB. Nevíme, jakou skupinu má Huck, takže může být klidně jeho. Ale sám víš, jak vzácná tahle krevní skupina je, takže jaká je šance, že ji budou mít najednou dva lidé?“

„Kdo je ten první?“

„Simon Vander. Policejní lékař zavolal Simone a ta mu to potvrdila. Její táta často chodil darovat krev. Reed se Simone taky mluvil a ona je ochotná poskytnout vzorek DNA. Pak uvidíme, jestli existuje příbuzenství. Je strachem bez sebe. Nepřekvapilo by mě, kdyby se na scéně objevil Aaron Fox a nabídl nám, neschopným troubům, pomoc. Mezitím mi bylo doručeno předvolání k jeho Svatosti. Tohle by mělo stačit k tomu, abychom Hucka označili za jasného podezřelého a získali při pátrání podporu soudu.“

„Nikde žádná krev kromě odtoku,“ řekl jsem. „V umyvadle a ve sprše?“

„Pouze v umyvadle, Alexi. Což taky naprosto odpovídá zločinu, který se stal někde jinde. Huck si všiml krvavé skvrny na svém oblečení a rozhodl se ho vyprat. Umyvadlo pečlivě umyl. To, jak je jeho pokoj perfektně čistý, je stejně podezřelé, jako kdyby tam luminal zbarvil všechno donachova. Ten hajzlík všechno důkladně zkontroloval. Nenapadlo ho ale, že by měl rozebrat a vyčistit odtok.“

„Dělají to technici běžně?“

„Jo, když jim to řeknu. Moje představa je, že nalákal Vanderovy do San Franciska, vyzvedl je na letišti, někde v severní nebo střední Kalifornii je oddělal, pohřbil těla, vrátil se do L. A. a dál předstíral věrného zaměstnance.“

„Na pobřeží roste spousta lesů.“

„To ano.“

Něco mě napadlo. „Vášeň k Nadine by možná vysvětlovala těla obrácená tváří k východu. Hledte k Orientu.“ Začal zrychleně dýchat.

„Co se děje?“

„Začínám mít ten zvláštní pocit, Alexi – věci začínají zapadat do sebe. Poslouchej, já teď musím mít všechny linky volné, kdyby mi volal náš Zeus z Olympu. Jestli mně chceš opravdu pomoct, přijd s nějakou hypotézou o tom, kde se skrývá Huck.“

Ve večerních zprávách i novinách vyšla informace o Huckovi jako hlavním podezřelém.

Nový příval oznámení zaneprázdnil Mila, Reeda a další dva detektivy na dalších osmačtyřicet hodin.

Žádné k ničemu nevedlo.

Zkusil jsem přijít na to, kam se Huck ukryl, koukal jsem do map, ale také jsem pohořel.

Robin se dva dny koukala na perlu a pak ji zavřela do sejfu.

Rozjel jsem se k domu, kde bydlela Alma Reynoldsová. Před ním jsem uviděl stát její žlutý volkswagen. Zaklepal jsem na dveře.

„Kdo je to?“

„Alex Delaware.“

„Vy mě pronásledujete! Jděte pryč.“

„Šest tisíc dolarů za perlu,“ řekl jsem. „Maminka by byla pyšná.“

Zvuk, který se zpoza dveří ozval, mohl být stejně dobře známkou vzteku i strachu.

Z nastalého ticha jsem poznal, že mi na návnadu neskočila.

Zaparkoval jsem o blok výš a seděl v autě téměř hodinu. Zrovna jsem se chystal odjet, když Alma vyběhla z domu a rychle nastoupila do svého žlutého brouka.

Jel jsem za ní k Washington Mutual na bulvár Santa Monica. Zůstala v bance skoro tři čtvrtě hodiny, pak odjela k oční ordinaci, ale po krátké přestávce pokračovala v jízdě, zamířila zpět na Pico a zastavila u korejské restaurace na ulici Centinela.

Ta měla přední stěnu prosklenou, takže jsem mohl bez potíží sledovat, co se děje uvnitř.

Počkal jsem, dokud jí nepřinesli objednávku.

Obrovský talíř žebírek a korbel piva.

„Oslavujete?“ zeptal jsem se.

Vyjekla, vyprskla a zajíkla se a mě napadlo, jestli nebudu muset použít Heimlichův chvat.

Zuřivě dožvýkala sousto a polkla. „Jděte pryč,“ procedila mezi zuby.

„I když jste si perlu uložila do bezpečnostní schránky v bance, neznamená to, že si ji můžete nechat.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Maminka by možná byla hrdá na váš vkus, pokud jde o šperky, ale schvalovala by způsob financování?“

„Táhněte do háje.“

„Protože jste s Duboffem několik let žila, považujete se za právoplatnou dědičku. Proti tomu nic nenamítám. Problém je, jak ty peníze získal. I kdyby neměly nic společného se zločinem, určitě se o ně bude zajímat daňový úřad.“

Zvedla žebírko a mně blesklo hlavou, že ho chce použít jako zbraň.

„Proč mi tohle děláte?“

„Nejde o vás,“ řekl jsem. „Jde o ty druhé ženy.“ Dotkl jsem se žebírka. „O kosti.“

Alma Reynoldsová zbledla. Vyskočila a utekla na toaletu.

Čekal jsem pět, deset, patnáct minut.

Odešel jsem dozadu a našel obě toalety prázdné. Zadní dveře vedly do uličky, kde to páchlo odpadky. Když jsem se vrátil do restaurace, žlutý volkswagen byl pryč.

31

Zaparkoval jsem tři bloky od domu Almy Reynoldsové, vrátil se zpátky a skryl se na rohu za starým zaprášeným korálovníkem.

Pan Tajný agent. Když jsem si zrovna nepřipadal směšně, běžely mi myšlenky na plné obrátky.

Uplynulo čtyřicet minut a Alma Reynoldsová se nevracela. Usoudil jsem, že jsem to celé zpackal a dovolil, aby utekla. Byl jsem si jistý, že perlu zaplatila z peněz, které si Duboff odložil stranou.

Peníze z obálky předané na parkovišti. Šlo o nějaký úplatek?

Ať už ano či ne, nic neukazovalo na souvislost s Duboffovou vraždou.

Vrátil jsem se do auta. Ujel jsem pár desítek metru, když vtom zavolal Milo.

„Huck požádal o advokáta.“

„Našel jsi ho.“

„Ne tak docela.“

Advokátní kancelář Debory Wallenburgové zabírala horní dvě patra prosklené krychle na Wilshire, pět bloků východně od oceánu. Cedulka na dveřích uváděla spoustu jmen, Debora Wallenburgová byla druhá v pořadí.

Bylo jí asi padesát, měla zelené oči a červené tváře, robustní tělo navlečené do šedého kašmírového kostýmku, který doplňovaly blyštivé platinové prsteny, diamantové náušnice a trojitá šňůra perel vrhající zajímavé odlesky. Perly měly stříbřitý narůžovělý odstín a měly odstupňovanou velikost; podle mého lehce poučeného odhadu od deseti do patnácti milimetrů.

Byla to atraktivní žena s natolik silným sebevědomím, že si ponechávala natupírované vlasy stejné barvy, jakou měl její kostým. Odmítla Milovo pozvání na stanici a trvala na tom, že dává přednost své kanceláři.

Když jsme vešli, seděla za stolem, který měl horní desku potaženou kůží, a telefonovala s nějakým Lesterem. Pracovní stůl oživovaly různé bronzové pozlacené předměty od Tiffanyho, včetně propracované lampy, která měla skleněné stínítko provedené tak, že vypadalo jako ze zmačkaného papíru. Na zadní stěně visel velký pastel Mary Cassattové – matka s dítětem, dokonalé vyobrazení něhy. Protože však v místnosti chyběly rodinné fotografie i cokoli, co by souviselo s dětmi, velké umění působilo jako holá propaganda.

Milo, Reed a já jsme tam stáli jako prosebníci, zatímco Wallenburgová se smála něčemu, co řekl Lester. Zařízení té takřka stovky čtverečních metrů působilo přehnaně – stěny potažené krvavě rudým brokátem, ozdobné lišty, strop pokrytý měděnou fólií, drahý aubusson jasné modré a levandulové barvy položený na podlaze z týkového dřeva. Poloha ve čtrnáctém patře nabízela výhled na uhlově černé ulice, hliníkově šedou vodu a rezavě zbarvené výběžky pobřeží, které se jako drápy zatínaly do oceánu.

Zkusil jsem si představit, jestli není vidět také na Vanderův dům, ale pak jsem usoudil, že už přeháním.

„Děláš si legraci, Lestere,“ švitořila Wallenburgová a otočila se směrem, který navedl můj pohled k boční stěně, na níž visely diplomy z univerzit patřících do Ivy League a ocenění v oblasti advokacie.

„Ano, tak děkuji, Lestere,“ řekla a zavěsila. „Pánové, posadte se, pokud chcete.“

Sedli jsme si naproti stolu. „Děkujeme za schůzku, paní Wallenburgová,“ řekl Milo.

„Já děkuji, že jste sem vážili nebezpečnou cestu z divočiny západního L. A.“ Wallenburgová se ledově usmála a podívala se na hodinky.

Milo začal: „Jestli víte, kde je Travis Huck…“

„Než se k tomu dostaneme, poručíku, hodlám oficiálně prohlásit, že pokud jde o Travise, mýlíte se. Snad ani nemůžete být víc vedle. Jaké důkazy vás opravňují k tomu, že jste ho označili za podezřelého?“

„Se vší úctou, madam, otázky tady musím klást já.“

„Se vší úctou, poručíku, já zase musím zabránit druhému omylu ve výkonu spravedlnosti. A krokem číslo jedna v tomto procesu je vyjasnit si vaše pohnutky, které vás vedou k tomu, abyste ničili mému klientovi život. Opět.“

„A jaký je krok číslo dvě?“

„To záleží na tom, jak dopadne krok číslo jedna.“

„Paní Wallenburgová, chápu vaši pozici, ale informace budou zpřístupněny, až pokud bude pan Huck obviněn ze zločinu.“

„To zní, jako byste ho už odsoudili.“

Milo neodpověděl. Debora Wallenburgová zvedla pero od Tiffanyho a podržela ho v prstech. „Pak se omlouvám, že jsem vás sem vytáhla pro nic za nic. Potřebujete potvrdit parkovací lístek?“

„Madam, jestli ukrýváte Travise Hucka, vystavujete se možnému…“

„A už je to tady. Skryté výhrůžky.“ Zelené oči se přivřely do úzkých štěrbin. „Zkuste lepší munici, poručíku. Já jsem už začala sepisovat velkou civilní žalobu.“

„Začala jste krokem dvě?“ zeptal se Milo.

„Myslím, že máme všichni hodně práce, poručíku.“

„Podáváte žalobu na žádost pana Hucka? Nebo to byl váš nápad?“

Wallenburgová zavrtěla hlavou. „Nemyslete si, že ze mě vypáčíte nějaké informace.“

„Madam, opravdu není čas na nějaké právní potyčky. Jde o pět vražd, o kterých víme, a možná i několik dalších. O brutální, chladně promyšlená zabití. Opravdu si chcete dělat jméno něčím takovým?“

„Dělat jméno? Nemám zájem o publicitu, poručíku Sturgisi. Právě naopak. V minulých deseti letech jsem se věnovala firemním sporům, protože mám už plné zuby toho, jak se trestní právní systém mění v pouťovou atrakci.“

„Deset let,“ řekl Milo. „Promiňte, ale není možné, že už jste trochu mimo?“

„Nebo jste poněkud mimo vy,“ odsekla Debora Wallenburgová. „Vlastně jsem si tím jistá. Travis Huck je slušný člověk a já nejsem žádná naivní dobračka se srdcem na dlani a pilinami v hlavě, která popírá existenci zla. Toho jsem už viděla spoustu.“

„Při firemních sporech?“

„To bylo moc vtipné, poručíku. Vraťme se ale k tomu podstatnému. Travise Hucka neukrývám a ani nevím, kde je.“

„Ale byla jste s ním v kontaktu.“

Pero cvaklo. „Dám vám zdarma jednu právní radu: vyvarujte se tunelového vidění a předejděte škodám pro všechny zúčastněné.“

„Máte nějaký návrh týkající se případných dalších podezřelých?“

„To není má práce.“

Moe Reed se nasupil. Pokud si toho Wallenburgová všimla, nedala to najevo.

„Huck utekl,“ řekl Milo. „To není zrovna chování nevinného člověka.“

„To udělá člověk, kterého už systém jednou nespravedlivě odsoudil.“

„Zavolal vám, protože jste ho už jednou zachránila. Poradila jste mu, ať vám místo svého pobytu neprozrazuje. Ani svá provinění. Tak se vyhnete soudnímu předvolání. Po právní stránce je to možná korektní, ale je tu i stránka morální. Jestli Huck opět zabije, vezmete si to na svědomí?“

„Ale jděte, poručíku. Mohl byste psát scénáře.“

„To přenechám rozčarovaným právničkám.“

Wallenburgová přenesla svou pozornost na mě. Jako by hledala nejhodnějšího žáčka ve třídě. Když jsem nereagoval, obrátila se na Reeda.

„Hucka najdeme, vyslechneme a usvědčíme,“ prohlásil. „Mohla byste to usnadnit.“

„Komu?“

„Například rodinám obětí,“ řekl Reed.

„Usnadnit všem, jen ne Travisovi,“ řekla Wallenburgová. „Před devatenácti lety s ním naložili jako s odpadem, odsoudili ho ve zinscenováném soudním procesu, mučili ho…“

„Kdo ho mučil?“ zeptal se Milo.

„Jeho takzvaní opatrovníci. Copak jste nečetli mé odvolání proti rozsudku?“

„Ne, madam.“

„Odfaxuji vám kopii.“

„To, co se stalo v minulosti, nijak nemění současná fakta. Jste si jistá, že je nevinný, ale nemáte nic, čím byste to podložila.“

Wallenburgová se rozesmála. „Opravdu si myslíte, že ze mě vymámíte informace tím, že mě budete urážet? Co kdybyste raději vy předložili nějaké důkazy? Jen do toho, přesvědčte mě, že je vinen. Jediná souvislost, kterou máte, je to, že náhodou znal Selenu Bassovou.“

„Tohle vám řekl Huck,“ konstatoval Milo.

„Ha, a je to tady,“ vyštěkla Wallenburgová triumfálně. „Nemáte vůbec nic. Proč mě to nepřekvapuje?“

„Myslíte, že jsme jeho jméno vybrali náhodně z telefonního seznamu?“ opáčil Reed.

„Já si myslím, že hledáte snadnou oběť, na kterou to můžete hodit, abyste si jako vyšetřovatelé udělali na pažbě další zářez.“

„Kdybych vám řekl, že máme fyzický důkaz, změnilo by to váš názor?“

„To by záleželo na povaze důkazu a na způsobu, jak jste ho získali.“

Tentokrát se rozesmál Reed. „Zase jen právnické vytáčky.“

„Myslete si, co chcete, pánové,“ prohlásila Wallenburgová. „Pravda je, že i kdybych měla čím přispět k tomuhle švindlu, neudělala bych to.“

„A tím švindlem je…“ nakousl Milo.

„Podraz na Travise. Opět. Opravdu byste si měli přečíst mé odvolání. Zmlátili ho tak silně, že utrpěl trvalé nervové poškození. A co ho tam dostalo? Strčil do spratka, který ho šikanoval. Postavil se proti bohatství a moci.“

„Proč jste nepodala civilní žalobu?“ zeptal jsem se.

Wallenburgová zamrkala. „Travis nechtěl. Nemá mstivou povahu.“

„Dejme tomu, že tehdy poprvé to byla ohavnost a vy jste hrdinka příběhu. Ale se současnou situací to nemá nic společného.“

„Hrdinka? Nemusíte se mnou jednat blahosklonně, poručíku. Dělala jsem jen běžnou právnickou práci.“

„Stejně jako teď.“

„Nedlužím vám žádné vysvětlení.“

Vložil jsem se mezi ně. „Travisův život mezi propuštěním a dobou, kdy si ho najali Vanderovi, je jako nepopsaná stránka. Když vyšel ven, chtěla jste mu pomoct s integrací do společnosti, ale on vám zmizel. Stal se z něj bezdomovec. Mladému, částečně postiženému muži se na ulici může leccos přihodit. Proč si myslíte, že je to ten stejný člověk, kterého jste zachránila?“

Wallenburgová odložila pero a vzala do ruky pijákovou kolíbku.

„Devatenáct let bez úřední totožnosti. Taková uzavřenost naznačuje, že je třeba něco skrývat.“

„Nic takového nenaznačuje.“

„A co tedy?“

Debora Wallenburgová cvrnkla dlouhým stříbrným nehtem do pijáku. „Nemáte ani ponětí,“ řekla.

„Myslím, že máme,“ oponoval jsem. „Byl traumatizovaný, osamělý a zoufalý do takové míry, že nepřijal vaši pomoc, aby se přizpůsobil společnosti.“

Neodpověděla.

„Jaká část obrázku nám chybí, paní Wallenburgová?“

Její oči na moment ztratily právnickou tvrdost a získaly lidský výraz. Následovalo mrknutí a opět jsme hleděli do dvou neprůhledných jadeitových terčíků.

„Co se s ním dělo během těch let, kdy zmizel?“ zeptal jsem se.

Zazvonil telefon. Advokátka ho rychle zvedla a řekla: „Jistě, spojte mi ho. Ahoj, Mořte, co se děje? Cože? Poslala jsem to včera, měl bys to tam mít každou minutu. Cože? Samozřejmě. Ne, beru život s klidem.“

Předvedla uvolnění, pohodlně se opřela a dala se do nenuceného rozhovoru. Po chvíli pohlédla naším směrem.

Zahrála překvapení nad naší přítomností a pokračovala v tlachání.

Do kanceláře vešla vysoká světlovlasá asistentka v kostýmu, který se hodně podobal kostýmu Debory Wallenburgové, a v lodičkách na vražedně vysokých podpatcích. „Pánové, právě volali z garáže. Vaše auto je připravené.“

„S tím nemůžu nic dělat, Milo,“ řekl John Nguyen.

„I když ukrývá uprchlíka?“

„A potvrdila to?“

„Tvrdila, že ne.“

„Máš důkaz o opaku?“

„Je to naprosto jasné. Huck se na ni obrátil. Vím jistě, že má tušení, kde se ukrývá.“

„Pořád mě stavíš do stejné pozice.“

„Do jaké?“

„Ze ti musím dát ledovou sprchu. To, co máš v rukou, neznamená vůbec nic a ty to víš, na to už máš dost zkušeností.“

Seděli jsme v restauraci Pacific Dining Car na Šesté ulici, kousíček západně od centra. Nguyen s chutí pořádal kombinaci mořských plodů se steakem. Reed a já jsme zůstali u sklenice minerálky. Milo si objednal, ale neměl vůbec chuť k jídlu, a to znamenalo, že se blíží konec světa.

„Panebože, Johne, máš ponětí, kam až to může dospět?“

„Viděl jsem zápisy,“ řekl Nguyen. „A taky se ke mně doneslo, že se to tvůj šéf snaží celé přibrzdit.“

„Teď to šéfové chtějí naopak urychlit. Řekl jsem Wallenburgové, že podle mě něco tají, a ona to nepopřela.“

„Milo, v její situaci bych se choval úplně stejně.“

„Ale Johne, venku se nám toulá sériový vrah, maniak, a ona nám může pomoct ho najít.“

„Možná.“

„Je hrdinkou Huckova příběhu. Vím jistě, že se na ni po svém zmizení obrátil. I když možná neví přesně, kde se Travis nachází, pravděpodobně má aspoň nějaké tušení.“

„Dokaž, že ukrývá zločince, a já zjistím, jestli existuje nějaký způsob, jak se přiklonit na vaši stranu.“

„Možná, že kdybych ji nechal sledovat…“

„To je na tobě, ale být tebou, dám si velký pozor. Debora bude připravená, a jestli překročíš hranice, přebije tě civilní žalobou.“

„Takže právníci mají zvláštní privilegia?“ zlobil se Reed.

„Proto jsme se taky stali právníky.“ Nguyen napíchl na vidličku velký kousek steaku. Pak si to rozmyslel a rozkrojil ho napůl. „Co od jejího sledování očekáváš? Myslíš, že sedne do ferrari a pojede přímo k Huckově skrýši?“

„Ona má ferrari?“

„A taky maybach – to je ten super mercedes,“ potvrdil Nguyen. „To máme bratru čtyři sta tisíc, včetně benzínové daně.“

„Zločin se vyplácí,“ řekl Reed.

„Nechtějte mě rozplakat, já jezdím hondou. Deboru jsem znal, už když jsem studoval a ona učila trestní právo. Byla vynikající lektorka a jedna z nejlepších veřejných obhájkyň ve městě.“

„To si tolik peněz vydělala přehazováním firemních dokumentů?“

„Přímo ne,“ řekl Nguyen. „Brzy nato, co přešla k firemnímu právu, dostala na starost sepsání smluv pro několik mnohamiliardových dohod týkajících se akcií internetových společností. Včas investovala a v pravý čas je zpeněžila. Nechápu, proč se ještě obtěžuje provozováním praxe.“

„Určitě je to vzrušující.“

„Ha ha ha.“ Nguyen namočil kousek langusty v rozpuštěném másle a upil martini.

„Johne, kdybych tě požádal o její odposlech…“

„Požádal bych tě, ať si ze mě neděláš legraci.“

„Co všechny ty mrtvě ženy, Johne? A Vanderovi možná taky, včetně toho dítěte, možná i jemu usekli ruku.“

Nguyen se lítostivě podíval na svůj steak a vzdychl.

„Veřejnost nás bude milovat, když s tím nic neuděláme,“ rýpl si Milo.

„Nemůžeš ji odposlouchávat, Milo. Je jeho advokátka, ne přítelkyně.“

„Kdo ví, jak to je,“ řekl Reed.

„Máte důkaz o důvěrném vztahu?“

„Zatím ne.“

„Najděte ho – najděte cokoli, co mi dokáže, že se chová nezákonně.“

Milo se zamračil. „Jestli s ním něco má, chová se na chytrou ženskou hodně hloupě. Jeho sexuální partnerky mají tendenci končit mrtvé a rozřezané.“

„A obrácené tváří k východu,“ řekl jsem a čekal, jestli to Nguyena zaujme.

Nijak se nad tím nepozastavil. „Opravdu bych vám rád pomohl, hoši. Možná byste mohli zapomenout na Deboru a najít Hucka starým dobrým způsobem.“

„Jak?“ zeptal se Milo.

„Vydejte se do ulic, zpovídejte tam lidi – dělejte všechno, co přináší výsledky.“ Znovu se pokusil zaútočit na steak. Žvýkal bez zjevného potěšení. „Je tu ještě jeden důvod, proč Deboru nenaštvat. Jakmile Hucka dostanete, budeme s ní soupeřit jako s obhájkyní. Pak z ní budu mít vředy já.“

„Myslíš, že nechá plavat své bohaté firemní klienty a ujme se Hucka?“

„Podle toho, co jste mi řekli, si myslím, že mu věří,“ řekl Nguyen. „A i když nebude hlavní obhájce, bude se na tom podílet. Znám Deboru.“

„Je tvrdošíjná,“ řekl jsem.

„Víc, než si umíte představit, doktore.“

„Ferrari, maybach,“ přemýšlel Reed nahlas. „Ta si může dovolit hrát si na Wonder Woman – je to fakt jak z kresleného filmu.“

„To musí být krásné,“ dodal Nguyen.

32

Zúčastnil jsem se už několika pohřebních procesí. Naši cestu zpátky na stanici provázela stejně strnulá skličující atmosféra.

„Taková inteligentní ženská a takhle se jím nechá obalamutit,“ řekl Milo.

„Stejně jako ty zoufalky, které se zamilují do uvězněných zločinců,“ dodal Reed. „Co za tím vězí, doktore?“

„Většinou nízká důvěra v sebe samu a touha po pozornosti.“ Pro Deboru Wallenburgovou neplatilo ani jedno, ale proč se vměšovat do jejich stesků?

Milo si mnul obličej. „Válí se v penězích, ale má pocit, že je její život prázdný, a chce si zase připadat spravedlivá.“

„Liberálky v limuzínách,“ řekl Reed.

Milovi zaškubalo v koutcích úst, ale neusmál se. „Tohle jsem ještě neslyšel, Mosesi.“

„Matka říkala, že je tak nazýval otec.“

„Alexi, nenapadá tě, jak změnit názor madam Wallenburgové?“ zeptal se Milo.

„Kdyby to byl kdokoli jiný, zahrnul bych ho hromadou krvavých detailů – fotografiemi obětí, pitevními snímky – a zdůraznil bych, jakými útrapami si ty ženy musely projít. Mám ale obavy, že u Wallenburgové to jen upevní její zatvrzelost.“

„Protože samu sebe vidí jako železnou pannu.“

„Záchrana Hucka představovala největší událost v jejím životě, takže se děsí představy, že by mohl být sériový vrah. Ale pokud si opatříš pádné důkazy – něco, co zapůsobí na její racionálnost –, možná její zamítavý postoj zlomíš.“

„K tomu jsi mířil už u ní v kanceláři. Není to její chyba, že Huck už není to nevinné dítě.“

„V odtoku jsme našli krev,“ řekl Reed.

„Uvažoval jsem, že jí to řeknu, ale nechtěl jsem jí dát nic, s čím by mohla operovat. Okamžitě bychom si od ní vyslechli, že určení krevní skupiny není totéž jako testy DNA.“

„I kdybychom získali plné doznání, pravděpodobně za ním bude pořád stát. Ubohá malá oběť systému.“ řekl Reed a zavrtěl hlavou. „Debora Ferrari.“

„Chceš ji sledovat, Mosesi?“ zeptal se Milo.

„Jasně,“ přikývl Reed. „Zaplatí mi oddělení maserati? Když mi bude chtít ujet, v obyčejném autě ji těžko dohoním.“

„Ano, pokud se ti podaří sehnat nějaké za třicet babek na den.“

„Dal bych si líbit pořádné fáro,“ řekl Reed. „Ale bůh ví, jestli bych ho zvládnul.“

Když jsem byl konečně doma a z dosahu jejich zvráceného humoru, přemýšlel jsem, jestli Debora lhala, když tvrdila, že neví, kde se Huck nachází.

Je zcela běžné, že chytří lidé dělají hloupé chyby; koneckonců má profese z toho tak trochu těží. Ale jestli Wallenburgová překročila své pravomoci a ukrývá nebezpečného uprchlíka, tušil jsem, že to nikdy nezjistíme.

Zamyslel jsem se nad Huckem, člověkem bez kořenů a pronásledovaným. Na jeho krátkou roli superhrdiny.

Zachránil dítě.

Debořin laskavý skutek vytvořil mezi ní a Huckem dlouhodobou vazbu. Co když totéž platí pro Hucka a rodinu Brandi Loringové?

Zadání jmen Anita a Lawrence Brackleovi neukázalo žádný odkaz, ale Larry Brackle se objevil v tři roky staré policejní zprávičce v Daily News. Ve věku třiačtyřiceti let byl zatčen policií ve Van Nuys za řízení pod vlivem omamných látek.

Nic víc se o té události nepsalo, ale když jsem dal vyhledat obrázky, našel jsem Brackleovu dva roky starou fotografii ze slavnosti, pořádané Bowlingovým klubem Meadowlarkské asociace v Canoga Parku.

Fotografie ukazovala tucet rozzářených hráčů kuželek. Brackle si vysloužil místo uprostřed přední řady, zřejmě kvůli své velikosti. I v porovnání s drobnými ženami, které stály vedle něj, byl postavou hodně malý – hubený, šlachovitý, s černými vlasy ulíznutými dozadu a kotletami, které mu sahaly až k dolní čelisti.

Našel jsem si stránky Meadowlarkské asociace. Jednalo se o skupinu vlastníků bytů v Sherman Oaks.

Do kondominia patřilo osmdesát devět bytových jednotek „de luxe“, postavených na třech akrech severně od bulváru Ventura a kousek na východ od stojedničky. Ceny se pohybovaly od šestimístných čísel za apartmá „Hacienda“ s jednou ložnicí po téměř milion za byty se třemi ložnicemi a dvěma koupelnami typu „Ranchero“.

Fotografie s vysokým rozlišením ukázaly strohé bílé stavby s červenými střechami, zjemněné kapradím, palmami, banánovníky a gumovníky. „Půvabné pěšinky vyzývající k procházkám“, tři bazény, „dva s vířivkou“, promítací místnost, tělocvična s „luxusní párou a saunou“.

Pěkný vzestup z pronajatého bytu v Silverlake, který Brackleovi nazývali svým domovem před deseti lety.

Ověřil jsem si jména ostatních kuželkářů. Ani jedna z žen nebyla Anita Brackleová. Možná ji kuželky nebavily. Nebo Larry nepřestal s pitím a ona od něj odešla.

Spolu s malou Brandeen?

Hledal jsem v Brackleově obličeji známky zhýralého života, ale viděl jsem jen drobného hubeného brýlatého muže, který byl šťastný mezi svými kamarády.

Opsal jsem si adresu Meadowlarkské asociace a oznámil Robin, že jdu ven.

Řekla: „Tentokrát to není jen neklid. Vidím v tvých dětsky modrých očích oheň.“

Pověděl jsem jí o Brackleových.

„Huck pomohl té rodině a oni teď pomáhají jemu?“

„Chytám se stébla.“

„Když se nechytíš, spadneš.“ Políbila mě. „Buď opatrný.“

Když jsem došel ke dveřím, řekla: „Bylo by skvělé, kdyby se tomu dítěti vedlo dobře.“

Ve skutečnosti se bydlení v Meadowlarku vyznačovalo bílou štukovou omítkou zšedlou časem a znečištěným ovzduším, rozrostlou zelení, která potřebovala upravit, a permanentním zápachem z nedaleké dálnice.

Ostraha byla mechanická, ale účinná: železná brána s drátěným pletivem a koulí. Pročetl jsem seznam obyvatel, ale jméno Brackle jsem v něm nenašel – usoudil jsem, že se bud odstěhoval, nebo bydlí v pronájmu.

Pak můj zrak padl na dolní seznam.

Ranchero číslo pět. Jeden z nejdražších bytů.

Zrovna jsem zvažoval, zda zvolit přímý přístup a zazvonit, když do brány vešel mladík ze zásilkové služby. Chytil jsem ji dřív, než stihla zaklapnout. Vydal jsem se podél bazénů. Nikdo se v nich nekoupal a hladinu obou pokrývalo listí.

Byty typu Hacienda tvořily soubor dvoupatrových jednotek namačkaných v nejsevernějším rohu a oddělených nízkou zídkou z cementových bloků.

Oranžové dveře čísla pět byly téměř skryté za širokými listy banánovníku, kterému se sice dařilo přežívat ve stínu, ale nikdy neponese ovoce.

Zazvonil jsem. Ozval se ženský hlas. „Larry? Už jsi zase zapomněl klíče?“

Zahučel jsem něco neurčitého.

Otevřely se dveře a stála v nich hrozivě hubená hnědovlasá žena středního věku, oblečená v příliš velikém svetříku a černých legínách. V ruce držela cigaretu. Byla naboso a prsty na nohou měla nalakované růžovým lakem, nehty na rukou červeným. Na nártu žilnaté nohy jí ležel zlatý řetízek. Tvář nad labutí šíjí nesla zbytky krásy. Vráskami kolem tenkých širokých úst mi připomněla opičku malpu kapucínskou. Kruhy pod očima vypovídaly starý známý příběh.

„Vy nejste Larry.“ Měla chraplavý hlas kuřáka. Na mé čichové buňky zaútočila směsice Chanelu a tabáku.

„Paní Vanderová?“

„Kdo se ptá?“

Uvedl jsem své jméno a vytáhl identifikační kartičku konzultanta policie.

„Doktor? Larrymu se něco stalo?“

„Ne, přišel jsem si s ním promluvit.“

„O čem?“

„O starých kamarádech.“

„Ale on tady není.“ Kelly Vanderová začala zavírat dveře. „Kdy se pan Brackle vrátí?“ zeptal jsem se. „Je to důležité.“ Dveře se zastavily.

„Paní Vanderová?“

„Slyšela jsem.“ Místnost za ní byla velká, světlá, s vysokým stropem, zařízená růžovými koženými pohovkami a velkou plochou obrazovkou. Hrála hudba. Jack Jones radil nějaké dívce, aby si učesala vlasy a upravila make-up.

„Šel pro cigarety,“ řekla Kelly Vanderová.

„V pořádku. Rád počkám venku.“

„O jaké staré kamarády jde?“

„Například o Travise Hucka.“

„Tak o Travise,“ řekla.

„Znáte ho.“

„Jak bych neznala? Pracuje pro mého exmanžela.“

„Jste s panem Vanderem v kontaktu?“

„Mluvíme spolu.“

„Mluvila jste s ním někdy v poslední době?“

Zavrtěla hlavou. „Má to něco společného se Simonem?“

„Pomohl Larry Travisovi získat práci u Simona?“

Vtáhla kouř. „Nebudu mluvit za Larryho. Ani za nikoho jiného. Dejte mi své číslo. Předám mu ho.“

„Raději počkám.“

„Poslužte si.“ Dveře se přivřely o další centimetry.

„Simon se už dva týdny neozval,“ řekl jsem. „Ani Nadine a Kelvin.“

„Nejspíš cestují. To dělají často.“

„Před dvěma týdny odletěli z Asie do San Franciska. Nenapadá vás, kde by se mohli zdržovat?“

„To nevím. Co to má společného s Larrym?“

„Neslyšela jste o Travisovi?“

„Co jsem měla slyšet?“

Pověděl jsem jí to.

„To je nesmysl.“

„Co je nesmysl?“

„Že by Travis něco takového udělal. Má nás moc rád.“

„Má rád celou rodinu?“

„Asi tak,“ řekla. „To s těmi ženami je hrozné, opravdu strašné. Opravdu, opravdu strašné. Panebože.“ Potáhla za výstřih. „Určitě jsou v pořádku – Simon a Kelvin. Nadine. Kelvin je úžasné dítě. Hraje na klavír jako Elton John. Říká mi tetičko Kelly.“

„Jak často se s nimi vídáte?“

„Často ne.“

„Co jste myslela tím ‚asi tak‘?“

„Promiňte?“

„Odpověděla jste mi těmi slovy na otázku, jestli má Travis rád celou rodinu.“

„On má rád každého.“ Ruka s cigaretou se jí roztřásla. Na svetřík spadla troška popela. Kelly se ji pokusila setřepat, ale smítka se změnila v tmavé šmouhy na bílém podkladě. „Prokážete mi laskavost a podíváte se na značku, jak se to má prát?“

Zahákla prst na výstřih a odtáhla ho. Nabídla mi dostatečný prostor k pohledu na plochý svraštělý hrudník.

„Pouze suché čištění.“

„To jsem si myslela.“

„Travis má rád každého,“ řekl jsem.

„Koho by neměl mít rád?“ Usmála se a ukázala zahnědlé zničené zuby. Cigareta jí vyklouzla z prstů a dopadla na levou nohu. Upadl z ní popel. Muselo ji to bolet. Hleděla na čoudící váleček, jako by posuzovala ztrátu.

Sklonil jsem se a zvedl cigaretu. Popadla ji a strčila si ji zpátky do úst.

„Omlouvám se, že jsem vás rozrušil.“

„Rozrušil? To si nemyslím. Ukažte mi ještě jednou tu svou identifikační kartičku.“

33

Růžová pohovka v bytě Kelly Vanderové byla měkká a okamžitě se poddala mé váze. Byt ve mně vyvolával pocit přechodného bydliště.

Hudba vycházela ze sedmdesátipalcové obrazovky; kabelový nebo satelitní kanál zrovna uváděl pořad Singers and Standards. Jack Jones přenechal místo Eydie Gormeové, které ve své písni sváděla všechno na bossa novu.

Kelly položila ruku na láhev se sodou. „Je libo limonádu? Nebo jestli toužíte po kofeinu, mám tam dietní pepsi-colu.“

„Ne, děkuji, nedám si nic.“

Dokouřila cigaretu až k filtru a nedopalek hodila do kuchyňského dřezu. Vzala krabičku lehkých winstonek a zapálila si další. „Někdo si myslí, že je dietní kola nezdravá, ale podle mě je lepší než všechen ten cukr. Larry by se měl brzy vrátit.“

Sundala něco ze zdi a přinesla mi to ukázat.

Byla to zarámovaná a zasklená novinová reklama. Barevná dvojstrana propagující obchodní společnost May Company, výprodej šatů pro mladé slečny a běžeckých souprav. Datum: před jednatřiceti lety.

„Tohle jsem já.“ Ukázala na blondýnku v kostkovaném svetříku. Kellyin obličej měl i bez vrásek trochu opičí výraz, a i kdyby na sebe neupozornila, našel bych ji.

„Dělala jste modelku?“

Sedla si na roh růžové pohovky. „Teď je mi pětapadesát a bývala jsem o pár centimetrů vyšší, než se mi stlačila páteř. Ale přesto jsem byla příliš malá, abych ve světě modelingu uspěla. Jediné, co mi zpočátku dávali předvádět, bylo dětské oblečení. Prsa mi začala růst pozdě, protože… Jakmile jsem měla trochu vyvinutý hrudník, agentura mě strčila mezi juniory a tam jsem už zůstala. Tak jsem taky poznala Simona. Obchodoval s oděvy, prodával syntetické úplety nějakého výrobce z centra. Byla jsem na přehlídce pro nákupčí, postavili molo ve Scottish Rite, skřípalo a vrzalo to tam jako ve strašidelném domě.“

„V Hancock Parku,“ vzpomněl jsem si. „Kousek od Ebellova divadla.“ Zkusil jsem, zda místo, kde Kelvin Vander hraje své recitály, u ní vzbudí nějakou reakci.

„To je ono. Karma,“ řekla Kelly Vanderová. Nalila si limonádu. „Opravdu si nedáte?“

„Ne, děkuji. Co byla karma?“

„Setkání se Simonem. My dívky jsme stály v řadě a oblečení nám přidělovali náhodně. Náhodou se ke mně dostaly jedny jeho šaty. Modré, s dvouřadým zapínáním na kovové knoflíky. Vypadaly jako námořnické. Měla jsem dokonce na hlavě námořnickou čepici.“ Dotkla se vlasů a dovolila si úsměv odhalující zahnědlé zuby.

„Mizerný, škrábavý polyester. Nemohla jsem se dočkat, až je sundám. Simon za mnou pak přišel. Dostal velkou objednávku a chtěl mi poděkovat. Byl o něco málo starší než já. Zdál se takový oduševnělý…“

Vyfoukla kouř. Nikotinové pramínky ovinuly sklenici, kterou držela v ruce, a limonáda najednou vypadala jako kouřící jedovatý lektvar.

„Jste psycholog, že ano? Tech už znám spoustu. Někteří jsou dobří a někteří nejsou tak dobří.“

„To je lepší, než kdyby nebyli dobří žádní.“

„Pracujete pro policii?“

„Jsem na volné noze.“

„Musí to být zajímavé.“

„Někdy možná.“

Obdařila mě širokým úsměvem. „Jaký byl váš nejzajímavější případ?“

Opětoval jsem její úsměv.

„Nikoho z nich nemůžu vinit,“ řekla. „Myslím tím ty psychology, kteří se mi snažili pomoct. Můj problém byl, že jsem vzdorovala jakékoli změně. Chronická porucha příjmu potravy vzdorující změně. Varovali mě, že jestli nepřestanu hladovět, umřu na srdeční zástavu. To mě vystrašilo, ale ne dostatečně, víte? Jako bych měla mozek rozdělený na dvě poloviny. Jednu myslící a jednu žadonící. Jeden doktor, který mi pomohl, řekl, že je to jen otázka vytvoření nových návyků. Nechal mě dělat různá cvičení – myslím tím duševní. Aby dominovala ta myslící část. Dává vám to smysl?“

„Dává.“

„Teď jsem v pořádku.“ Sklouzla dlaněmi po těle. „Sice ještě pořád můžu doplatit na to, co jsem se sebou tehdy prováděla, ale zatím… klepu na dřevo.“

„Uzdravila jste se ale natolik, že jste mohla mít dítě.“

„Znáte Simone? Podobá se mi… Měla bych si dát spravit zuby. Je to jasné, že? Mám je zkažené kvůli bulimii, všichni říkají, že bych vypadala o deset let mladší, kdybych si je nechala spravit, ale já si nejsem jistá, že to chci.“

„Vypadat mladší?“

„Přesně tak,“ řekla. „Kdykoli se vidím v zrcadle, připomenu si, jak jsem se do toho stavu dostala. Co myslíte z profesionálního hlediska, potřebuji si to připomínat?“

„To nemůžu soudit, dostatečně vás neznám.“

„Cink. Správná odpověď.“ Zapumpovala rukou a podívala se na nástěnné hodiny. „Kde je ten Larry… Nakonec jsem pochopila. Napotřetí kúra zabrala.“

„S Larrym jste se poznali při terapii?“

Zavrtěla hlavou. „Za Larryho mluvit nebudu. Držím se svého a Larryho city jsou jeho věc. Ale my o vlku…“

Pohlédla ke dveřím. Celou dobu jsem poslouchal, až uslyším kroky, ale neslyšel jsem nic. Asi za vteřinku se rozlétly dveře a dovnitř se vřítil Larry Brackle se svými sto šedesáti centimetry, slunečními brýlemi a v havajské košili. Pohupoval promaštěnou bílou taškou. Pod paží měl zastrčený karton lehkých winstonek. „Přinesl jsem ti koblihy, drahoušku. Ty křupavé s javorovým sirupem, ořechy, skoři…“

Sundal si sluneční brýle. „Máme hosta, Kell?“

Kelly Vanderová odpověděla. „Ty máš hosta. Je tu jen kvůli tobě, drahoušku.“

Larry Brackle odklepl popel do hrníčku od kávy. „Chcete říct, že Travis je něco jako Bundy? Bez urážky, pane, ale to je nesmysl.“

„Přesně to jsem mu řekla, broučku,“ doplnila Kelly Vanderová.

Seděli těsně vedle sebe s koleny přitisknutými jeden k druhému, svorně kouřili a popíjeli limonádu.

„Policie ho považuje za hlavního podezřelého.“

„Policie si to myslela i tenkrát,“ řekl Brackle.

„Travisův příběh tedy znáte.“

„Samozřejmě. Psali o tom v novinách.“

„Jen v místních.“

Nastalo ticho.

„List Ferris Ravine Clarion je skoro neznámý, pane Brackle. Pokud ovšem Travisův příběh neznáte z nějakého jiného zdroje.“

Brackle se otočil ke Kelly Vanderové. Její tvář zachovávala prázdný výraz.

„To je jedno, slyšel jsem o tom.“

„Pověděl vám to Travis.“

„No a?“

„Poznali jste se na terapii?“

„Koukněte, pane, chci být dobrý občan, ale nebudu mluvit za Travise. Drží se svého a můj problém je jen můj. Bez urážky.“

„Mluvte tedy za sebe,“ řekl jsem. „Poznal jste ho před tím, než odnesl Brandeen do nemocnice, nebo až potom?“

Brackle zahýbal dolní čelistí. Byl postavou drobný, ale ruce měl silné a pevné. „Páni, já mám ale hlad.“ Vyskočil a odběhl do kuchyně. Vrátil se s řezem dortu na papírovém tácku. „Dáš si se mnou napůl, beruško?“

„Ne, je celý tvůj.“

Brackle ji políbil na krk. „Tvůj může být taky.“

„Jsi hodný, ale jsem nacpaná k prasknutí,“ řekla Kelly Vanderová. „Počkám si na večeři.“

„Víš to jistě? Je to moc dobrý dort.“

„Vím, zlatíčko.“

„Dobře. Tak si dáme k večeři ty steaky.“

„Dej si je ty, Larry. Pro mě jsou trochu móc těžké.“

„Nakrájím je na tenounké plátky.“

„Uvidíme.“

„Minule ti takhle chutnaly.“

„Ano, byly dobré, ale já nevím, jsem nějaká plná.“

Přerušil jsem je. „Myslím, že jste Travise znal ještě před tím, než našel Brandeen. Šel ji i Brandi hledat, aby vám pomohl.“

„Ale pane, nebudeme tady hrát na hádanky. Travis je hodný člověk.“

„Neříkám, že není. Vím, že Brandi neublížil.“

Brackle zaťal pěsti, až mu zbělely klouby. „Ne, sakra, to ne. Všichni víme, kdo Brandi ublížil.“

„Gibson DePaul.“

„Hajzl. Poslali ho do vězení na doživotí a on zabil spoluvězně. Pak ho poslali do Pelican Bay.“

„Sledujete ho?“

„Jako obětem nám posílají oznámení.“

„Tím nám, myslíte vás dva? Nebo vás a vaši exmanželku?“

„Nevím, co dostává ona.“

„Kde je Anita?“

„To mi řekněte vy.“

„Ztratil jste s ní spojení?“

„Anita se nedokázala změnit. Ani se nesnažila.“

„A co děti?“

„Občas je vidím o svátcích,“ řekl Brackle. „Proč vám na tom záleží? Proč vás naše rodina tak zajímá?“

„Omlouvám se. Zajímám se hlavně o Travise.“

„Zbytečně se namáháte, pane. Nikoho nezabil. Ani tehdy, ani teď.“

„Zajímavé,“ řekl jsem.

„Co?“

„Policie ho považuje za hlavního podezřelého, ale někteří lidé ho považují málem za svátého.“

„Například kdo?“

„Debora Wallenburgová.“

Brackle a Kelly Vanderová se na sebe podívali a nahlas vybuchli smíchy.

„Nějak mi unikla pointa toho vtipu,“ řekl jsem.

„Svatí,“ řekl Brackle. „Nic takového neexistuje. Existují jen menší a větší hříšníci a my všichni se musíme naučit odpouštět si navzájem, a ne čekat, až to za nás udělá nějaký kazatel.“

„Takže oba jste se s Travisem poznali na terapii.“

Neodpověděli.

„Tohle tajemství dlouho neutajíte.“

„Travis má právo na soukromí.“

„Nikdo se nemusí stydět za to, že přijme pomoc, pane Brackle. Naopak. Dal se tam dohromady.“

„No tak dobře, seznámili jsme se tam s ním.“

„Doporučili jste ho Simonovi, aby se s ním tím způsobem vyrovnal za záchranu Larryho vnučky?“

„Vy jste ale chytrý,“ řekl Brackle. „Proč svůj mozek nevyužijete na něco důležitého?“

„Jak dlouho jste ho znal, než byla Brandi zavražděna?“

„Poznal jsem ho krátce předtím, jasné? Šest, sedm měsíců. To už jsem byl rozhodnutý, že odejdu od Anity, protože se nemínila napravit, a kdybych s ní zůstal, byl bych brzy mrtvý. Jediná věc, která mě u ní držela, byly děti. Tri její – včetně Brandi – a jedno naše společné. Jmenuje se Randy. Slouží v armádě, teď je zrovna ve Fallúdži. Dostal vyznamenání.“

„Randy je báječný kluk,“ řekla Kelly rozteskněle.

Brackle pokýval hlavou. „V tom se shodneme… Jo. Právě tam jsme Travise poznali. Všichni tři jsme se snažili o nápravu sebe sama. Za jeho léčbu platila ta právnička, Wallenburgová. Říkal jsem si, že je to od ní opravdu hezké, a řekl jsem mu to. Řekl jsem mu, že by měl té úžasné laskavosti využít a napravit se. Já jsem musel použít své vlastní peníze. K tomu připočtěte pracovní neschopnost, náklady na bydlení a majetek.“

„Můj účet zacvakl Simon,“ řekla Kelly. „I když jsme už byli rozvedení.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Před dvanácti lety. Simon a já jsme se rozešli už tři roky předtím, ale zůstali jsme přáteli. Simon si toho se mnou hodně vytrpěl a přestal mě milovat, ale pořád ještě mě měl kamarádsky řád. Ať už se dělo cokoli, nikdy jsem na něj nezvýšila hlas. Nikdy jsem se nepokusila dostat z něj více peněz, i když jsem věděla, že úžasně zbohatl. Myslela jsem si, že si lásku nezasloužím, proto jsem se postarala, aby mě přestal milovat. Simone byla v pubertě, trpěla jsem stresem – vůbec nic jsem nezvládala. Simon říkal, ať to ještě zkusím, že to sama sobě dlužím, že najdeme skvělé místo s maximálním pohodlím. Přinesl mi různé brožurky. Líbilo se mi to v Pledges, je tam spousta stromů.“

„Pledges v Jižní Pasadeně?“

„Znáte to tam?“

„Byla to dobrá léčebna,“ řekl jsem. „Před dvěma lety ji zavřeli.“

„Byla skvělá,“ opravil mě Larry Brackle. „Koupila to nějaká korporace. Ti pitomci to nechali úplně krachnout.“

„Hned první den, co jsem se tam dostala, jsem poznala Larryho,“ řekla Kelly. „Měl mě rád a miloval mě, ale netrvalo dlouho a prozradil mi, že je dosud ženatý. A já jsem nebyla zrovna nejvstřícnější – nedovedla jsem si představit, že bych měla mít vůči někomu závazky.“

„Jak dlouho jste spolu?“

„Oficiálně devět let,“ řekl Brackle. „Tady,“ poklepal si na srdce, „odjakživa.“

Kelly Vanderová dodala: „Okamžitě jsme si padli do oka. S žádným mužem jsem nikdy nic takového nezažila. Simon je dobrý člověk, ale věděla jsem, že jsem ho zklamala, a s takovým pocitem nemůžete pořád žít.“

„Policisté tvrdí, že Travis ujíždí na více drogách.“

Neodpověděli.

„Vám dvěma terapie pomohla, ale u něj to nefungovalo. Dva roky nato už byl bezdomovec.“

„Tak jsem na něj narazil,“ řekl Larry Brackle.

„Na ulici?“

„Pracoval jsem tehdy v Hollywoodu, ve velkém bytovém domě. Hezké místo západně od La Brea, asistenční příplatek. Cestou domů jsem to většinou bral po bulváru a kolem Čínského divadla. Jednou v noci jsem si všiml Hucka. Žebral u turistů a vypadal opravdu špatně v porovnání se stavem, v jakém byl v Pledges. Zplihlé vlasy, dlouhé vousy, celý shrbený. U turistů se mu příliš nevedlo, nedokázal se jim ani podívat do očí – to je celý Travis, vyhýbá se pohledu tváří v tvář. Dojel jsem k němu, zastavil a dal jsem mu dvacet dolarů. Viděl, že jsem to já, a rozbrečel se. Omlouval se za to, jak skončil.“

Kelly doplnila: „Než nás propustili, všichni tři jsme si slíbili, že se změníme a že se na sebe obrátíme, když nám bude zle. Larry a já se toho držíme, proto se nám daří. Ale Travisovu stopu jsme ztratili.“

Brackle přikývl. „Řekl jsem mu, že ho neodsuzuju, a pozval jsem ho k nám, ať se vykoupe a nají. Utekl pryč a další den tam nebyl, nepřišel celý týden. Pak jsem ho ale viděl znovu, zase s nataženou rukou, a vypadal ještě hůř. Tentokrát ale souhlasil, že se mnou půjde. Anita byla naštvaná, prý: ‚Vidíš někde v téhle díře hostinský pokoj? Co já, děti, psi?‘ Měli jsme dva psy. Řekl jsem, že můžu spát na zadním dvorku, jestli jí to pomůže. Prohlásila, že bychom tam měli spát oba. Skončilo to tak, že jsem vyklidil zahradní domek na nářadí, vyhodil harampádí a dal mu tam matraci a on si mohl přicházet a odcházet, jak se mu zlíbilo. Ostříhal jsem ho. Když měl vlasy pryč, uviděl jsem, že má uši samý piercing. Vypadal jako pirát. Hlavně taky díky tomu, že kulhal. Byl fakt jako pirát. Dětem se ten piercing moc líbil, Anita ho nenáviděla.“

„Anita se ale naučila mít Travise ráda,“ řekla Kelly.

„Její postoj se změnil, když viděla, jak jemně zachází s dětmi. Brzy už ho nechala, ať dětem vykládá pohádky. Pak mu svěřila i miminko a choval se k němu moc hezky. Anita bývala nevypočitatelná díky pití a trávě, takže to nebylo pořád perfektní. Ale většinou byl klid.“

Dlouze potáhl z cigarety. „Travis měl to miminko opravdu moc rád… Člověče, už je to tak dlouho. A vy mi teď chcete tvrdit, že Travis je něco jako vraždící monstrum? V žádném případě. Nejsem cvokař, ale lidi znám dost dobře a Travis se řadí mezi ty hodné.“

„Povězte mi o noci, kdy zmizela Brandi.“

„Ona nezmizela. Šla s ním. S tím póvlem, kterého ani nenazýváme jménem. Ten byl ztělesněné zlo od samého počátku, bála se ho i jeho vlastní rodina. Když se Brandi nevracela, šli jsme přímo k nim – Travis a já. Jeho rodiče vypadali vyděšeně, řekli nám, že ten hnusák mluvil o tom, že je navštíví s Brandi s dítětem. Nic víc nevěděli. Já a Travis jsme se pustili do prohledávání okolí. Travis si vzal některá ulice, já jiné. Pak našel to dítě. Uviděl krev a vzal ji do nemocnice.“

„Takže věděl, že se Brandi něco stalo.“

„Brandi byla ukrytá – tak to říkali policisté – o kousek dál v křoví. Dítě leželo jen tak na chodníku a Travis myslel v prvé řadě na ně.“

„Proč šel do nemocnice, místo aby vás kontaktoval?“

„Byl vyděšený. Copak vy byste nebyl?“ řekl Brackle. „Kdyby vás poslali do vězení za něco, co jste neudělal, a pak byste našel dítě celé od krve? Ne že by mi to vykládal, domyslel jsem si to sám. Ten kluk žije celý život ve strachu. Když jsem v noci prošel kolem kůlny, slyšel jsem ho často sténat. Asi měl zlé sny. Ve dne to byl ten pohled v jeho očích – jak je to správné slovo… výraz štvance. Pronásledovala ho vzpomínka, co mu provedli. Nejspíš se vyděsil, že by policajti tu vraždu svalili na něj. Ale i když měl strach, chtěl mít jistotu, že je holčička v pořádku.“

„Už jste s ním o tom ale nemluvil.“

„Ne. Travis nechal holčičku v nemocnici a zmizel.“

„Jak potom víte, že to byl on?“

„Policisté nám ho popsali. Ptali se, jestli víme, o koho jde, ale my jsme ho neprozradili. Zničilo nás, co se přihodilo Brandi, a nechtěli jsme věci ještě více komplikovat. Nejdůležitější bylo zjistit, kdo jí to udělal, a to jsme jim taky řekli.“

„Travis ušel tři kilometry ve velmi chladném počasí,“ řekl jsem.

„Travis hodně chodil. Chozením trávil většinu dne.“

„Kam chodil?“

„Všude,“ řekl Brackle. „Ale nenechte se splést, není na tom nic divného. Prostě rád chodil.“

„Je to nejlepší forma cvičení,“ vložila se do rozhovoru Kelly. „Dříve jsem nachodila i patnáct kilometrů denně. Pořád ještě zvládám víc než polovinu.“

Kůže kolem Brackleových očí se nakrčila. Přinutil se k veselému výrazu. „To tedy určitě, aerobní cvičení, pokoušel se o aerobic – ale kdepak, on prostě jen rád chodil.“

„Jak se Travis seznámil se Simonem?“ zeptal jsem se.

„To bylo o deset let později.“ řekla Kelly. „Nějakou dobu jsme o něm neslyšeli a pak najednou zničehonic zavolal Larrymu a povídal, že se mu vede lépe.“

„Nakonec si našel pomoc, které se držel,“ řekl Brackle.

„Kde?“

„To neprozradil a já jsem se neptal. Podle hlasu byl na tom opravdu lépe, to jsem poznal. Pozvali jsme ho spolu s Kelly na kafe. Fakt vypadal dobře.“

„Měl jasné oči,“ řekla Kelly. „Inteligentní. Dříve to nebylo poznat, protože byl pořád v depresi. Povídal, že hledá stálé zaměstnání, že chce dělat cokoli, aby si vydělal poctivé peníze. Věděla jsem, že Simon hledá někoho, kdo by se mu staral o dům. Vystřídalo sě u něj několik neschopných floutků, a on potřeboval někoho spolehlivého. Souhlasil a chtěl si Travise vyzkoušet. Dopadlo to skvěle.“

„Mluvil Travis o tom, co dělal celou tu dobu, kdy jste se neviděli?“ zeptal jsem se.

„Ne, pane,“ řekl Brackle.

„Kde bydlel?“

„Získal jsem dojem, že cestoval.“

„Víte, kde byl?“

„Netahali jsme to z něj,“ řekla Kelly. „Měli jsme velkou radost, že si vede dobře. Vlastně to dopadlo dobře pro všechny. Simon mi děkoval, že jsem mu Travise našla. Travis má mírnou povahu, nikdy nikomu neublížil. A teď začínám mít hlad.“

„Jo, je čas na večeři,“ řekl Brackle. „Pozvali bychom vás, pane, ale máme vždy jen porce pro dva.“

Vrátil jsem se do města. Před mým domem stál zaparkovaný žlutý volkswagen.

Byl prázdný, motor vychladlý a Almu Reynoldsovou nebylo nikde vidět.

Má poznámka o matčiných perlách ji vystrašila.

Možná ji Robin pustila dovnitř.

Když jsem vystoupal schody, ozval se za mnou hlas. „Teď sleduju já vás.“

Vyšla zpoza rohu domu a šla ke mně. V ruce držela zelený vinylový kufřík. Byl úplně nový, na držátku měl dosud visačku a hodně se podobal kufříku, který používá Milo, když spis o vraždě příliš ztěžkne. Měla na sobě kostkovanou košili, džínsy, pracovní boty. Šedé vlasy jí létaly všemi směry. V očích jí plál oheň.

„Tady, vezměte si to,“ řekla a strčila mi kufřík pod nos. „Skončili jsme.“

Zůstal jsem stát se svěšenýma rukama.

Kufřík se dotkl mého hrudníku. „Nebojte se, netiká. Vezměte si ho.“

„Pojdme si promluvit.“

Prudce kufřík odtáhla a odcvakla přezky. Vnitřek vyplňovaly svazky dvacetidolarových bankovek, sepnuté gumičkami. Na penězích ležela černá sametová krabička na šperky.

„Včetně té proklaté perly,“ řekla. „Spokojený?“

„Vracíte se k jednoduchému životu?“

„Přestaňte se chovat odporně. Tohle jste přece chtěl, tak vám to dávám.“

„Jediné, co chci, jsou informace.“

„Copak tohle o všem nevypovídá?“

„Jen napovídá. Pojdte dál a promluvíme si.“

„Cože? Nabízíte mi terapii? Máte tam pohovku? Webové stránky komory psychologů uvádějí tenhle dům jako vaši ordinaci. Myslela bych, že budete opatrnější, když je to váš domov. Co když jsem sociopatka?“

„Měl bych se bát?“

„No jistě. Myslíte, že mám zbraň?“ zasmála se a obrátila kapsy. Položila kufřík na zem, odběhla k volkswagenu, předklonila se a položila ruce na kapotu. „Stojím správně?“

„Nechte toho,“ řekl jsem. „Věnujte mi pár minut svého času.“

Narovnala se a otočila se ke mně. Měla slzy v očích. „Sil mě naučil, jak se postavit. Naučil se to dělat automaticky při protestech. I přesto ho poldové tu a tam praštili. Byl to zásadový člověk, a koukněte, kam to dopracoval. Takže… Ale co, proč bych já měla mít něco pěkného?“

„Věřím, že měl pevné zásady. Tím spíš udivuje, kolik měl u sebe peněz.“

„Koukněte,“ řekla. „Dávám vám je, do poslední koruny, mé ruce jsou čisté. Sbohem.“

„Pojdme si vyjasnit pár věcí a tím to opravdu skončíme.“

„To říkáte vy.“

„Já si myslím, že vy jste taky hodně zásadová,“ řekl jsem. „A nejsem váš nepřítel.“

Zkřížila ruce na prsou. Otřela si oči a špičkou boty šťouchla do kufříku.

„Jo, k čertu, bývala jsem katolička. K čemu dalšímu se mám doznat?“

34

Alma Reynoldsová žuchla na pohovku a rozesmála se. „Opravdu máte pohovku! Kdyby tak kůže uměla vyprávět.“

Postavil jsem kufřík na podlahu mezi nás.

„Co je to?“ zeptala se. „Oltář věčné pravdy? Mám na něj pohlédnout a všechno vyklopit?“

Odsunul jsem kufřík stranou.

„Bez ohledu na to, co si myslíte, Sil byl opravdu zásadový.

I když ty peníze vzal, neutratil je,“ řekla.

„Policie jeho byt pečlivě prohledala. Kde jste je našla?“

„Záleží na tom?“

„Byl zavražděn. Záleží na všem.“

„Není mi jasné, jak může být tohle důležité, ale dobře. V jeho autě, jasné? V kufru, jen tak. Proto si myslím, že to nebylo nic, za co by se měl stydět. Není v tom žádná velká záhada. Lidé posílali malé peněžní dary, a on, místo aby pořád běhal do banky, je střádal, aby je mohl vložit na účet mokřiny.“

„Malé peněžní dary.“

„Vy snad skutečně posloucháte.“

„Řekl vám o těch penězích?“

„Ne, ale tohle jediné mi dává smysl.“

„Sil ten účet vedl?“

„Sil tím účtem disponoval. To on byl organizace Zachraňte mokřinu. Už jsem vám to vysvětlovala. Každá pence šla na údržbu.“

„Kromě jeho platu.“

„Nikdy si ho nezvýšil, nechoval se jako bezuzdný materialista. Když teď vidím, jak si žijete vy, chápu, proč to nejspíš nechápete. Tohle místo ztělesňuje kalifornský život, jak se popisuje v nedělních přílohách. Vím, jaké jsou v téhle čtvrti ceny. Pro vás peníze něco znamenají, pro Sila neznamenaly nic. To, že nechal kufřík s penězi jen tak ležet v autě, znamená, že nejde o žádnou korupci.“

„Kolik je v tom kufříku?“

„Patnáct tisíc. Ano, počítala jsem je. Kdo by to neudělal?“

„Včetně té perly?“

Začervenala se. „Nechte si tu zatracenou perlu, stejně mi nesluší a vám je trnem v oku. K čertu, dejte ji své ženě, jestli nějakou máte.“

Díky bohu, že Robin pracuje v jiné budově. „Ta perla je vaše, proč by neměla být?“ zeptal jsem se.

„No ne, jak milé. Zapomeňte na to. Myju si nad tím vším ruce. Sil měl pravdu, nečisté prachy budou vždycky špinit.“

„Ty peníze mohou být s velkou pravděpodobností taky vaše, pokud ovšem nezanechal poslední vůli, která by je odkazovala někomu jinému.“

„To určitě neudělal,“ zavrtěla hlavou. „Ani jeden jsme neměli poslední vůli. Došli jsme ke společnému rozhodnutí, že se vyhneme politováníhodným pokusům řídit věci ze záhrobí.“

„Pak vám říkám, že ty peníze jsou vaše. Byla jste jeho nejbližší člověk.“

„Jste natvrdlý, nebo na mě něco zkoušíte? Nechci ty prachy a netvrdte mi, že se je poldové nepokusí zkonfiskovat. Copak to není součást jejich špinavých praktik? Celá takzvaná válka proti drogám není nic víc než zdroj příjmu.“

„Policisté, se kterými spolupracuji, jsou v terénu a řeší vraždy. A detektivu Sturgisovi nejdou perly k pleti.“

„Vy jste opravdu okouzlující. Řekla bych, že máte jemné vychování a vždycky jste si prosadil svou, protože jste byl tak roztomilý. Řeknu vám to naposledy a jasně: já ty peníze nechci a nechci ani tu zatracenou perlu. Kéž bych sakra věděla, do jaké situace mě dostane. Tak mě přestaňte obtěžovat. Sledoval jste mě až do toho šperkařství, to je fakt neuvěřitelné. Jste jako ti všiváci z tajných služeb.“

„Almo,“ řekl jsem důrazně. „Já se jen snažím zjistit, co se stalo v mokřině.“

„Sledujete mě. Ten vtip o mé matce – skutečně jste našel ten obchod se šperky?“

„Měl jsem velkou motivaci, Almo.“

„Dobře, bod pro vás – když to chcete vědět, vůbec jsem tam nešla s úmyslem, že si koupím něco tak drahého. Chtěla jsem jen nějakou cetku, něco, co by mi připomínalo Sila. Proč bych vlastně neměla? Byla jsem hodně smutná.“ Popotáhla. „Je pryč, je sakra pryč… Snažila jsem se vyplnit to prázdno.“

„Je mi to líto.“

„To vám tak věřím. Jen si se mnou pohráváte.“

„Snažím se zjistit, kdo zavraždil muže, kterého jste milovala. A několik dalších lidí.“

„Kdo tvrdí, že je to tatáž osoba? A i kdyby ano, mluvením o těch penězích nic nevyřešíme. Jak už jsem řekla, jsou to malé peněžité dary.“

„V hodnotě patnácti tisíc,“ připomněl jsem.

„To se postupně nasčítalo.“ Její hlas už nebyl tak sebejistý.

„Mají ty bankovky různou hodnotu?“

Neodpověděla.

„Bude snadné to zjistit.“

„Dvacetidolarovky, stačí?“ vyštěkla. „Jsou to samé dvacetidolarovky.“

„To je ale náhoda.“

„No tak je Sil po určité době vyměnil za dvacetidolarové bankovky…, aby se snadněji počítaly.“

„Když už šel do banky vyměňovat bankovky, proč tam ty peníze rovnou neuložil?“

Alma prudce vstala. „Já mám ruce čisté. Zapomeňte na všechny ty katolické nesmysly, neprovozuji sebemrskačství.“

„Sil byl spatřen, jak od nějakého muže přebírá obálku,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Na parkovišti za svou kanceláří.“

„Kdo ho viděl?“

„Svědek.“

„Kdo konkrétně?“

„To nemůžu říct.“

Ušklíbla se. „Zase jeden z těch anonymních zdrojů? Které vždycky jen tak náhodou objeví vládní agenti?“

„Svědek, který nemá žádný důvod lhát.“

„To říkáte vy.“

„Nemusí v tom být nic záhadného, ale stalo se to, Almo.“

„Někdo přinesl dar osobně. No a co?“

Popsal jsem jí muže s blond vlasy a obličejem po plastice.

„To vypadá na typického obyvatele L. A.,“ řekla jízlivě.

„Nevíte náhodou, kdo by to mohl být?“

„Proč bych měla? Sbohem a neutraťte je všechny na jednom místě.“

„Ještě jednu věc.“

„Vy vždycky máte ještě jednu věc.“

„Koho myslíte tím ‚vy‘?“

„Představitele státu.“

„Za vším vidíte politiku.“

„Raději byste tomu měl věřit.“

„Patří do toho i nůž v Silově břiše?“

Alma ztuhla. „Vy jste skvělý. Působíte takovým citlivým dojmem, ale je ve vás i něco krutého, s čím podle libosti vyrukujete.“

„Snažím se zjistit pravdu. Myslel jsem si, že máme společný cíl.“

„Pravda je nesmysl. Pravda se mění podle okolností.“

„Ale okolnosti jsou přesně to, co hledám, Almo. Jestli chcete Sila kanonizovat, prosím. Ale jestli změníte názor a zvážíte i jiné možnosti, možná nakonec opravdu zjistíme, kdo ho zabil.“

Nepřekvapilo by mě, kdyby se sebrala a odešla.

Zůstala stát. „Jaké jiné možnosti?“

„Uvažujte o možnosti, že Silovi někdo za něco platil. Nemyslím nic nelegálního, možná si jen trochu upravili pravidla. Myslím, že ten, kdo mu platil, ho taky vylákal v noci ven – někdo, kdo znal mokřinu a domníval se, že Sila je třeba umlčet.“

„Bohatí bastardi,“ ulevila si. „Všechno je jen politika.“

„Máte na mysli nějaké konkrétní bohaté bastardy?“

„Pro začátek třeba ti mizerové od filmu. Peníze kazí charakter a oni mají nechutné množství peněz. Financovali mokřinu, ale vsadím se, že nikdy nepřestali toužit po té půdě. Sil si jejich peníze vzal, ale stejně je nenáviděl.“

„Šel by Sil uprostřed noci ven na takovou schůzku?“

Ticho.

„Komu věřil, Almo?“

„Nikomu. Sil nebyl důvěřivý člověk. Jsem jediná, komu se svěřoval, a dokonce i přede mnou býval opatrný.“

„Proč?“

„Byl náladový, dokázal zalézt do sebe jako želva a být úplně nedostupný. Ale to neznamená, že se zaprodal. Ten kousek země plné bahna byl pro něj vším. Kromě toho, za co by mu kdo platil?“

„To já nevím.“

„Ani já ne. Sbohem.“

Popadl jsem kufřík, vytáhl z něj šperkovnici s perlou a strčil ji Almě do ruky.

Divoce zavrtěla hlavou, ale neodstrčila ji.

„Podle toho, jak se věci vyvinou, se mi možná podaří získat pro vás zpátky i ty peníze.“

„Nechci. Proč to sakra děláte? Kdo k čertu jste?“

„Prostě jen člověk s jemným vychováním.“

Upřeně si mě prohlížela. „Jestli jsem se v tom spletla, omlouvám se, ale na věci to nic nemění. Jste vládní agent.“

„Není se zač omlouvat. Tlačil jsem na vás.“

„To ano.“ Sevřela krabičku. „Bylo to peklo, musím se z toho dostat.“

Zatímco jsem ji vyprovázel ven, pozorně si prohlédla každou místnost, kterou jsme míjeli. Když jsme došli k volkswagenu, řekla: „Sil mohl udělat jedině to, že…, ne, to nedává smysl. To by za patnáct tisíc dolarů nestálo.“

„Přesto mi o tom povězte.“

„Do mokřiny vede ještě jedna cesta. Je přesně na opačném konci než oficiální vchod, na západní straně. Vchod měl být původně tam, ale roste tam příliš mnoho rostlin a Sil trval na tom, že se jich nesmí nikdo dotknout. Kdyby bylo na něm, do celé mokřiny by měli návštěvníci vstup zakázán.“

„Kde na západní straně?“

„Přesně uprostřed. Je to tam zarostlé, z ulice nic neuvidíte, ale když si proklestíte cestu skrz, je tam brána. Sil ji nechával zamčenou. Rád tam chodil – bylo to jeho tajné místo. Občas tam vzal i mě.“ Začervenala se. „Jsou tam krásné obrovské vrby, vysoké rákosí, malé poloslané rybníčky osídlené pulci a žábami. Je tam také spousta ptáků, protože to je kousek od oceánu.“

„Jak často tam Sil chodil?“

„Nevím. Mě tam vzal pouze třikrát, čtyřikrát, vždycky v noci. Roztáhli jsme si deku, koukali jsme na hvězdy a on říkával: Tohle je pohled za bilion dolarů, kdyby tak lidi věděli.“

„Ale to on jen tak mluvil. Kdo by zaplatil patnáct tisíc za piknikové místo? A proč by měl být Sil kvůli tomu v nebezpečí?“ zavrtěla hlavou. „Honíte se za vlastním ocasem.“

„Přesto vám děkuji.“

„Za bláznivý nápad?“

„Tomu se říká kreativita,“ řekl jsem. „Bůh ví, že by se nám takových nápadů hodilo víc.“

35

Pospíchal jsem do mokřiny a dal se do hledání tajného vchodu.

Západní hranici malé rezervace tvořila hustá zed eukalyptů a vrb, široká dobrých šest metrů a obehnaná asi metr a půl vysokým plotem s kovovými tyčkami, které vypadaly jako dřevo. Musel jsem projít porost třikrát, než jsem si všiml mezery mezi stromy. Několik metrů jsem se pak prodíral mezi větvemi, než se přede mnou objevil druhý plot.

Měl laťky z cedrového dřeva a byl zamčený visacím zámkem, přesně jak povídala Alma Reynoldsová. Byl ale vysoký pouhých devadesát centimetrů a nebylo těžké ho přelézt. Na druhé straně mě opět obklopila takřka neproniknutelná zeleň. Postupoval jsem pomalu, krok za krokem po nerovné zemi zapadané listím.

Hledal jsem stopy po lidském vetřelci.

Po necelých deseti metrech jsem je našel. Šlépěje, většinou rozmazané, ale udělal jsem si celkem jasný obrázek – stopa mužské velikosti, kolem dokola cvočky.

Nad klidnou vodní hladinou ševelilo listí. Rákosí se pohnulo a objevila se velká modrá volavka s krkem zatočeným jako had a výrazem pterodaktyla slídícího za kořistí. Neohrabaně se vznesla a s namáhavým plácáním křídel zamířila k oceánu. Než mi zmizela z očí, letěla už s hladkou elegancí.

Ticho, které se rozhostilo, netrvalo dlouho. Každou chvíli se ozvalo nějaké cupitání.

Klekl jsem si a začal zkoumat šlépěje. Otisky cvočků vypadaly neobvykle, ale nejsem odborník na obuv. Pořídil jsem jejich snímky mobilním telefonem a přemýšlel, co dál.

Před sebou jsem viděl jen další zeleň: stromy tak vysoké, že zakryly oblohu a stínily zem pod sebou.

Tohle místo bylo možná opravdu víc než jen tajná zahrada.

Patnáct tisíc za utajené místo na piknik?

Ta myšlenka nebyla až tak absurdní, jak na první pohled zněla. Ve městech, jako je Los Angeles nebo New York, nic neprobudí touhu rychleji než hrozba odmítnutí. Proto výrobci hedvábných lan nikdy nebudou bez práce. Proto blázni v převlecích postávají dlouhé časné ranní hodiny na chodnících, vemlouvají se vyhazovačům a riskují ponížení ve škole jen kvůli předraženým nápojům a rádoby tancování při hudbě otupující mozek.

Ve městě, jako je L. A., si někteří lidé vyplňují své elektronické diáře – a své mozkové paměťové karty – dvěma seznamy: místy, kam chodit, a místy, kterým se vyhnout.

Té části mokřiny se vyhýbám, protože tam chodí všichni a je tak profláklá.

Ale je tam jedno zvláštní místo, kočičko, mnohem krásnější…

Chance Brandt si pamatoval světlovlasého muže, který předával něco Duboffovi. Z akce navštívené lidmi, kterým není oceán lhostejný, nebo to alespoň předstírají.

Není důvod pochybovat o záměrech tajemného dárce; ty peníze, ta trocha drobných nějakého boháče možná znamená jen to, že si zaplatil soukromé noci pod širákem.

Proč někdo vylákal Duboffa na smrt?

Pobodal ho a nechal ležet. Další tělo v mokřině. V místě navštěvovaném veřejností.

Stál jsem tam a nebyl jsem si jistý, jestli ten krásný kousek přírody v sobě nemá něco zhoubného.

Vytisknu fotografie těch šlápot a pošlu je Milovi e-mailem. Ať už to k něčemu bude, nebo ne.

Následující den v osm ráno mi zavolal a zněl v telefonu ospale.

„Reedovi se podařilo sledovat Wallenburgovou, ale nikam to nevedlo. Zítra v poledne obědváme na obvyklém místě. Jestli máš nějaké podnětné nápady, nechám si místo na zákusek.“

„Dostal jsi ty fotky?“

„Myslíš ty otisky bot?“ zeptal se. „Jo, jsou nejspíš Duboffovy, ale pošlu je někomu, kdo by o tom mohl něco vědět.“

Tentokrát držel Reed s Milem krok a ládoval si vidličkou jídlo do úst s vytrvalostí kombajnu.

Další pokrok na profesní dráze.

Když jsem si sedl, odložil vidličku. „Wallenburgová bydlí v oplocené části Palisades, poblíž Mandeville Canyonu. Dostal jsem se až k bráně, dál už to nešlo. Myslel jsem si, že jsem možná na něco kápl, když byla ještě v jedenáct doma. Pak přijel chevrolet z půjčovny následovaný dodávkou a chvíli nato dodávka odjela a místo jednoho muže v ní seděli dva. Asi za patnáct minut vyjela Wallenburgová v chevroletu. Říkal jsem si, že si pořídila krycí auto a že to začíná být zajímavé. Zamířila k Park Vista, zaparkovala před domem, který je rozhodně pod její daňovou úroveň. V duchu jsem zajásal, že jsem objevil skrýš toho prevíta. Wallenburgová za deset minut vyšla ven a odjela. Měl jsem na výběr. Zaklepat na dveře, nebo pokračovat v jejím sledování.“

Povolil si kravatu. „Zaklepal jsem. Nikdo se neozval. Zkusil jsem to zezadu, ale dopadl jsem úplně stejně. Žaluzie byly zatažené. Teď si říkám, že si mě možná Wallenburgová všimla a nahrála to na mě – že to je jen dům k pronajmutí, který vlastní, a že mezitím odjela ke skutečné skrýši.“

„Rozhodl ses správně, chlapče.“

„Když to říkáte.“

„Jste si jistý, že Huck v tom domě nebydlí?“

„Sousedka odvedle mě informovala, že tam bydlí Adamsovi, slušní, tiší lidé. Ukázal jsem jí Huckovu fotografii – s vlasy i bez vlasů. Neznala ho.“

Prstem načmáral na stole kruh. „A jsme zase zpátky na začátku.“

„Adamsova rodina,“ podotkl jsem.

„Jo. Za jiných okolností by mi to možná připadalo legrační.“

„Kolik má ta rodina členů?“

„Neptal jsem se. Proč?“

„Jestli tam žije žena s asi desetiletou holčičkou, mohly by to být Brandeen Loringová, ta holčička, kterou zachránil Huck, a její babička, Anita Brackleová. A Huck tam může bydlet jako host, i přesto, co tvrdí sousedka. Může tam tajně přicházet až v noci. A pokud se chová nenápadně, nemusí nikdo vědět, že tam je.“

„Co tě přivedlo z bodu A k myšlence, že Anita přechovává uprchlíka?“

„Je to jen teorie a celkem nevýznamná. Ale v některých kruzích je Huck dost oblíbený.“ Převyprávěl jsem mu svůj rozhovor s Larrym Bracklem a Kelly Vanderovou.

„Takže žena číslo jedna? To vysvětluje, jak Huck dostal práci u Simona, ale nic víc. Sám jste říkal, že Anita neměla Hucka v oblibě, vzal ho k nim Larry.“

„Jenomže Anita na něj změnila názor. A taková změna často vede k silné důvěře.“

„Musela by mu opravdu hodně důvěřovat, aby ho vzala k sobě domů, když s ní navíc bydlí dítě,“ pochyboval Milo.

„Dítě, které podle ní zachránil,“ řekl jsem. „Podle všeho je jasné, že je Huck pravidelně navštěvoval. Je to jako podle čínské filozofie – když někomu zachráníš život, jsi za něj už navždy odpovědný. Myslím, že tohle z velké části platí i pro motivaci Debory Wallenburgové.“

„Jeden zachraňuje druhého. Mezitím se nám hromadí mrtvoly. Opravdu si myslíte, že Huck inspiruje k takové oddanosti?“

„Kelly a Larry jsou přesvědčeni, že je svátý.“

„Typický psychopat,“ řekl Milo. „Možná by mohl kandidovat v příštích volbách.“

Reed se poškrábal na hlavě. Pak se vrátil k jídlu.

„I když paní Adamsová není Anita, může to být někdo, koho poznal na terapii. Mezi lidmi, které svedlo dohromady utrpení, se mohou vytvořit dost silné vazby. Jestli to na tebe Wallenburgová nehrála, jela tam z nějakého konkrétního důvodu. A ty žaluzie mohly být také zataženy z nějakého konkrétního důvodu.“

„Jestli si Huck…“

„Hrdina…,“ začal Reed, ale pak ho něco přinutilo obrátit pozornost ke dveřím restaurace. Sevřel nůž.

Blížil se k nám Aaron Fox. Jako obvykle měl na sobě oblek šitý na zakázku, tentokrát černý. Doplňovala ho zelená košile a žlutý kapesníček v náprsní kapse.

V jeho chůzi nebylo nic bezstarostného.

Reed vstal a popošel mu v ústrety. „Vybral sis špatnou chvíli. Pracujeme.“

„O tom nepochybuji, bráško. Ale ne tak usilovně, jak bych si představoval.“

Fox se sesunul na prázdné místo vedle svého bratra. Oči měl jasné, ale oční bělma na okrajích narůžovělá. Byl nedbale oholený a pod bradou měl několik škrábanců a ranek.

„Máš za sebou dlouhou noc, Aarone?“ zeptal se Milo.

„Spoustu dlouhých nocí. Mohl bych pořádně doplatit na to, že s vámi mluvím,“ řekl Fox. „Finančně i jinak – jde o něco nelegálního.“

„Dostal ses do profesního dilematu?“ zeptal se Reed.

Fox se zamračil. „Poznals to z mého dechu, brácho? Jo, je to dilema. Menší propletence k mojí práci patří, ale tohle je něco jiného. Mohu?“ natáhl se po sklenici vody, hltavě ji vypil, nalil si další a vyprázdnil i tu. Pak sáhl po čápátí, kousek si ulomil a rozdrtil ho mezi ukazováčkem a palcem. Totéž udělal s dalším kouskem. Za chvíli před ním na stole ležela hromádka drobečků.

Moe Reed předstíral, že se nudí, zatímco Fox uhlazoval hromádku. Pak si Fox utřel ruku o ubrousek. Škubl za kapesníček v náprsní kapse a upravil ho. „Když si mě Simone Vanderová najala, abych proklepl Hucka, řekla, že to byl její nápad, a tečka. Nedostal jsem její povolení kontaktovat kohokoli z obchodních partnerů jejího otce. Řekl jsem jí, že tak obvykle nepracuji a že jestli chce pátrat od stolu, může to dělat sama.“

„Že pokud se to uvolíš přijmout, budeš to dělat po svém…“ řekl Reed.

„Nech toho, Mosesi.“ Fox se otočil k Milovi. „Simone řekla, že když si mě najala, chtěla víc než jen zjistit něco o Huckovi. Slíbila mi mnohem větší práci – chtěla zlikvidovat finanční spiknutí proti jejímu otci. Měli ho zosnovat jeho přisluhovači – používám její slova. Když jsem se jí zeptal proč, řekla, že i když je dobrý obchodník, nechal se od nich celou dobu obírat, přiživovali se prý na něm.“

„Kteří konkrétní přisluhovači jí vadili?“ zeptal se Milo.

„Všichni tátovi právníci, účetní a finanční ředitelé. Mluvila o nich jako o pijavicích, které se předhánějí, kdo si naúčtuje více hodin. A nejpodezřelejší jí připadali právníci.“

„Alston Weir,“ řekl Milo.

„Weir a jeho společníci. Řekla mi, že by ji vůbec nepřekvapilo, kdyby se celá firma, včetně Hucka, dohodla, že ukořistí Vanderův majetek.“

„To zní dost paranoidně.“

„Trochu ano, ale u hodně bohatých lidí nikdy nevíte, tam to k tomu vždycky svádí. Už jsem viděl hodně kořistnických zaměstnanců.“

„Podezřívala Hucka z nějakých konkrétních finančních podvodů?“ zeptal se Reed.

Fox zavrtěl hlavou. „U něho ji děsila spíš jeho strašidelná povaha a to, jak se vetřel do rodiny. Hlavně Kelvinovi lezl pořád do zadku. Tvrdila, že ho zkazil. Když pak byla Selena nalezena mrtvá, vyděsila se a zavolala mi.“

„Zatím jsem neslyšel nic, co by pro nás bylo nové,“ řekl Reed.

„Nové je to, Mosesi, že mi lhala. Začala tím, že mi zadá další práci. A skončila tím, že mi neplatí. Nezaplatila ani cent z faktury, kterou jsem jí dal, a úplně mě zasklívá – neodpovídá na e-maily a nezvedá telefon. Dobře mi tak, nevzal jsem si zálohu, považoval jsem to za rychlovku. Rychlovka to sice byla a nemluvíme tu o žádné velké sumě. Ale přesto bych byl rád, kdyby mi zaplatila.“

„Takže máme pro tebe dělat výběrčí dluhů?“

„O jaké sumě je řeč, Aarone?“

„Čtyři tisíce, plus minus.“

„Za pátrání na internetu. To není špatné.“

„Za výsledky, které jsem vám naservíroval, pánové. Ale možná jste je vlastně taky zjistili sami.“

„Jsme ti vděční, Aarone,“ řekl Milo. „Má tvé povídání nějakou pointu?“

„Ale ano,“ řekl Fox. „Naštvala mě, a to byl od ní hodně pitomý nápad. Mám takovou filozofii – jít za každým centem. Tvrdě, jako buldok. Když je člověk měkký, nic nedostane. Tak jsem se za ní pustil. Začal jsem u záznamů. A hned jsem narazil na něco zajímavého: několik zatčení za drogy v době, kdy jí bylo mezi osmnácti a dvaceti. Metamfetamin a tráva. Otcovi právníci ji dostali ven na podmínku.“

„Ještě něco z pozdější doby?“

„Oficiálně ne, ale počkejte, je toho víc. Nelhala jen o práci, zdá se, že lhaní je její modus operandi. Když jsem ji poznal, namluvila mi, že je zpěvačka, baletka a finanční analytička u investičního fondu.“

„Nám tvrdila, že je učitelka,“ řekl Reed.

„V nápravné škole,“ dodal jsem.

„To taky,“ přikývl Fox. „Zřejmě má ráda děti. Ale její největší láskou je prý balet.“

Milo si otřel rty. „Drobounká tanečnice, že?“

„Tvrdila, že byla ve sboru newyorského baletu, dokud si nezranila nohu a nepřišla tak o slibnou kariéru. V tom sboru o ní v životě neslyšeli.“

Dovolil si úsměv. „To je vše, co jsem se dočetl. Adrenalin se ve mně přímo vaří a začal jsem sledovat její dům a kontrolovat odpadky.“

„Zábavná část práce,“ podotkl Milo. Foxův úsměv se rozšířil. „Ale poučná. Zjistil jsem, že ta holka žije ze vzduchu. Pije jen dietní sodu a jí suchary – ale jen trochu. Nechává si ale předepisovat hodně dekongestantů a ritalin. Dávám si to do souvislosti s jejími problémy s metamfetaminem. Drogy užívá dál, ale legální cestou.“

„Ritalin může odpovídat její zvláštní fantazii. Jestli měla problémy s učením a se sebou, možná fantazíruje o dominantní roli. Ten lék je také účinný při snižování váhy, pokud někdo nehledí na rizika. U dekongestantů je to totéž. A pro svou stravovací poruchu měla velký vzor.“

„Koho?“

Podíval jsem se na Mila. Přikývl. Popsal jsem, jak Kelly Vanderová bojovala s anorexií.

„Jaká matka, taká Katka,“ řekl Fox. „Když jsem ji poznal, nijak jsem o tom nepřemýšlel. Většina holek ve Westside je kost a kůže. Jo, všechno to dává smysl.“

„No tak je to podvyživený parchant. Co to má společného s Huckem?“

„Počkej, mám ještě něco, Mosesi. Je to lhářka a možná je závislá na drogách, což vysvětluje její problematické chování, správně? A mohlo by to taky vysvětlit to, co jsem ještě našel v odpadcích: zarámovanou fotografii jejího otce, nevlastní matky a bratra. Byla celá rozřezaná a sklo bylo rozbité.“

Zvedl sklenici s vodou, jako by si chtěl připít. „Vyhodila svou rodinu, pánové. Doslova.“

„Otec a syn ve smokingu a matka v červené róbě?“ zeptal jsem se.

„Jo, přesně tu vyhodila.“

„Měla ji vystavenou na konferenčním stolku. Ještě nás na ni upozorňovala. To je můj bratr, Kelvin. Je skvělý.“

„Tak teď je skvělý a bez obličeje,“ řekl Fox. „Doslova. Ta milá tvářička skončila rozřezaná na konfety. Jako by na ni někdo vzal žiletku. Ty zbytky fotografie byly navíc zabalené v toaletním papíru. Nenechte si zkazit chuť, ale ten papír nebyl čistý. Tady máte tu zábavnou část práce.“

„Ta fotka byla jen rekvizita pro nás,“ řekl Milo. „Obrázek šťastné rodiny.“

„A teď už ji nepotřebuje. Protože… Panebože. Vanderovi se už dva týdny nikomu neozvali.“

Fox se natáhl pro další čápátí. „Ale mám toho ještě víc. Zavolejte hned a dostanete sadu nožů Ginzu a úžasného automatického kuchyňského robota. Protože jsem měl z té neplatící čubky čím dál horší pocit, začal jsem ji sledovat. První den dělala to, co obvykle bohaté holky dělají. Nakupovala, šla na masáž a pak zase nakupovala. Na někoho, kdo tvrdí, že se bojí o svou rodinu, se chovala docela bezstarostně. Druhý den začal stejně. Neiman Marcus, krátká cesta do Two Rodeo, prohlédla si šperky u Hffanyho, pak Judith Ripka, koupila si sluneční brýle v Porsche Design. Pak jela dva bloky – protože to je holka z L. A. – do jedné kancelářské budovy na rohu bulvárů Wilshire a Canon. Informační tabule v hale mi prozradila, že tam sídlí právnická firma, kterou využívá její otec. Stejní lidé, které přede mnou očerňovala, a ona je jde navštívit! Seděl jsem naproti přes ulici a čekal, až vyjede. Vyjela, ale ne ve svém beemeru. Seděla jako spolucestující v mercedesu a za volantem seděl nějaký muž. Jeli přímo do Peninsuly. Řidič dal portýrovi dost dostatečně velké spropitné, takže mohl nechat auto vpředu. O dvě hodiny později oba vyšli ven s takovým tím přihlouple blaženým výrazem, který se dostavuje po sexu. Mezitím jsem si zjistil, komu ten mercedes patří – neptejte se mě jak, dobře?“

„To by nás ani nenapadlo,“ řekl Milo.

Fox pokračoval. „Patří Alstonu Weirovi, tomu advokátu-podvodníkovi. Prý že je chamtivý darebák, kterého by nejraději na fleku vyrazila, a mezitím si s ním v době oběda užívá v posteli.“

„Je Weir plešatý?“ zeptal se Reed.

„Co bys myslel, Mosesi? Existuje snad jiný dobrý důvod posadit si na hlavu takové staromódní vrabčí hnízdo falešných vlasů, navíc žluté jako chcanky? Vypadal jako o Halloweenu. Jako žlutý mop. Připadá mi ale divné, že jinak se ten chlápek umí obléknout. Oblek značky Zegna, kravata Ricci, boty Magii. Takové kvalitní oblečení, a zničí to nevkusnou parukou. Jen si to představte.“

„Možná má dost nadsazenou představu o vlastní image,“ řekl Milo.

„Což znamená?“

„Myslí si, že je fešnější, než ve skutečnosti je, protože má vylepšený obličej.“

Fox se zamračil. „Jo, to taky. Takže víte i o něm. Takže jsem přišel o klientku pro nic za nic?“

Nikdo mu neodpověděl.

„To je vážně skvělé. Vy si tu jen sedíte a necháváte mě, abych se potil zbytečně.“ Obrátil se k bratrovi. „Bavíš se, Mosesi?“

Reed se usmál. Nebyla v tom ani ironie ani nelibost. Možná dokonce naopak náznak bratrské náklonnosti.

„Co je?“ chtěl vědět Fox.

„Věděli jsme málo, Aarone. Díky tobě toho teď víme hodně.“

Všichni čtyři jsme vyšli z restaurace. Fox a Reed šli vedle sebe a zdálo se, že se spolu začnou bavit. Ale ani jeden nedokázal začít.

„Aarone, nenechal sis náhodou ty Simoniny odpadky?“ zeptal se Milo.

„Máš štěstí, že jsem jak sysel. Moses ti to může potvrdit. Jeho strana pokoje vypadala jako hinduistická poustevna, kcfežto já jsem měl tu svou plnou hraček.“

„Plnou harampádí,“ opravil ho Reed.

„Vyzvednete si ty odpadky, nebo vám je mám doručit osobně?“ zeptal se Fox.

„Stavíme se u tebe, Aarone. A děkujeme.“

„Říkal jsem si, že to musím udělat, sdělit vám špatné zprávy o té holce. Bylo by možné, abyste o mně pomlčeli?“

„Budeme se snažit.“

Fox si pohrával s kapesníčkem a pohlédl na své porsche. „To znamená, že ne.“

„Víš, jak to chodí, Aarone,“ řekl Milo. „Bude záležet na tom, kam nás tvá informace dovede. Mezitím nám prosím prokaž laskavost a přestaň se teď pokoušet vytáhnout ze Simone ty peníze.“

„Na jak dlouho?“

„Dokud to nepřestane být ožehavé.“

„To znamená nikdy.“

„To znamená, dokud to nepřestane být ožehavé.“

„Teď mluvíš opravdu jako poručík,“ řekl Fox.

Ověřit řidičský průkaz Alstona „Buddyho“ Weira trvalo pár vteřin. Bylo mu čtyřicet pět let, měl blond vlasy, modré oči a betakarotenové opálení, pod kterým se skrýval ztěžklý obličej; navzdory uměle vypjaté kůži prohrával bitvu s gravitací.

Unuděný přidrzlý výraz muže, který má lepší věci na práci než pózovat úřednímu fotografovi. Nikdo nezkoumal biologickou autentičnost rockové paruky.

Neměl žádný trestní záznam, ale byla na něj podána stížnost u advokátní komory, dosud neuzavřená. Před dvěma roky kvůli zpronevěře peněz.

Najít Chance Brandta nám zabralo něco přes hodinu.

Nakonec jsme ho našli v jednom westwoodském domě, kde bydlel jeho kamarád Bjorn Loftus.

Jeho rodiče odjeli na dovolenou. Před domem stálo nablýskané auto, SUV, a z oken duněla ohlušující hudba. Když Bjorn otevřel, ovanul nás marihuanový oblak.

Bjorn začal blábolit nesmyslné lži, dokud mu Milo neřekl, aby okamžitě přivedl Chance. Odešel a za chvíli se oba hoši vrátili. Šli nejistým, vrávoravým krokem.

„Už zase?“ usmál se Chance kysele.

„Poznáváte toho pána?“ zeptal se Reed.

„Jo, to je on.“

„Kdo?“

„Frajer, kterého jsem viděl, jak předává obálku Duboffovi. Teplouš.“ Afektovaně pohodil hlavou a čekal na smích. Ten se nedostavil. Oči mu potemněly.

„Podepiš se na tu fotografii,“ řekl Milo.

Chance nejistou rukou naškrábal své jméno. Reed ho nechal podpis zopakovat.

Bjorn Loftus se omámené zahihňal. „A teď budeš muset svědčit, frajere.“

„V žádném případě,“ řekl Chance a hledal v našich očích potvrzení.

„Zůstaneme v kontaktu,“ řekl Milo.

„Slyšíš to, frajere? Budete v těsném kontaktu, frajere.“

„V těsném ne, pokud to nejsou gayové,“ řekl Chance a odpotácel se zpátky dovnitř.

„Frajer,“ řekl Bjorn.

Milo si prohlížel podepsanou fotografii. „Mám pocit, že se mi každou chvilku rozskočí hlava. Je čas dát si advil, sednout si a ujasnit si, co víme a co ne.“

„Ke mně to máme asi deset minut a na ten krk mám balíček s ledem.“

„Řekl jsem hlava, ne krk.“

„Mluvil jsem o hyperflexi krku z těch tvých úhybných manévrů.“

Milo i Reed se rozesmáli. „Jo, jedeme do Bílého domu. Je to moc pěkné místo, Mosesi. A mají moc roztomilého pejska. Možná se v tom všem vyzná.“

„A existuje ještě jedna motivace,“ dodal jsem. „Má hodnotu patnáct tisíc.“

36

Reed a Milo si sedli na koženou pohovku. Ani jeden nenadskočil.

Blanche se uvelebila Milovi na klíně. Usmála se na něj, ale on si toho nevšiml.

Oči všech se upíraly na peníze.

„Kdy vám je Alma Reynoldsová přinesla?“ zeptal se Reed.

„Včera,“ řekl jsem. „Právě jsem se vám to chystal říct, ale přišel Aaron.“

„Patnáct tisíc není platba za piknik,“ řekl Milo. „Možná je čas na antropology. A psy, co vyčenichají mrtvoly.“ Blanche nastražila uši. „Bez urážky.“

Reed řekl: „Weir a Simone platili Duboffovi za vstup do západní části mokřiny kvůli něčemu nechutnému? On zjistil, k čemu ty úplatky slouží, a zabili ho?“

„Pochybuji, že by kvůli tomu dělal povyk, kdyby to věděl,“ řekl jsem. „Nemohli ale riskovat, že to zjistí.“

„Duboff měl neomezený přístup do mokřiny, a jestli jim na to mohl někdo přijít, byl to on. Co když je odhalil a pokusil se z toho vytřískat další peníze?“

„Mámit ze sériového vraha další peníze je pořádná hloupost. A noční schůzka jakbysmet. Myslím, že lákadlo znělo nějak takhle: Mám pro vás něco, co z vás udělá hrdinu. A volající byl důvěryhodný, protože věděl o tajné části mokřiny.“

Reed přemýšlel. „To dává smysl, poručíku. Duboff vzal s sebou Reynoldsovou, protože neočekával potíže. Začal se už považovat za boha močálu. Ale bez ohledu na to, co Aaron zjistil, nenechám Hucka plavat.“

„Dobře řečeno, detektive Reede. Zkusím zajistit, aby urychlili rozbor těch šlépějí.“

„Byl to Huck, kdo vzal do zaječích, poručíku. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi zamlouvá myšlenka, že za tím vším je on.“

„Tri zlí mušketýři? Proč by pak Simone najímala Aarona, aby se na Hucka zaměřil?“

„Ona a Weir Hucka využili, ale měli v plánu se ho zbavit.“

„Nejslabší článek řetězu,“ řekl Milo. „Má za sebou trestnou minulost, drogy, častý styk s prostitutkami. Jo, to sedí.“

„Zabíjení prostitutek mě přivádí k myšlence, že ty vraždy ušili na míru Huckovi, protože je dlouhodobý zákazník prostitutek,“ řekl jsem.

„Ta krev v jeho umyvadle je možná pravá a možná je to falešná stopa,“ řekl Reed. „Ale tak nebo tak je to podezřelé.“

„To mě přivádí k jiné věci,“ řekl Milo. „Jestli už pro ně byl zbytečný, bylo by od nich hodně hloupé dát mu šanci, aby mluvil.“

Reed na něj zůstal zírat. „Myslíte, že se honíme za mrtvolou?“

„Nebo je Huck osamělý psychopatický zabiják a Simone je jen holka, co má vztek na celý svět a sklon k lhaní.“

Reed se zamračil. „I když rozřezala svou rodinu? Urvala bratrovi obličej? Co vy na to, doktore?“

„Svědčí to o mimořádné zuřivosti a rodina se pohřešuje,“ řekl jsem.

„Tak jo,“ řekl Milo, „pojdme na chvíli předpokládat, že Simone, Weir a Huck se spolčili. Jasným motivem by bylo zbavit se Vanderových.“

„Sto milionů jako motiv?“ řekl Reed. „Jo, to jde.“

„Ale jak do toho pak zapadají ty ženy v mokřině?“

„Jak jsme už říkali, je to falešná stopa,“ řekl jsem. „Kdyby byli Vanderovi nalezeni zavraždění jen tak, motiv by se okamžitě hledal u peněz. Na Simone jako jedinou pozůstalou by se okamžitě upřela pozornost. Ale pokud by z Hucka předem udělali chlípného vraha, mohli být Vanderovi považováni za vedlejší oběti psychopatova závěrečného běsnění. Tomu taky odpovídá zinscenování zločinů: to, že vrah ukrývá těla, ale zároveň se postará, aby byla nalezena Selena a dovedla nás tak k Vanderovým.“

„A pak ten sklad. Stolní hry,“ připomněl Reed. „Někdo si s námi hraje.“

Milo uvažoval: „Jestliže ty kosti někdo očistil kyselinou a vypreparoval, znamená to, že ty ženy nezabil ve spěchu, ale že měl na to dost času. Možná si je někde uložil a pak je postupně pohřbil v mokřině.“

„Víme, že v tom skladišti byly na suchém ledu,“ řekl Reed.

„Mám otázku,“ řekl jsem. „Ten holohlavý muž byl Huck, nebo Weir bez paruky?“

„Máš nějaké tušení?“ zeptal se Milo.

„Mohl to být jeden i druhý. Ale dva muži, kteří jsou shodou okolností oba holohlaví – to může znamenat, že Hucka použili jako rekvizitu.“

„Jak řekl Nguyen, Alexi, plešatost není až tak vzácný jev. Ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi Huck jeví jako alespoň částečný obětní beránek. Jestli zabil několik lidí a byl natolik chytrý, že nezanechal žádné stopy, proč utekl a udělal tak ze sebe jasného podezřelého?“

„Možná strach převážil nad zdravým rozumem,“ řekl jsem. „Nebo mu došlo, že Simone a Weir mají v plánu s ním skoncovat. Když je v sázce tolik peněz, musel vědět, že jim nikdy nebude rovnocenným partnerem.“

„Jo, třicet milionů dolarů je docela velká částka za špinavou práci. Ale on s tím i tak souhlasil, protože si na zabíjení potrpí.“

„Nebo ho Simone svedla.“

„Švédská trojka nového typu?“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Ale Huck nakonec zjistil, že je na odpis, a utekl. Možná se nějak dověděl o Aaronově pátrání. Nebo znervózněl, když tvé vyšetřování nabralo obrátky.“

Milo uvažoval dál: „Simone to Aaronovi pěkně naservírovala: Huck je strašně divný a ona z něj měla odjakživa hrozný strach. A nahrávalo jí, že Huck je doopravdy divný.“

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se ve správný okamžik objevilo jeho tělo – nepochybná sebevražda, spolu s pěkným, jasným přiznáním a tipem, kde najít pohřbená těla Vanderovy rodiny. Jedním vrzem se vyřeší několik případů a ze Simone bude jedna z nejbohatších dívek v L. A.“

Milo si mnul obličej. „Sto milionů. Války se vedou i kvůli menším částkám.“

„Jestli se Huckovi opravdu podařilo utéct, Weir a Simone se určitě vyděsili,“ řekl Reed.

„Možná proto Simone rozřezala ten obrázek,“ řekl jsem.

„Nízká odolnost vůči zklamání,“ dodal Milo.

„Pokud je tomu tak, Simone a Weir teď pracují na plánu B. Budou se snažit zbavit všech důkazů, které je usvědčují, a zkusí hodit všechno na Hucka.“ Najednou mi to došlo. „Proto musel zemřít Duboff. Dokázal spojit Weira s mokřinou.“

„Panebože,“ řekl Reed užasle. „Uhle lidé jsou jako z jiné planety.“

„Na něco jsme zapomněli,“ řekl Milo. „Jestli je Huck mrtvý, nemůže ho přece Wallenburgová chránit.“

„Možná si myslí, že je naživu. Textovou zprávu může poslat kdokoli.“

„A co ta Adamsova rodina, kterou zrovna navštívila? Nenormální vyšinutí lidé, které Wallenburgová náhodou zná? Alexi, spusť počítač.“

Reed uměl pracovat s klávesnicí rychleji než Milo a znal přístupové kódy. Za několik vteřin jsme měli všechny záznamy, které byly v rámci okresu dostupné.

Anita Brackleová, rozená Loringová, se před dvěma lety potřetí vdala.

Civilní obřad se odehrál u soudu ve Van Nuys. Šťastným ženichem byl Wilfred Eugene Adams, třiašedesátiletý černoch s adresou v Mar Vista.

K jeho jménu patřila tři obvinění z řízení pod vlivem návykové látky, poslední z doby před šesti lety.

„Možná další románek z terapie,“ řekl Reed.

„Nebo internetová seznamka. Zas z toho kouká něco pro tebe. Pojdme to ověřit,“ navrhl Milo.

„A co psi a antropoložky? Ty necháme být?“

„Vůbec ne. Zavolej doktorce Wilkinsonové.“ Pousmál se. „A když už jsme u toho, může taky zkontrolovat západní okraj mokřiny.“

Reedovi zklamaně poklesla brada.

„To už s sebou tahle práce nese,“ řekl Milo.

„Dlouhá období pocitu marnosti oživená chvilkami zklamání.“

Reed poodešel telefonovat a Milo a já jsme na něj čekali v neoznačeném policejním autě. Když se k nám blížil, tvářil se poraženě.

„Nejspíš mu druhé rande odmítla,“ hádal Milo.

Mladý detektiv nastoupil dozadu.

„Všechno v pořádku, Mosesi?“

„Není tam, nechal jsem jí vzkaz.“

„Vrtá ti něco hlavou?“

„Textové zprávy. Mělo mě to napadnout.“

„Myslíš, že ty jsi ta počítačová generace a já bych mohl dělat reklamu na venkovana, který uvízl ve věku betamaxu?“

„Co to je?“

„Tomu bys nerozuměl.“

Na příjezdové cestě k domu Wilfreda Adamse a jeho ženy Anity Loringové-Brackleové-Adamsové stál dodge kombi. Jestli byl Wilfred doma, nedal o sobě vědět. Anitin hlas zněl jako příklepová vrtačka a hrozilo, že jeho vibrace rozbijí dveře na kousky.

„Jděte pryč.“

„Madam…“

„Já tyhle dveře neotevřu a vy mě nemůžete donutit, abych je otevřela.“

Tuhle mantru odříkala čtyřikrát.

„Ale můžeme se vrátit s povolením k prohlídce.“

„Tak to udělejte.“

Milo se opřed o zvonek. Když ho pustil, Anita Adamsová se rozesmála.

Její smích připomínal kameny v bubnu pračky.

„Připadá vám tahle situace zábavná, madam?“

„Vyhráváte tady na zvonek, jako byste mi tím chtěl vymýt mozek. Proč raději nezvolíte rap a neosolíte to na celou ulici?

Uvidíme, jak pak budete mezi sousedy oblíbení. Hlavně když se pak ukáže, že jste neměli žádný dobrý důvod.“

Vrátili jsme se s Milem do auta. Její jedovatý hlas nás provázel skoro až dovnitř.

„Milá dáma,“ řekl Milo. „Panebože, tu bych vážně chtěl za matku.“

Seděli jsme v autě a pozorovali dřevěný domek. Pil jsem studenou kávu a Milo lokal Red Bull. Po pěti minutách zavolal Mosesu Reedovi. Liz Wilkinsonová spolu se třemi vysokoškolskými studenty, kteří si právě v laboratoři odbývali povinnou praxi, mířila do západní části mokřiny. Nedostatek denního světla sice bránil důkladnému prohledání, ale chystali se provést aspoň obhlídku. Wilkinsonová navrhla použít helikoptéru a samozřejmě souhlasila se psy.

Otisky bot nic zajímavého nepřinesly.

Milo skončil hovor právě v okamžiku, kdy za námi zastavilo auto.

Ocelově šedý maybach. Vystoupila z něj Debora Wallenburgová, rozhlédla se po ulici a teprve pak přistoupila k našemu vozu. Měla na sobě kostým Chanel, stříbrné vlasy přísně sčesané dozadu a provázel ji lesk spousty diamantů.

„Chevrolet vás už unavil, paní advokátko?“

Wallenburgová se na moment zarazila, ale rychle se vzpamatovala. „Sledujete mě. To je roztomilé.“

„Mluvila jste teď někdy se svým plachým klientem?“

Wallenburgová se rozesmála. „Jste jako zaseknutý gramofon.“

„Je zvláštní, paní advokátko, že tuhle situaci pořád ještě neberete vážně.“

„Beru ji jako absurdní divadlo.“

„Podle toho, jak jste mluvila o Huckovi, bych očekával, že se k tomu postavíte se vší vážností.“

„K vašemu údajnému případu.“

„Ke smrti vašeho klienta.“

Wallenburgové zaškubalo v obličeji, ale díky letům soudní praxe se včas ovládla. „O čem to mluvíte?“

„Kdy jste naposledy skutečně mluvila s Travisem?“

Wallenburgová nám předvedla ležérní znuděnou pózu, jenže ji zrazovalo napětí kolem očí.

„Přesně to jsem si myslel.“ řekl Milo.

„Tohle měl podle vás být moment, kdy mě rafinovaně donutíte, abych vám vyklopila klíčovou informaci, poručíku?“

„Tohle je moment, kdy vám říkám, že vím, že vám Huck nevolal. Dostala jste jen textovou zprávu a z ní jste si vyvodila závěry. Bez urážky, paní advokátko, ale možná je to problém věku. Digitální naivita.“

„Jste blázen,“ řekla Wallenburgová.

„Jsem spíš naštvaný.“

„Myslela jsem to doslova – že jste duševně nemocný.“

„Vaši urážku jsem registroval, strávil a brzy ji vyloučím trávicím traktem.“

„Tentokrát vás zajímají moji další klienti, pan a paní Adamsovi,“ řekla. „Žádají, abyste je přestal obtěžovat.“

„Měl jsem za to, že jste podniková právnička,“ řekl Milo. „Jak jste se dostala do boje za dva alkoholiky z pracující třídy, kteří se náhodou znají s Travisem z protialkoholní léčebny?“

„Výborně,“ vyštěkla Wallenburgová. „Teď se dostaneme k třídnímu boji a očerňování lidí, kteří mají odvahu začít znovu.“

„Můj otec byl dělník a pár chlastounů taky znám, ale tady nejde o politiku, jde o vraždu.“

Wallenburgová neodpověděla.

„Sakra,“ zaklel Milo, „copak pro takovou soudní veteránku něco znamená pár uškrcených žen s odřezanýma rukamá?“

„To je od vás hnusné.“

„Nepočínáte si správně dokonce ani z právního hlediska,“ řekl Milo. „Nejdu po vašem klientovi jako po hlavním podezřelém. Myslím si, že ho využili a odhodili. Je v zájmu nás obou, abychom dostali pravé pachatele.“

Debora Wallenburgová zavrtěla hlavou. Diamantové náušnice se divoce rozhoupaly. „Mluvíte nesmysly.“

„Tak to dokažte. Jestli Huck stále ještě dýchá, přiveďte ho. Jestli bude spolupracovat, všechno proběhne v přátelské rovině.“

Wallenburgová odmítavě mlaskla. „Vzdejte to. Přestaňte obtěžovat Adamsovy, jsou to hodní lidé a nemáte žádný důvod je znepokojovat. Slyšela jsem, že právní náklady vašeho oddělení se dost strmě vyšplhaly nahoru.“

„Chcete nás žalovat?“ zeptal se Milo. „A důvod?“

„Něco vymyslím.“ Wallenburgová se otočila k odchodu.

„Huck je jen pěšák, paní advokátko. Já chci důstojníky.“

„Vy lidi,“ řekla Wallenburgová. „Všechno berete jako válku.“

„Nebo přinejmenším jako ozbrojený konflikt. Dokažte, že je Huck naživu, tím, že ho přivedete.“

„Je nevinný.“

„To víte, protože…“

Wallenburgová odcházela.

„Je to jen otázka času, Deboro. Jakmile budeme mít příkaz k prohlídce tohohle baráku, nebude o čem mluvit.“

„Žijete v říši fantazie, Milo. Výhrůžky bez reálného základu.“

„Povězte to soudkyni Sternové.“

„Lisa byla má spolužačka.“

„Pak víte, jaký má názor na práva obětí. A jak se dívá na justiční úředníky, kteří se pletou do záležitostí mimo rozsah své pravomoci.“

Wallenburgová si přejela po rtech prstem s dokonalou manikúrou. „Vy jste tak milý člověk.“

Nastoupila do svého auta a odsvištěla.

„Kdy jsi volal soudkyni Sternové?“ zajímalo mě.

„Už to budou určitě dva roky,“ řekl. „Střelba mezi gangy, potyčka ve slumu, snadno získaný papír.“

„Umění válečné strategie.“

„Spíš střelba naslepo.“

Ve čtyři hodiny čtyřicet sedm minut odpoledne zastavil u domu školní autobus. Vystoupila z něj blonďatá dívenka v červeném tričku, džínsech a teniskách a zamířila ke dveřím. Bylo jí asi deset let a měla hubenou postavu a nohy a ruce jako hůlčičky. Skoro se prohýbala pod tíhou obrovské aktovky.

„Miminko Brandeen,“ řekl jsem, spíš abych slyšel svou myšlenku, než abych Mila informoval.

„Dojetím se mi zarosily oči, kamaráde. Ty děti rostou tak rychle.“

Než dívenka došla k domu, dveře se otevřely. Malá podsaditá žena s bílými vlasy k ní natáhla ruku a vtáhla ji dovnitř. Místo aby zavřela, chvíli si nás prohlížela. Za jejími zády se objevil muž, vysoký, černý, s bradkou. I na dálku bylo poznat, že má unavené oči.

Alfred Adams své ženě něco řekl.

Prudce couvla a zabouchla dveře.

„Možná je Huck přece jen naživu,“ řekl Milo. „Ta ženská zcela jasně něco nebo někoho chrání.“

Opět mu zazvonil telefon. Podruhé se hlásil Moe Reed, tentokrát už ze západního okraje mokřiny. Zatím nenarazili na místo, kde by se zjevně kopalo, ale přivezli toho psa, co tam byl prve, a prý vypadá dost zaujatě.

„Je to tu hezké,“ řekl Reed. „Tak nějak si představuju rajskou zahradu.“

„Najdi mi hada,“ řekl Milo.

Zapálil si cigaretu a dvakrát potáhl, když vtom se objevilo auto Debory Wallenburgové a s řevem se k nám hnalo. Zastavilo souběžně s naším autem. Okénko z kouřového skla potichu sjelo dolů.

Wallenburgová měla rozpuštěné vlasy. Poopravila si make-up, ale nedokázala zakrýt známky únavy.

„Chyběl jsem vám,“ řekl Milo.

„Ano, trápila jsem se. Možná bychom to mohli vyřešit přátelsky, ale nejprve bych ráda stanovila základní pravidla. Vím, že vám sociopatům zákon umožňuje lhát podezřelému, až se vám od huby práší. Ale nedoporučovala bych vám zkoušet to na právního zástupce.“

„Když je klient…“

„Potřebuji, abyste se mnou jednali na rovinu.“

„Jsem vtělená upřímnost a čest.“

„To, co jste předtím řekl – že neberete Travise jako hlavního podezřelého –, to jste jen tak plácl?“

„Ne.“

„Mluvím opravdu vážně, poručíku. Potřebuji vaše ujištění, že vycházíme ze stejného předpokladu. A že nedojde k žádné tvrdé akci.“

„Jakým směrem tvrdé?“

„Jednotka rychlého nasazení, poškození majetku, vystrašení malého dítěte. Já na oplátku slibuji, že vám poskytnu úplné informace.“

„O čem?“

„To vám teď nemůžu konkretizovat.“

Milo vyfoukl kroužek kouře a pak ještě jeden, který dostihl ten první.

„Musíte mi věřit,“ řekla Debora Wallenburgová.

Milo si opřel hlavu o sedadlo. „Kdy a kde?“

„To vám v pravý čas sdělím. Můžu očekávat, že doktor Delaware se dostaví taky?“

„Huck potřebuje radu ohledně duševního zdraví?“

„Budu se cítit lépe, pokud u toho bude psycholog. Nevadí vám to, doktore?“

Nikdo nás nikdy nepředstavil. „Samozřejmě.“

Řekla: „Mal Worthy, Trish Mantleová a Len Krobsky jsou ve stejném tenisovém klubu jako já.“

Vyjmenovala tři vlivné rodinné právníky.

„Pozdravujte je.“

„Všichni vás mají rádi.“ Obrátila se k Milovi. „Jestli jsme dohodnutí, zavolám vám.“ Pomalu na něj mrkla. „Nebo pošlu textovku.“

37

Travis Huck se celý třásl.

Na spáncích se mu zřetelně rýsovaly žíly, které překračovaly linii vlasů a mizely v hustém černém strništi pokrývajícím jeho hlavu. Oči měl tak hluboko posazené, že se mu takřka ztrácely v lebce. Jeho tváře vypadaly, jako by je někdo vydlabal lžící na meloun. Povislý obličej byl příběhem sám o sobě.

Debora Wallenburgová Travisovi pořídila zbrusu novou košili. Byla nebesky modrá, z mačkané bavlny, a ostré sklady napovídaly, že je čerstvě vytažená z originálního obalu. Travis Huck vypadal jako kandidát na podmíněné propuštění.

Wallenburgová posunula svůj pracovní stůl asi metr dopředu a sebe i Hucka usadila za něj jako za dřevěnou bariéru. Matka a dítě z obrazu Mary Cassatové na ně upřeně hleděly a jejich klid působil nepříjemně. Zdálo se, že tlumené nepřímé světlo, které Wallenburgová naaranžovala, jejího klienta vůbec neuklidňuje. Houpal se na židli dopředu dozadu a silně se potil.

Pod ostrým světlem zářivek v policejní vyšetřovací místnosti by se mu možná vedlo ještě hůř. Nebo by v tom možná nebyl žádný rozdíl.

Byly čtyři hodiny ráno. Textová zpráva od Debory Wallenburgové zalarmovala Mila ve dvě patnáct a o dvacet minut později mě Milo vzbudil telefonem. Tiché prázdné ulice změnily jízdu do Santa Moniky v automobilový závod. Až na vodorovnou čárku jantarového světla v horním patře byla kancelářská budova jako obrovský žulový monolit zarývající se do bezhvězdné oblohy.

Když jsme s neoznačeným policejním vozem zastavili před vjezdem do podzemního parkoviště, brána z drátěného pletiva se otevřela a přistoupil k nám uniformovaný strážný.

„Vaši identifikaci, prosím.“

Milův policejní odznak byl přesně to, co čekal. „Výtah je tamhle, zaparkujte, kde chcete.“ Ukázal na spoustu prázdných parkovacích míst. Jediné auto, které tam stálo, bylo ferrari měděné barvy.

„Její sporťák,“ řekl. Milo. „Doufám, že nejde o nějakou hru.“

Ze zadního sedadla se ozvalo potlačované zívnutí. Moe Reed si protřel oči a řekl: „Jsem připravený si zahrát.“

Debora Wallenburgová se lehce dotkla Travisovy ruky. Travis se odtáhl. Ještě více se napřímila. Její stříbrný účes byl pečlivě upravený do posledního vlásku. Měla perfektní make-up, který opět, doplňovaly diamanty.

Její právnická sebejistota zakolísala, pouze když pohlédla na Hucka. Ten zůstával ve svém vlastním světě, i když se pokusil o oční kontakt.

„Začni, až budeš připravený, Travisi.“

Uběhla minuta. Pak dalších třicet vteřin. Moe Reed si dal nohu přes nohu. Ten pohyb jako by v Travisovi zažehl jiskru. Začal: „Jediný, koho jsem kdy zabil, byl Jeffrey.“

Wallenburgová se zamračila. „To byla nehoda, Travisi.“

Huck od ní odklonil hlavu, jako by ho její poznámka urazila. „Hodně na Jeffreyho myslím. Předtím jsem nemohl.“

„Předtím…,“ pobídl jsem ho.

Huck se zhluboka nadechl. „Žil jsem jako ve snu. Teď jsem střízlivý a vzhůru, ale není to vždycky… dobré.“

„Hlavou se honí spousta věcí,“ naznačil jsem.

„Spatných věcí, pane.“

„Travisi,“ upozornila ho Wallenburgová.

Huck se pohnul a nastavil tvář tlumenému světlu. Měl rozšířené zornice a čelo se mu lesklo potem. Plochu kolem jeho nosních dírek pokrývala nějaká vyrážka, červené pupínky rašící na bledém podkladu. „Mám hlavu plnou špatných snů. Jsem zrůda.“

„Travisi, ke zrůdě máš hodně daleko.“

Huck jí neodpověděl.

„Je samozřejmé, že se cítíš poznamenaný, protože tě lidé už předem odsuzují.“ Předstírala, že mluví na něj, ale obracela se na porotu.

„Deboro,“ přitlumil hlas. „Vy jste takový ten výjimečný pták, který si svobodně létá mimo hejno. Já nevím, co jsem.“

„Rozhodně jsi dobry člověk, Travisi.“

„To, čemu se říkalo průměrný Němec.“

„Prosím?“

„Člověk z davu,“ řekl Huck. „Který se cítí pohodlně ve svém obleku a svých botách a nedbá na zápach.“

„Travisi, musíme se soustředit na…“

„Dachau, Deboro. Rwanda, Dárfúr, lodě s otroky, Kambodža, boje v poušti. Průměrný muž sedí v kavárně a jí zákusky se šlehačkou. Ví, odkud vítr vane, cítí zápach, ale předstírá opak. Vy volíte volný let, Deboro. Dav volí klec. Já jsem si zvolil klec.“

„Travisi, tady nejde o válku a…“

Huck se k ní otočil. „Jde. Válka je v nás všech. Útočí na dav odvedle, srovnává vesnice se zemí, požírá mladé. Být člověk v dobrém světě znamená nebýt zvíře. Vy jste si zvolila být člověk. Já…“

„Travisi, jsme tady, abys jim řekl, co víš…“

„…dýchám ten vítr a přitom se mi hlavou rozlézá smrad. Dopustil jsem, aby se to stalo, Deboro.“

Než stačila Debora odpovědět, řekl jsem: „Dopustil jste ty vraždy.“

Huck plácl rukama do stolu, jako by se chtěl ubránit pádu. Dlouhé kostnaté prsty položil na kožený povrch. Pak stáhl ruce zpět a prsty zanechaly na kůži stopy potu. Zatvářil se ustaraně.

Wallenburgová řekla: „Travisi, nemáš si absolutně co…“

„Mohl jsem to zastavit. Nezasloužím si žít.“ Odhalil zápěstí, připravený nechat se spoutat. Debora Wallenburgová mu jednu ruku stáhla dolů. Huck úplně ztuhl.

„Kdy jste se to dozvěděl?“ zeptal jsem se.

„Já…, není žádný začátek,“ řekl Huck. „Byl jsem prostě tady. Tady. Tady. Tadytadytady.“ Plácal se do hlavy, do tváří, do hrudi, po břiše. Údery postupně nabíraly na síle.

„Cítil jste, že se blíží násilí.“

„Kelvin,“ hlesl Huck. Sklonil hlavu a huhňal do kůže na stole. „Bral jsem ho na procházky. Moc jsme nemluvili, Kelvin je tichý. Viděli jsme srny, ještěrky, orly, kojota. Kelvin rád poslouchá oceán, říká, že oceán je jako základní bas a že vesmír hučí jako gregoriánský chorál.“

„A Kelvin je…,“ naznačil jsem.

Huck na mě zíral.

„Ta rodina je mrtvá.“ řekl jsem.

Huck se divoce rozvzlykal. Do jamky nad rozpraskanými rty mu z nosu stekla nudle. Debora mu nabídla kapesníček, a když si ho nevzal, jemně mu nos otřela.

„Jak to víte?“ zeptal jsem se.

„Kde jsou?“ zakvílel.

„Nemáte tušení, kde by mohli být?“

„Myslel jsem si, že je miluje. Myslel jsem si, že je schopná lásky.“ Otevřel dlaň, jako by žebral. Měl ji čistě vydrhnutou a nehty okousané až do masa. Když ruku otočil, všiml jsem si jizev na kloubech prstů – byly lesklé, bílé a vypadaly jako staré spáleniny.

„Myslíte tím…“ začal jsem.

Neodpověděl.

„Koho, Travisi?“

Neslyšně vyslovil jméno. Za okamžik následoval zvuk, jako by byla jeho řeč digitálně zpožděná. „Simone.“

Moe Reed přivřel oči. Milo je měl zavřené a ruce položené na břiše. Někomu by se mohlo zdát, že spí. Já jsem ho znal lépe. Nechrápal.

„Myslíte, že Simone zabila Vanderovy,“ řekl jsem.

Huck se při každém slovu otřásl.

„Je to vaše teorie, Travisi? Nebo to víte jistě?“

„To není… Vím to kvůli tomu, jaká je… Myslel jsem si, že je zranitelná, a ne že… Protože zraňuje sama sebe.“

„Jak se zraňuje?“

„Má rány, které nejsou vidět, dokud… to je tajná hra.“

„Simone se řeže?“

Přikývl. „A ochutnává vlastní krev.“

„Když jsme se s ní setkali, žádné viditelné rány jsme neviděli…“

„Volí tajná místa.“ Olízl si rty.

„Víte to, protože…“

Prudce sklonil hlavu. Skrz sevřené rty se vydral chladný, syrový smích.

„Měl jste se Simone důvěrný vztah.“ řekl jsem.

Opět se přiškrceně zasmál. A opět se opřel rukama o stolní desku. „Hloupý sen. Ona to myslela jinak.“

„Řekni jim přesně to, co jsi mi o ní povídal, Travisi,“ řekla Wallenburgová povzbudivě.

Ticho.

„Řekni jim, jak tě svedla, Travisi.“

Huck zuřivě zavrtěl hlavou. „To zní moc romanticky. Vůbec to nebylo romantické, bylo to…“

„Řekni jim to, nebo to povím já.“

„Deboro,“ řekl Huck prosebně.

„Řekla jsem jim, že jim poskytneš fakta, Travisi. Nebudou ti věřit, když jim neposkytneš fakta.“

Asi po minutě Huck promluvil. „Bylo to… Přišla. Do velkého domu. Nikdo nebyl doma. Díval jsem se na ni. Protože je krásná. Fyzicky. Nemohl jsem si s ní povídat, protože je šéfova dcera a já jen najatý pomocník. Ale ona si začala povídat se mnou. Měl jsem pocit, jako by mi viděla do hlavy. Bylo to, jako bych otevřel nějaké okno.“

„Bylo to pro ni snadné,“ řekl jsem.

Přikývl. „Snížila se na mou úroveň, koukali jsme na oceán. Přišla za mnou do pokoje. Položila si hlavu na můj…, ukázala mi své rány. Brečela mi do košile. Bylo to odhalení. Geografie těla. Držel jsem ji, zatímco plakala.“ Pohladil si lesklé klouby.

„Znáš geografii těla.“

Civěl na kůži.

Řekl jsem: „Pro ni je to čepel, pro vás oheň.“

Zkřivil ústa. „Musel jsem se potrestat.“

„Ve vězení?“

„Potom.“ Čekal, že ho Wallenburgová okřikne.

Mlčela.

„Omlouvám se, Deboro. Když mě pustili, začal se mi před očima zjevovat Jeffrey… Nechtěl jsem vás tím obtěžovat.“ Obrátil se ke mně. „Potřeboval jsem něco cítit.“

„Co přesně Simone používá?“ zeptal jsem se.

„Všechno. Žiletky, kuchyňské nože, nůž na krabice. Má zbraně, dárky od Simona. Když si vzal Nadine, poprosila ho, aby dal všechny zbraně pryč z domu. Dal je Simone. Ta je má u sebe, mluví o nich, jsou to drahé zbraně… Dává si hlaveň do úst a nutí mě věřit… Strká si prsty do krku, aby zvracela. Někdy ji z toho bolí v krku, kašle krev. Miluje její chuť.“

Reed potichu vydechl.

Milo se o kousek sesunul, hrudník se mu pravidelně zvedal. Wallenburgová se podívala nejprve na něj a pak na mě.

„Co nám ještě můžete říct o Simone?“ povzbudil jsem ho.

„Když mi poprvé ukázala čerstvá… stigmata, tak je nazývala, držel jsem ji v náručí. Pak jsme… Oholila mi hlavu, říkala, že jsem její kněz, že mám krásné kosti. Myslel jsem si…, snil jsem, že jí můžu pomoci.“

„Jak dlouho váš vztah trval?“

Obrátil oči v sloup. Pak zapadly zase zpátky, jako třešinky v herním automatu. „Celou věčnost.“

„Zkuste být konkrétnější,“ řekl jsem.

Debora Wallenburgová odpověděla za něj: „Dva měsíce. Skončilo to asi před půl rokem.“

„Je to pravda, Travisi?“

Přikývl.

„Jak jste zjistil, že Simone není taková, za jakou jste ji považoval?“

„Sledoval jsem ji.“

Reed stáhl ramena.

Milo se ani nehnul.

Wallenburgová přispěchala s vysvětlením. „To jsou špatně zvolená slova. Řekni jim jen fakta, Travisi.“

„Sledoval jsem ji, Deboro,“ řekl Huck.

„Měl jsi obavy, proto jsi ji začal pozorovat.“

„Jak jste Simone sledoval?“ zeptal jsem se.

„Asi týden jsem jí volal, ale neodpovídala. Byl jsem zmatený. Když jsme spolu byli naposledy, říkala… milé věci. A pak najednou nic? Začal jsem se bát, jestli se nezranila. Pak jsem si myslel, že na mě možná čeká. Abych udělal něco spontánního. Říkala mi, že ji spontánnost vzrušuje, že se mám odvázat. Měl jsem obavy… improvizovat. Překvapení nejsou…, nemám je rád. Simone věděla, že se nechci odchylovat od scénáře. Takže by to bylo překvapení.“

„Jel jste ji spontánně navštívit k ní domů?“

„Jen jednou.“

„Kdy?“

„Před třemi měsíci,“ řekla Wallenburgová.

„Simone, Nadine a Kelvin odjeli na víkend do Ojai,“ řekl Huck. „Jeli tam, protože Kelvin se chtěl setkat s Nikrugským – to je hudební skladatel. Dům byl tichý, Simone neodpovídala na telefonáty. Ticho se změnilo v… Vracely se staré touhy.“

„Po horku a bolesti.“

„Našel jsem sirky. Zapaloval jsem je, ale nepálil jsem se. Zavolal jsem patronovi. Povídali jsme si, ale ne o tom, co mi doopravdy leželo v hlavě. Ticho bylo stále hlasitější. Říkal jsem si jdi, jdi, jdi a zachovej se spontánně. Jel jsem do kaňonu Malibu, natrhal jsem květiny, svázal jsem je provázkem, pak jsem nalil do láhve od vína džus a ozdobil ji černou mašlí – Simone má ráda černou barvu. Vzal jsem ze spíže balíček netučných sušenek. Dva balíčky. Havershams, z Anglie, jaké se dodávají královské rodině. Simone nejí skoro nic jiného než tyhle sušenky, ale když se do nich pustí… Viděl jsem, jak na posezení spořádala dvě krabice. Pak je… vyzvracela. Z krku jí tekla krev, vypadalo to jako jahodová ovesná kaše.“

„Jel jste k ní domů,“ řekl jsem.

„Chtěl jsem jí připravit překvapení z lásky. Zaklepal jsem na dveře, ale neotevřela. Šel jsem dozadu, protože Simone je ráda venku. Za každého počasí, svlékne se…, venku si ubližuje. Na nábytku jsou krvavé skvrny. Je z týkového dřeva. Ta zahrádka je malá, s přerostlou zelení, vzadu se zvedá prudký svah. Ještě než jsem tam došel, slyšel jsem je. Simone a někoho. Můj mozek tomu rozuměl, ale nohy šly dál. Našel jsem místo k pozorování. A podíval jsem se. Neměl jsem důvod, beztak jsem věděl, co se tam děje…“

Zalapal po dechu a zvedl oči ke stropu.

„Co jste viděl?“ zeptal jsem se.

„Navzájem se olizovali. Jako kočky. Hladili, lízali, hladili, lízali, hladili.“ Olízl si rty. „Lízali se, vměli. Smáli se a říkali různé krutosti.“

„Simone a…“

Následovala dlouhá odmlka.

„Kdo s ní byl, Travisi?“

„Paruka.“

„Řekněte nám jméno.“

„On,“ řekl Huck. „Ten chlápek s parukou, co se věčně kření

– právník Weir. Noční můra. Řekla mi, že ho nenávidí, že je zkorumpovaný, že krade Simonovi peníze, chtěla to Simonovi říct, já jsem mu to neměl říkat, že to udělá ona, že ten chlap bude mít velké problémy, že dá těm podvodníkům lekci a pak budeme volní…“

„Ale přitom vzadu na zahradě…“

„Olizovali se. Žádná nenávist. Kromě té, kterou sdíleli.“

„Sdíleli nenávist,“ řekl jsem.

Ticho.

„Nenávist ke komu, Travisi?“

Huck začal zrychleně dýchat. Zaškubalo mu v očích.

„Ke komu, Travisi?“

„Olizovali se, smáli a říkali tu ošklivost.“

„Jakou ošklivost?“

„Žlutá huba.“

„O Nadine?“ zeptal jsem se. „Protože je Asiatka?“

„Vyplivovali ta slova, jako by je zvraceli. Žlutá huba sem, žlutá huba tam, děvka se šikmýma očima, vyděračka a pijavice, špinavá spodina.“ Zaťal pěsti. Jizvy po spáleninách dostaly perleťovou barvu. „Moje hlava – pořád to slyším. Chtěl jsem se spálit. Jel jsem domů a našel další zápalky. Pak jsem jeTiodil do vody. A zavolal jsem dalšímu patronovi.“

Oči se mu zalily slzami. „Nikdy jsem to Simonovi neřekl.“

„Simone svou rodinu nenávidí.“

„Víc než nenávidí,“ řekl Huck. „Ona… Neexistuje pro to dost silné slovo.“

„Projevila někdy Simone nelibost nad tím, že se Simon znovu oženil?“

„Ne, ne, ne, ne, právě naopak. Milovala Nadine, Nadine byla chytrá, stylová, krásná, ne jako její matka. Znám Kelly, je to hodná žena, ale Simone jí byla ukradená, jo, rozumím tomu, všichni tomu rozumíme, ale…“

„Simone tvrdila, že Nadine zbožňuje.“

„Říkala, že si přeje, aby ji Nadine bývala vychovala. Objímaly se, pusinkovaly se, Nadine se k Simone chovala jako k sestře. Když je Simone navštívila, hrála si s Kelvinovými vlasy. Nádherné vlásky, říkala vždycky. Líbala ho na tváře. Je tak roztomilý, Travisi. Miluju ho, Travisi. Je to génius, miluju ho. Má zlaté ruce. Zbožňuju ho, Travisi.“

„Zlaté ruce?“

„Zlaté, diamantové, platinové, kouzelné ruce. Řekla, že jeho hudba je čistá láska a jeho ruce vede přímo jeho duše.“

„Ten den na zahradě takovou lásku neprojevovala.“

„Můj svět shořel,“ řekl Huck. „Zalezl jsem zpátky do své klece.“

„Vanderovým jsi nic neřekl, protože jsi neměl žádný důkaz,“ řekla Wallenburgová. „Proč by ti měl někdo věřit?“

Huck se usmál. „Námitka se zamítá.“

„Travisi…“

„Neřekl jsem nic, protože jsem zbabělec.“

„To je směšné, Travisi. Máš více odvahy než většina lidí.“

„Možná má pravdu,“ řekl jsem.

Moe Reed zvedl obočí. Milo se ani nepohnul.

Pokračoval jsem: „Byla to těžká volba, Travisi. Rozříznout vřed a doufat, že hnis vyteče, nebo se modlit, aby zůstalo jen u slov.“

„Výmluvy,“ řekl Huck. „Průměrný Němec.“

„Proboha, Travisi,“ řekla Wallenburgová. „Nejsme tady kvůli filozofickým debatám, jde o právní záležitosti. V žádném případě jsi nemohl vědět, co plánují, a nejsi ani trochu povinen vyzrazovat, co jsi slyšel.“

Milo otevřel jedno oko. „Pokud do toho není zapletený.“

„Prosím vás, nechte toho,“ řekla Wallenburgová nazlobeně. „Byl jste vůbec posledních deset minut vzhůru?“

„Ale ano. Vyslechl jsem si zajímavý příběh.“

„Je to logické, Deboro,“ řekl Travis Huck. „Někoho jsem zabil, platím si za sex…“

„Už nic neříkej, Travisi!“

„Pojďme si povídat o těch třech dalších obětech.“ navrhl jsem.

„Tri ženy,“ řekl Huck.

„Sheralyn Dawkinsová, Lurlene Chenowethová a DeMaura Montoutheová.“

Ani náznak, že by některou z nich znal. Vůbec žádný.

„Slyšel jsem o nich v televizi. Tehdy jsem utekl.“

„Proč tehdy?“

„Kvůli tomu, jak si vydělávaly. Chodím za takovými, jako byly ony. Začalo mi připadat, že jsem je třeba znal. Možná jsem opravdu něco udělal.“

„A udělal?“

„Občas je těžké vědět, co dělám.“

Zopakoval jsem jména.

„Ne, myslím, že ne,“ řekl.

Wallenburgová stiskla zuby. „Travisi. Tohle není totéž, co jsi mi řekl.“

„Deb…“

Reed vytáhl tři posmrtné snímky.

Huck se na ně chvíli díval. Pak zavrtěl hlavou.

„Nemá s tím nic společného,“ rozčilovala se Wallenburgová. „Zpanikařil a utekl.“

„Sbalil jste někdy nějakou ženu u letiště?“

„Ne.“

„Kam za nimi jezdíte?“

„Na Sunset Strip.“

„Proč ne k letišti?“

„Musím zůstat blízko domu, kdyby mě Simon a Nadine potřebovali.“

„Potřebovali k čemu?“

„Na různé pochůzky, přinést jídlo z celonočních podniků – Nadine občas dostane hlad pozdě v noci. Někdy pro cédéčko Kelvinovi, do Tower Records na bulváru Sunset. Dřív. Teď to tam zavřeli, takže chodím do prodejny Virgin Megastore.“

Oba obchody byly pár minut od místa, kde Reed našel prostitutky, které Hucka znaly.

„Jste k dispozici čtyřiadvacet hodin denně,“ řekl jsem.

„Je to má práce.“

„Věděla Simone, že často chodíte za prostitutkami?“

Na rtech se mu objevil slabý úsměv, který se dal jen těžko rozluštit.

„Je vám na tom něco k smíchu?“ zeptal se Reed.

Huck zvážněl. „Ne – nebylo to často. Já… já… jen občas.“

„Věděla to Simone?“ zeptal jsem se.

„Svěřil jsem se jí.“

„Proč?“

„Povídali jsme si. Vyplňovali jsme temná místa.“

„Dělili jste se o svá tajemství.“

„Ano.“

„Jaká temná místa vyplňovala Simone?“

„Že ochutnává svou krev. Že potřebuje cítit. Že touží po perfektním těle, pořád si připadala tlustá, nenáviděla zrcadla, viděla prý v nich své špeky.“

„Co jste jí řekl o těch prostitutkách?“

„Řekl jsem jí, že před ní jsem měl jen takové ženy. Řekl jsem jí, že s ní to je jako přistání na Měsíci.“

„Nový život.“

„Nový vesmír.“

„Když jste ji našel s Weirem, bylo to jako…“

Huck spráskl ruce. „Jako havárie.“

Pohlédl jsem na Mila. Znovu odpočíval se zavřenýma očima. „Travisi, povězte nám o Silfordu Duboffovi.“

Věnoval mi zastřený pohled. „Kdo to je?“

„Člověk, který se stará o Ptačí mokřinu.“

„V Ptačí mokřině jsem nikdy nebyl.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

Zopakoval jsem Duboffovo jméno.

„Měl bych ho znát?“ zeptal se Huck. „Je mi líto, neznám.“

„Tak si pojdme promluvit o někom, koho určitě znáte. O Seleně Bassové.“

Zdálo se, že je Huck na tu otázku připravený. „Díky Seleně jsem to věděl jistě.“

„Co jste věděl?“

„Že Simonina nenávist nezůstala jen u slov.“

„Domyslel jste si, že Simone Selenu zabila?“

„Selena přišla kvůli Simone.“

„Jak to?“

„Simone ji našla. Říkala, že to dělá pro Kelvina. Simone přivedla Selenu do domu.“

„Našla Kelvinovi učitelku.“

„Našla si kamarádku, která – čirou náhodou – je také klavírní génius a učitelka.“

„Simone nazývala Selenu svou kamarádkou?“

„Chovaly se jako kamarádky.“

„Jak?“

„Dvě hubené holky, které se pořád něčemu chichotají,“ řekl Huck. „A nosí stejné nízké džínsy.“

„Jak jste přišel na to, že kamarádky nejsou?“

„Simone mi to řekla. Později. Řekla, že slyšela hrát Selenu na večírku. Selena měla zázračné ruce, zlaté ruce, stejně jako Kelvin, byla pro Kelvina perfektní. Kelvin měl protivnou starou učitelku, chtěl s hodinami klavíru přestat. Simone řekla Seleně, že si může vydělat hodně peněz. Měl jsem tušit, že je v tom něco víc.“

„Co víc?“

„Poprvé jsem je viděl, když jsem přivezl jídlo a Selenino auto zastavilo u domu. Měla s sebou další dívku, chichotaly se. Vešel jsem do domu. Ony ne. Když jsem vyšel ven pro další potraviny, koukaly na oceán. Objímaly se. Simone držela Selenu… za zadek.“

„Selena a Simone měly sexuální vztah?“

„Možná.“

„Bylo to ještě před vaším vztahem se Simone?“

„Ano.“

„Neudivilo vás to?“

„Co?“

„Simonina sexuální orientace?“

Huckovi se zablesklo v očích. „Bylo mi to jedno.“

Začal jsem jinak. „Později, když jste se spolu stýkali, řekla vám Simone, že Selenu poznala na večírku?“

Přikývl.

„Co vám o tom večírku řekla?“

„Jen to, že ji potkala na večírku.“

„Na odpoledním čaji?“

Ticho.

„Později mě začaly napadat různé věci.“

„Jaké?“

„Vzadu v zahradě…, když skončili s olizováním, vstal a Simone si lehla na týkovou lenošku a…“ Trhl sebou. „Měla žiletku. On k ní přišel a lízal ji. Přinesl si různé věci. Lana, kuličky – velký igelitový… Otočil jsem se, už jsem se nechtěl dívat, ale slyšel jsem to. Řekl, že je čas na večírek.“ Ona odpověděla: „Zlaté ruce. Naivka. Jediné, co nám teď chybí, je ona a ten klavír.“

Huck zavrtěl hlavou. Na stůl ukáply kapičky potu z jeho čela. Debora Wallenburgová si toho všimla, ale nesetřela je.

„Co ten večírek?“ zeptal jsem se.

„Selena dělala stejné věci.“ Očima u mě hledal potvrzení svých slov.

„Když jste uslyšel o Selenině vraždě, vytvořil jste si teorii o tom, co se jí stalo.“

„Pocit.“

„Když jsme za vámi přišli a oznámili vám, co se Seleně stalo, žádný pocit jste nezmínil.“

„Byl jsem… Nevěděl jsem… Úplně se mi z vás zatmělo v hlavě. Nakonec se mi vyjasnilo a zmocnil se mě ten pocit. Nevěděl jsem, co dělat.“

„Stačilo zvednout telefon,“ řekl Milo, aniž by otevřel oči.

„A co by vám řekl?“ řekla Wallenburgová. „Měl jen tušení.“

Milo jí věnoval blahosklonný úsměv. „V případě vraždy, paní advokátko, bereme v potaz vše, co se nabízí.“

„No jistě. Určitě byste mu věřili.“

„Chystal jsem se to říct Simonovi. Kdyby…“

„Kdyby co?“ zeptal jsem se.

„Kdybych to někomu řekl.“

„Kdyby chyby,“ řekl Reed.

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Huck. „Ze to řeknu Simonovi. Ale ona je jeho dcera, má ji moc rád. A já jen vyřizuji pochůzky.“

„Takže jste neudělal nic,“ shrnul Reed.

„Ne, já… Zavolal jsem mu, abych slyšel jeho hlas, doufal jsem, že mi jeho hlas napoví, co dělat. Neodpovídal. Zkoušel jsem to pořád dokola. Neodpovídal. Napsal jsem mu e-mail. Neodpověděl. Napsal jsem e-mail Nadine, neodpověděla. Pak jsem se o ně začal bát. Pak ty další ženy byly… Uslyšel jsem o nich a řekl jsem si: To jsou ty ženy, za jakými chodíš.“

„Proto jste utekl,“ řekl jsem.

„Už jsem někoho zabil, platím si za sex. Znal jsem Selenu. Všichni ostatní jsou bohatí.“ Otočil se k Wallenburgová. „Řekla jste mi, ať se vrátím, neposlechl jsem.“

„Travisi, tohle není předmětem dis…“

Milo vstal, přistoupil ke stolu a zadíval se Hucka.

„To je celý příběh, kamaráde?“

„Ano, pane.“

„Dost zajímavá historka.“

„Strčte mě zpátky za mříže, pane. Zasloužím si to.“

„Opravdu?“

Wallenburgová vyskočila a napřáhla ruku mezi Hucka a Milá. „Tohle nebylo přiznání viny.“

„Selena, prostitutky, jedno velké spiknutí, jak to na vás hodit. Šikovné.“

„Probůh, copak to nevidíte?“ zaúpěla Wallenburgová. „Z vnějšího pohledu je skvělý obětní beránek.“

„Z vnějšího pohledu?“

„Podívejte se do jeho nitra: je to člověk, kterého křivě odsoudili, ale on nechová žádnou zášť. Vedl naprosto nenásilný život – zachránil dítě, proboha.“

„Nezachránil jsem ji, Deboro. Jen jsem ji zvedl z chodníku a…“

„Sklapni, Travisi! Víš, jak se na tebe Brandeen dívá. Kdybys ji nenašel, ten hajzl se mohl vrátit a zabít ji, stejně jako zabil její matku.“

„Deboro…“

„Přestaň s tím už. Je načase, abys dostal rozum a začal se o sebe starat. Udělal jsi hloupost, že jsi utekl, a hloupost, že ses nevrátil, když jsem ti říkala, ať to uděláš. Teď se chováš jako naprostý, užvaněný idiot.“

„Já…“

„Život je pes, dobře, to všichni víme, Travisi. Tuhle konkrétní katastrofu ti ale nikdo nemůže klást za vinu, a pokud se budeš držet faktů, policie ti uvěří.“

Podívala se na Mila.

Neodpověděl jí.

„Dovolil jsem, aby se to všechno stalo, Deboro…“

„Byl jsi jejich poslíček, ne jejich hlídací pes. Kdybys řekl něco nepěkného o Simone, přišel bys o práci, jí by se nic nestalo a mohla by dál okouzlovat svého otce a přitom spřádat plán na jeho likvidaci.“

„O jakém plánu mluvíme?“ zeptal se Reed.

„O plánu v hodnotě sto třicet tři miliony,“ vysvětlila Wallenburgová. „Tu holku by nic na světě neodradilo. Nic.“

„To je dost přesné číslo,“ řekl Milo.

Wallenburgová se ledově usmála.

„Pokud je tomu tak, jednalo se o hodně dlouhodobý plán,“ řekl Milo. „Ty prostitutky byly zabity v rozmezí patnácti měsíců a postupně pohřbeny jen proto, aby byla zinscenována vražda Vanderových?“

„Slo o sto třicet tři milionů, poručíku. Selenina vražda nasměrovala vaši pozornost k Vanderovým a to vás dovedlo k Travisovi. Vražda těch tří žen ukazovala na dílo psychopata. Ta prohnaná malá čubka vám předhodila Travise jako návnadu. Dobře věděla, že vzhledem k jeho minulosti budete mít klapky na očích.“

„Do háje,“ zamračil se Milo. „Můžete mi někdo říct, kudy se dostanu k základnímu kameni?“

„To jsou ty sto třicet tři miliony, poručíku. Taková hora peněz stojí za rok příprav.“

„To bude vynikající film.“

„Oscara za dokumentární, poručíku.“

„Předpokládáte, že to vezmeme, protože pan Huck má pocity. Tady.“ Promasíroval si oblinu svého břicha.

„Měli byste to přijmout, protože je to pravda a dává to smysl a nemáte ani nejmenší důkaz, který Travise spojuje s jediným násilným činem.“

Milo ji obdařil svým typickým úsměvem vlka, co se dobře nažral. Pak se naklonil přes stůl, takže jeho obličej byl několik centimetrů od Huckova.

Huck si olízl rty.

Wallenburgová se ohradila: „Není důvod k fyzickému zastrašo…“

„Travisi, vaše povídačky se mi líbí. Teď mi povězte ještě jednu.“

„O čem, pane?“

„O krvi, kterou jsme našli ve vašem umyvadle.“

Huck ztěžka polkl a ohryzek mu poskočil nahoru a dolů. „Já… možná jsem se pořezal na rukou… Občas ztratím rovnováhu. Bolí mě hlava, možná jsem se pořezal a umyl si ruce.“

„Máte nějaké strupy?“

Prohlédl si Huckovy ruce. „Ne, jsou čisté.“

„Dejte mě za mříže, je mi to jedno,“ řekl Huck.

„Jakou máte krevní skupinu?“

„Nula pozitivní.“

„V odtoku jsme našli AB.“

Huck zbledl.

Milo položil svou tlapu na Huckovu levou dlaň. Huck sevřel Milovy prsty, jako dítě, které hledá bezpečí.

„Povězte nám o krevní skupině AB, chlapče.“

„Tu má Simon. Je vzácná. Pořád dostával žádosti o darování.“

„Vypadá to, že nějakou krev daroval vašemu umyvadlu. Zkuste jinou povídačku, chlapče.“

Wallenburgová namítla. „Člověku, který promyšleně vraždí, by určitě nedělalo problém narafičit krev do nějakého umyvadla. Simone měla přístup do domu – vsadím se, že Weir taky, jistěže měl, vzhledem k poměru se Simone. Stačilo, aby mu dala klíč a…“

Travis, který stále svíral Milovu dlaň, k němu natáhl druhou ruku. „Dejte mě za mříže.“

„Travisi, už ani slovo!“

„Paní advokátko, vypadá to, že jsme došli k určitému konsensu,“ řekl Milo. „Prosím vstaňte, chlapče. Přečteme vám vaše práva a vezmeme vás do vazby.“

„Souhlasím,“ řekl Huck.

Wallenburgová se vymrštila jako pružina a chytila Hucka za ramena. „Z čeho ho obviňujete?“

„Pro začátek je tu několikanásobná vražda a od toho se odvine to ostatní.“

Roztřásl se jí hlas. „Děláte strašnou chybu.“

„Vy na tom člověku opravdu lpíte,“ řekl Reed. „Nechápu to.“

Wallenburgová potichu zaklela. „Poručíku, naše vzájemná dohoda zněla…“

„Že si ho vyslechneme,“ řekl Milo. „Vyslechli jsme si ho a teď ho zatykáme.“

Wallenburgová spustila tirádu. „No to je skvělé, to jsem mohla tušit – slibuji vám, poručíku, že pohoříte. A měl byste se sakra postarat, aby mu někdo něco neudělal. V okamžiku, kdy vyjdete z těchhle dveří, začnu sepisovat protest.“

„Nic jiného ani neočekávám, madam. Travisi, prosím vstaňte.“

Huck ho poslechl.

„Prosím vyjděte zpoza stolu a stoupněte si sem.“ Vytáhl pouta.

„Odvezete ho do západního L. A., nebo do centra?“ chtěla vědět Wallenburgová.

„Necháme si ho v západním L. A., dokud nezařídíme patřičný převoz.“

„Vše podle protokolu,“ řekla Wallenburgová jízlivě. „Ty řeči o průměrných Němcích – měli byste ho raději hlídat kvůli sebevraždě.“

„Už teď jsem mrtvý,“ řekl Huck.

Wallenburgová se napřáhla, jako by mu chtěla dát facku. Chvíli hleděla na svou roztřesenou ruku a pak ji nechala klesnout. „Děkuji za všechno, Deboro,“ řekl Huck.

„Jsi prvotřídní osina v prdeli,“ vyhrkla.

Zatímco jsme výtahem sjížděli dolů do podzemního parkoviště, Huck prohlásil: „Opravdu nemáte jinou možnost.“

„Proč se vám tak věnuje?“ zeptal se Reed.

Huck zamrkal. „Jednou mi povídala o dobrovolné práci, kterou dělá. V útulku pro zvířata. Ona nemůže mít děti.“

„Jste její dítě?“ zeptal se Reed.

„Ne, ale říká, že jakmile jednou zachráníte zvíře v útulku, jste za ně zodpovědný.“

„Jste tedy jedno z jejích štěňat?“

Huck se usmál. „Možná ano.“

Dveře výtahu se otevřely. Milo vzal Hucka za spoutanou ruku a jemně ho postrčil k autu. „Nechcete nám říct ještě něco?“

„Myslím, že ne. Beztak mi nevěříte.“

„Při nápravné terapii vás učí pasivnímu chování?“

Huck vydechl. „Život je dlouhý. Delší, než jsem myslel.“

„Takže je čas skončit.“

„Když je co dělat, dělám to. Teď jsem se dostal do bodu, kdy už není co dělat.“

„To nemusí být pravda,“ řekl jsem.

38

Milo strčil Hucka do prázdné vyšetřovací místnosti na stanici v západním L. A., sebral mu pásek a tkaničky od bot. Nesepsal s ním protokol, nevzal mu otisky prstů, nepořídil fotografie. Pouze mu nabídl kelímek vody a hrubou přikrývku a podruhé ho prohledal. Tentokrát nic nenašel.

Když ho zběžně prohledal poprvé, při cestě chodbou z kanceláře Debory Wallenburgové, našel kousek cupaniny, silně okousané modré pero, tři deseticenty, ústřižek parkovacího lístku z losangeleského letiště a žlutý samolepicí papírek s adresou na Washingtonově bulváru.

„Co je zač ta adresa, Travisi?“

„Internetová kavárna.“

„Mar Vista?“

„Ano.“

„Vaše spojení se světem.“

Ticho.

„Nenosíte u sebe žádnou hotovost?“

„Utratil jsem ji.“

„Debora vám ji měla doplnit.“

Travis neodpověděl.

„Cestujete dost nalehko, kamaráde,“ řekl Milo.

Travis pokrčil rameny.

„Kde máte nějaký průkaz totožnosti?“

„Já… ztratil jsem ho.“

„To určitě.“

„Víte, co jsem zač.“

„To opravdu víme.“ Milo mu zamával před nosem parkovacím ústřižkem. „Bude odpovídat části, kterou jsme našli v Šimonově lexusu?“

„Omlouvám se,“ řekl Huck.

„Za co?“

„Že jsem ho tam nechal.“

„Abyste nás svedl na špatnou stopu. To je dost otřepaný fígl.“

„Omlouvám se.“

„Byla to vaše skvělá myšlenka, nebo Debořina?“

Odpověd přišla až příliš rychle. „Moje. Zaplatím odtahovou službu.“

Reed a já jsme skrz jednosměrné zrcadlo pozorovali, jak si Milo stoupl za Hucka a pak zas přešel tak, aby se mu postavil tváří v tvář. Huck se vestoje opřel o opěradlo židle.

„Sedněte si, Travisi.“

„Jsem v pohodě.“

„Přesto si sedněte.“

Huck ho poslechl.

„Co nám chcete ještě říct, Travisi?“

„Nic mě nenapadá, pane.“

Milo čekal.

„Opravdu, pane,“ řekl Huck.

„Udělejte si pohodlí – vyhovuje vám teplota?“

„Ano.“

„Kdyby vám bylo příliš zima, tady máte deku.“

„Děkuji.“

Milo vyšel z místnosti a připojil se k nám. Z druhé strany byla na skle mléčná skvrna: uschlý pot nebo jiná tělesná tekutina. Huck seděl tak, že to vypadalo, jako by byl flek přímo nad jeho hlavou.

Muž pod mrakem.

Sledovali jsme, co bude Huck dělat. Chvíli jen tak seděl. Nakonec se zvedl, přešel do rohu a lehl si na zem. Zakryl si oči paží a celý se schoulil do tak malého klubíčka, že bych to považoval za nemožné.

Moe Reed zívl. „Není nic lepšího než začít po ránu akčním filmem.“

Během několika vteřin Huck pootevřel ústa a usnul.

„Je pozoruhodně klidný na člověka, který je pravděpodobně vinen a kterého jste zrovna rozcupoval,“ řekl Reed.

„Nebo utíká před realitou,“ řekl jsem.

„Možná se nechal napálit, ale nemyslíte si doufám, že je úplně čistý.“

„Myslím, že jeho myšlení pracuje jinak.“

„Právě proto, doktore. Je blázen a dá se snadno vyprovokovat.“

„Vím, že nejočividnější podezřelý bývá většinou ten pravý, ale způsob, jakým jsme byli prostřednictvím vašeho bratra nasměrováni přímo na Hucka, mně celou dobu vadil. Huckův popis toho, jak Simone nenáviděla svou rodinu, odpovídá zničené fotografii, kterou Aaron našel v odpadcích. Její lež o tom, jak nenávidí Buddyho Weira, souhlasí s tím, co viděl Aaron, a také odpovídá faktu, že Simone a Weir mají poměr.“

„Krvavé hrátky,“ řekl Reed. „Tomu tedy říkám poměr.“

„Minimum jídla v jejích odpadcích ukazuje na bulimii, stejně jako výchova a tělesná váha. Celé to Huckovo povídání dává smysl a může to být pravda. A Buddy Weir bez paruky by mohl být ten holohlavý muž, kterého viděla Selenina domovnice. Lépe než Huck taky odpovídá šarmantnímu dominantnímu muži, kterého popisovala DeMaura Montoutheová. Weir, který poznal Selenu na nějakém sexuálním večírku, možná věděl, kde Selena bydlí, protože s ní začal chodit, nebo to zjistil od Simone. Tak či tak by pro něj nebylo obtížné odnést její počítač. A naopak schválně nechat v šuplíku její sexuální propriety.“

„Ten plešatý chlap mohl být stejně dobře Huck,“ namítl Reed. „Vzpomeňte si, jak o Seleně mluvil – přijela se Simone, obě se chichotaly, ty nízké džínsy… Připadá mi, jako by po obou toužil. Muž jako on nemá sex, pokud si za něj nezaplatí, pak se objeví dvě vyzývavé atraktivní holky á jeho představy začnou pracovat na plné obrátky. Nakonec to nemůže vydržet – a bum. A taky si nechal narůst vlasy, doktore. To se hodí, když se člověk chystá zmizet. A v tom je Huck jednička.“

„Přišel ale dobrovolně.“

„Protože věděl, že jsme mu na stopě.“

„Říká, že mu hlavu oholila Simone,“ připomněl jsem. „To by byl skvělý tah, pokud se pokoušela vytvořit Weirova dvojníka.“

Reed se poškrábal ve strništi hustých vlasů. „Říká. Vše závisí na tom, jestli mu budeme věřit.“

„Weir za normálních okolností nosí paruku.“ řekl Milo. „Měl ji i tehdy, když dával úplatek Duboffovi.“

„To je další věc,“ řekl jsem. „Ten úplatek. Jaký motiv by Hucka vedl, aby zabil Duboffa? Když jsem zmínil Duboffovo jméno, neznal ho a řekl bych, že nic nezakrýval. Na druhé straně, mezi Weirem á Duboffem existuje spojení – předání peněz na parkovišti. Mohl to být úplatek za přístup do tajné zahrady.“

„Patnáct tisíc za piknik, a Duboffovi to není vůbec podezřelé?“

„Typické L. A.,“ připomněl jsem. „Prostor pro VIP. Weir odpovídá Duboffově představě velkého dárce: právník z Beverly Hills, stojí za kauzami na ochranu životního prostředí, Duboffa napadne, že klientům asi naúčtoval spoustu hodin a teď neví, co s penězi. Když uvážíme Duboffův napjatý rozpočet, určitě byl nadšený. A velice pravděpodobně by Weirovi věřil, kdyby Weir tvrdil, že zjistil něco o těch vraždách v mokřině.“

„Západní strana,“ uvažoval Milo. „Tak dobře. Jestli se tam něco najde, poopravím svůj názor.“

„Přesně tak,“ notoval mu Reed. „Do té doby se mi jako podezřelý líbí Huck.“

„Možná se nechám oklamat jako kdokoli jiný,“ řekl jsem, „ale Huck mi nepřipadá dostatečně dominantní. Jestli na nás hraje divadlo, proč se to nesnaží dotáhnout do konce a skončit s čistým štítem? Proč se nedrží obvyklého ‚vůbec nic jsem nevěděl, nic jsem neviděl a neslyšel‘? Místo toho nám řekl, že měl podezření, že se schyluje k násilí, ale neoznámil to a cítí se za to vinen. Vždyť nás přímo vyzval, abychom ho zatkli.“

„To může být další jeho finta, fígl na druhou. My ho předčasně zatkneme, Wallenburgová rozehraje své právnické hry, dostane ho ven a už se ho nebudeme moci ani dotknout.“

Milo pozoroval, jak Huck klidně spí. „Dovedu si představit, že Wallenburgová by byla schopná něco takového vymyslet. Ale Huck… nevím. Není žádný chytrák, Moe.“

„Možná ho navedla.“

„To bezpochyby mohla. Ale všechno má své meze. Něco mi nehraje… Předtím se mu podařilo zmizet na celé roky, takže teď se nám mohl vyhýbat mnohem déle. Otázka zní, jestli můžeme věřit, že je Simone opravdu tak zkažená?“

„Jestli přijmeš riziko, že do toho zatáhnu psychologii,“ začal jsem.

Usmál se. „Tak co?“

„Záliba v bolesti – dělání i přijímání – souhlasí se Simoniným vymýšlením.“

„Sama sebe řeže,“ řekl Reed. „Údajně.“

„Zraňuje se a hladoví, vyrůstala s narušenou matkou, měla cíle, kterých nemohla dosáhnout. To ji mohlo dovést ke značně zkreslené představě o vlastním těle a k en\pční otupělosti. Takoví lidé někdy potřebují extrémní stimulaci.“

„Necítí bolest, necítí ani slitování?“ uvažoval Milo. „Tady jde o neobvykle velkou krutost, Alexi.“

„Aaron přece našel tu fotografii.“

„To, že Aaronovi nezaplatila, byla hodně velká chyba,“ zamumlal Reed.

„Řekněme, že Simone poznala Selenu na nějakém večírku a skončilo to sexuálními hrátkami s ní a s Weirem. Nakonec představila Selenu své rodině. Na začátku mohlo jít o to, že sehnala kamarádce práci a získala otcův souhlas. Ale později, když s Weirem vymysleli svůj plán, byla Selena perfektní oběť.“

„Žije sama, odcizená rodině, možná má svá tajemství…, jo, asi je to tak,“ souhlasil Reed.

„Kdokoli Selenu zabil, použil ji jako vnadidlo. První tři těla byla ukrytá, ale její bylo vystavené na očích a ohlášené, dokonce prostřednictvím telefonátu, který přesně uvedl, kde leží. Opravdu bych rád viděl Simoniny a Weirovy záznamy telefonních hovorů z doby, kdy se ten tajemný telefonát uskutečnil. A Huckovy taky. Hodně by nás to popostrčilo ke zjištění, kdo má špinavé ruce.“

„Máme nějaké podklady k povolení kontroly telefonních záznamů?“

„V osm zavolám Johnovi.“

„Kosti v krabici byly další nápověda,“ řekl jsem. „Pokud je nenajdete, nevadí. Když ano, postoupili jste ve hře o další krok.“

„Pohrát si s nimi mohlo být taky docela zábavné,“ řekl Milo.

„To taky.“

„Chcete říct, že Selena v podstatě posloužila jako lidská baterka, která nás dovedla k Vanderovým,“ řekl Reed.

„Kteří mezitím zmizeli,“ doplnil jsem. „A Simone mezitím najala Aarona, aby nás poučil, kdo je pan Huck.“

Milo navázal: „Když jsme měli v hledáčku Hucka, zjistili jsme, že se Vanderovi pohřešují, a začali přemýšlet o sérii psychopatických vražd, s Huckem coby Pol Potem. Prokázal nám laskavost a práskl do bot. I kdybychom ho nikdy nenašli, Simone i Weir se vyhnou podezření a ona si pomůže ke sto třiceti milionům.“

„Je to sto třicet tři milionů,“ upřesnil Reed. „Ale kdo by to počítal. Tolik peněz si vůbec nedokážu představit.“

„Vsadím se, že Simone ano. Obzvlášť poté, co ji Weir seznámil s velikostí otcova majetku. Podle mého odhadu byl ten plán zosnován někdy před více než rokem – možná po tom, co zabili DeMauru Montoutheovou při sexuální hře, která se zvrhla. To je přivedlo na myšlenku najít další šlapky a vytvořit vraždy s typickým scénářem.“

„Kdo je šéf, Simone, nebo Weir?“ zeptal se Reed.

„Nevím. Weirovi jde pravděpodobně jen o peníze. Simone chce víc.“

„Sto třicet tři miliony snad nejsou dostatečný motiv?“ podivil se Milo.

„Jistěže ano,“ řekl jsem. „Simone ale poskytuje největší uspokojení to, že se zbavila konkurence. A že dobyla celý prostor i po lidské stránce.“

„Vetřelkyně, která se vnutí svému otci a jde po jeho penězích.“

„A po otci taky. Za to, že ji opustil.“

„A co Kelvin?“

„Konkurenční dědic, navíc nechutně talentovaný,“ řekl jsem. „Génius, který vyprodává koncerty, zatímco Simone si není schopná udržet práci. To nás přivádí k uřezaným rukám a tělům otočeným tváří k východu. Teoreticky může jít o falešnou stopu

– napodobení sexuálně motivovaného sériového vraha. Proč by ale používal zrovna tuhle takříkajíc obchodní značku? Ne, ty ruce mají symbolický význam.“

„Kelvinovy zlaté ručičky,“ řekl Reed.

„Dokážu si představit Simone, jak o tom za dlouhých chladných nocí přemýšlí a všechno se v ní vaří. Pravá ruka hraje melodii, to ona končí koncert.“

„A tvář obrácená k východu hledí směrem k Asii,“ řekl Reed.

„Jestli Huck mluví pravdu, má Simonino pohrdání rasový podtext.“

„Žlutá… Milá děvenka, ta naše Simone,“ řekl Milo.

„Jestli máte pravdu a ona v podstatě likviduje novou rodinu, nemůže za tím stát její vlastní matka?“ napadlo Reeda.

„To si nemyslím. Kelly je sice smutná, ale v zásadě pasivní. A Hucka zbožňuje.“

„Zlá holčička,“ řekl Milo, „která se dá dohromady s chamtivým právníkem.“

„Nadbytečným,“ podotkl Reed.

„Copak neobdivuješ slečnu Wallenburgovou, Mosesi?“

„Jen ta její auta. Jak dlouho potrvá, než začne tahat za provázky, aby osvobodila Hucka?“

„Jestli ho obviníme z několikanásobné vraždy, může na provázky zapomenout, Huck zůstane ve vazbě.“ Milo se podíval skrz ušmudlané sklo. Huck už měl ústa zavřená, ale polohu nezměnil.

Zapípal Reedův telefon. Reed se podíval na číslo a rozzářil se, ale potlačil radostnou reakci a zatvářil se až komicky vážně. „Ahoj… Opravdu? No páni… Počkej, napíšu si to… cože je to? Jistě. Potom, jo, dobře.“ Začervenal se. „Cože?“ Pohlédl na Mila. „Záleží na tom, co řekne šéf… Já taky. Jo. Pa.“

„Nech mě hádat,“ řekl Milo. „Doktorka Wilkinsonová má pro nás dobré zprávy a navíc by si zase jednou dala oběd v indické restauraci.“

Reed zrudl o další odstín. „Jela tam už brzy ráno s praktikanty, použili baterky.“ Ruměnec z jého tváří zmizel. „Psi našli další čtyři těla, poručíku.“

„Koho ještě kromě Vanderových?“

„Dva dospělé Vanderovy a další dvě sady kostí, roztroušené na větší ploše – těžko říct, jestli byly obrácené nějakým směrem. Zdá se, že ruce tentokrát nechybí. Byly to pravděpodobně ženy, jedna lebka patří určitě Afroameričance, u druhé to zatím není jasné. Simona a Nadine nebylo obtížné identifikovat. Těla se teprve začala rozkládat a byla sice ukryta na odlehlém konci mokřiny, ale ležela na břehu a byla oblečená. Peněženky a doklady ležely kousek vedle.“

Nadechl se. „Chyběly jim pravé ruce a leželi obličejem k východu. Praktikanti našli taky kuřecí kosti a cosi, co mohlo být bramborový salát a zelný salát. Zdá se, že se tam uskutečnil nějaký piknik.“

„Po dítěti ani památka, že?“ konstatoval Milo.

„Možná se ho někomu zželelo.“

„Nebo přesně naopak, Mosesi.“

Reed sebou škubl. „Pro malého mistra se zlatýma ručičkama ještě něco horšího?“

„Není možné, že jeho tělo leží někde jinde v mokřině a oni ho nenašli?“

„Ještě to zkoušejí, možná po rozednění půjde hledání snadněji. Udělali taky odlitky z té stopy, kterou popsal doktor Delaware, a našli další otisky stejné boty. Vypadá to na nějaké tenisky, jsou dost neobvyklé, určitě nejsou vyrobené u nás, nejspíš ani nebudou v databázích. Laboratoř slibuje, že výsledky budou ještě dnes.“

Přinutil jsem se zahnat představy o chlapci a řekl jsem: „To, že byly ty kosti tak roztroušené, může znamenat, že se tam těla ocitla ještě před těly těch prvních tří prostitutek. To, že chybí ona ‚obchodní značka‘, znamená, že všechno opravdu začalo jako Simoniny a Weirovy sexuální hrátky se škrcením, po kterých se zbavili obětí. Jakmile se dostali do tempa, přizpůsobili své metody velkému spiknutí kvůli penězům.“

Naši pozornost přitáhl pohyb na druhé straně skleněné stěny. Huck se otočil, takže teď ležel zády k nám. Svinul se ještě těsněji do klubíčka a objal si kolena pažemi.

Milo uvažoval: „To, co jsi říkal tam v garáži, Alexi – možná opravdu existuje něco, co by mohl udělat. Myslel jsi tím občanskou povinnost.“

„Jestli je nevinný, mohl by s tím souhlasit.“

„Má smysl povědět mu o Vanderových? Zjistit jeho reakci a motivovat ho?“

„Ne, jestli ho vážně chceš angažovat,“ řekl jsem. „Emoční bouře by byla příliš riskantní.“

„Opravdu ho chceme angažovat?“ podivil se Reed.

Milo ukázal na jeho telefon. „Je načase zatroubit na roh, Mosesi.“

„Komu mám zavolat?“

„Svému bratrovi.“

39

Předmět: však víš 8:32

Od: rivrboat38@hotmail.com Komu: hardbod2673@tw.com to jsem já, umím držet tajemství, když si to můžu dovolit.

Předmět: však víš 8:54

Od: rivrboat38@hotmail.com Komu: hardbod2673@tw.com nejsi tam? tak máš ještě hodinu…

Předmět: však víš 9:49

Od: hardbod2673@tw.com Komu: rivrboat38@hotmail.com Kde jsi

9:56

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

to není důležité, najdi způsob, jak poslat 50 tis

10:11

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38 děláš si srandu

10:15

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

neslyším žádné miluji tě, slyším žlutá tlama, děvka, podělané zlaté ručičky, taky pianistka, taky děvky, aby se to hodilo na mě, to není pěkné… ne 50 tis, ale 100 tis.

10:18

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38 co???

10:22

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

to pro tebe přece nic není, máš fůru $$$$ na cestě, ani to nepocítíš, dělej!!!

10:28

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38 musíme si promluvit osobně.

10:34

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

nemyslím, hahaha, chceš mě mít jako ostatní? ty a pan paruka, směju se, vidíš? hahaha, znám tě.

10:40

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

myslím, že neznáš, musíme se setkat, bezpečné místo, třeba dům na pláži.

10:46

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

no jistě, tvoje území, proč mě rovnou nezastřelíš?

10:54 a.m.

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

už žádné emaily, mažu tě, kde jsi – internetová kavárna?

10:59

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

100. musím se opakovat??? fajn. 100.100!!!

11:04

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

nebuď paranoik, dům na pláži je pro tebe dobrý, venku jen písek a otevřený prostor, všude kolem lidé, co se může stát?

11:08

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

nechej dveře otevřené do 19:30 dnes večer!!! nechoď před 19:45, nechej dveře garáže otevřené, abych viděl, že tam nejsi první ty nebo pan paruka, odliv je kolem 20, přijď k čáře odlivu nejpozději ve 20:10, použij velkou nákupní tašku, papírovou, zabal $$$ do igelitu kvůli mokru, přines všechno!!!

11:12

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

chvíli trvá vyzvednout padesát tis, ale asi OK. pokud se zpozdím, zastihnu tě na stejném eml?

11:16

Od: rivrboat38

Komu: hardbod2673

padesát? hahaha, sto, bez výmluvy.

11:21

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

děláš potíže, šedesát nanejvýš víc ne, nelíbí se mi tvoje obstrukce, co je špatně?

11:29

Od: rivrboat38 Komu: hardbod2673

šedesát se mi nelíbí, zasloužím si víc, ale ok, chci odtud vypadnout, co je špatně? na to se ještě ptáš? hahaha, HAHAHA!

12:05

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

žádné hahaha, záleží mi na tobě, dej na sebe pozor.

12:11

Od: rivrboat38

Komu: hardbod2673

když záleží, dones $$$. konec řečí.

12:14

Od: hardbod2673 Komu: rivrboat38

mluvení pomáhá, všechno bude ok, slib, že mezi námi pořád všechno dobrý, ano?

V kyberprostoru ticho.

40

Moe Reed vysvětloval.

Aaron Fox seděl za stolem s deskou z mléčného skla a zbroušenými hranami.

Foxova kancelář byla zvukotěsná.

Milo vybídl Reeda, aby shrnul situaci, možná to bral jako součást výcviku mladšího detektiva.

Nebo chtěl dát bratrům příležitost, aby spolu mluvili?

Nemělo smysl si něco domýšlet, nikdy by to nepřiznal.

Fox se nepřestával tvářit neutrálně. Když Reed skončil, řekl: „Čubka jedna vražednická. Tušil jsem, že za nic nestojí, ale že je to tak špatné… Jste si jistí, že to Huck zvládne?“

„Nejsme, ale on tvrdí, že ano,“ řekl Reed.

„A vy na něj dáte?“

„Je to jediné, co máme, Aarone. Abudeme všechno pozorovat, jasné? To ona navrhla pláž a je to doopravdy otevřené místo.“

„Otevřené je, to ano,“ připustil Fox, „ale co jí zabrání v tom, aby mu dala peníze a pak ho nechala sledovat?“

„Jestli to udělá, budeme připraveni.“

Fox si zapnul límec bělostné hedvábné košile. „Je ale taky možné, že se Weir schová v domě s puškou s nočním zaměřovačem a vašeho chudáka vyděrače oddělá. Výstřely může synchronizovat s přílivem, takže je nebude slyšet.“

„Budeme sledovat Weirovu kancelář i jeho dům. Když se ukáže u domu na pláži, přehodnotíme plán,“ řekl Reed.

Nezmínil Robinin telefonát do Weirovy kanceláře, ve kterém se představila jako možná budoucí klientka. Sekretářka si zapsala její vymyšlené jméno a řekla, že pan Weir má sice celý den jedno jednání za druhým, ale že zajistí, aby vzkaz dostal.

„Přehodnotíte plán v tom smyslu, že celou akci odvoláte?“

„Přehodnotíme ho tak, že ho přehodnotíme.“

„La Costa jsou soukromé pláže, Mosesi. Jak tam chcete získat přístup?“

Reedovi naběhly žíly na krku. „Najednou jsi za kazisvěta?“

„Jsem realista, brácho. To vede k dlouhověkosti.“

„Získali jsme povolení ke vstupu od souseda. Pozorovací auto bude stát na druhé straně dálnice. Mysleli jsme na všechno, Aarone. Takový je plán. Rozhodnutí je na tobě.“

Fox objel prstem obvod stříbrného ciferníku stolních hodin. „Už jsou čtyři hodiny. Jak víte, že Weir už tam neodjel a neschoval se v domě?“

„Hlídáme to tam, Aarone.“

„Dobře, dobře… Soused v Malibu, jo? Vy hoši máte ale správné přátele. Je to někdo, koho bych mohl znát?“

„Někdo, koho zná doktor Delaware.“

Fox se protáhl. Na rukávech jeho košile se zaleskly onyxové manžetové knoflíčky. „Mám pocit, že doktor Delaware a já bychom se měli blíž seznámit. Dobrá, dojdu pro hračky.“

Když vyšel z místnosti, Milo se nezdržel komentáře: „Moc pěkné pracoviště. Jistě lepší než ve státní správě.“

Foxova kancelář se nacházela na San Vincente, kousek od Wilshire, v jihovýchodním rohu Beverly Hills. Vybavení tvořila italská kožená sedací souprava, uhlově černé plstěné stěny, chrom a mosaz a sklo a kubistické litografie. Budova z dvacátých, let sestávala z dvoupodlažních jednotek, byla jedním z posledních pozůstatků dávno minulého života tiché obytné čtvrti. Teď se dělila o místo s novými komerčními a profesionálními stavbami.

Foxova pracovna bývala dřív panskou ložnicí. Byla to velká a světlá místnost, s výhledem dozadu na kaktusovou zahradu, a plyšový potah stěn ukrýval zvukotěsnou vycpávku. Ostatní části – obytné místnosti – se nacházely ve druhém patře, do nějž se chodilo po točitém týkovém schodišti, zřejmě zachráněném z nějaké jachty.

„Nejspíš si odepisuje celou budovu. Aaron odpisy potřebuje.“

Fox se vrátil s hnědým semišovým kufříkem a sedl si zpátky za stůl. Vytáhl černou krabičku o velikosti krabičky cigaret, položil ji na stůl, přidal k ní něco, co vypadalo jako pero, a pak malý bílý knoflík připojený ke šňůře a kolíkový konektor. Z ostatních komponent vedly podobné dráty. Celá sestava by se dala strčit do kapsy u kalhot.

Přejel tmavými dlaněmi přes zařízení. Vypadal jako polní kněz, který před bitvou žehná zbraním. „Nákup pod jednou střechou, pánové.“

„To je celé?“ zeptal se Milo.

„Plus můj laptop. Rozhraní je naprogramováno tak, že stačí jedno ťuknutí na klávesnici a máme data do budoucna uchována na DVD.“

„To je pěkné.“

„Soukromé podnikání.“

Milo ukázal na černou krabičku. „To je záznamník?“

„Přijímač i vysílač,“ řekl Fox. „Tohle tady,“ dotkl se bílého knoflíku, „je kamera. Nechtějte vědět, kolik stála. Je infračervená s vysokým rozlišením, prořízne tmu lehce jako nůž máslo.“ Obratnými prsty chytil pero. „Nenápadný mikrofon, ale abych byl upřímný, není to nic velkolepého. Výrobce deklaruje dosah šest set metrů. Zjistil jsem, že tři sta metrů je pravdě blíž, a navíc občas vypadne. Vysoce moderní technika je stejná jako Kongres

– slibuje víc, než nakonec splní. Nejlepšího výsledku dosáhnete, když váš člověk nebude stát dál než tři metry od ní. Mám ještě jedno zařízení, o něco spolehlivější, ale je zabudované v džínové bundě; kdyby ho náhodou objala, mohla by ho objevit.“

„Jak složité bude zapojení?“ zeptal se Reed.

„Přijímač se dává do kapsy kalhot, v ní je třeba vyříznout dírku a jeden kablík vést nahoru k peru, které je v kapse košile. Jeden knoflík na košili nahradím tímhle a budeme mít přísun videozáběrů. Umí někdo z vás šít?“

Ticho.

„Výborně, odted jsem váš krejčí. Zajistěte, aby měl na sobě košili s náprsní kapsou a knoflíky, které mají stejnou barvu, jako je tenhle. A ať vás ani nenapadne požádat mě o jednu z mých košil. Existují určité hranice.“

„Má na sobě modrou košili s bílými knoflíčky. Je úplně nová, pozornost od jeho právničky.“

„Wallenburgová,“ řekl Fox. „Myslel jsem, že dělá podnikové právo. Co ji k němu vlastně váže?“

„To je složité,“ řekl Milo. „Spolupracoval jsi s ní někdy?“

„Kéž by – hele, jestli tohle všechno náhodou vyjde, mohli byste za mě ztratit slovo a ona mi přihraje některé ze svých případů typu Enron-Worldcom.“

„Jestli a náhodou?“ zamračil se Reed.

„Přeji vám jen to nejlepší,“ řekl Fox, „ale hardware je jedna věc a lidský faktor druhá. Když si s těmi hračkami hraju já, mám je pod kontrolou – bud s nimi zacházím sám, nebo je svěřím někomu z lidí, kteří pro mě pracují na volné noze. Většinou to jsou vzdělaní a trénovaní lidé. Vy pracujete se subjektem, který má duševní problémy.“

„Ale má motivaci,“ řekl Reed.

„Dobré úmysly a tak dál?“

„Těmi je dlážděná cesta do nebe,“ řekl Milo.

„Když to říkáte.“

Reakce Travise Hucka na náš plán úplně změnila jeho chování. Strach zmizel a usmíval se tak široce, že tím skoro zakryl zkřivená ústa. Napadlo mě, jestli k jeho představě nebe patří i to, že se tam dostane brzy, ale raději jsem nic neříkal. K čemu by to bylo?

„Jste si jistí, že jediné, co ode mě chcete, je sedět na zadku a kontrolovat videosignál?“ mračil se Aaron.

„Přesně tak,“ potvrdil Milo.

„Ale kuš.“

„Jestli se ti stýská po akci, Aarone, můžeš se vždycky vrátit ke skutečné práci.“

„Jejda, proč mě to jen nenapadlo? Hádám, že chtít si naúčtovat čas strávený na tomhle – nemluvě o tom, že by mi oddělení pojistilo majetek – je asi čirá fantazie, co?“

Milo ho ujistil: „Kdyby něco, hardware ti uhradím z vlastní kapsy. A kdo ví – jestli všechno vyjde, možná dostaneš peníze, které ti Simone dluží.“

„Ty já dostanu,“ řekl Fox sebejistě. „Tak nebo tak.“

41

Devatenáct padesát večer, pláž La Costa, Malibu.

Svět se scvrkl na obdélník devatenáctipalcové obrazovky laptopu.

Zelenošedý svět, zabarvený infračerveným osvětlením. Vlny v pozadí se převalovaly v líném, téměř sexuálním rytmu.

U čáry přílivu stojí nehybná postava.

Sedím u dlouhého stolu ze staré borovice. Mé místo mi umožňuje šikmý pohled na obrazovku. Milo sedí u laptopu. Občas přiblíží tvář těsně k obrazovce, pak se zase odtáhne a pořádně si lokne z plechovky Red Bull.

Po jeho levici sedí Aaron Fox. Šetrně, skoro upejpavé upíjí ze své osobní láhve s pramenitou vodou z norských fjordů. Mezi jednotlivými loky žvýká skořicovou žvýkačku.

Moe Reed stojí u rohu stolu a pozoruje oceán.

Stůl má dva metry dlouhou desku, navoskovanou a sukovitou a křížem krážem posetou škrábanci, které vypadají úmyslné. Zabírá většinu jídelního prostoru domu, který stojí deset parcel severně od bývalého plážového útočiště Vanderových. Tohle letní sídlo, stejně jako dům Vanderových, je menší jednopatrová kostka na dřevěných pilířích, poničených větrem a vodou i přes kreosotový nátěr. Jeho cena se pohybuje v osmicifemých číslech. Na rozdíl od domu Vanderových, obloženého dřevem, má omítnuté stěny. Jsou šedomodré, okna mají skla s měděným zbarvením a dvojité závěsy odolné proti rezivění. Interiér s trámovým stropem působí útulně a má důmyslně provedenou kabeláž pro špičkový přenos zvuku a supermoderní video. Stěny jsou vymalované čistě bílou a ozdobené obrazy, u kterých vás napadne, že vaše děti by to namalovaly lépe.

Nábytek je v rozporu s okolní modernou – pozůstatky z minulého života, kdy domek sloužil jako „venkovská plážová chalupa“. Ratanové, proutěné a robustní dřevěné kusy, z nichž některé připomínají vyřazené zboží z bazaru, jsou bez ladu a skladu rozmístěny na strojově vyrobených orientálních koberečcích, mírně páchnoucích zatuchlinou. Do kuchyňky se vejdou sotva dva lidé. Nerezová lednička a kuchyňský pultík z nafialovělé žuly tu působí nepatřičně moderně.

Dnes večer ale na zařízení nezáleží. Mám podezření, že na něm příliš nezáleží nikdy, protože západní stěna z posuvných skleněných tabulí nabízí nádherný výhled na Pacifik.

Dveře jsou otevřené, oceán se snaží přehlušit všechno ostatní a nad střechou verandy tu a tam probleskne hvězda.

Pohledem zabloudím zpět na obrazovku.

Miniaturní svět zůstává zatím netečný. Dotekem zkouším hladký voskovaný povrch stolu. Je pěkný a možná byl opravdu „zachráněn“ z jednoho kláštera v Toskánsku, jak tvrdí současná obyvatelka domu.

Je to sestra majitele a vesele se na něm přiživuje. Její bratr se sem přistěhoval z Británie, je to vypovězená britská rocková hvězda a teď se zrovna účastní nějakého turné po Evropě. Moe Reed mi přisoudil zásluhy za nalezení vhodného místa, ale skutečnou spojkou byla Robin, která měla v práci hudebníkovy kytary v dobách, kdy se při placení neobešel bez splátkového kalendáře.

Dům na pláži doplňuje další čtyři rezidence v jeho portfoliu nemovitostí: v Bel Air, Napě, Aspenu a San Remu v západním Central Parku.

Sestra má třiapadesát let a říká o sobě, že je „produkční asistentka“. Uvedla jméno Nonie a neobtěžovala se zmínit příjmení, jako bychom si nic víc nezasloužili. Je to vysoká blondýna s obličejem plným vrásek ze slunce. Krátké tričko odhaluje pupík, který si nikdy neměla hyzdit piercingem. Očividně se snaží, aby vypadala na třicet, a už léta nedělá nic jiného. Její panovačný postoj k nám byl zřejmý od samého začátku: policejní práce je pro ni jen o stupínek výš než čištění septiků a Milo, Reed, Fox a já bychom před ní měli každých deset vteřin pokleknout na koleno a děkovat jí za privilegium, že smíme používat prostor, který si půjčila.

Její bratr by jí takové pánovité chování neschvaloval. Když mu Robin zavolala do Londýna, nazval svou sestru nesnesitelnou příživnicí a okamžitě souhlasil s poskytnutím svého domu k policejním účelům.

„Díky, Gordie.“

„Určitě to bude strašně vzrušující, zlatíčko.“

„Doufejme, že nebude.“

„Co – aha, jo, samozřejmě. Tak nebo tak, dům je váš, na jak dlouho budete potřebovat, zlatíčko. Díky za vyčištění snímače na mém telecasteru. Zrovna jsem hrál před sedmdesáti tisíci lidmi a ta kytara přímo zpívala.“

„To je skvělé, Gordie. Řekneš Nonie, že se tam ukážeme?“

„Zavolám jí hned a řeknu, aby plně spolupracovala. Jestli vám bude dělat nějaké potíže, řekněte jí, že se může sebrat a táhnout k čertu.“

Nonie se i přes Gordieho telefonát rozhodla chovat nepříjemně. Milo volí diplomatičtější přístup než ten, který navrhoval Gordie, a trpělivě poslouchá, zatímco Nonie ze sebe sype jméno za jménem, pohazuje vlasy, popíjí brandy a pateticky se snaží vyhřívat na výsluní slávy svého bratra.

Když na chvilku zmlkne, aby nabrala dech, odvrátí Milo její pozornost a nechá ji povídat o tom stolu z Toskánska. Pochválí její vkus, aniž by to příliš zdůrazňoval. I přes fakt, že stůl ani jednou nezmínila a nechlubila se, že ho objevila.

Nonie na Mila hledí podezřívavě, ale pak vítězí jeho vytrvalost a její potřeba cítit se důležitá.

Když se blíží ten správný okamžik, strčí jí Milo do dlaně stodolarovku se slovy, aby pro svou vlastní bezpečnost odešla a dala si někde pěknou večeři na účet losangeleské policie. Peníze jdou z jeho vlastní kapsy. Nonie se na peníze přezíravě dívá. „V restauracích, kam já chodím, to stačí tak leda na zaplacení pití.“

Milo vytáhne další bankovky. Nonie je přijme s výrazem velké osobní oběti, pak popadne tašku značky Marc Jacobs, kolem krku si přehodí šál od Prady a za důrazného klapání svých střevíců bez paty se vydá ke dveřím.

Moe Reed ji doprovází až k autu. Dívá se, jak vjíždí na dálnici a nezodpovědně, proti předpisům zatáčí do protisměru. Jen tak tak nedojde ke srážce s přijíždějícím autem. Nonie přidává plyn a za troubení klaksonů se dere vpřed.

Než se Reed vrátí do domku, zadívá se k jihu, ačkoli nemůže doufat, že by spatřil detektiva Seana Binchyho, který sedí a hlídá asi o sedmdesát metrů dál v neoznačeném autě před pizzerií se zabedněnými okny. Na vedlejším sedadle má položený levný laptop, naprogramovaný ke sdílení signálu se stejným zařízením, které má k počítači připojené Fox. Ukázalo se, že přinutit ten „podřadný křáp“ ke spolupráci byl zatím ten nejtěžší úkol, a Aaron Fox si s radostí dopřál shazování předpotopní techniky, kterou používá státní správa. Nakonec se mu podařilo zařízení zprovoznit, ale i tak je přenos nekvalitní a rušený provozem na pacifické dálnici.

Binchy si převzal laptop od Mila v šest hodin, a když jsme dorazili ke Gordiemu, už hodinu sledoval Vanderův dům. Nikdo do něj nevešel ani z něj nevyšel ven a dveře do garáže byly ponechány otevřené přesně podle pokynů, které uvedl Travis Huck.

Huck stojí na pláži.

Blíží se osmá hodina a stanovený čas. Je osm hodin.

Osm pět, deset, dvanáct… Pomalu si začínáme říkat, jestli tahle akce neskončí nezdarem.

Nadějí, které se držíme, jsou otevřené dveře garáže.

Osm patnáct. Zdá se, že Huck je úplně v klidu. Už si vzpomínám – nemá hodinky.

Nakonec to přichází v osm šestnáct. Náhle a nepříjemně, jako srdeční záchvat.

Moe Reed je první, kdo si něčeho všimne. Ukáže na obrazovku a samým vzrušením takřka levituje nad židlí.

Na pláži se zhmotnila Simone Vanderová. Odnikud.

Kamera v Travisově knoflíku zachycuje její štíhlou postavu, která pluje vpřed.

Když přijde blíž, taška v její ruce dostává tvar. Je velká, papírová, s logem Trader Joe. Vše přesně podle plánu. Zatím to jde dobře.

Simonino oblečení je suché. Ovládá zázračnou chůzi po vodě?

Dívka je až neskutečně štíhlá. Vlasy jí povlávají ve větru. Kráčí po okraji pláže. Bosá chodidla se jí boří do mokrého písku. Jde sebejistě, bohatá dívka, zvyklá se procházet po soukromých plážích, jde loudavou chůzí, ruce volně svěšené podél boků, zlehka pohupuje taškou.

Huck dál stojí.

„Odkud se sakra zjevila?“ ptá se Milo.

„Nevím,“ odpovídá po pravdě Aaron Fox. „Kamera je skvělá pro pozorování nablízko, ale od určitě vzdálenosti ztrácí ostrost.“

Jakoby na dokreslení se Simone přiblíží k Huckovi na necelých pět metrů, zadívá se na něj, zastaví se a její obličejové rysy se vyjasní. Má možná trochu napjatější výraz, než by se dalo podle ležérní chůze očekávat. Zelené podtóny nepomáhají. Kosti jí vystupují ještě ostřeji, než si pamatuji od minulého setkání.

Přesto je to moc pěkná dívka.

Oblečená je jako typická mladá obyvatelka jižní Kalifornie – džínsy ze stříkaného materiálu se sníženým pasem, tmavá blůza odhalující pevné bříško, cinkavé náramky, velké lesklé kroužky v uších.

V pupíku má hned dva piercingy. Svěží vánek, který jí právě odhrnul vlasy z levého ucha, odhalil v lalůčku velký třpytivý diamant. Příjem obrazu je opravdu dobrý.

Huck se nehýbe a několik vteřin stojí bez hnutí také Simone.

„Travisi.“ Zní to trochu drsně a její hlas se zdá být vysoký, vzdálený a trochu tlumený. Jako by mluvila s pusou plnou šlehačky. Nebo krve.

„Simone.“

„Kam odjedeš?“

„To není důležité.“

Simone se usmívá, přistupuje k němu blíž, houpe taškou. „Chudák Travis.“

„Chudák Kelvin.“

Simonin úsměv ztuhne. „Tvůj malý kamarád.“

„Tvůj bráška.“

„Polobratr,“ opraví ho.

„Bratr žlutá huba,“ dodá Travis.

Chvíli se zdá, že Simone vyletí. Dívá se na něj zúženýma očima, couvne, usilovně přemýšlí, kde se to Travis doslechl.

„Nevěděla jsem, že jsi rasista.“

„To jsem slyšel od tebe, Simone.“ V jeho hlase se něco změnilo. Je teď hlubší a pevnější.

Fox si toho všiml. „Vypadá to, že se naštval. Jestli po ní vystartuje, jsme příliš daleko, abychom ho zastavili.“

Nikdo z nás mu neodpověděl.

„Sledoval jsi mě,“ pokračuje Simone.

„Ano, sledoval.“

Simone se směje jeho bezostyšnému přiznání. „Čtyřikrát jsem se s tebou vyspala a ty se přes to nedokážeš přenést.“

„Pětkrát.“

„Čtyřikrát. Ubožáku. Poprvé to byl jen vtip. Aby se to dalo nazvat souloží, musíš ho nejdřív strčit dovnitř, než se uděláš.“ Její smích je teď tvrdší. Krutý podtón zmírní hučení přicházející vlny.

Simone přistoupí k Huckovi blíž.

„Jsi jen ubohá nula, Travisi.“

„Já vím.“

Jeho otevřený souhlas Simone dostal. Nepokrytě zuří, místo očí má tenké štěrbiny sálající vztekem. Zastaví se a její chodidla se boří do písku. Mění polohu, hledá pevnější půdu pod nohama. Taška se houpe mnohem víc. „Myslíš, že se toho chudáka v sobě zbavíš, když přiznáš, že jsi totální nula? Tohle tě učili na terapii?“

Huck mlčí.

„Jsi jen ubožák, retardovaný debil s vypatlaným mozkem. Tak si nemysli, že si se mnou můžeš zahrávat, Travisi. Jediný důvod, proč tu jsem, je, že je mi tě líto, je ti to jasné? A hádej, co bude první věc, kterou uděláš, až budeš mít mé peníze?“

Ticho.

„Hádej, pitomče.“

Ticho.

Simone pohazuje vlasy a chytá tašku oběma rukama. „První věc, kterou uděláš – a bude to brzy –, bude, že vezmeš všechny prachy do posledního centu a protáhneš si je nosem nebo si je stříkneš do žíly. Možná budeme mít oba štěstí a konečně se předávkuješ. Co myslíš, drahoušku? Nebylo by to pro všechny nejlepší řešení?“

Huck stále mlčí.

Oceán posílá jednu vlnu za druhou.

Rád bych věděl, jestli se Huck potí. Moe Reed ano. Milo taky. Na rukávech v podpaží Foxovy sněhově bílé košile se objevily tmavé skvrny.

Já mám úplně mokré čelo a sucho v ústech.

Přichází další vlna. Velká, burácející.

„Jen to udělej, Travisi,“ říká právě Simone. „Předávkuj se a zbav nás všechny utrpení.“

„Proč jsi to udělala, Simone?“

Simone se směje. „Proč jsem s tebou šukala? Dobrá otázka, vypatlanče.“

„Proč jsi je zabila?“

Simone nic nepřipouští ani nepopírá. Zdá se, že hledí přes Hucka, jako by očekávala společnost.

My čtyři jsme napjatí k prasknutí.

Chvíle ubíhají.

Huck pokračuje. „Všechny. Kelvina. Jak ses dostala až tak daleko?“

Simonin smích je náhlý, pronikavý, zneklidňující. „Víš, jak jsem pořádkumilovná, drahoušku. Když nadejde čas, musí se uklidit špína.“

Huck neodpovídá. Možná je příliš ohromený. Nebo natolik chytrý – s dostatečnými zkušenostmi z terapie že využívá mlčení.

Simone houpá taškou. Prohnula se v zádech a snaží se co nejvíce vystrčit vše, co vpředu má.

„Ona s tím nikdy nepřestane,“ vrtí hlavou Fox. „Už když jsem se s ní setkal poprvé, byla samý sex.“

„Bylo fajn tě chytit a zkrotit, hřebečku, ale teď už to pojdme vyřídit.“

Huck stále mlčí. Zdá se, že oceán Simone zneklidňuje. „Zase se chováš jako tupet?“

Ticho.

Fox napovídá: „Tak už něco řekni, člověče, udržuj nit hovoru.“ Má pevně sevřené čelisti, jeho bezstarostnost je tatam a já vidím náznak toho, jaký mohl být, když pracoval na vraždách.

Simone přistupuje blíž k Huckovi, na vzdálenost paže. Kamera-knoflík se nehýbá, Huck dál stojí bez hnutí.

Od první chvíle se nepohnul, doslova jako bychom ho do písku zasadili.

„Je to stejné jako tenkrát,“ říká.

„Jako co?“

„Zaplatíš mi a zbavíš se hříchu.“

„Hříchu? O čem to sakra mluvíš?“

„Šesté přikázání.“

„Co je – jo, aha, nezesmilníš, nebo jak to je?“

„Pro peníze cokoli,“ říká Huck s náznakem pochopení v hlase.

„Není nic sladšího.“

„Bylo v tom něco víc,“ říká Huck. „Žárlíš na Kelvina. Vždycky jsi na něj žárlila.“

„Žárlila,“ opakuje Simone, jako by jí to slovo bylo cizí.

„Má talent. A tys měla vždyčky jen problémy.“

Simone zírá do kamery. Hrudník se jí prudce zvedá. Usmívá se. „Víš, jaký mám teď problém? Musím tady stát s takovým blbcem, jako jsi ty, abych ti mohla předat peníze, aby sis je mohl nacpat do nosu nebo píchnout do žíly. Tak dost řečí – ty sis chtěl vždycky povídat.“

„Byla jsi ke mně milá, takže jsi mě dokázala obalamutit.“

„Milá, k tobě?“

„Předstírala jsi to.“

„Cukroušku, ty se dáš tak snadno vodit za nos.“

„Takže jsi mohla uklidit dům.“

„Zamést, utřít prach, naleštit,“ říká Simone zpěvavě.

„Otec ti dělal pomyšlení, Simone. Mohlas mít všechno a nemusela jsi je zabíjet.“

„Opravdu? Všechno pro mě a pro ni nic? Ty jsi fakt retardovaný.“

„Je přece dost peněz pro všechny.“

Simone mu strká tašku pod nos. „Vezmi si to a zavři klapačku.“

Její obraz přenášený okem kamery je menší. Huck určitě ustoupil o krok zpátky.

„Vezmi si to!“

Milo se naklání dopředu. Moe Reed mumlá: „Dělej, dělej, dělej.“

„Všechno jen proto, že jsi chtěla všechno zlato pro sebe.“

„A teď to zlato mám. Chudáčku.“

„To dítě, Simone. Objímala jsi ho a líbala a hrála sis s jeho vlasy. Objímala jsi Nadine. Teď to jsou žluté huby?“

„Vždycky byli žluté huby.“

„Líbala jsi je.“

Simone se chechtá. „Je to jako v mafii – v Kmotrovi. Políbí tě a pak odstřelí.“

„Bylo to snadné, Simone? Dívala ses jim do očí – dívala ses Kelvinovi do očí?“ Simone se směje hlasitěji. „No a co? Všichni umírají stejně.“

„Mluv dál,“ říká Milo.

„Dívala ses mu do očí.“

„Oči se mění,“ povídá Simone a doloží to tím, že se jí do jejích vlastních očí vloudí zasněný pohled. „Je to jako sledovat světlo, které pomalu zhasíná. Nic podobného neexistuje.“ Další prohnutí v zádech. „Sledovala jsem, jak z jejích očí mizí světlo, a přišla jsem.“

„A má ji!“ říká Milo triumfálně.

Simone pouští tašku do písku. „Tady máš, cos chtěl. Měj se hnusně.“

Kamera se nehýbe.

„Copak? Myslíš, že tě chci oblafnout, ubožáku? No tak, koukni se.“

„Co jsi s nimi udělala, Simone?“

„Snědla jsem je. S fazolemi a chianti… Co jsme udělali? Nacpali jsme jim do zadku dynamit – není to jedno? Vezmi si tohle a odplaz se jako červ, nic jiného nejsi.“

Naklání se k tašce. Vsunuje do ní ruku a vytahuje svazek bankovek.

Hází ho.

Huck nehnuté stojí. Peníze dopadají do písku.

Simone na ně nevěřícně hledí. „Co?“

„V pořádku.“ říká Huck. „Nech je ležet a jdi.“

Simone si ho upřeně prohlíží.

„Nech je ležet a jdi,“ opakuje Huck. „Měj se tak, jak si podle svého názoru zasloužíš.“

„To má být co, nějaká kletba? Něco z Desatera?“ ptá se Simone. „Kletba od tebe zní jako požehnání.“

Otáčí se k odchodu. Zastavuje se, otáčí. Strká ruku do tašky a vytahuje ji s něčím, co nejsou peníze.

Je to dlouhé a tenké; Simone to zvedá nahoru.

„Do prdele.“ Fox hledí, jak se Simone vrhá na Hucka.

Kamera na moment zachytí její oči, jsou horké a zároveň chladné. Tváří se laskavě a přitom máchá nožem.

Huck zvedá ruce před kameru a popadá zbraň.

Simone tahá za nůž, kroutí jím, nadává. Vytryskne krev.

Huck mlčí, zatímco ho Simone nepřestává bodat.

Milo se vrhá ke schodům, které vedou na pláž. Reed upaluje za ním a předhání ho.

Aaron Fox zírá na obrazovku.

Běžím za Milem a Reedem a koutkem oka vidím výraz ve Foxově tváři.

Kdo by ho právě teď viděl se mnou, stěží by uvěřil, že to byl někdy sebejistý elegantní muž.

Skáču a dopadám na písek. V uších mi stále zní zvuky z obrazovky, vlhké, temné, vytrvalé. Jsou už daleko mimo dosah a na odposlechu už nezáleží.

42

Dobíháme k místu, kde Simone Vanderová napadla Travise Hucka. Travis sedí se zkříženýma nohama na písku a vypadá jako jogín. S klidným výrazem sleduje, jak mu z dlaní, paží a hrudníku teče krev.

Kousek od něj leží Simone. Leží téměř na okraji vody, ploché břicho vystavené svitu měsíce, jehož světlo se odráží od kovových kroužků v pupíku.

Ze strany krku jí čouhá nůž. Kuchyňský nůž s dlouhou čepelí a dřevěnou rukojetí. Tělo je zkroucené, jako by se snažilo uniknout. Oči jsou skelné a bez života.

Moe Reed se hrbí nad tělem jako baseballový nadhazovač. Celkem zbytečně zkouší nahmatat puls.

Postaví se, zavrtí hlavou a poodejde k Milovi a Travisi Huckovi.

Milo, vyčerpaný během, lapá po dechu. Snažil se udržet krok s Reedem a přitom se mu podařilo zavolat záchranku.

Oba obracejí pozornost k Huckovi. Strhávají si košile a snaží se vyrobit provizorní tlakové obvazy. Během pár vteřin jsou Milův nátělník a Reedův široký nahý hrudník zbroceny krví.

Huck vypadá pobavený vším tím zmatkem kolem sebe.

Na písku leží dva svázané balíčky bankovek. Později zjistíme, že jsou to svazky jednodolarovek, zakryté na obou koncích dvacetidolarovkami.

V každém je sedmdesát dolarů.

Přichází Aaron Fox a dá se do prohlížení scény. Přistoupí k Simone. Jeho výraz říká, že před ním leží něco cizího a slizského, co právě vyvrhl příliv.

Přichází další vlna, přelévá se přes Simonino tělo a zanechává na jejím obličeji nános z mořské pěny, který rychle mizí, jak bublinky v teplém nočním vzduchu praskají.

Světla v oknech okolních domků zůstávají zhasnutá. Tahle pláž je útočištěm pro víkendové rekreanty. Než se rozední, oceán smyje všechnu krev, ale zatím je písek, po kterém šlapeme, nepříjemně lepkavý.

Fox a já přihlížíme, jak Milo a Reed, kteří pracují v němém, perfektně sladěném koncertu pro čtyři ruce, zmírňují silné krvácení na pouhé prosakování provizorními obvazy. Huckův obličej postupně mění barvu, přes popelavě šedou na takřka bílou. Huck začíná pokyvovat hlavou.

Milo ho podpírá a Reed ho drží za ruce. „Vydržte, kamaráde,“ povzbuzuje ho mladý detektiv.

Huck se dívá na Simonino tělo. Snaží se něco říct.

„Nemluvte, chlapče,“ říká Milo.

Huck upřeně hledí na Simone. Otřese se. Některé rány začnou víc krvácet.

„Nehýbejte se,“ říká Moe Reed.

Huck něco mumlá.

„Sšš,“ tiší ho Milo.

Huck houpe hlavou. Zavírá oči.

Snaží se zformovat slova.

„Udělal jsem to zas,“ vypraví ze sebe nakonec.

Přemýšlím o jeho slovech, pak ale mou pozornost přitáhne nějaký pohyb v plážovém domě.

Krátký pohyb dole pod ním, tam, kde žárovka, připevněná na spodní část verandy, vrhá slabé světlo na pilíře a podezdívku pod hlavní konstrukcí.

Něco se tam hýbe. Nikdo jiný to neregistruje. Jdu tam.

Na řetězech připevněných k vazníku visí malý nafukovací člun. Za ním jsou pootevřené dveře, úzká štěrbina v překližce, pokrývající podezdívku.

Dveře nemají zámek, prostor se pravděpodobně používá jako skladiště a dá se lehce otevřít.

Dnes ale není vítr. Možná jsou dveře pootevřené pořád.

Procházím mezi pilíři. Pod domem je cítit sůl, dehet a vlhký písek. Dostávám se do prostoru, ze kterého přečnívající podlaha udělala jeskyni. Člun je úplně nafouknutý. Z vazníku visí ostatní věci, jako salámy v prodejně uzenin. Malá kovová veslice, dva páry vesel. Stará vývěsní cedule Coca-Cola, zrezivělá tak, že se takřka nedá přečíst, přitlučená k příčnému nosníku.

Vše se lépe daří s…

Přistupuji ke dveřím. Jsou sotva dost široké na to, abych se jimi protáhl. Uvnitř není žádný pohyb, žádné světlo, a prostor omezený podezdívkou není pravděpodobně hlubší než jeden metr.

Bůhví, jak dlouho jsou už ty dveře pootevřené.

Prudce je otevřu, jen tak pro jistotu.

A ocitám se tváří v tvář černé osmičce.

Přesněji řečeno pušce s dvojitou hlavní. Nad smrtící kovovou trubkou na mě hledí obličej, místy ochablý, místy nepřirozeně vypjatý.

Bez vlasů. Bez obočí, bez řas.

Tvář změněná nepřímým světlem v masku.

Holá hlava, bledé oči. Tmavé triko a tepláky, tmavé běžecké boty.

Velký diamantový prsten na prstě zaháknutém na spoušti.

Kus pažby, který vidím, je lesklý a bez suků. Kovové rytiny dělají z té zbraně umělecký kousek. Tahle puška je něco úplně jiného než ty, se kterými chodil můj otec vraždit ptáky.

Je to jeden z cenných kousků, kterých se Simon Vander zbavil, když ho o to požádala jeho nová žena.

Diamantový prsten poskočí, když Buddy Weir zesílí tlak na spoušť.

„Klid.“ říkám.

Weir dýchá ústy. Jeho obdoba pocení.

Vypadá až zženštile, má kulatá spuštěná ramena a páchne strachem.

Je nebezpečnější, než kdyby byl rozzlobený.

Bledé oči hledí skrz mě na scénu na pláži. Zdá se, že z nich každou chvíli vyhrknou slzy.

Prsten se opět pohne. Hlaveň se sune blíž ke mně a zastavuje se pár centimetrů od mého nosu.

Zmocňuje se mě zvláštní nepřirozená otupělost. Slyším se mluvit.

„Špatné oko.“

Weirova ruka zaskočeně znehybní.

„Jste pravák, ale asi víc používáte levé oko. Zavřete jedno a pak druhé. Uvidíte, kdy můj obličej poskočí výš. Musíte taky přestat s tou puškou bojovat, to pušky nemají rády. Skloňte se k ní, obejměte ji, budte její součástí – tak do toho, zamrkejte a otestujte si oči.“

Tváří se pohrdavě a nadřazeně, ale jeho oči se bezděky zařídí podle mých slov a hlaveň zakolísá.

Přikrčím se a vší silou udeřím Weira do břicha a vzápětí ho nakopnu do rozkroku. Weir vyjekne, předkloní se a hlaveň se stočí vzhůru.

Ozve se hromová rána.

Kolem lítají dřevěné třísky.

Weir se stále kroutí bolestí. Zvedám obě ruce a zasazuji mu úder zezadu do krku.

Padá do písku. Pořád svírá v ruce zbraň.

Skáču mu na ruku, slyším, jak se lámou kosti, uvolňuju pušku z jeho držení.

Je to moc hezká puška na holuby, nejspíš italské výroby. Pažba je z nádherného ořechu, rytiny v kovu znázorňují renesanční lovce pronásledující mytická stvoření.

Weir kvílí bolestí. Později se dovím, že se jeho loketní kost roztříštila jako sklo a už nikdy nebude jako dřív.

Koukám na něj, jak se svíjí bolestí, a na kratičkou chvíli si dovoluji pocit uspokojení, ke kterému se nikdy nikomu nepřiznám.

Milo slyšel výstřel a žene se ke mně. V ruce drží svou devítimilimetrovou pistoli.

Obrací Weira a svazuje mu zápěstí i kotníky plastovými páskami, právě když přijíždí rychlá záchranná služba.

Jedno auto, jedna nosítka. Travis Huck má přednost.

Weir trpí.

Během krátké pauzy mezi jeho kvílením něco slyším.

Z prostoru v podezdívce.

Slabé, nezřetelné ťukání. Silnější příliv by ho přehlušil.

Milo to slyší taky. V ruce drží pistoli a ukazuje na dveře. Zastavuje se, nahlíží dovnitř a mizí.

Následuji ho.

Chlapec je opřený o cementový blok. Pach výkalů, moči a zvratků je nesnesitelný. Je zabalený v černých pytlích na odpadky a omotaný nylonovou šňůrou. Vypadá jako velká roštěnka. Oči má zavázané černou mušelínovou páskou.

V ústech má oranžovou gumovou kuličku. Nos má volný, ale pokrytý hleny. Hlavu má ostříhanou dohola.

Malýma bosýma nožkama buší do překližky.

Prostor má necelý metr čtvereční. I odsouzení vrahové mají více místa.

Milo i já k němu pospícháme. Milo je u něj první, volá ho jménem, říká, že je v bezpečí, že všechno bude dobré. Když mu sundá pásku, dívají se na nás tmavé mandlové oči Kelvina Vandera.

Oči bez jediné slzy.

Chlapec je v jiném světě.

Dotknu se jeho tváře. Zavřeští jako chycený mýval.

Milo říká: „Všechno je v pořádku, synku, nemáš se čeho bát, už jsi v bezpečí.“

Chlapec zaboří pohled do jeho očí. Ostrý, pozorný. Tvářičky nesou otisky prstů, šrámy a malé ranky.

Má obě ruce.

Milo říká: „Budeš v pořádku, synku.“ Odvrací svou tvář od chlapcovy.

Snaží se zakrýt lež.

43

Případ byl uzavřen. Velký případ. Policejní šéf byl šťastný, i když to nedával příliš najevo.

Zástupci státního návladního Johnu Nguyenovi začínala spousta práce, ale usmíval se. Simone Vanderová a Buddy Weir zanechali v souvislosti se svým plánováním a pletichařením celý řetězec důkazů: víc než rok telefonních hovorů a další pronajatou skladovací jednotku – tentokrát v centru západního L. A., za kterou Weir každý měsíc vzorně platil svým osobním šekem.

Uvnitř se ukrývaly další stolní hry a diplomy dokládající Weirova umístění v národních mistrovstvích ve scrabblu, vrhcábech a bridži. Výpisy z plateb kartou dokládaly pravidelné měsíční výlety do Las Vegas, často v doprovodu Simone. Zdálo se, že jeho výhry v pokeru a blackjacku převažují nad ztrátami – ačkoli Nguyenovi lidé, kteří se dosud vrtali ve Weirových financích, dosud neodhalili všechny podrobnosti.

Jedna podrobnost byla obzvlášť pikantní: otisky bot v západní části mokřiny odpovídaly páru řidičských bot Legnani, v ceně šesti set dolarů, který byl nalezen ve Weirově domově v Encinu.

Ve skladu byly rovněž nalezeny tři naleštěné dřevěné krabice, podobné krabici, která ukrývala prstní kosti. Každá z nich obsahovala hotový poklad v podobě fotografií.

Weirovy a Simoniny sadomasochistické hrátky.

Pět žen, částečně oblečených, pak nahých. Tri se daly snadno přiřadit k policejním fotografiím Sheralyn Dawkinsové, Lurlene Chenowethové – „Velké Laury“ – a DeMaury Montoutheové. Zbývající dvě ženy feno typově odpovídaly kostem nalezeným na západní straně mokřiny, ale určení jejich totožnosti zabralo delší dobu. S pomocí mravnostního oddělení je Milo a Moe Reed nakonec identifikovali jako devětadvacetiletou Mary Juanitu Thompsonovou a dvaatřicetiletou June Pauletteovou. Obě byly prostitutky, o nichž se vědělo, že pracují na promenádě u letiště.

Tato zpráva nepřitáhla ani chvilkový zájem médií, podobně jako rozhodnutí oddělení uspořádat tiskovou konferenci.

Spojení všech obětí s Weirem a Simone vykazovalo posloupnost tak stereotypní, jako by ji předepisoval scénář: nejprve předání peněz, pak usměvavá účast na hrátkách následovaná postupnou proměnou v umlčené a svázané tvory plné hrůzy a nakonec smrt uškrcením. Následoval posmrtný snímek s velkými zahradnickými nůžkami se zelenými držadly, které někdy svírala Simone, jindy Weir.

Kosti.

Milo byl příliš zkušený, než aby si dělal iluze o šťastných koncích, ale při telefonátu ze šéfovy kanceláře, aby přezkoumal pět dalších odložených případů, se neubránil chmurným úvahám a nadávání.

Moe Reed zažádal o přeložení do západního L. A., ale příkaz, aby něco udělal se zmizením Caitlin Frostigové, ho zatím zdržel ve Venice.

Zavolal mi a požádal mě, jestli bych mu mohl pomoci.

Souhlasil jsem, že se s ním sejdu a spolu ten případ probereme, ale má pozornost se upírala jinam.

Jednoho dne, když jsem jel na stanici odevzdat zkorigovanou zprávu o vraždách v mokřině, jsem uviděl Reeda, jak kráčí ruku v ruce s doktorkou Liz Wilkinsonovou. Oba se hlasitě smáli. Do té chvíle jsem nikdy neviděl, že by se mladý detektiv byť jen pousmál.

Ten večer jsem vzal Robin na večeři do hotelu Bel Air.

Robin si pověsila na krk perlu.

Travis Huck strávil dva měsíce v nemocnici Cedars-Sinai. Většina bodných ran přeťala svaly a poškodila nervy, takže po nich zůstane občasná bolest a slabost. Hluboké rány na levé paži pravděpodobně způsobí, že jeho ruka bude k ničemu a náchylná k infekci. Lékaři dokonce strašili, že bude nutná amputace. Tuto možnost potvrdil také doktor Richard Silverman, šéf pohotovosti.

Rick, kterého Milo požádal, aby dohlédl na to, jak se Travisu Huckovi vede, říkal, že se pacient fyzicky uzdravuje.

„Naprosto odlišný pocit ale mám, pokud jde o jeho psychiku, Alexi. Má poněkud nepřiměřené reakce, nezdá se ti?“

„Myslíš ty úsměvy?“

„Přesně tak. Usmívá se pořád, dokonce i po odmítnutí tišicích léků.“

„Pro něj je to možná ta nejlepší volba.“

„Asi ano, ale musí to bolet.“

Když jsem Hucka navštívil, našel jsem ho klidného, s tváří uvolněnou. Většina dřívější skleslosti byla pryč. Sestry ho označily za svého oblíbeného pacienta. Na rušném oddělení to znamená, že spolupracuje.

Hodně sledoval televizi, dvakrát za sebou přečetl všech sedm svazků Harryho Pottera, snědl trochu ovoce a sladkostí, které mu poslala Debora Wallenburgová, a většinu jich rozdal.

Wallenburgová dobrovolně nabídla své služby při obžalobě Buddyho Weira. John Nguyen ji zdvořile odmítl. Svěřil se mi, že tím pravděpodobně přišel o šanci začít s firemním právem.

Když jsem jednou přicházel k Huckově pokoji, právě odtud odcházeli Kelly Vanderová a Larry Brackle. Když si mě Kelly všimla, zrudla studem a rychle prošla kolem mě. Brackle se zastavil a zdálo se, že si chce promluvit.

Usmál jsem se.

Odspěchal za Kelly.

Člen nemocniční ochranky, který seděl kousek od Huckových dveří, potom přišel s vysvětlením. „Dobrý den, doktore. Když mi řekla své jméno, nechtěl jsem je pustit.“ Ukázal prstem. „Pan Huck řekl, že je to v pořádku, tak jsem jí prohledal kabelku a nic podezřelého v ní neměla.“

„Jak dlouho byli uvnitř?“

„Dvacet minut,“ řekl strážný. „Poslouchal jsem, doktore, nebyly vůbec žádné problémy. Jednou jsem tam nahlédl, neviděli mě. Držela pana Hucka za ruku. Ke konci hodně plakala a myslím, že ji prosil o odpuštění nebo něco takového, a ona říkala, že ne, že je to ona, kdo potřebuje odpuštění. Pak oba plakali.“

„Co dělal ten muž, který s ní přišel?“

„Jen tam seděl.“

Poděkoval jsem mu a pootevřel jsem dveře.

Huck ležel na zádech a klidně spal. Neprobudil se, ani když jsem si pročítal jeho kartu a mluvil s fyzioterapeutem. Nechal jsem ho spát a odjel do druhé nemocnice.

V lůžkové části rehabilitačního centra Západní dětské kliniky měl svůj pokoj Kelvin Vander. Bez přestání ho hlídali soukromí detektivové najatí Aaronem Foxem. Třetina z každé zúčtovatelné hodiny šla přímo na Foxovo bankovní konto.

Kelvinovi noví právníci platili rádi. Jejich účtovatelné hodiny byly propláceny ze sedmimístného konta z Vanderova majetku. Celková hodnota Vanderova jmění byla stanovena na více než sto sedmdesát milionů. Soudce pro rodinné záležitosti, jehož Kelvinovi přidělili k ochraně jeho zájmů, slíbil, že bude na chlapcovy peníze dohlížet. Pokud se advokáti utrhnou ze řetězu, postará se, aby ročně dostali nanejvýš milion nebo dva.

Během tří týdnů jsem s Kelvinem strávil více než sto hodin a měl jsem si je vyfakturovat, jenže v hlavě mi ležely jiné starosti.

Když jsem vešel, chlapec hleděl přímo na mě.

Uplynul už měsíc, a on stále nepromluvil jediné slovo.

Zkusil jsem kreslení, hry, jen tak u něj sedět.

Chápavě mlčet.

Když už jsem byl s rozumem v koncích, zavolal jsem soudci a přednesl svůj požadavek.

Řekl: „Hmm. To je velmi neotřelá myšlenka, doktore. Myslíte, že to bude fungovat?“

„Myslel jsem, že už bude dávno mluvit. Raději nic nepředpovídám.“

„Chápu. Taky jsem za ním zašel. Je roztomilý, ale jako vytesaný z kamene. Samozřejmě, podepíšu to.“

Následující den jsem seděl v Kelvinově pokoji, když se otevřely dveře a několik mužů vneslo dovnitř pianino a židličku.

V šuplíku byly noty, které jsem vzal z koncertního křídla v chlapcově pokoji na Calle Maritimo, shlížejícím na oceán.

Nějaké jsem vytáhl a položil je před chlapce na nemocniční postel.

Zavřel oči.

Chvíli jsem počkal a pak jsem vyšel z místnosti. Právě jsem v sesterně dopisoval kartu, když zazněly první tóny. Byly zkusmé, následovaly hlasitější a pak už se zpoza dveří linula souvislá hudba. Detektiv hlídající u dveří sebou škubl.

Všichni poslouchali.

„Co to je?“ zeptala se jedna sestra. „Mozart?“

„Chopin,“ řekl jsem. Jedna z jeho etud, na to bych vsadil krk.

Hrál ji stále dokola.

Jel jsem domů a vyhrabal krabici s cédéčky.

Za deset minut jsem to našel: Opus 25, číslo 2, F-moll.

Technicky náročná, místy živá, místy smutná.

Později mi sestry řekly, že ji hrál celý den a pak dlouho do noci.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai