Ledové srdce

Jonathan Kellerman

(2004)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

-- V předvečer své první výstavy je uškrcena mladá umělkyně. Vyšetřování se ujímá detektiv Milo Sturgis

Copyright © 2003 by Jonathan Kellerman

Translation © 2004 by Dalibor Míček

Cover design © 2004 by DOMINO

Z anglického originálu A COLD HEART,

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 2003,

přeložil Dalibor Míček

Odpovědný redaktor: Lubomír Petr

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v roce 2004

ISBN 80-7303-178-7

Věnováno hudebníkům:

Larrymu Brownovi, Robu Carlsonovi, Benu Elderovi, Waynu Griffithovi, Georgi Gruhnovi, Johnu Monteleoneovi, Greggu Minerovi, Johnu Silvovi,

Tomu Van Hooseovi a Larrymu Wexerovi.

A také památce Michaela Katze.

1

Podle výpovědi svědka můžeme událost zrekonstruovat zhruba takto:

Krátce po druhé hodině ranní vychází Baby Boy Lee zadním požárním východem z klubu Hadí doupě do uličky za podnikem. Svítilna nad dveřmi má být osazena dvěma žárovkami, ale jedna z nich chybí, takže na špinavý asfalt dopadá jen neduživý kužel mihotavého světla a vytváří na něm matný disk barvy zvětralé hořčice o sotva metrovém průměru. Jestli někdo žárovku odstranil záměrně, zůstane navěky záhadou.

Baby Boy právě dohrál; jeho smlouva s klubem zněla na dvě hodinová vystoupení. První blok kapela natáhla o dvaadvacet minut; Lee se vyžíval v dlouhých sólech na kytaru a foukací harmoniku a obecenstvo – sál byl při více než sto dvaceti návštěvnících téměř plný – jásalo nadšením. Hadí doupě mělo daleko k podnikům, v nichž Baby Boy vystupoval v dobách své největší slávy, ale i on vypadal šťastně a spokojeně.

Od jeho posledního jevištního vystoupení, kdy zahrál pořádné blues, již uplynulo hodně času a hosté večera se později vyjádřili zcela jednomyslně – hudebník snad nikdy nezněl lépe.

Povídalo se, že se velký bluesman vzdal snad všech svých neřestí, ale jeden zlozvyk si uchoval – denně vykouřil tři balíčky koolek a na jevišti nasával kouř hluboko do plic s viditelným požitkem; ostatně jeho kytary byly pověstné četnými tmavými jizvami, které do jejich lakovaného povrchu vypálily hořící oharky.

Dnes večer však hrál neobyčejně soustředěně a jen zřídka vyjímal líně žhnoucí a dýmající cigarety z místa, kam je obvykle zasunoval – pod nejvyšší tři struny na krku kytary, v tomto případě typu Telecaster 62.

Příčinou, která zpěváka vyhnala ze sálu, sotva dozněl poslední tón, byl tedy s největší pravděpodobností nikotinový dluh. Aniž komukoliv z kapely cokoliv řekl, míří k zadnímu vchodu a vychází do uličky. Dveře se za ním zaklapují, ale zdá se, že si toho nevšímá.

Padesátá cigareta toho dne hoří, ještě než Baby Boy udělá dva kroky. Zhluboka šlukuje mentolový kouř a pomalu přechází přes okraj špinavě žluté elipsy pod lampou do stínu.

Svědek si je jistý, že v mdlém světle zahlédl hudebníkovu tvář, a podle jeho slov se tělnatý bluesman silně potil. Pokud ho nešálil zrak, nemusely být husté krůpěje na čele důsledkem strachu, ale spíše značné nadváhy a kalorického výdeje během náročného vystoupení. Déle než osmdesát minut Baby Boy bez přestávky poskakoval, zpíval a hrál až k zemdlení, mazlil se s kytarou a uváděl vřískající obecenstvo do varu. Sérii zakončil svou kultovní skladbou, klasickým blues v b moll, při kterém jeho hlas gradoval od sotva slyšitelného šepotu k mučivému jekotu.

Jsou ženy, které tě potěší.

S jinými tě čeká život plný běd.

Ale já si našel holku se srdcem chladným jako led.

Studené srdce, studené, ledové srdce.

Moje holka je žhavá, ale mrazí.

Studené srdce, studené, ledové srdce.

Další detaily jsou sporné. Svědek, devětatřicetiletý Linus Leopold Brophy, je bezdomovec trpící žloutenkou a vypadá jako sedmdesátiletý stařec. O blues ani jiný druh hudby se v nejmenším nezajímá a v zastrčené uličce se ocitl jen proto, že se celý večer naléval levným ovocným vínem a v přístřešku pro popelnice pět metrů od zadních dveří klubu se chtěl vyspat z deliria tremens. Později svolí k odběru krve a ukáže se, že v ní měl 2,4 promile alkoholu, což sice trojnásobně překračuje povolenou hranici pro řízení motorových vozidel, ale podle vlastních slov byl Brophy jenom „trošku líznu tej“.

Svědek tvrdí, že byl ospalý, ale plně bdělý, když ho upoutal zvuk otevíraných dveří. Protře oči a vidí mohutného chlápka, který vešel do světla a hned zase zmizel ve tmě. Vzpomíná si, že řeřavý konec zapálené cigarety „zářil jako vo Halloweenu, takovej voranžovej, fakt ouplně svítil, jestli je vám jasný, jak to myslím“, a přiznává, že ho napadlo, že by mohl nočního kuřáka oslovit a požádat o finanční výpomoc. („Říkám si, že je tlustej, takže určitě má co do huby, a možná by se dal pumpnout vo ňáký prachy, jestli je vám jasný, jak to myslím.“)

Linus Brophy se tedy s funěním vyškrábe na nohy a vykročí k tělnatému hudebníkovi.

O několik vteřin později se však k bluesmanovi přiblíží někdo jiný, a to z opačného směru, tedy od ústí uličky do náměstí Lodi Plače. Linus Brophy se zastavuje, pak se stahuje zpět do tmy a usedá vedle kontejneru na odpadky.

Nově příchozí je muž, rovněž dobře urostlé postavy, i když podle Brophyho „ne až tak vysokej jako von a vo polovinu míň tlustej“. Dojde ke zpěvákovi a osloví ho „přátelským“ tónem. Při pozdějším zevrubném výslechu na toto téma Brophy sice uvede, že rozhovoru mezi oběma muži nerozuměl, ale trvá na tom, že nešlo o žádnou hádku. („Vypadali jako kámoši, jasný? Prostě tam stáli jako dva kámoši.“).

Žhavý konec cigarety klesá od rtů k pasu a Baby Boy Lee pozorně naslouchá.

Nově příchozí něco dodá a Baby Boy mu odpovídá.

Pak druhý muž přistupuje těsně k hudebníkovi a svědkovi se zdá, že se dvojice objímá.

Nově příchozí o krok ustoupí, rozhlédne se, otočí se na podpatku a odchází, odkud přišel.

Baby Boy Lee stojí v uličce sám.

Ruka mu klesá a zapálená cigareta padá na zem. Od jejího konce vyskočí jiskry.

Baby Boy se kymácí. Padá.

Linus Brophy dlouho němě zírá, než konečně sebere odvahu a pomalu kráčí k otylému muži. Poklekne vedle ležící postavy. „Hej, člověče,“ osloví ho, a když se nedočká odpovědi, natáhne ruku a dotkne se vyklenutého břicha. Nahmatá vlhkost a zděsí se.

V mládí býval Linus Brophy pěkný divočák. Dobrou polovinu života strávil v nejrůznějších nápravných zařízeních, kde ledacos viděl a ledacos zažil. Ví, jak páchne a jaká je na omak čerstvá krev, a neomylně ji poznává.

Zvedá se a vrávorá k zadnímu vchodu klubu. Pokouší se otevřít, ale dveře jsou zaklapnuté a opatřené koulí místo kliky. Buší na ně, ale nikdo neotevírá.

Nejkratší cesta z uličky vede po stopách tajemného muže na náměstí Lodi Plače, kde by musel odbočit na sever k Fountain Avenue a vyhledat někoho, kdo by byl ochoten mu naslouchat.

Toho večera se dvakrát pomočil – poprvé, když vyspával opici, a podruhé, když nahmatal lepkavou krev a ucítil její mědnatě nasládlý pach. Se srdcem sevřeným hrůzou se vydává opačným směrem a belhá se podél dlouhého domovního bloku na druhý konec uličky. V pozdní noční hodinu samozřejmě nikoho nepotká, takže je nucen trmácet se až ke krámku s lihovinami na rohu Fountain Avenue a El Centra, který má otevřeno čtyřiadvacet hodin denně.

Vpotácí se dovnitř a houkne na libanonského prodavače, který si v uzavřené plexisklové kukani čte jakýsi časopis. Je to tentýž muž, který mu před několika hodinami prodal tři láhve červeného ovocného vína. Brophy máchá rukama jako větrný mlýn a snaží se sdělit, čeho byl právě svědkem. Prodavač ho – zcela oprávněně – pokládá za zpitého pod obraz. Jeho blábolení proto ignoruje a důrazně ho vyhání z obchodu.

Když mu Brophy začne bušit do plexiskla, Libanonec chvíli zvažuje, že na něho vytáhne baseballovou pálku pobitou hřebíky, ale pak si to rozmyslí. Je unavený, nevyspalý a nechce se namáhat, takže rezignovaně zvedá sluchátko a vytáčí 911.

Brophy opouští obchod a nervózně přechází sem a tam po Fountain Avenue. Když dorazí hlídkový vůz z hollywoodského okrsku, policisté Keith Monzes a Cathy Rugglesová automaticky předpokládají, že opilý vagabund je jejich podezřelý, a okamžitě mu nasazují pouta.

Brophymu se nějakým zázrakem podaří strážce pořádku přesvědčit a hlídka ho odváží uličkou k zadnímu vchodu Hadího doupěte. Bezcitně ostré světlo policejní baterky vyloupne ze tmy mrtvolu. Baby Boy Lee nežije.

Má ústa dokořán a vytřeštěné oči zírají do prázdna. Žluté tričko s podobiznou Stevieho Raye Vaughana zrudlo velkou krvavou skvrnou. Pitva později prokáže, že vrah zabil oběť klasickým pouličním bodnutím – dlouhá čepel pronikla pod hrudní kostí do břicha, prudkým švihem vzhůru prosekla žaludek a bránici a vzápětí i pravou komoru zpěvákova chorobně rozšířeného srdce.

Mrtvému zjevně není pomoci a policisté se o to ani nepokoušejí.

2

Petra Connorová, která právě prodělala „období bez chlapa“, okamžitě pochopila, že vzít si kalhotový kostým byl opravdu pitomý nápad.

Mužů se stranila tři měsíce. Domnívala se sice, že by zasloužili delší trest, ale pak nabyla vrchu její vrozená shovívavost a dnes se již dokázala podívat na nositele chromozomu ypsilon bez toho, že by ho zatoužila praštit.

Jako jediná příslušnice detektivního sboru v okrsku Hollywood sloužila noční směny a od neustálého předstírání dobré nálady ji bolely lícní svaly.

První měsíc „období bez chlapa“ přesvědčovala sama sebe, že to nebyla její chyba, i když si moc dobře uvědomovala, že jí ještě není třicet a už dvakrát selhala při pokusu vybudovat trvalý harmonický vztah. První kapitola: ničemný manžel. A druhá kapitola byla ještě horší: přítel, který se vrátil k bývalé manželce.

Ale teď už nemohla Rona Bankse dále nenávidět, přestože to byl on, kdo ji uháněl, nenásilně, ale neúnavně a vytrvale, až svou zdvořilostí a laskavou něhou v posteli oslabil její obranu. Opravdu fajn chlap.

A jako tolik fajn chlapů od přírody slaboch.

Někdo by mohl namítnout, že se Ron zachoval správně. K sobě. Ke svým dcerám.

Petru na něm kromě jiného přitahovalo i to, že byl úžasný otec. Ron vychovával Alici a Beu, zatímco jejich matka, magazínová kráska Španělského původu, trénovala na Mallorce koně. Od jeho rozvodu uplynuly dva roky. Člověk by si myslel, že vztah vydrží.

Milé holčičky, sladoučké jako med. Petra podlehla jejich kouzelnému šarmu a měla je nesmírně ráda. Namlouvala si…

V neskutečně, přímo zrůdně mladém věku jí vyoperovali dělohu.

Ke konci, kdy na něho madam Caballerová vyvíjela neúnosně silný nátlak – volala mu nejméně desetkrát denně, posílala mu e-mailem své fotky v bikinách a doslova žadonila, aby se k ní vrátil byl Ron zralý pro psychiatra, jak ho vnitřní konflikt rozpoltil. Petra nevydržela a nakopla ho správným směrem. Vzorný otec, který pracoval v oddělení vyšetřování vražd pro okresního šerifa, si vzal dovolenou a odletěl i s dcerami do Španělska.

Pro Petru dosud Španělsko představovalo synonymum umění. Galerie Prado, Degas, Velasquez, Goya. Nikdy tu zemi nenavštívila; nevytáhla paty z Kalifornie.

Teď pro ni Španělsko znamenalo konec.

Ron jí zavolal jen jednou a po necelé minutě se rozplakal. Je mi to tak líto, miláčku. Neumíš si představit, jak je mi to líto. Ale holky jsou tak šťastné. Neuvědomoval jsem si, jak trpí…

„Holky“ připadaly Petře docela spokojené, jenže co ona ví o dětech? Třicetiletá stará panna…

Ron zůstal ve Španělsku celé léto a poslal jí pro útěchu dárek, pitomou vyřezávanou dřevěnou sošku tanečnice flamenga v lidovém kroji a s kastanětami. Petra jí ulámala nohy a ruce a zahodila trosky do koše.

A pak se na ni vykašlal i její dlouholetý parťák Stu Bishop, který se vzdal slibně započaté kariéry, aby mohl pečovat o nemocnou manželku. Bože, tyhle partnerské závazky!

Krátce poté se nechala převést na noční směny. Stejně nemohla spát a noční vzduch hollywoodských ulic, nasáklý podivně voňavým jedem, působil blahodárně na její rozbouřené city.

Útěchu nacházela ve smutku lidí, kteří na tom byli mnohem hůř než ona.

V průběhu devadesáti dnů, kdy odmítala muže, vyřešila tři sto osmdesát sedmičky, tedy dopadla tři vrahy. Zvládla to sama – oddělení trpělo chronickým nedostatkem lidí, a když se velitel noční služby zaobaleně zeptal, zdali by nechtěla pracovat sólo, Petra neprotestovala. Dva případy byly docela snadné – zastřelený prodavač v obchodě s lihovinami a souboj na nože v latinském tanečním baru. Spousta očitých svědků a do týdne byly spisy uzavřeny.

Třetí případ představoval tvrdší oříšek – pětaosmdesátiletá Elsa Brigoonová umlácená tupým předmětem ve svém bytě na bulváru Los Feliz.

Vyšetřování trvalo skoro tři měsíce a zavedlo Petru do mnoha slepých uliček. Elsa byla hašteřivá alkoholička, která nevynechala jedinou příležitost k hádce. Navíc předchozího roku uzavřela termínovanou životní pojistku na sto tisíc dolarů a oprávněnou osobou byl její nezdárný syn, lenoch a zhýralec přistižený při podvodných machinacích s akciemi.

Žádná stopa však nevedla k cíli a Petra zvolila jiný postup. Tak dlouho pečlivě prověřovala všechny obyvatele činžovního domu, až narazila na muže, kterého si domovník najal jako děvečku pro všechno a který měl v rejstříku trestů záznam dlouhý jako ruka, včetně exhibicionismu, sexuálního obtěžování, znásilnění a několika vloupání. Když ho vyslýchala v jeho špinavém suterénním bytě, chlap uraženě vyskakoval, ale detektiv druhé třídy Petra Connorová se nevzdala a nakonec z něho vymámila doznání.

Tři případy ze tří. Její celkové skóre se blížilo mistrovským výkonům uznávaného šampióna Mila Sturgise z divize Los Angeles západ a Petra věděla, že je na nejlepší cestě k povýšení. Do konce roku by to mohla dotáhnout na třetí třídu a vyvolat tak záplavu závisti u svých kolegů.

Bože, ti chlapi jsou tak…

Ne, to by stačilo. Muži jsou naši biologičtí partneři.

Ach bože můj…

Devadesátý den usoudila, že zahořklost jí rozhlodává duši, a rozhodla se aplikovat pozitivní přístup k životu. Poprvé po dlouhých měsících vytáhla malířský stojan a štětce. Rychle zjistila, že ji nečekaně opustil cit pro barvu, a přešla od olejomalby k perokresbě. Stránky náčrtníku se zaplnily hyperrealistickými obličeji s tvrdým, upjatým výrazem.

Byly to dětské obličeje. Řemeslně dobře nakreslené, ale až vulgárně nevkusné. Roztrhala je a odešla nakupovat.

Pohled do šatníku jí totiž s bolestnou naléhavostí připomněl, že potřebuje k oživení více barevnosti.

Běžně chodila v černých džínsech, černém tričku a černých střevících, do práce si oblékala tmavé kalhotové kostýmy. Měla asi deset nebo dvanáct Černých, dva tmavě modré, tři čokoládově hnědé a jeden uhlově šedý, všechny vypasované na svou štíhlou – někdo by řekl vyzáblou – postavu, s nášivkami značkových firem. Kupovala je ovšem v bazaru nebo v poslední den výprodejů, které s oblibou vyhledávala.

Odjela tedy ze svého bytu na Wilshiru a zamířila do módního obchodního domu Neiman Marcus v Beverly Hills, kde se rozhodla pro jemnou vlněnou kreaci se značkou Vestimenta za poloviční cenu.

Klopy lemované hedvábím, šikmo prostřižené kapsy, vycpaná ramena, kalhoty se cvočky.

Barva šmolkově modrá.

Když v tomto kostýmu nastoupila večer do služby, vysloužila si šokované pohledy ostatních detektivů. Jeden chytrolín si zakryl dlaní oči, jako kdyby ho oslnilo saharské slunce, druhý zamumlal jakousi lichotku, další uznale hvízdli. Petra se na ně zazubila.

Očekávaný příval vtípků useklo zadrnčení telefonu a služebna ožila činností, která souvisela se smrtí. Petra se posadila za svůj kovový psací stůl v koutě vedle šatny a přerovnala papíry. Pak si pohladila šmolkově modrý rukáv a uvažovala, co se asi kolegům honí hlavou.

Smrtka změnila styl.

Dračice vyrazila do boje.

Vypadala, jako kdyby přežila vlastní pohřeb, ale na vině byla spíše biologie a dědičnost. Měla ostře řezané rysy, slonovinově zbarvenou pleť, husté rovné havraní vlasy zastřižené do tupého klínu a hnědé oči s pronikavým pohledem, který jako by vycházel z hlubin duše.

Děti dokázaly zabrnkat na něžnou strunu, kterou v sobě ukrývala, ale teď patřily Alice i Bea minulosti a Billy Straight, čtrnáctiletý výrostek, na kterého narazila při vyšetřování jednoho případu a který jí docela přirostl k srdci, si našel holku.

V poslední době ji Billy přestal vyhledávat, a když mu Petra sama zavolala, dostalo se jí většinou zaraženého mlčení.

Může se někdo divit, že se chová jako dračice? Budiž jí odpuštěno.

Ze státního zastupitelství si faxem vyžádali podrobnosti k případu Elsy Brigoonové, vesměs detaily, které by si ten mladý bažant z úřadu okresního prokurátora snadno našel ve spise, kdyby ovšem uměl číst. Petra v duchu mávla rukou a odfaxovala odpovědi.

Pak jí zazvonil telefon a policista jménem Montez ji informoval o probodené oběti vraždy na Fountain Avenue nedaleko El Centra. Petra vystřelila ze služebny jako dychtivý ohař po čerstvé stopě.

Na místě činu ji asistent koronera informoval, že márnice je přeplněná, takže si na výsledek pitvy bude muset nějakou dobu počkat. Příčina smrti byla ovšem zřejmá.

Vykrvácení v důsledku jediné bodné rány do břicha, rozsáhlá zasychající kaluž napovídá, že k vraždě došlo právě tady. Petra si ve svém světle modrém kalhotovém kostýmu s úlevou vydechla, že nemusí řešit následky hromadné bitky na nože.

Pak se zadívala na řidičský průkaz oběti a srdce se jí sevřelo smutkem. Poprvé během vyšetřování vraždy narazila na jméno, které znala. Blues nijak zvlášť nemilovala, i když jeho ponurá nálada jí zdaleka nebyla cizí, ale člověk se nemusel živit zrovna jako hudební kritik, aby věděl, kdo byl Edgar Ray Lee.

Alias Baby Boy. Z řidičského průkazu, který vytáhla mrtvému z kapsy, zjistila základní fakta: běloch mužského pohlaví, podle data narození jedenapadesátiletý. Výška sto osmdesát tři, váha sto dvacet. Podle postavy bych mu těch kil hádala víc, pomyslela si Petra.

Když si zapisovala údaje do notesu, zaslechla, jak řidič sanitky poznamenal: „Ten chlapík byl kytarový bůh. Hrával s Bloomfieldem, Claptonem, Mayalem, Royem Buchananem i Steviem Vaughanem.“

Otočila se k vousatému muži s vlasy do ohonu, oblečenému do bílé saniťácké kombinézy. Očividně bývalý hipík. I vlasy měl bílé. A v očích mu stály slzy.

„Měl talent.“ poznamenala.

„Ty jeho prsty.“ vydechl řidič a rozložil černý pogumovaný vak na přepravu nebožtíků.

„Taky hrajete?“ zajímala se Petra.

„Já jenom drnkám. On hrál.“ Řidič sanitky zlostně škubl zipem a rozpáral vak. „Můžeme?“

„Ještě moment.“ Petra se sklonila k mrtvole, přelétla ji pohledem a tužka se rozběhla po papíru.

Žluté tričko, modré džínsy, řídká bradka. Obě paže se modraly tetováním.

Bělovlasý hipík otráveně poodstoupil, zatímco Petra zkoumala otevřená ústa oběti. Feťák? napadlo ji při pohledu na prožrané zuby, samý kaz. Ale mezi čarami tetování neviděla žádné vpichy.

Baby Boy nebyl mrtvý ještě ani hodinu, ale jeho pokožka již získala zelenavě šedý nádech. Zdravotníci rozstřihli oběti tričko na břiše a na Petru teď zírala tři palce dlouhá rozšklebená rána po noži.

Zachytila zranění pohotovou kresbou, zastrčila notes do kabelky a otočila se k odchodu, když za sebou zaslechla policejního fotografa: „Potřebuju víc světla.“ Muž udělal krok, uklouzl a zřítil se nohama napřed do krvavé louže.

Fotoaparát při dopadu na asfalt zlověstně třeskl, ale Petra měla v tom okamžiku jiné starosti.

Obě nohavice potřísnily kapky i větší krůpěje krve a zanechaly nachové skvrny. Nové kalhoty byly na odpis.

Fotograf ležel na zemi jako hromádka neštěstí, ale Petra ani nenaznačila, že by mu chtěla pomoci vstát. Místo toho jedovatě zasyčela několik nepublikovatelných výrazů, po kterých se zvedlo obočí všech okolostojících.

Odcházela jako ztělesnění zraněné důstojnosti.

Ty náno pitomá, spílala si v duchu. To byl ale nápad s těmi barvami.

3

Petra se pustila do vyšetřování s plným nasazením a kromě rutinních procedurálních úkonů si vyhledala informace o zavražděném bluesmanovi i na internetu. Brzy zjistila, že se zcela ponořila do světa oběti, a uvažovala, jaké to asi bylo, jmenovat se Edgar Ray Lee.

Nadaný hudebník a zpěvák pocházel ze středostavovské rodiny, jediné dítě dvou profesorů na Emoryově univerzitě v Atlantě. Zázračný talent zběhl v rámci vzpoury dospívání po deseti letech houslí a cella ke kytaře a pak se jednoho dne posadil na autobus a odjel do Chicaga, kde začal nový život. Přespával v laciných hotelích nebo na ulicích a vyhledával každou příležitost k hraní se všemi celebritami, které náhodou projížděly městem. Postupně jamoval s Blues Bandem Paula Butterfielda, Albertem Leem, a dokonce i s B. B. Kingem. Rozvíjel svůj talent, ale současně přebíral i muzikantské zlozvyky.

Starší hudebníci brzy odhalili schopnosti, jež v růžolícím baculatém mladíkovi dřímaly, a jeden z nich ho obdařil přezdívkou, která mu už zůstala. Baby Boy – chlapeček.

Dvě desítky let si Edgar Lee vydělával na živobytí jako schopný, ale nenápadný člen bluesových skupin a jazzových orchestrů nebo frontman barových kapel, slibný talent, který se nikdy nerozvinul. Nahrál několik desek, ale bez výrazného úspěchu, až najednou jako blesk z čistého nebe pronikl na přední místa hitparád se skladbou, kterou nazpíval za doprovodu neznámé jižanské skupiny s podivným názvem Junior Biscuit a hrál v ní na kytaru. Jímavý žalozpěv, který se jmenoval Ledové srdce, skutečně bral za srdce; byla to ona píseň, kterou se loučil s obecenstvem v Hadím doupěti několik minut před svou smrtí.

V žebříčku Billboardu pronikl Baby Boy Lee až na deváté místo a udržel se na něm celý měsíc. Za získaný honorář si koupil pořádné auto, sadu kytar a dům v Nashvillu. Za necelý rok se penízky rozkutálely; skončily v nákladných restauracích, u drogových překupníků a za výstřihy povětrných ženštin. Příštích několik hubených let se Lee neúspěšně pokoušel o návrat na výsluní a pak zmizel.

Neozvali se žádní příbuzní. Oba rodiče zemřeli a Baby Boy Lee se nikdy neoženil ani nezplodil dítě. Petru – bůh jí pomáhej – zpěvákův neveselý osud hluboce dojímal a vzpomínku na mrtvolu ležící v temné opuštěné uličce nedokázala vymazat z mysli.

Vyšetřování pokračovalo obvyklými kroky. Petra nechala zapečetit hudebníkův byt, než si ho osobně prohlédne, a postupně vyslechla spoluhráče z kapely, jeho manažera, majitele Hadího doupěte, vyhazovače a servírky z klubu a těch několik hostů, kteří se zdrželi, aby mohli okounět na místě činu, takže se jejich jména dostala na seznam.

Žádný z nich netušil, proč by někdo chtěl Baby Boyovi ublížit. Všichni ho měli rádi, vždyť to byl pořád takový milý přerostlý kluk. Naivní, dobrosrdečný, podělil by se s vámi o poslední košili. Bože můj, on by vám klidně dal i svou kytaru.

Zlatým hřebem rutinního šetření se stala hodinka strávená v těsné výslechové místnosti ve společnosti korunního svědka Linuse Brophyho.

Jakmile se Petra dozvěděla, že má k dispozici očitého svědka, srdce se jí rozbušilo nadějným očekáváním. Ovšem když si s bezdomovcem promluvila, uvědomila si, že jeho svědectví je v podstatě bezcenné.

Popis vraha se scvrkl na dvě slova. Vysokej chlap.

Věk? Nemám ponětí.

Rasa? Netuším.

Co měl na sobě? Hele, byla tam fakt tma, paní detektivko.

A jako kdyby to nestačilo k získání jejích sympatií, trpěl vandrák utkvělou touhou objevit se v médiích a neustále otravoval Petru dotazy, kdy si s ním přijde promluvit někdo z televize. Petra uvažovala, kdy asi Brophy vnutí Hollywoodu svůj scénář, a v duchu si představovala titulky bulvárních plátků: VIDĚL JSEM, JAK BABY BOYE ZABILI MIMOZEMŠŤANÉ.

Jediným problémem zůstávalo, že média snad nemohla na vraždu starého bluesmana více kašlat. Nehledě na pokus o návrat nebyl Baby Boy Lee žádná celebrita. Od jeho úspěšného hitu uběhlo osmnáct let a ve věku rockových klipů stříknutých lechtivou pornografií neměly kanály jako MTV o podobné vykopávky zájem.

Čumilové z místa činu napovídali hotové romány. Všichni to byli kluci, jimž mohl být Baby Boy otcem, a do jednoho ho obdivovali v jistém smyslu slova jen přeneseně – před rokem hrál Edgar Lee doprovodnou kytaru na albu, které získalo platinovou desku, a právě tento úspěch živil jeho naděje na návrat.

Petra přemýšlela, kolik asi Baby Boy Lee za nahrávku dostal – peníze vždycky představují silnou motivaci –, ale její nápad rychle pohřbil hudebníkův manažer.

„Kdepak, na tom Baby nezbohatl. Žádná sláva.“ Někdejší strážce bluesmanovy kariéry se jmenoval Jack True a byl to postarší muž s přihrblými rameny a fretčím obličejem rámovaným dlouhými vlasy, který mluvil tak sípavě, jako kdyby trpěl rakovinou hlasivek.

„Proč ne?“ zajímala se Petra.

„Protože to byla jenom nafouknutá bublina, podfuk,“ odpověděl True. „Ti kluci mu nakecali, že je jejich idol, že je bohem seslaná odpověď na cokoliv, ale víte, kolik mu zaplatili? Ubohý dvojnásobek hodinové sazby. Pokusil jsem se pro něho získat procenta z prodeje, ale marná snaha.“ True vyfoukl vzduch a potřásl hlavou. „Dokonce jsem se vzdal i svého podílu. Baby potřeboval každý cent.“

„To je škoda,“ poznamenala Petra.

„Škoda je refrénem Babyho života.“

Rozmluva s Truem se odehrávala v manažerově ubohém bytě na severním pfedměstí Hollywoodu. Jack měl prošlapané podrážky a okousané nehty a Petra si lámala hlavu, kolik asi takoví manažeři berou. Deset, patnáct procent? Tenhle nevypadal, že by měl stáj plnou plnokrevníků. Znamená Babyho smrt, že si Jack může nechat o nových botách a manikúře jenom zdát? Jestli ano, můžu škrtnout další motiv.

Jack True i tak rozhodně není její člověk. Jestli si byl Brophy něčím jistý, pak to byla vrahova výška, a manažer oběti by měřil metr šedesát jen po hodinovém pobytu na skřipci.

Petra se tedy přemístila za dalším jménem na seznamu. Zvukař kapely studoval na místní univerzitě a tímto způsobem si přivydělával ke stipendiu. Zesnulého bluesmana neznal ani z doslechu.

„Povím vám to na rovinu.“ oznámil. „Mně tahle muzika nic neříká. Jsem spíš na klasiku.“

Leeův byt navštívila Petra hned odpoledne po vraždě. Našla příbytek stejně smutný a bezútěšný jako ten, v němž žil Jack True. Přízemní apartmá v zanedbaném činžáku u Cahuengy na půli cesty z Hollywoodu do Valley. Dvoupatrová budova se krčila za parkovištěm lemovaným cypřiši, jehož asfalt se černal olejovými skvrnami, a Babyho třináct let staré camaro působilo stejně uprášeně a unaveně jako vozy ostatních nájemníků.

Když uvážila hudebníkův životopis, očekávala nepořádek, mizernou hygienu, prázdné flašky od chlastu, pohozené stříkačky, cokoliv, jen ne čistotu v pravém smyslu toho slova.

Byt se skládal z obývacího pokoje, kuchyňky, ložnice a koupelny. Obílené stěny, citronově žluté koberce, nízké stropy s popraskanou omítkou, lustry z matového skla s pozlaceným lemováním ve stylu šedesátých let. Petra začala vzadu a postupně se propracovala ke vstupním dveřím.

Ložnice páchla zatuchlým potem. Baby Boy spával na velké matraci se zvýšeným podhlavníkem, položené na pružné drátěnce na nízkém soklu, takže nad podlahou už nezbýval žádný úložný prostor. Jeho šatstvo zaplnilo sotva polovinu nevelké skříňky – trička, mikiny, džínsy a kožená bunda tak popraskaná, až hrozila, že se každým okamžikem rozpadne. Zásuvka nočního stolku vydala téměř prázdný diář a několik účtů s prošlou lhůtou splatnosti.

Petra schovala diář do kabelky a pokračovala v prohlídce. Ani stopa po alkoholu či drogách a nejsilnější medicína, kterou v bytě objevila, se skrývala ve skříňce v koupelně a měla podobu lahvičky tablet proti bolestem. Uzávěr se strženým závitem svědčil o častém užívání.

V ledničce barvy zralého avokáda našla jogurt, několik plátků sýra, krabici odstředěného mléka, pár otlučených broskví a švestek a trs hroznů, které začínaly sesychat. V mrazničce narazila na dvě kuřata a asi deset krabic obalovaného rybího filé.

Držel dietu, chudák. Chtěl se dostat do kondice. A někdo ho vykuchal jako králíka.

Vybavení obývacího pokoje tvořily dvě židle s rovnými opěradly, osm kytar na stojanech a tři zesilovače. Na jednom z nich trůnil náznak elegance bijící do očí – černá emailová krabička, jejíž glazuru zdobili rudí draci, skrývala hromádku kytarových trsátek.

A to bylo vše.

Petře zapípal mobilní telefon. Dispečer ze stanice ji informoval, že volal Linus Brophy a ptal se, jestli ho nepotřebuje.

Zasmála se a ukončila hovor.

Příštích několik dnů pokračovalo rutinní vyšetřování – spousta práce a žádná inspirace. Petru bolelo v krku a v hlavě jí nepříjemně bušilo. Vražda Baby Boye Leea začínala chytat vtíravý zápach nevyřešeného případu.

V pondělí hodinu po půlnoci se posadila ke stolu a otevřela diář oběti.

Notýsek v deskách z imitace černé kůže byl skutečně téměř prázdný, až na občasné připomínky nákupů potravin, vyzvednutí prádla z čistírny a „zavolat JT“.

Lee udržoval kontakt se svým manažerem. V co asi doufal?

Pak se Petra konečně prolistovala k týdnu, v němž došlo k vraždě. Přes všech sedm dnů se táhl jediný záznam. V tiskacích literách zešikmených doprava poznala kytaristův rukopis, jenže byly mnohem větší a napsané tlustým černým fixem.

KONCERT V H. D.

Žádný vykřičník, ale jako by z papíru přímo vyskočil. Ze záznamu čišelo vzrušení a radostné očekávání.

Petra otočila stránku k dnešnímu datu. Dva záznamy, písmo mnohem střídmější. Baby Boy Lee si plánoval budoucnost, jíž se nedožil.

Studio Zlatá horečka? $$$?

To dávalo smysl. Jack True jí prozradil, že Baby Boy byl nažhavený a hodlal část výdělku z koncertu v Hadím doupěti utratit za pronájem nahrávacího studia.

„Smutné na tom bylo,“ potřásl True hlavou a nakrabatil čelo, „že si Baby neuvědomoval, jak málo času si za zbytek honoráře po vyplacení kapely a ostatních náležitostí může koupit.“

„Jakých ostatních náležitostí?“

„Pronájem techniky, zvukař, doprava a podobně.“ vysvětlil jí True. Po krátkém zaváhání dodal: „A můj podíl.“

„Moc mu toho nezbylo,“ konstatovala Petra.

„Především toho moc nedostal,“ opáčil manažer.

Druhý záznam se týkal čtvrtku a vypadal jako schůzka.

RC kvůli opravě. Tele, J-45.

Petra již zjistila dost, aby věděla, že Baby Boy hrál kromě jiného na kytaru Fender Telecaster. Takže si chtěl nechat opravit nástroj.

Pak se zadívala na iniciály.

RC. Robin Castagnaová, přítelkyně Alexe Delawarea, vyráběla a opravovala kytary, a podle toho, co Alex Petře řekl, právě na ni se obraceli se svými problémy vynikající muzikanti, když potřebovali spravit své nádobíčko.

RC. Musí to být ona.

Kvůli opravě. Jasně.

Petra pochybovala, že by Robin mohla vnést do případu paprsek světla, ale jinou stopu k dispozici neměla. Zapsala si do diáře, že má zítra Robin zavolat.

Když se za časného jitra vracela domů, myslela na bělostný dům v Beverly Glen, kde Alex s Robin momentálně žijí.

Ti dva jsou klasický příklad trvalého svazku.

Na rozdíl od mnoha lidí byla Robin dost rozumná, aby si našla stálého partnera. A měla štěstí, když uvážíme, že ten chlapík je psychiatr. Petra věřila, že psychiatři jsou spolehliví.

Navíc byl Alex velmi pohledný, což v Petřiných očích jeho přitažlivost ještě zvyšovalo. A kromě toho působil neobvykle důvěryhodně, solidní jako… jako pevná skála. Pravda, na její vkus snad až příliš vážný, ale to je pořád lepší než sebestředná nestálost, jíž se vyznačuje většina losangeleských mužů.

Petra s ním už dlouho nemluvila. Uvažovala, že mu zavolá, když s ní Billy přerušil kontakt, což ji přimělo zapochybovat o svých schopnostech být někomu… kamarádkou. Alex byl totiž Billyho terapeut. Pro nával práce nakonec nezavolala.

Ale ne, to nebyl ten pravý důvod. Solidní nesolidní, Alex Delaware je psychiatr a Petra se bála, že nedokáže utajit smutek ve svém hlase. Alex by to postřehl a začal by na ní zkoušet ty své terapeutické finty, na což neměla nejmenší náladu.

Jenže teď se zaštítí vyšetřováním vraždy a může zavolat beztrestně.

V deset dopoledne vytočila číslo do bílého domu v údolí. Sluchátko zvedl Alex. „Nazdar, Petro. Jak se daří?“

Chvíli si jen tak povídali. Alex se vyptával na Billyho a Petra zalhala, že je všechno v pořádku. Pak přistoupila k věci. „Volám vlastně Robin. Narazila jsem na její jméno v diáři oběti v případu vraždy, na kterém teď pracuju.“

„Baby Boy Lee?“

„Jak to víš?“

„Robin mu spravovala kytary. Několikrát nás navštívil. Celkem fajn chlapík.“

„Znal jsi ho dobře?“

„Ne,“ odpověděl Alex. „Tak často k nám zase nechodil. Měl jsem ho docela rád. Pořád se usmíval… Ale byl to takový bluesový úsměv.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě smutný, rezignovaný. Od Robin vím, že měl v životě dost smůly. Párkrát jsem ho u nás slyšel hrát. Byl to vždycky hudební zážitek. Měl neuvěřitelné frázování. Vystačil si s minimem not, ale pokaždé zvolil ty pravé.“

Mluví jako muzikant, pomyslela si Petra a uvědomila si, že prakticky tatáž slova chvály slyšela od Babyho spoluhráčů z kapely. Pak jí došlo, že i Alex hraje na kytaru.

„Měl v životě spoustu smůly,“ potvrdila. „Co ještě mi o něm můžeš říct?“

„V podstatě už nic. Robin mu spravovala kytary zadarmo, protože měl vždycky hluboko do kapsy. Pokaždé vykládal, že vypíše objednávku, aby mu mohla poslat fakturu, a párkrát to dokonce udělal, ale pokud vím, Robin mu nikdy nic neúčtovala, a jestli ano, nedostala zaplaceno. Tušíš už, kdo mu to udělal?“

„Ne. Chytám se každého stébla. Mohla bych teď mluvit s Robin?“

Několik vteřin ticha a pak: „Už se mnou nežije, Petro. Před několika měsíci jsme se rozešli.“

„Ach…“

„Po vzájemné dohodě. Celkem mi to vyhovuje.“ dodal Alex, ale moc přesvědčivě to neznělo. „Dám ti na ni číslo.“

Petra cítila, jak rudne. Ne rozpaky, zlostí. Další hrad z písku se zřítil.

„Jo, jasně.“

„Bydlí teď ve Venice. Dvojdomek na Rennie severně od křižovatky s Rose Street. Dílnu má v jižním křídle.“

Petra si zapsala adresu a poděkovala.

„Bohužel ji dnes doma nezastihneš, Petro. Většinu minulého roku strávila na turné proti hladomoru ve světě. Hodně toho nacestovala.“ Alex se odmlčel. „A našla si jiného muže.“

„To je mi moc líto,“ vyhrkla Petra.

„Tak to v životě chodí. Dohodli jsme se, že… že zkusíme žít nezávisle. Její nový partner je hlasový školitel, který hodně cestuje. Momentálně jsou ve Vancouveru. Vím to, protože mi před několika dny volala, že musí odvézt Spika k veterináři. Bolely ho zuby.“

Petra si na Alexova psa dobře pamatovala. Pěkný francouzský buldoček. Chopila se šance změnit téma. „Chudák malý. Doufám, že už se cítí líp.“

„Já taky… No, zítra by se myslím měli vrátit.“

„Fajn. A díky.“

„Není zač. Mnoho štěstí s tím případem. A pozdravuj ode mě Robin.“

„Spolehni se.“ Petra se už nemohla dočkat, až hovor ukončí. „Měj se, Alexi.“

„Ty taky,“ a zavěsil.

Petra položila sluchátko a znovu se – už pokolikáté – zamyslela nad detaily Babyho nedobrovolného odchodu ze světa. Pak vyrazila do ulic něco pojíst. Umaštěný hamburger v bufetu na Vine Street ji podle očekávání zklamal.

4

Když jsem se poprvé miloval s Allison Gwynnovou, cítil jsem se jako cizoložník.

Iracionální pocit, vždyť jsme s Robin žili odděleně už několik měsíců a ona se teď těšila ze společnosti Tima Plachettea.

Ale když máte v genech zakódovánu něčí vůni, dotyk jejího těla, pocity…

Pokud Allison můj neklid vycítila, nezmínila se o tom.

Setkal jsem se s ní krátce předtím, než se náš společný život s Robin začal rozpadat, když jsem pomáhal Milovi při řešení dvacet let staré vraždy. Znal jsem ji ovšem mnohem déle. Před mnoha lety, tehdy jí bylo sedmnáct, prožila Allison nepříjemnou sexuální zkušenost s mužem, který v onom případu figuroval. Její studijní poradce na univerzitě byl můj starý přítel a doporučil zneužívané dívce, aby se na mě obrátila. Allison po delším přemýšlení souhlasila.

Od první chvíle jsem si ji oblíbil. Obdivoval jsem její odvahu, upřímnost, mírnou povahu. Neunikl mi pochopitelně ani její atraktivní vzhled, ale tehdy jsem ho považoval za abstraktní hodnotu.

Pleť barvy ušlechtilé slonoviny, nevýrazné, ale půvabné lícní kosti, široká ústa vyjadřující sílu a po pás dlouhé černé vlasy, nejhustší, jaké jsem kdy viděl. Velké oči modré jako půlnoc vyjadřovaly pronikavou zvědavost. Stejně jako já studovala psychologii. Ty oči, pomyslel jsem si tehdy, jí v profesi hodně pomůžou.

Vyrůstala v Beverly Hills jako jediná dcera náměstka ministra spravedlnosti. Magisterský titul nakonec získala na Pensylvánské státní, kde si pak udělala i doktorát. V posledním ročníku se blíže seznámila se sportovní hvězdou školy a zamilovala se. Vdávala se relativně mladá a vrátila se do Kalifornie. Několik měsíců poté, co získala státní licenci, opravňující ji k výkonu povolání, diagnostikovali u jejího manžela vzácnou formu rakoviny a Allison ovdověla.

Vyrovnala se se ztrátou a vybudovala si v Santa Monice úspěšnou praxi. Dnes kombinovala klinickou práci s večerními přednáškami na univerzitě a dobrovolně pomáhala v hospici pro nevyléčitelně nemocné.

Hlavně mít pořád co dělat. Pro mě známá písnička.

Když seděla, útlý pás, štíhlé paže a labutí krk napovídaly vysokou postavu, ale podobně jako Robin byla drobná a vlastně křehká žena. Ano, už zase jsem se neubránil srovnávání.

Ale na rozdíl od Robin si Allison libovala v drahé kosmetice, nakupování šatů považovala za oddechovou činnost a bez rozpaků se zdobila šperky, které vydávaly nezaměnitelný diamantový odlesk.

Jednou se mi svěřila s důvodem – puberta se u ní dostavila velmi pozdě a celou dobu středoškolských studií trpěla pocitem méněcennosti, protože pořád vypadala jako dítě. V sedmatřiceti byste jí hádali o deset let méně.

Byl jsem její první muž po dlouhé, opravdu dlouhé době.

Zavolal jsem jí několik měsíců po jednom našem rozhovoru.

„Ahoj.“ vydechla poněkud překvapeně.

Chvíli jsem chodil kolem horké kaše, ale pak jsem sebral odvahu a pozval ji na večeři.

„To jako že na schůzku?“ zeptala se.

„Tak nějak.“

„Myslela jsem, že… že někoho máš.“

„Já taky,“ opáčil jsem.

„Čerstvá záležitost? Třeba se to…“

„Tohle je definitivní rozchod,“ skočil jsem jí do řeči. „Už jsem nějakou dobu svobodný.“ Nenáviděl jsem sám sebe za sebelítost, která v těch nejapných větách zazněla.

„Potřebuješ čas,“ řekla soucitně.

Použila správná slova. Koneckonců, měla na používání správných slov kvalifikaci a živila se tím. Asi jsem udělal chybu. Už na vysoké jsem se vyhýbal známostem s ženami své specializace. Chtěl jsem poznávat jiné světy a obával jsem se, že by mě intimní vztah s psychoterapeutkou příliš svazoval. Pak jsem poznal Robin a už jsem neměl důvod poohlížet se jinde…

„No, jestli nemáš čas…,“ zatroubil jsem k ústupu.

Rozesmála se. „Ale mám. A ráda se s tebou sejdu.“

„Pořád jsi masožravec?“

„Ty si to pamatuješ? Opravdu jsem se tak nezřízeně cpala? Hele, na tohle radši neodpovídej. No ale vegetariánka ještě opravdu nejsem.“

Navrhl jsem restauraci nedaleko její ordinace, která se proslavila svými bifteky. „Co třeba hned zítra večer?“

„Mám pacienty objednané až do osmi, ale jestli by ti nevadila pozdní večeře, klidně.“

„Tak v devět,“ řekl jsem. „Vyzvednu tě v ordinaci.“

„Nesejdeme se raději přímo tam? Nemusela bych si nechávat auto v práci.“

Už si připravovala únikovou cestu.

„Výborně,“ souhlasil jsem.

„Budu se těšit, Alexi.“

Mám rande.

Jak je to už dávno? Celou věčnost… I když Allison přijede na večeři vlastním autem, umyl jsem svou sevillu, a dokonce ji uvnitř vyluxoval. Přímo mě posedla touha mít vůz jako ze škatulky a skončil jsem v dřepu před maskou chladiče se zubním kartáčkem v ruce. O hodinu později jsem špinavý, zpocený a páchnoucí po leštěnce vyrazil na svou obvyklou běžeckou trasu a na závěr si dal sérii protahovacích cviků. Pak jsem se osprchoval, oholil, nablýskal černé mokasíny a oblékl si elegantní tmavomodré sako.

Byl to jednořadový italský model, dostal jsem ho k předminulým Vánocům… Dárek od Robin. Strhl jsem sako ze sebe a vyměnil je za černý kabát sportovního střihu, ale při pohledu do zrcadla se mi zdálo, že vypadám jako funebrák, takže jsem se vrátil k modré barvě. Další krok – kalhoty. Žádný problém. Lehké šedé flanelky, které jsem si obvykle brával, když jsem vystupoval před soudem jako svědek. Ještě žlutou košili s úzkým límečkem, vázanku a můžu… Bože, jakou kravatu? Vyzkoušel jsem jich pěknou řádku, než jsem usoudil, že košile s kravatou je pro danou příležitost příliš formální, a oblékl si tenký tmavomodrý rolák. Jenže tohle zase vypadalo zatraceně hollywoodsky.

Zpět ke žluté košili. Rozhalenku? Ne, límeček nevypadá bez vázanky dobře a stejně mi už v podpaždí naskočily skvrny od potu. Zatraceně!

Zrychlil se mi tep a žaludek začal plavat. Nebuď směšný! Co bych v krizové situaci poradil pacientovi?

Buďte sám sebou.

Ale co to je?

Dorazil jsem do restaurace jako první. Uvažoval jsem, že počkám v autě a pozdravím se s Allison u vchodu, ale pak jsem usoudil, že by ji to mohlo poplašit, a vešel jsem dovnitř. Osvětlení jako v hrobce. Posadil jsem se k baru, objednal si pivo a obrátil pozornost na obrazovku televizoru. Vím, že byl naladěný na sportovní kanál, ale kdybyste se mě zeptali, jaký sport vysílali, nedokázal bych odpovědět. Allison dorazila, sotva jsem se propracoval pěnou. Vysvobodila černý vodopád vlasů zpod svetru a rozhlédla se.

Došel jsem k ní v okamžiku, kdy si jí všiml vrchní. Když mě spatřila, oči se jí rozšířily, ale neprohlížela si mě od hlavy k patě, soustředila se na můj obličej. Usmál jsem se na ni a ona mi úsměv oplatila.

„Ahoj.“ Nastavila mi tvář a já ji letmo políbil. Měla na sobě propínací kašmírový svetr levandulové barvy, který krásně ladil s přiléhavými šaty, jež ji halily od hrudní kosti ke kolenům, a s lodičkami na vysokých podpatcích. Diamantové náušnice, diamantový náramek, kolem bělostného krku tenký stříbrný řetízek s perlami.

Posadili jsme se do boxu čalouněného rudou kůží. Allison si objednala sklenku merlotu a já požádal o chivas. Měli jsme spoustu místa a já seděl dostatečně daleko, aby to nepůsobilo jako rušivá důvěrnost, ale dost blízko, abych ji cítil. Voněla nádherně.

„Tak,“ pronesla neutrálně a upřela pohled na prázdný box vedle nás.

„Dlouhý den?“

Otočila se ke mně. „Ano. Díky bohu.“

„Vím, jak to myslíš.“

Pohrávala si s ubrouskem. „Tak povídej. Jak se pořád máš?“

„Když utichl rozruch kolem případu Ingallsová, vzal jsem si pár týdnů volna. V poslední době pracuju jako soudní znalec.“

„Kriminální případy?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Zranění a hlavně spory o opatrovnictví dětí.“

„Spory o opatrovnictví.“ poznamenala. „Ty se často zvrhnou.“

„Přesně tak. Zejména když mají rodiče dost peněz, aby si mohli donekonečna platit advokáty, a navíc narazím na pitomého soudce. Snažím se jim vyhýbat a vybírám si ty rozumné.“

„Oni nějací existují?“

„Ano, ale najít je dá práci.“

Dorazil číšník s nápoji. Přiťukli jsme si a tiše se napili. Allison otáčela nožkou sklenky. Pak ji položila a otevřela jídelní lístek. „Umírám hlady. Asi se zase předvedu jako hltavec.“

„Nemusíš se ostýchat.“

„Co tady mají dobrého?“

„Těžko říct. Už jsem tady několik let nebyl.“

„Ale?“ Zdálo se, že ji to pobavilo. „Vybral sis tenhle podnik, aby ses mohl pokochat mými masožraveckými sklony?“

„Tvými i svými. A taky mi místní atmosféra vždycky připadala příjemná a uklidňující.“

„Taky že je.“

Mlčeli jsme. Cítil jsem, jak začínám rudnout. Whisky a rozpaky. A navzdory tlumenému osvětlení jsem si všiml, že i jí zrůžověly tváře.

„Mimochodem,“ přerušila ticho Allison. „Ani nevím, jestli jsem ti vůbec poděkovala. Tvou zásluhou jsem dokázala o svých tehdejších nepříjemných zážitcích mluvit tak uvolněně, jak to bylo za daných okolností možné. Takže díky.“

„Já děkuju za tvou spolupráci. Hodně jsi mi to ulehčila.“

Znovu se zahleděla do jídelního lístku. Pak si skousla spodní ret a pozvedla oči. „Myslím, že si dám biftek.“

„To zní dobře.“

„A ty?“

„Žebírko.“

„Přebor v pojídání hovězího.“ Znovu se zadívala do sousedního prázdného boxu, pak sklopila zrak k ubrusu a zahleděla se na mé prsty. V duchu jsem si blahořečil, že jsem si ostříhal nehty.

„Dal sis pauzu od vyšetřování zločinů,“ poznamenala, „ale asi se k nim zase vrátíš, že?“

„Když mě o to požádají.“

„A myslíš, že požádají?“

Přikývl jsem.

„Dosud jsem neměla příležitost se tě zeptat, co tě k té práci tak přitahuje.“

„Teď bych mohl spustit vznešenou litanii o napravování zla snaze o bezpečnější svět, ale už dávno jsem se přestal obelhávat, pravda je taková, že mě láká všechno neobvyklé a nepředvídatelné, čas od času potřebuju svou dávku adrenalinu.“

„Jako automobilový závodník?“

Usmál jsem se. „To je poněkud idealizující přirovnání.“

Upila vína, podržela sklenku před rty a obdařila mě vlastním úsměvem. „Ty jsi prostě další adrenalinový narkoman.“ Přejela ukazovákem po okraji sklenky. „Když potřebuješ vzrušení, proč teda neskáčeš padákem?“

Moje práce se podstatným způsobem podepsala na rozchodu s Robin. Zůstali bychom spolu, kdybych se dal na parašutismus?

Než jsem v duchu pracně zformuloval odpověď, Allison mě předešla: „Promiň, nechtěla jsem tě uvést do rozpaků. Ale nemyslím, že by ti šlo jen o něco neobvyklého a nepředvídatelného. Věřím, že opravdu rád napravuješ zlo.“

Neodpověděl jsem.

„Ale na druhé straně,“ pokračovala, „nemám žádné právo trousit unáhlené soudy bez hluboké znalosti všech faktů a okolností. Jako kvalifikovaný psycholog bych to měla vědět.“

Poposedla, zatahala se za vlasy, napila se vína. Pokusil jsem se zahnat její rozpaky úsměvem, ale uhýbala očima. Když postavila sklenku na stůl, její ruka přistála blízko mé. Konečky prstů dělilo jen několik milimetrů.

A pak se mezera uzavřela – oba jsme pohnuli rukama současně. Dotkli jsme se.

Předstírali jsme, že šlo o náhodu, a stáhli se.

Teplo kůže na kůži.

Modrá košile, která nahradila propocenou žlutou, začínala silně vlhnout.

Allison si začala pohrávat s vlasy a já hleděl do zbytku skotské ve skleničce a vdechoval páry alkoholu. Celý den jsem dohromady nic nejedl a whisky na lačný žaludek mě měla alespoň trochu uvolnit.

Neuvolnila.

Zatraceně! Pořád ve střehu.

Jak tohle skončí?

Ve zbytku večera jsme si opatrně vyměnili další střípky životopisných údajů, dobře se najedli, hodně toho vypili a spálili něco zkonzumovaných kalorií při pomalé procházce po bulváru Wilshire. Kráčeli jsme bok po boku, ale bez tělesného kontaktu. Její podpatky cvakaly po dlažbě a vlasy povlávaly ve větru. Kroutila boky, ovšem ne jako žena-vamp; pohybovala se přirozeně, ale působila velmi sexy a muži se za ní ohlíželi. Uprostřed prvního domovního bloku vklouzla dlaní pod můj biceps. Svěží větřík od oceánu přinášel do ulic vláhu a mě bolely oči nejistotou.

Rozhovor se vytratil do ztracena a příští dva bloky jsme absolvovali mlčky a zajímali se hlavně o zboží vystavené ve výkladních skříních. Došli jsme k zaparkovaným autům a Allison mě váhavě políbila na rty. Než jsem si uvědomil, co se děje, nasedla do svého deset let starého jaguáru a s burácejícím motorem odfrčela.

Za dva dny jsem jí zase zavolal a pozval ji na druhou večeři.

„Mám volné odpoledne a chtěla jsem odpočívat doma. Nechtěl by ses zastavit a najíst se u mě? Tedy, jestli se odvážíš to risknout.“

„Podstoupím velké riziko?“

„Proč najednou takové obavy? Nejsi snad adrenalinový narkoman?“

„Máš pravdu,“ odpověděl jsem. „Mám něco přinést?“

„Kytka vždycky potěší… Ne, nechci tě do ničeho nutit, jenom jsem žertovala. Stačí, když přivedeš sebe. A prosila bych neformálně, ano?“

Bydlela na Čtrnácté ulici nedaleko své ordinace v přízemním domku postaveném ve španělském stylu. Na trávníku bila do očí zabodnutá cedulka s upozorněním na instalovaný alarm a černý kabriolet značky Jaguar parkoval za ocelovou bránou, která oddělovala vjezd od ulice. Když jsem se blížil ke dveřím, rozsvítila se silná lampa ovládaná pohybovým čidlem. Bezpečnostní opatření osaměle žijící ženy. Preventivní opatření ženy, kterou před dvaceti lety někdo znásilnil.

Zaparkoval jsem a pomyslel na Robin, která teď žije sama ve Venice. Oprava: nežije sama… Přestaň, ty blázne.

S kyticí v ruce jsem zazvonil a čekal. Růže jsem pokládal za poněkud předčasné a koupil jsem tedy tucet bílých pivoněk. Požadovaný neformální oděv v mém podání ztělesňovalo olivově zelené tričko s límečkem, džínsy a tenisky.

Allison mi přišla otevřít v olivově zeleném tričku s límečkem, džínsech a teniskách.

Přejela, mě pohledem. „No věřil bys tomu?“ vyjekla a rozesmála se jako blázen.

Seděl jsem v útulné kuchyňce a pozoroval ji, jak připravuje omelety se žampiony a kuřecími játry. Pak vytáhla z ledničky chlazený salát a kbelík s ledem. Menu doplnil kváskový chléb, láhev bílého vína a karton plechovek s dietní kolou.

Z kuchyňky se vycházelo na dvorek kapesní velikosti, kde jsme se najedli pod laťkovou mříží porostlou popínavou révou. Na sousední zahrádce dělil chodník ze starých cihel na dvě poloviny trávník široký jako pingpongový stůl, obehnaný živým plotem ptačího zobu.

Ochutnal jsem omeletu. „Riziko nebylo tak velké.“

„Jedno z mála jídel, které dokážu připravit, aniž to skončí katastrofou. Babiččin recept.“

„Ať žije babička.“

„Byla to zlomyslná a protivná ženská, ale kolem plotny se uměla otáčet.“ Mluvila o své rodině a já jsem po chvíli zjistil, že podvědomě třídím a hodnotím zlomky informací, které mi o sobě odhalila. Jak večer pokračoval, mé napětí povolilo a i Allison se uvolnila – schoulila se na pohovce s nohama složenýma pod sebou. Hodně se smála a v modrých očích jí blýskaly ohníčky.

Rozšířily se jí zornice; ti, kdo tento jev studuje, tvrdí, že je to dobré znamení. Jenže krátce před jedenáctou jako by ztuhla, podívala se na hodinky a oznámila: „Mám časně ráno pozvaného pacienta.“

Vstala, zabloudila pohledem ke dveřím a já si marně lámal hlavu, co se kde zvrtlo.

„Promiň, omlouvám se,“ zamumlala, když mě vyprovázela.

„Za co?“

„Za ten náhlý konec.“

„Pacienti mají také své potřeby,“ odvětil jsem škrobeně.

Pokrčila rameny a zdálo se, že chce ještě něco dodat, ale pak mi jen beze slova podala ruku. V jejím domě bylo teplo, ale kůži měla vlhkou a studenou. Stála přede mnou bosá a já zatoužil sevřít to drobné tělo v náručí.

„Rád jsem tě zase viděl.“ loučil jsem se.

„Já tebe taky.“

Vyšel jsem na verandu před domem. S bolestně smutným úsměvem začala za mnou zavírat, ale pak vyběhla a políbila mě na tvář.

Pohladil jsem ji po vlasech. Otočila hlavu a znovu mě políbila – na rty, tvrdě, téměř útočně, ale ústa nechala zavřená. Pokusil jsem se polibek prodloužit, ale Allison se odtáhla. „Jeď opatrně.“ Tentokrát dveře zavřela.

Zavolala mi druhý den kolem poledne. „Dovedeš si to představit? Můj ranní pacient se neukázal.“

„Ničema,“ opáčil jsem.

„Ano…, já…, nemohli bychom…, kdybys chtěl… Mám volný večer. Od sedmi. Jestli máš čas…“

„V sedm mi to docela vyhovuje. Mám něco uvařit?“

„Alexi, nevadilo by ti, kdybychom dělali něco jiného, než seděli a jedli? Co bys řekl třeba na projížďku? Připadám si pořád jako v kleci a při jízdě autem se uvolním.“

„Já taky.“ Kolik stovek kilometrů jsem od Robinina odchodu v seville najezdil? „Mohli bychom to vzít po pobřeží k Malibu.“

Moje oblíbená trasa. Těch nočních vyjížděk podél majestátního Pacifiku s Robin po boku… Přestaň.

„Paráda,“ ocenila. „Kdybychom dostali hlad, můžeme se někde zastavit. Na shledanou v sedm.“

„Mám tě někde vyzvednout?“

„Ne, zastav se u mě doma.“

Přijel jsem dvě minuty po sedmé. Než jsem došel ke dveřím, Allison otevřela a vyběhla mi vstříc. Měla na sobě černé bavlněné šaty bez rukávů a na holých nohou černé sandály na nízkém podpatku. Diamanty nechala doma, ozdobila se jen tenkým zlatým řetízkem, který jí těsně obepínal hrdlo a zdůrazňoval jeho protáhlou ladnou křivku. S vlasy staženými do ohonu vypadala mladší a méně sebejistá.

„Musím ti vysvětlit ten včerejší večer.“ Chrlila slova jako vodopád a sotva popadala dech. „Pravda je taková, že toho ranního pacienta jsem pozvala na půl desáté. Měla jsem spoustu času, takže jsem nemusela všechno hned pohřbít. Byla jsem… Ale co, nazývejme věci pravým jménem. Byla jsem nervózní. V tvé přítomnosti jsem vždycky pekelně nervózní, Alexi.“

„Ale já…“

„Není to tvoje vina.“ Její ramena se zvedla a zase klesla. Krátce, trhaně se zasmála, pak mě vzala za ruku a odvedla do domu. Zavřela a opřela se zády o dveře. „Kdyby mě teď viděli pacienti! Jsem uznávaný odborník na přerod osobnosti, ale sama sobě poradit nedokážu.“ Potřásla hlavou. „Bože, přerod osobnosti, já jsem ale domýšlivá husa!“

„Hele, než jsem si s tebou vyšel poprvé, třikrát jsem si vyměnil košili.“

Hleděla na mě a já ji vzal za bradu a pozvedl jí hlavu.

Odstrčila mi ruku. „Říkat ty správné věci,“ povzdechla si. „U lidí jako my dva nikdy nevíš, co je upřímnost a co profesionální deformace.“

„Riziko povolání.“

Objala mě a procítěně políbila. Zprvu opatrný jazyk byl najednou hodně mrštný. Pevně jsem ji k sobě tiskl, hladil ji po tvářích, po šíji, po zádech. Pak jsem se odvážil i níže, a když mě nezastavila, sevřel jsem jí oběma dlaněmi zadeček. Uchopila mě za pravé zápěstí, přesunula mi ruku dopředu a vsunula ji do bavlněných záhybů mezi stehny. Prozkoumával jsem horkou mezeru a Allison pohnula nohama v jednoznačném náznaku. Nadzvedl jsem jí černé šaty a stáhl kalhotky. Její stehna se otevřela v širokém úhlu. Líbal jsem ji a hladil mezi nohama. Jednu ruku mi zapletla do vlasů a silně za ně škubala, druhou zápolila se zipem na mých kalhotách. Konečně mě vysvobodila – leželi jsme na parketách v jejím obývacím pokoji, já v ní, ona mě k sobě tiskla a pohybovali jsme se v dokonalém souladu, jako kdybychom to spolu dělali celý život.

Políbila mě na tvář. „Budu asi mít problémy. S tebou to není jen profesionální deformace. Jsi úžasný muž.“

City se dostavily později. Vyspali jsme se, dojedli zbytky a osvěžili dehydrovaná těla několika sklenicemi vody a pak jsme konečně podle plánu vyjeli na sever po Pacifické pobřežní dálnici. Jeli jsme jejím kabrioletem, protože měl stahovací střechu. Řídil jsem a Allison se natáhla na sklopeném sedadle spolujezdce, zabalená do tlustého bílého svetru z irské vlny. Nastavila obličej větru a závoj vlasů za ní povlával jako černá vlajka.

Položila mi ruku na koleno. Měla nádherné prsty, dlouhé a štíhlé, hladké a bělostné.

A bez jizev; Robin sice dokonale ovládala své nástroje, ale občas se pořezala.

Sešlápl jsem plyn a jaguár svištěl mezi temným oceánem a šedivými kopci vstříc reflektorům jiných dobrodruhů. Na rovných úsecích jsem letmo mrkal po Allison. Zátylek mě v místě, kde mě tahala za vlasy, pořád bolel a obočí, z něhož mi slízala pot, svědilo jako zelektrizované.

Ještě jsem zrychlil. Pohladila mě po stehně a já cítil, jak zase tvrdnu.

Nádherná, smyslná žena.

Rychlý vůz, pohádková kalifornská noc. Úžasné.

Ale poněkud slabomyslnou radost kalil vztyčený prst pochybností, neodbytná výčitka, že jsem se dopustil zrady.

Nebuď blbec! Robin je s Timem.

A já jsem teď s Allison.

Věci se změnily. Změna je prospěšná.

Opravdu?

5

Od chvíle, kdy Baby Boy vykrvácel v uličce za hudebním klubem, uplynulo přesně sto hodin a Petra se stále neměla čeho chytit. Do chřípí jí pronikal nepříjemný nakyslý pach nevyřešené vraždy. Toužila po oběti ubodané v obyčejné hospodské rvačce, ale žádný nový případ jí nepřidělili. Pokles zločinnosti, jímž se oddělení na veřejnosti pyšně chlubilo, byl kromě jiného důsledkem úspěšného náboru pracovních sil a Petra věděla, že chvíli potrvá, než se zase dostane na řadu.

Procházela dosavadní výsledky znovu a znovu, až ji rozbolela hlava, a pak požádala kolegy o nějaký nápad. Jeden z mladých detektivů první třídy jménem Arbogast jí poradil: „Měla by sis poslechnout jeho hudbu.“

To ráno si Petra koupila pár cédéček a několik hodin poslouchala Leeův chraplavý hlas a kvílivá kytarová sóla. „Myslíš, že v ní najdu nějakou stopu?“

„To ne,“ odpověděl Arbogast, „ale ten chlap byl zatraceně dob rej.“

„To jo. Fakt kytarový génius,“ přidal se jiný detektiv. Jmenoval se Krauss a patřil ke starší generaci. Petra by v něm nikdy nehádala fanouška blues, ale pak si uvědomila, že je asi stejně starý jako Baby Boy Lee a nejspíš vyrůstal na jeho muzice.

Zemřel tedy génius, ale média to přešla lhostejným mlčením. Ani z Timesů se nikdo neozval, i když si Petra vyhledala na internetu recenze bluesmanových nahrávek, které list publikoval – všechny se rozplývaly nadšením. Nechala hudebnímu kritikovi v redakci vzkaz pro případ, že by ji něco v muzikantově minulosti mohlo nasměrovat na novou stopu, ale ten ignorant se neozval.

Zato ji dotěrně otravovala hrstka samozvaných „rockových žurnalistů“ s mladistvě znějícími hlasy, kteří tvrdili, že pracují pro magazíny s bombasticky znějícími názvy – například Bzukot kytary, Kytarový vesmír nebo Kytara jedenadvacátého století – a dožadovali se nějakých údajů pro nekrolog. Žádný z nich jí o bluesmanovi neřekl nic nového – kromě oslavných ód na jeho hru, v nichž se neustále opakovalo slovo frázování. Použil je i Alex a Petra usoudila, že tento termín se týká spojování not a rytmu do harmonického celku.

Její frázování při řešení tohoto případu nestálo za nic.

Rockoví pisálci ztratili zájem, když na ně místo odpovědí vychrlila otázky – až na jednoho, který neustále dotíral. Jmenoval se Jurij Drummond a psal do lokálního hudebního časopisu Kulturní brázdy, který loňského roku otiskl Baby Boyův medailonek.

Okamžitě Petru rozladil tím, že ji oslovil křestním jménem a tykal jí, takže ho musela náležitě usměrnit, a její sympatie úplně ztratil, když se začal neomaleně vyptávat na morbidní detaily z pitevní zprávy. „Kolik měl bodných ran? Kolik krve skutečně ztratil?“

Čišela z něho zvrácená zvědavost a měl hlas pubertálního výrostka zmítaného přívalem hormonů. Petra uvažovala, jestli se nebaví falešnými telefonáty, že je někde ukrytá bomba. Když se však zeptal, jestli policie neobjevila nějaký nápis na stěně v uličce, ztuhla napětím.

„Proč se ptáte?“

„No, myslel jsem jako při Masonových vraždách. Však víte, Helter Skelter.“

„Podle vás je nějaký vztah mezi Masonovými vraždami a smrtí pane Leea?“

„Já nevím,“ kroutil se Drummond. „Napadlo mě…“

„Víte nějaké podrobnosti o vraždě pana Leea, pane Drummonde?“

„Ne,“ vykvikl Drummond zděšeně. „Co bych jako měl vědět?“

„Kdy jste s panem Leem mluvil?“

„Já jsem se s ním nikdy nesetkal!“

„Řekl jste, že jste o něm otiskli článek.“

„Ano. Byl to podrobný medailon a kompletní diskografie.“

„Tak podrobný medailon? A to jste s ním nemluvil, ani se s ním nesešel?“

„Přesně tak,“ odpověděl Drummond, kterému se vrátila obvyklá arogance. „O to nám právě jde.“

„A o co?“

„Náš časopis se zabývá psychobiosociální esencí hudby a umění, ne kultem osobností.“

„Psycho… bio… sociální,“ zopakovala Petra konsternované.

„Jednoduše řečeno,“ uvolil se Drummond milostivě k vysvětlení, „nás nezajímá, s kým kdo spí, ale jakou brázdu po sobě zanechává.“

„Aha, tak odtud pochází název vašeho časopisu.“

Ticho.

„Víte, s kým Baby Boy spával?“ zeptala se Petra.

„Chcete naznačit, že zločin měl sexuální podtext?“

„Pane Drummonde, na co konkrétně se váš článek soustředil?“

„Na hudbu.“ odvětil puberťák s převahou a o brázdě se tentokrát nezmínil.

„Na jeho frázování,“ doplnila Petra.

„Na jeho umění ve všech souvislostech,“ opravil ji Drummond. „Na psychický stav, na náladu, do které se musel dostat, aby mohl tvořit, jak tvořil.“

„A nedomnívali jste se, že by vám rozhovor s Baby Boyem pomohl?“ naléhala Petra, ale v duchu se ptala sama sebe, proč s tím pitomcem ztrácí čas. Odpověď ovšem dobře znala – neměla se čeho jiného chytit.

„Ne,“ potvrdil Drummond.

„Požádali jste ho o interview a Baby Boy Lee odmítl?“

„Kdepak, o nic jsme ho nežádali. Tak řeknete mi, jakým nožem ho…“

„Mluvil jste o náladě a psychickém stavu. Jak byste popsal náladu pana Leea?“

„Smutek,“ odpověděl pisálek. „Jeho násilná smrt je… Prostě k němu sedí. Jak přesně zemřel?“

„Jde vám o krvavé detaily, co?“ zeptala se Petra pohrdavě.

„Přesně tak,“ přiznal Drummond.

„Tušíte snad vy, kdo ho zabil?“

„Proč bych měl? Poslyšte, dámo, opravdu byste nám měla pomoct. Veřejnost má právo na informace a my je dokážeme nejlépe podat.“

„Jak to, že právě vy, pane Drummonde?“

„Protože my jsme ho chápali. Tak co, byly? Myslím ty detaily. Byly krvavé?“

„Navštívil jste v sobotu večer Hadí doupě?“

„Ne.“

„Vás blues v jeho podání nezajímalo?“

„Byl jsem na přehlídce nových kapel v… Hej, co tím chcete naznačit?“ Novinářův hlas vystoupil o půl oktávy a připomínal teď dvanáctiletého kluka. Petra si představila obličej posetý akné v neuklizeném pokojíku. Typ zastydlého puberťáka se spoustou volného času, který zpocenou rukou svírá telefonní sluchátko a volá do řeznictví: „Máte vepřové nožičky?“ Zajisté. „Tak se obujte, aby to nebylo vidět, ha-ha-ha.“

„Kdybych věděl, co se stane,“ pokračoval zatím Drummond, „určitě bych tam zašel. Na to vemte jed, dámo.“

„Můžu vědět proč?“

„Abych viděl jeho poslední vystoupení. Jak se tomu říká? Labutí píseň?“

„Jmenujete se Jurij. To je ruské jméno?“ zeptala se Petra.

Drummond zavěsil.

V pátek pár minut po šesté večer zazvonil Petře na stole telefon. „Máte tady paní Castagnaovou, detektive,“ oznámil jí policista, který měl službu u vchodu.

„Hned jsem dole,“ vyhrkla Petra překvapeně.

Když sešla do přízemí, Robin postávala osaměle v hale a s rukama v bok si prohlížela plakáty hledaných osob. Měla delší vlasy, než jak si Petra pamatovala, záplavy kaštanově hnědých loken jí splývaly po zádech jako zralé hrozny. I Alex byl kudrnatý a Petru napadlo, že kdyby ti dva spolu měli dítě, mohla se narodit další Shirley Templeová.

Pak jí blesklo hlavou, že ti dva žádného potomka nezplodili, přestože spolu žili řadu let. A ani se nevzali. Vzhledem k vlastní situaci neustále uvažovala nad podobnými problémy.

Kráčela k Robin a prohlížela si její oblečení, jak už to ženy dělávají. Černá manšestrová kombinéza, pod ní červené tričko s výstřihem, černé semišové tenisky, v kapse zasunutý červený šátek. Vypadá jako rockový fanda, pomyslela si. Na jiné postavě by kombinéza působila komicky, ale Robin se mohla pyšnit dokonalými křivkami.

„Ahoj,“ pozdravila, když se přiblížila na dva kroky.

Robin se pomalu otočila; kousala se do spodního rtu a v tmavých očích se jí třpytily slzy. „Petro,“ vydechla a objaly se. „Přijela jsem teprve dnes ráno a poslechla si tvůj vzkaz. Musela jsem něco vyřídit v Hollywoodu a řekla jsem si, že se cestou zpátky zastavím. To je strašné.“

„Promiň, že jsem to na tebe vybalila tak neomaleně, ale netušila jsem, kdy se vrátíš.“

Robin zavrtěla hlavou. „Dozvěděla jsem se to včera ve Vancouveru.“

„Psaly o tom kanadské noviny?“ vyhrkla Petra nevěřícně.

„To nevím,“ odpověděla Robin. „Doslechla jsem se to v zákulisí. Však to znáš, mezi hudebníky se nic neutají. Šokovalo mě to. Všechny nás ta zpráva šokovala. Netušila jsem, že ten případ vyšetřuješ.“

„Vyšetřuju,“ potvrdila Petra. „Můžeš mi o něm něco říct?“

„Bože, co ti mám vykládat! Baby byl tak milý!“ Robin se zachvěl hlas. Odmlčela se a jen s obtížemi zadržovala pláč. „Takový starý medvídek. A úžasně talentovaný.“

„A co ještě se mezi hudebníky v zákulisí povídá? Neslyšela jsi třeba, kdo a proč si přál jeho smrt? Stačil by mi sebemenší náznak.“

Robin znovu potřásla hlavou a promnula si hladké opálené předloktí. „Baby byl ten poslední, kdo měl na tomto světě nepřátele, Petro. Všichni ho měli rádi.“

Všichni ne, pomyslela si Petra. „Jak víš z mého vzkazu, našla jsem tvoje jméno v jeho diáři. O co šlo? Chtěl ti přinést k opravě své kytary?“

„Už jsou spravené. Měl si je vyzvednout.“ Robin se smutně usmála. „Překvapuje mě, že si to vůbec zapsal. Baby se vyznačoval velmi pružným chápáním času.“

„Opravovala jsi mu jeho nádobíčko dlouho?“

„Roky. A často. Baby hrál tak usilovně, že měl na konečcích prstů zrohovatělé mozoly. Pořád jsem mu vyhlazovala hmatník a měnila pražce. Ty dvě, co mi nechal naposled, už ovšem potřebovaly generálku.“

„Fender Telecaster a J-45, což je, jak jsem si zjistila, značka Gibson“

Robin se usmála. „Akustická gibsonka. Tu jsem mu opravovala už několikrát. Baby ji nechal vyschnout, takže na ní popraskal lak a odlupoval se. A trsátkem vymlátil díru do ozvučné desky, takže jsem ji celou vyměnila. Už podruhé. Fenderka nebyla tak náročná, stačily nové kolíky a pražce. Dodělala jsem je ještě před svým odjezdem, protože pro Babyho jsem vždycky spěchala.“

„Proč?“ zajímala se Petra.

„Protože Baby dokázal z kytary vyloudit zvuk, jaký se nikomu jinému nepodařil, a já chtěla přispět svým drobným dílem. Věděla jsem, že poletím do Vancouveru, a nechala jsem mu doma vzkaz, že si je může ve středu vyzvednout. Neukázal se a ani nezavolal, ale to u něj bylo běžné. Jak říkám, Baby a dochvilnost si moc nerozuměli. Většina jich je takových.“

„Myslíš hudebníky?“

„Myslím hudebníky,“ potvrdila Robin a svěsila koutky úst.

„Takže nepřišel, ale zapsal si schůzku do diáře,“ konstatovala Petra.

„Asi tak. Baby obvykle chodil bez ohlášení. Co mám teď s těmi kytarami dělat, Petro? Nepatří mezi důkazy, nebo snad ano?“

„Mají nějakou cenu?“

„V původním stavu by byly velmi cenné. Ale po tolika opravách… Pár babek.“

„A žádná přidaná hodnota, protože na ně hrával Baby?“ podivila se Petra. „Nedávno jsem slyšela, že Eric Clapton prodával své kytary v aukci a cena vysoko překročila očekávání.“

„Baby nebyl Clapton.“ Robin tekly z očí slzy. Vytáhla z kapsy červený šátek a osušila si tváře. „Jak mu to mohl někdo udělat?“

„Taky to nechápu. A nevidím důvod, proč bych měla ty kytary zařadit mezi důkazy,“ pokračovala Petra. „Ale zatím je nedávej z ruky. Kdybych je potřebovala, ozvu se ti.“ Možná bych si je měla vzít, uvažovala v duchu, pro vzdálenou možnost, že chytím pachatele a u soudu začne nějaký šťoura obhájce namítat, že chybějí důležité důkazy.

„Doufám, že toho barbara, který ho zabil, dopadneš,“ říkala zatím Robin.

„Co ještě mi můžeš o Baby Boyovi říct?“ zeptala se Petra.

„Lehkomyslný. Velké děcko. Byl štědrý a dobrosrdečný a lidi toho zneužívali. Jakmile dostal nějaké peníze, okamžitě o ně přišel. Doslova se mu vypařily z kapsy.“

„V poslední době jich asi moc nevydělal,“ poznamenala Petra, která si vzpomněla, jak jí Alex vyprávěl o Babyho ochotě psát objednávky. Usoudila však, že by nebylo vhodné Alexe citovat, aby neodvedla Robininy myšlenky jinam.

„Opravdu měl těžký život,“ souhlasila Robin. „Nedávno se mu naskytla šance, když ho jedna nová kapela požádala, aby zahrál na jejich albu. Ti kluci byli tak mladí, že mohli být jeho dětmi, ale Baby nadšeně souhlasil. Věřil v průlom, v možnost návratu na výsluní. Album se prodávalo moc dobře, ale pochybuju, že mu něco zaplatili.“

„Podle čeho tak soudíš?“

Robin zašoupala semišovými teniskami o sebe. Vypadal jako obvykle – zlomená troska. Už mi dlouho nezaplatil. Pokaždé mi okázale vypsal objednávku… Vlastně hotový kontrakt. Oba jsme si hráli na obchodní jednání. Jenže potom si převzal zboží a nabídl mi pár dolarů, navíc ve splátkách. Pokaždé jsem mávla rukou a řekla mu, ať to nechá být. Měl snahu namítat, ale potom se podvolil. No a příště se situace opakovala. Trvalo to tak dlouho, až jsem už ani nepočítala, že mi někdy něco zaplatí. Když potom nahrál to album, zavolal mi a sliboval, že dá dluh do pořádku. „Vyrovnáme účty, sestřičko moje milovaná,“ tak to řekl. Často povídal, že kdyby měl sestru, chtěl by, aby byla jako já.

Další pohyb šátku přes obličej.

„Ale nikdy je nevyrovnal,“ konstatovala Petra.

„Nedal mi ani cent. Proto vím, že z toho alba nic moc neměl. Kdyby dostal větší částku, určitě bych se ocitla vysoko na jeho seznamu priorit. Hned po jídle a nájemném.“

„Nájemné měl zaplacené a ledničku plnou. Dietní strava.“

Robin se zachvěla. „Už zase? Na jevišti okázale předváděl svou tloušťku. Natřásal břicho a žertoval o svých faldech. Jenže ten chudák svou obezitu nenáviděl a soustavně se pokoušel zhubnout.“ Robin posmrkla. „Přes všechno zlé, čím prošel, se pořád snažil něco se sebou udělat. Jednou, když byl úplně na dně, se mi svěřil, že podle jeho názoru bůh vyprodukoval pěkný zmetek, když ho stvořil, a že jeho úkolem je boží dílo napravit.“

Robin se zlomila a nahlas se rozplakala. Petra ji objala kolem ramen. Dva uniformovaní policisté, kteří právě vešli do haly, si upravovali opasky a plačící ženě nevěnovali jediný pohled. Ve službě jich denně viděli spousty.

6

Večer ve čtvrtek po Baby Boyově vraždě zazvonil zvonek u mých dveří. Celé odpoledne jsem sepisoval znalecký posudek pro soudní řízení a už mi docházela slova i moudrosti, takže jsem zavolal do čínské restaurace pro něco k snědku.

Popadl jsem peníze a vystartoval z pracovny do obývacího pokoje, prudce otevřel dveře – á přede mnou stála Robin. Ponechala si svůj klíč, ale chovala se jako host na návštěvě.

Dalo by se říct, že jím byla.

Spatřila bankovky, které jsem svíral v dlani, a usmála se. „Tak lacino si mě nekoupíš.“

Schoval jsem peníze do kapsy. „Ahoj.“

„Nejdu nevhod?“

„Jistěže ne.“ Podržel jsem jí otevřené dveře a Robin vešla do domu, který jsme spolu zařizovali. Díval jsem se na ni, jak prochází pokojem, jako kdyby chtěla znovu nasát jeho atmosféru. Když se usadila na krajíčku pohovky, posadil jsem se do protějšího křesla.

„O Baby Boyovi asi víš,“ řekla na úvod.

„Od Petry. Sháněla tě a zavolala mi.“

„Právě jedu z hollywoodské stanice. Mluvila jsem s ní.“ Zvedla oči a prohlížela si strop. „Poprvé byl zavražděn někdo z lidí, které jsem dobře znala… Celé ty dlouhé roky, co jsme žili spolu, jsem zůstávala mimo tyhle věci.“

„O nic jsi nepřišla.“

Pohrávala si s náušnicí. „Je to nesnesitelné…, ten pocit ztráty. Vrátily se mi vzpomínky na otcovu smrt. Samozřejmě to není totéž. Babyho jsem měla ráda, ale nebyl můj blízký příbuzný. Přesto z nějakého důvodu cítím…“

„Baby byl fajn chlap.“

„Moc fajn,“ souhlasila. „Zlatý Člověk. Kdo by mu chtěl ublížit?“ Vstala a znovu začala obcházet pokoj; tu a tam narovnala obrázek na zdi. „Neměla jsem k tobě tak vpadnout.“

„Má Petra nějaké stopy?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Nějaká souvislost s jeho životním stylem? Nedal se Baby zase na drogy?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděla. „Při několika posledních návštěvách vypadal čistě, nemyslíš?“

„Taky se mi zdálo.“ Ne že bych Baby mu věnoval bůhvíjakou pozornost. Když sem naposled přinesl své kytary, z Robininy dílny se ozvala hudba a já jsem si stoupl ke dveřím. Baby Boy je nechal otevřené a já tam stál, díval se a poslouchal, jak se mazlí se svou akustickou gibsonkou. Choval ji v náručí jako dítě a mollovými akordy doprovázel tichý nápěv plný bolesti a něhy.

„Jenže co já vím?“ pokračovala Robin. „Třeba zase vklouzl do starých zlozvyků. Co vůbec víme o svých bližních?“ Protřela si oči. „Neměla jsem sem chodit. Bylo to ode mne netaktní.“

„Pořád jsme přece přátelé, ne?“

„To je pravda. Tak jsme se dohodli. Rozejdeme se jako přátelé.

Vyhovuje ti to?“

„A tobě?“

„Ale ano.“ Vstala. „Už musím jít.“

„Hodně práce?“ Proč vlastně přišla? Hledala rameno, na kterém by se mohla vyplakat? A co je špatného na Timově rameni? Uvědomil jsem si, že mě to zlobí, ale současně jsem pocítil podivné uspokojení – vybrala si mě.

„Nic naléhavého,“ odpověděla. „Ale už sem nepatřím.“

„Rád tě tady vidím.“ Proč jsem to řekl?

Přistoupila ke mně, prohrábla mi vlasy a políbila mě na temeno. „Za starých časů bychom skončili… Však ty víš jak.“

„Jak?“

Usmála se. „Jako jedno tělo a dvě duše. Vždycky jsme tak řešili stresové situace.“

„Znám i horší způsoby, jak se vyrovnat se stresem.“

„Jistě.“ Usedla mi na klín a dlouze jsme se políbili. Pohladil jsem jí ňadro. Zasténala, tiše a smutně, a sáhla na mě, ale pak ucukla.

„Promiň,“ vyhrkla a spěchala ke dveřím.

Vstal jsem z křesla, ale nešel jsem za ní. „Nemáš se za co omlouvat.“

„Ale mám, a za hodně,“ opáčila.

Další cizoložství.

„Jak se má Spike?“ Když nevíš, co říct, zeptej se na psa.

„Dobře. Můžeš se na něho přijít podívat. Budeš vítán.“

„Dík za pozvání.“

Zazvonil domovní zvonek a Robin se prudce otočila.

„Poslal jsem si pro jídlo do čínské restaurace. Hunan ve Village“

Uhladila si vlasy. „Slušný podnik.“

„A dobře vaří. Koření používají s mírou.“

Obdařila mě pokřiveným úsměvem a stiskla kliku. Za dveřmi stál hispánský poslíček, který vypadal na dvanáct let, a natahoval ruku s umaštěným papírovým sáčkem. Přiběhl jsem k němu, převzal objednaný pokrm, hrábl do kapsy pro peníze a hodil mu hrst bankovek.

„Díky, člověče!“ Nečekaně vysoké spropitné hocha šokovalo a pelášil po schodech pryč, abych si to náhodou nerozmyslel.

„Nemáš hlad?“ zeptal jsem se.

„Ani trochu.“ Robin se otočila k odchodu a mně vířilo hlavou milion slov, která jsem jí chtěl říct.

Nakonec jsem vyprodukoval: „Petra je dobrá policistka. Bude na tom případu tvrdě pracovat.“

„Já vím. Dík, žes mě vyslechl. Měj se, Alexi. Na shledanou.“

„Kdykoliv.“

Ale už to nebyla pravda.

7

Po dvou týdnech dvojitých směn, které se ani nepokusila vykázat jako přesčasy, propadla Petra nejčernějšímu zoufalství. Snažila se vypátrat co nejvíce návštěvníků bluesmanova posledního koncertu, ale na seznamu, jejž jí poskytlo vedení podniku, se kromě opozdilců, které již vyslechla, objevilo jen několik jmen a drtivá většina z nich se neobtěžovala dostavit se na stanici. Majitel Hadího doupěte, jistý zubař z Long Beache, byl stále nedosažitelný. Opakovaně se vyptávala číšníků, pořadatelů a vyhazovačů a ještě jednou * navštívila drobného človíčka v ubohých botách, manažera Jacka Truea. Výsledek? Tučná nula.

Kontaktovala dokonce i členy skupiny Tic 439, kapely, která v Babyho hlavě zapálila jiskru naděje na slavný návrat, a narazila na jinou tvář hudebního byznysu – mnohonásobnou izolační vrstvu, která sahala od recepce nahrávacího studia přes jeho šéfy až k manažerovi skupiny, kamennému kvádru s úlisným hlasem jménem Beelzebub Lawrence, který se po deseti či dvanácti naléhavých vzkazech konečně uráčil přistoupit na telefonický rozhovor. V pozadí duněla hudba a Lawrence mluvil tiše – dvouminutová rozmluva podrobila Petřin sluch a trpělivost vskutku náročné zkoušce.

Jo, Baby Boy byl fakt vynikající muzikant.

Ne, netuší, kdo mu mohl chtít ublížit.

Jasně, klukům se s ním hrálo moc dobře.

Ne, po nahrání alba s ním už nemluvili.

„Myslím, že zvuk kapely opravdu obohatil, co říkáte?“ poznamenala Petra. Koupila si to cédéčko, odpornou směsici ukňouraných textů a upachtěných rytmů – s výjimkou dvou skladeb, v nichž Baby Boyova doprovodná kytara, procítěná a melodická, dodávala hrůzné kakofonii jakýsi hudební smysl.

„Jo, byl dobrej,“ souhlasil Beelzebub Lawrence.

Koroner mrtvolu dávno nepotřeboval, ale o Baby Boyovy ostatky se nikdo nepřihlásil. I když to rozhodně nebyla součást její práce, Petra se pustila do genealogického výzkumu, který ji přivedl na stopu nejbližší žijící příbuzné Edgara Raye Leea. Jeho prateta se jmenovala Grenadina Bourgeouisová a podle hlasu ve sluchátku to musela být vetchá stařena nad hrobem.

A taky senilní, jak se záhy ukázalo. Telefonický rozhovor starou paní vyděsil a Petru vynervoval tak, až se bála, že jí praskne hlava. Zavolala Jacku Trueovi a informovala ho o situaci.

„Baby si přál být zpopelněn.“

„Mluvil o smrti?“

„Copak o ní nemluví každý?“ opáčil True. „Postarám se o to.“:

Ve čtyři ráno byla utahaná a vyčerpaná, ale příliš nabuzená, aby dokázala usnout. Zhluboka se nadechla, opřela se a napila studené kávy ze šálku, který stál na jejím stole už bůhvíkolik hodin. Chytrá holka, kofein posílí unavené nervy.

Služebna zela prázdnotou; kromě Petry v ní sedel jen detektiv druhé třídy Balsam, který cosi datloval do klávesnice předpotopního počítače. Byl zhruba stejného věku jako Petra, ale vystupoval a choval se jako mnohem starší muž. I hudební vkus měl poněkud staromódní. Pořídil si velké stereo, jaké s oblibou nosí na ramenou uřvaní puberťáci, ale místo dunícího metalu si naladil popíkovou stanici, která vysílala učesané hity osmdesátých let upravené pro harfu a smyčcový orchestr. Petra se v duchu přenesla na elevátor obchodního domu. Oddělení dámských oděvů v třetím patře nabízí sportovní…

Začala shrabovat své poznámky o Babyho vraždě, rozložené přes celou desku stolu, a rovnala je do složky tak, aby každá stránka spočinula na správném místě. Člověk nemůže být nikdy dost pečlivý…

A co na tom záleží? Tenhle případ stejně hned tak nevyřeší.

Zazvonil telefon.

„Connorová.“

„Detektiv Connorová?“ zeptal se mužský hlas.

„Jo, detektiv Connorová.“

„Fajn. Tady policista Saldinger. Jsem na rohu Franklinova bulváru a Western Avenue a potřeboval bych pomoc někoho od vás.“

„Co se stalo?“ zeptala se Petra.

„Vaše práce,“ odpověděl Saldinger. „Spousta krve.“

8

Po Robinině návštěvě se naše vzájemné kontakty omezily na zdvořilé telefonáty a přeposlané e-maily, doprovázené ještě zdvořilejšími poznámkami. Jestli si potřebovala promluvit o Baby Boyovi nebo vůbec o čemkoliv důležitém, našla si jiné posluchače.

Uvažoval jsem, že navštívím Spika. Adoptoval jsem ho sice já, ale ten nevěrník mě zavrhl a usilovně se lísal do Robininy přízně. Pochopil jsem situaci a o tom, komu připadne do péče, nebylo sporu. Ale jeho buldočí tlamička mi dost chyběla, stejně jako komický egoismus a úžasná poživačnost.

Třeba později.

Od Petřina prvního telefonátu jsem už o případu neslyšel. O několik týdnů později jsem v novinách narazil na její jméno.

Trojnásobná vražda na parkovišti tanečního klubu na Franklinově bulváru. Hotový masakr. Ve tři ráno přepadl pouliční gang z východního Hollywoodu automobil s příslušníky konkurenčního arménského gangu. „Po dlouhém a zevrubném vyšetřování“ zatkla Petra a její partner, detektiv Erik Stahl, kterého jsem neznal, patnáctiletého střelce a šestnáctiletého řidiče.

Dlouhé a zevrubné vyšetřování? To znamená, že k přestřelce došlo pravděpodobně krátce po Baby Boyově smrti.

Že by se Petra pustila do snadno řešitelného případu?

Možná, ale znal jsem ji. Byla jako posedlá a selhání by jí nedalo spát.

V následujících týdnech jsem trávil spoustu času s Allison, pomáhal jsem nešťastným dětem a vydělával peníze. Jeden případ mě stál obzvlášť hodně práce a času – čtyřletý chlapec nešťastnou náhodou postřelil svou o dva roky mladší sestřičku do nohy. Velmi komplikované rodinné vztahy, odpověď na každou otázku jsem musel obtížně páčit, ale nakonec jsem pomalu dospěl k přijatelnému řešení.

Přesvědčil jsem Allison, aby si vzala pár dní volna, a strávili jsme prodloužený víkend na ranči San Sidro v Montechitu, kde jsme si užívali sluníčka a vynikajícího jídla. Cestou zpátky do Los Angeles jsem přesvědčil sám sebe, že bojuju úspěšně na všech frontách.

Druhý den po návratu mi zavolal Milo. „Jsi nějak čiperný.“ uchechtl se.

„Čiperně pracuju.“

„Nepřeháněj to s tím veselím.“ varoval. „Nerad bych, abys zapomněl na smutnou podstatu našeho vztahu.“

„Bože chraň,“ odvětil jsem. „Co se stalo?“

„Něco rozhodně neveselého. Řádí nám tady pěkný magor, a tak jsem si řekl, že ti zavolám.“

„Magor? V jakém smyslu?“

„Na první pohled mu chybí jakýkoliv motiv, ale my znalci psychologie víme svoje, že? Umělkyně, malířka, zavražděná v předvečer vernisáže své velké souborné výstavy. Minulou sobotu. Někdo ji uškrtil. Úzká strangulační rýha, vroubkované škrtidlo. Nejspíš tenké spletené ocelové lanko.“

„Sexuální zneužití?“

„Mrtvola byla trochu naaranžovaná do vyzývavé pozice, ale po znásilnění ani stopa. Máš čas?“

„Pro tebe vždycky.“

Pozval mě na oběd do Café Moghul, indické restaurace na bulváru Santa Monica nedaleko policejní stanice Los Angeles západ. Široká okna v průčelí podniku clonily zlatě vyšívané madrasové závěsy. Před vchodem stál na místě vyhrazeném pro zásobování zaparkovaný neoznačený ford a na jeho palubní desce ležely laciné sluneční brýle, v nichž jsem neomylně poznal Milův majetek.

Fuchsiově zbarvené stěny jídelny zdobily strojově tkané tapiserie, z nichž na hosty shlížely velkooké postavy s muškátově hnědou kůží a mešity se štíhlými minarety. Vzduch voněl po kari a anýzu.

Uvítala mě asi šedesátiletá žena v sárí. „Tam sedí,“ ukázala ke stolu u zadní stěny. Nemusela se namáhat – Milo byl jediný návštěvník restaurace.

Před sebou měl sklenici s matně hnědavou tekutinou, která vypadala jako ledový čaj, vedle ní talíř se smaženými kousky nejrůznějších geometrických tvarů a usilovně žvýkal plnými ústy. Spatřil mě a zamával na mě, ale čelist se mu ani na okamžik nezastavila. Když jsem k němu došel, zpola povstal, utřel si z brady omastek, spláchl sousto velikosti baseballového míčku, které mu nadouvalo líce jako orangutanovi, pořádným hltem čaje a zapumpoval mi pravicí.

„Kombinovaný předkrm.“ ukázal na talíř. „Dej si taky. Hlavní jídlo jsem objednal pro oba – kuřecí křidélka s hráškovou rýží a zeleninovou oblohou. Pod zeleninou tady rozumějí okru. Většinou je stejně otřesná jako sopel na topince, ale tady ji připravují výborně. Jo, zapomněl jsem na mangové čatní.“

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

Dostavila se nesmělá servírka s konvicí, nalila mi čaj a zase zmizela.

„Ledový a kořeněný spoustou hřebíčku,“ poznamenal Milo. „Snad ti nevadí, že jsem si dovolil objednat ho i pro tebe.“

„Mám rád, když o mě někdo pečuje.“

„Jako bych to nevěděl.“ Natáhl se pro trojúhelníkovou placku z listového těsta, zamumlal: „Samosa,“ a zpod těžkých víček se na mě zahleděl jasně zelenýma očima. Od chvíle, co se Robin ode mě odstěhovala, jsem se ho snažil přesvědčit, že mi nic nechybí. Tvrdil, že mi to věří, ale řeč jeho těla napovídala značnou rezervovanost.

„A o ubohého detektiva nepečuje pořád nikdo?“ popíchl jsem ho.

„Žádnou péči nepotřebuju. Je to moc náročné.“ Spiklenecky na mě zamrkal.

„Jak se pořád máš?“ zeptal jsem se preventivně, abych předešel stejné otázce z jeho strany.

„Svět kolem se rozpadá, ale já stojím jako skála.“

„Takže nezávislá práce na volné noze tě pořád baví?“

„Tak bych to nenazval.“

„A jak tedy?“

„Izolace jako byrokratické protiopatření. Zábava mi zůstává odepřena.“ Odhalil zuby; věděl jsem, že tak vypadá jeho úsměv, ale nezasvěcený by takový výraz obličeje pokládal za projev agresivního nepřátelství. Se zájmem jsem pozoroval, jak splachuje další mohutné sousto jícnem.

Předchozího roku se dostal do vážného konfliktu s policejním ředitelem, ještě než nejvyšší šéf rezignoval, ale měl v rukávu schovaných pár trumfů a vynesl je tak, že ho nakonec povýšili na poručíka. Dostal sice důstojnický plat, ale nikoliv práci a odpovědnost s touto hodností obvykle spojovanou.

Z oddělení pro vyšetřování vražd a závažných trestných činů ho v podstatě vyhodili a místo toho mu přidělili kancelář bez oken na konci chodby, bývalou výslechovou místnost, čímž ho, obrazně řečeno, na míle vzdálili od bývalých kolegů detektivů. Jeho oficiální titul zněl „zplnomocněný důstojník pro nevyšetřené vraždy“.

V podstatě to znamenalo, že Milo rozhodoval, které staré a vychladlé případy uzavřít a u kterých pokračovat ve vyšetřování. Jeho postavení mělo výhodu v relativní nezávislosti, kterou ovšem více než vyvažovala absence oficiální podpory ze strany oddělení. Musel spoléhat jen sám na sebe a často postupovat skrytě.

Teď tedy pracoval na novém případu. Předpokládal jsem, že jakmile bude vnitřně připraven, seznámí mě s pozadím.

Vypadal dobře a nezkalený pohled v očích prozrazoval, že se drží svého předsevzetí omezit alkohol na minimum. Kromě toho se rozhodl, že kvůli kondici začne běhat, a asi to přeháněl, protože při několika posledních setkáních napadal na nohu a stěžoval si na bolavý kotník.

Dnes na sobě měl hrubé hnědé sako se vzorkem rybí kosti, trochu těžké do kalifornského jara, košili v nemačkavé úpravě, která snad kdysi byla bílá, a zelenou kravatu z umělých vláken s vyšívanými modrými draky. Černé vlasy měl čerstvě zastřižené do svého obvyklého účesu – vzadu dlouhé a střapaté, na spáncích hodně krátké. Sněhobílé kotlety, kterým říkal „skunkovy pruhy“, mu sahaly po lalůčky masitých uší. Matné osvětlení restaurace se chovalo laskavě k jeho pleti a milosrdně skrývalo zvrásněné hrbolky po akné a důlky po neštovicích.

„Umělkyně se jmenovala Juliet Kipperová, ale všichni jí říkali Julie,“ zahájil výklad. „Dvaatřicet, rozvedená. Malovala v olejích, jak tomu říkají.“

„Kdo tomu tak říká?“

„Umělecké týpky. Oni tak prostě mluví. Malíř v olejích, sochař v bronzu, grafik v suché jehle. Obrazy jsou ‚malby‘ nebo zobrazení, umění se ‚dělá‘ a tak dál. Bia, bia, bia. No nic, vraťme se k Julii Kipperové. Podle všeho byla dost nadaná. Už na střední škole získala nějakou cenu a pak ji přijali na Rhodeislandskou výtvarnou akademii. Hned po promoci se o ni zajímala řada galerií v New Yorku. Prodala několik pláten a zdálo se, že ji čeká úspěšná kariéra, ale pak se jí přestalo dařit a upadla do finančních problémů. Do Kalifornie se přestěhovala před sedmi lety a živila se ilustracemi pro jistou uměleckou agenturu. Před rokem se vrátila k serióznímu umění. Našla si galerii, která byla ochotna reprezentovat její dílo, zúčastnila se několika společných výstav a její obrazy se docela prodávaly. Minulou sobotu uspořádala první samostatnou výstavu svých obrazů od svého odjezdu z New Yorku.“

„Která to byla galerie?“

„Jmenuje se Světlo a prostor. Vede ji skupina umělců, která v nich vystavuje vesměs svoje kousky. Ale současně podporují ty, které označují za ‚významné talenty‘, a jejich hodnotící výbor Julii Kipperovou do této kategorie zařadil. Mám pocit, že tyhle lidičky si nevydělávají na živobytí svým uměním. Většinou jsou zaměstnaní. Julie musela za vernisáž zaplatit – sýry, sušenky, pár lahví levného vína, jazzové trio. Večer se tam postupně vystřídalo asi padesát návštěvníků a u šesti z patnácti obrazů se objevil červený puntík, což v řeči malířů znamená ‚prodáno‘. Oni tam fakt lepí štítky s červenou tečkou.“

„Nikdo z té skupiny umělců, co vlastní galerii, nevzbudil tvé podezření?“

„Působí jako docela mírumilovná parta a o Julii pěli jen slova chvály. Ale Člověk nikdy neví.“

Julie. Od počátku nazývá oběť křestním jménem. Případ se mu zakousl pod kůži. „Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Někdo ji přepadl na toaletě. Galerie už byla zavřená. Takový malý kumbálek. Jenom mísa, umývadlo a nad ním zrcadlo. Na temeni měla podlitinu, ale podle koronera nešlo o tak vážné zranění, aby ji vyřídilo. Podle tržné rány v týle se domnívá, že se bránila, a jak sebou házela, zavrávorala a při pádu se udeřila o okraj umývadla, na kterém se našly stopy její krve.“

„A krev někoho jiného jste neobjevili?“

„Takové štěstí jsem neměl.“

„Takže se bránila,“ konstatoval jsem. „Byla velká? Silná?“

„Kdepak. Spíš drobná.“ odpověděl Milo. „Stodvaašedesát, padesát kilo.“

„Zbytky kůže pod nehty?“

„Ani molekula. Ale našli jsme stopy prášku. Mastek, co se sype do gumových rukavic.“

„Jestli to znamená, co si myslím,“ poznamenal jsem, „pak to svědčí o pečlivé přípravě. Jak dlouho po uzavření galerie vlastně došlo k vraždě?“

„Vernisáž skončila v deset a Julie se zdržela, aby uklidila. Pomáhala jí jedna z majitelek, jistá Coco Barnesová. Tu však z ničeho nepodezřívám, protože za prvé jí je přes sedmdesát a za druhé je velká asi jako zahradní trpaslík. Právě ona objevila mrtvolu, když se krátce po jedenácté chystala k odchodu.“

„Je snad nahluchlá? Musela přece slyšet zvuky zápasu.“

„Nehledej v tom žádnou záhadu, Alexi. Výstavní sál zabírá celou přední část domu, ale toalety se nacházejí až vzadu za skladovací místností, a jsou oddělené masivními dveřmi, kterými se vchází do malého vestibulu. Do skladiště je přímý přístup z uličky za budovou. Navíc tam hrála hudba. Ne to jazzové kombo – muzikanti se dávno sbalili a odešli –, ale Julie si přinesla z domu stereo a spoustu cédéček, aby měla co pouštět, když si kapela udělala přestávku. No a k úklidu si také hrála. To, že Bamesová vůbec nic neslyšela, je za daných okolností docela pochopitelné.“

Usmívající se servírka přinesla na kulatém lesklém tácu misky s našimi pokrmy. Rýže basmati, čočka, hlávkový salát, okra, placky z nekvašeného těsta, kuře tandori, mangové čatní.

„Slušné porce, co říkáš?“ Milo uchopil kuřecí křidélko.

„Předpokládáš, že vrah přišel přes skladiště. Našly se na zadních dveřích známky po násilném vniknutí?“

„Ne.“

„V kolik hodin odešla Julie na toaletu?“

„To paní Bamesová neví. Říká, že jí připadalo divné, že Julii nějakou dobu neviděla, ale to už se chystala k odchodu. Měly prý s úklidem dost práce. Taky se jí chtělo, takže odešla dozadu a zaklepala na dveře záchodu. Když se Julie neozvala, otevřela.“

„Byly ty dveře zaklapovací?“

Milo se krátce zamyslel. „Jo, takový ten patentní typ.“

„Takže vrah se z nějakého důvodu rozhodl, že za sebou nezabouchne.“

„Nebo na to zapomněl.“

„Ten, kdo si přinese rukavice a počká na oběť na odlehlém místě, obvykle nezapomíná.“

Milo si přejel dlaněmi po tváři. „Dobře, tak co z toho jako odborník na psychologii vyvozuješ?“

„Předváděl se,“ odpověděl jsem. „Šlo mu o efekt. Říkáš, že oběť naaranžoval do vyzývavé pozice?“

„Kalhotky stažené ke kotníkům, nohy od sebe, kolena pokrčená. Ale k násilnému styku nedošlo a nenašli jsme žádné oděrky ani modřiny. Mrtvola ležela na zádech mezi mísou a umývadlem. Musel ji tam vecpat, do tak úzkého prostoru nemohla jen tak normálně spadnout.“ Milo si odhrnul vlasy z čela a vzal si další sousto.

„Jakou měla večer náladu?“

„Coco Bamesová tvrdí, že se přímo vznášela, protože výstava se opravdu vydařila.“

„Prodala šest z patnácti obrazů.“

„Očividně vynikající výsledek.“

„Přímo se vznášela,“ zopakoval jsem. „Pomohlo jí k tomu něco?“

Milo odložil vidličku. „Proč se ptáš?“

„Říkáš, že po prvotním úspěchu následoval ústup ze slávy. Uvažuju, jestli za to nemohl nějaký zlozvyk.“

Milo uchopil do prstů zbytek křidélka, pozorně si ho prohlédl, vložil do úst a začal chroupat drobné kostičky. Měl dobré zuby, protože za okamžik polkl celé sousto a nic nevyplivl. „Jo, měla jisté problémy. A když už spolu mluvíme, pane doktore Jasnozřivý, neměl byste nějaký typ, jak dobře investovat do akcií?“

„Nastrkej peníze do matrace.“

„Díky… Ale zpátky k věci. V New Yorku se nezřízeně oddávala alkoholu a brala kokain. Ale netajila se tím a majitelé galerie o tom věděli. Ovšem všichni, s kým jsem dosud mluvil, se shodovali, že teď už byla čistá. Její byt jsem prohlédl osobně a nejsilnější návyková látka, jakou jsem v lékárničce našel, byly kapky proti kašli.

V pitevní zprávě stojí, že měla v krvi stopy aspirinu, ale žádný alkohol, nemluvě o drogách. Takže to vypadá, že se vznášela jen z pocitu zdravého sebevědomí.“

„Dokud ji někdo nesrazil na zem.“ řekl jsem. „A pečlivě její smrt naplánoval. Vrah to musel v galerii dobře znát, protože věděl, že toaleta mu k jeho záměru celkem bezpečně poslouží. Nezmínil se někdo, že si Julie po skončení vernisáže někoho pozvala?“

„Nikomu se o žádné schůzce nezmínila a v diáři neměla jiný záznam kromě výstavy.“

„Naaranžovaná mrtvola, ale bez známek znásilnění. Někdo si možná přál naznačit sexuální motiv.“

„Taky bych řekl. Ta záležitost je na vraždu z vilnosti na můj vkus zatraceně překomplikovaná“

„Jako na divadle,“ poznamenal jsem.

Milo zaťal zuby.

„Proč sis ten případ vybral?“ zeptal jsem se.

„Z osobních důvodů. Naše rodiny se znaly ještě z Indiány. Můj táta pracoval s jejím otcem v ocelárnách. Dělal mu mistra. Juliini rodiče už zemřeli. Tělo identifikoval její strýc z otcovy strany. Přiletěl sem a obrátil se na mě, jestli bych na ten případ nedohlédl. Osobní angažovanost je to poslední, po čem toužím, ale co mi zbývalo? Ten chlap se mnou jednal jako s nějakou detektivní hvězdou. Málem mě oslovoval pane Holmesi.“

„V Indianě musíš být docela slavný.“

„Asi jo, sakra!“ Milo nabral na vidličku sousto okry, ale pak si to rozmyslel a vrátil lepkavou hmotu zpátky do misky.

„Ocelové lanko? Našli jste škrtidlo?“

„Ne. Koroner usuzuje podle strangulační rýhy. Škrtidlo prořízlo kůži na krku oběti, ale vrah je odnesl. Pročesali jsme místo činu jako hřebenem, ale nic jsme neobjevili.“

„Jak říkám, pečlivé naplánování,“ podotkl jsem. „Vrah je prohnaný a inteligentní.“

„Jo, nebude to žádná sranda.“

9

Dojedli jsme, nasedli do mého auta a Milo mě navigoval ke galerii Světlo a prostor na bulváru Carmeline nedaleko Pika. Tu čtvrť jsem znal – skladiště, autoservisy a malé továrny na západním pomezí Los Angeles a Santa Moniky. Kdyby vrah Julii Kipperovou zardousil o několik bloků dál, apel jejího strýce na Mila Sturgise by byl marný.

Milo seděl vedle mě. Mezi ukazováky držel párátko a očima policisty pátravě zkoumal míjející okolí. „Už je to nějaký pátek, co jsme takhle spolu něco vyšetřovali.“

V uplynulých měsících jsme se vídali méně a méně. Zprvu jsem to přičítal svému pracovnímu vytížení a jeho haldě nevyřízených a odložených případů, ale pak jsem pochopil, že se jeden druhému vyhýbáme. „Počítám, že jsi nenarazil na nic mimořádného.“

„Objektivně vzato máš pravdu. Samé normální záležitosti, s kterými tě přece nebudu obtěžovat.“ Krátká odmlka. „Jsi v pořádku? Myslím tak všeobecně.“

„Nic mi nechybí.“

„Výborně.“ Mlčky jsme minuli několik bloků. „Takže… s Allison. Klape vám to?“

„Allison je fantastická,“ odpověděl jsem.

„Tak to rád slyším.“ Šťoural se párátkem v zubech a nespouštěl zrak z ulic velkoměsta.

Milo se s Allison seznámil v závěrečné fázi vyšetřování případu Ingallsová. Řekla mi, že jí připadal jako mimořádně schopný a současně soucitný policista. Když jsem mu oznámil, že s ní chodím, chvíli zaraženě mlčel a pak vyhrkl: „Nádherná ženská, to ti teda povím.“

A co mi ještě povíš? chtěl jsem tehdy uštěpačně odseknout, ale pak jsem si uvědomil, že jsem zbytečně nedůtklivý, a držel jsem zobák. Asi za měsíc jsem doma připravil večeři pro čtyři. Byl teplý březnový večer, a tak jsem steaky, pečené brambory a červené víno servíroval na terase. U stolu se mnou seděli Milo, Rick Silverman a Allison.

Překvapilo mě, že se Rick a Allison znají. Jednoho z jejích pacientů přivezli po autonehodě na pohotovost nemocnice Cedar-Sinai, právě když měl Rick náhodou službu.

Ti dva se tedy bavili o pacientech, já si hrál na hostitele a Milo se nervózně cpal. Ke konci večera mě odtáhl stranou. „Fakt moc fajn holka, Alexi. Teda, ne že bys potřeboval moje schválení…“ Jako by ho někdo k tomu projevu donutil.

Od té doby se o Allison prakticky nezmínil.

„Ještě pár bloků,“ utrousil. „Jak se má tvůj čokl?“

„Slyšel jsem, že dobře.“

Za chvíli: „Občas si s Robin zajdu na kafe.“

Jaké překvapení!

„Na tom není nic špatného,“ opáčil jsem poněkud stroze.

„Jsi naštvaný.“

„Proč bych měl být naštvaný?“

„Působíš tak.“

„Nejsem naštvaný. Kde mám odbočit?“

„Druhá ulice vpravo,“ odpověděl. „Tak jo, už budu držet tu svou nevymáchanou hubu. I když do mě celé roky hučíš, abych vyjádřil své pocity.“

„Abys je vyslovil,“ opravil jsem ho.

„Ten chlap, s kterým žije…“

„Ten chlap má jméno. Zní Tim.“

„Tim je jenom zástěrka.“

„Hele, nech toho, Milo.“

„Čeho mám nechat?“

„Toho fantazírování, že se s Robin zase dáme dohromady.“

„Já…“

„Zdálo se ti, že by po mně chřadla, když jsi s ní?“

Neodpověděl. „Tady!“ upozornil mě.

„Odbočit doprava?“

„Jo.“

Galerie Světlo a prostor stála vklíněná mezi továrnou na plechové nádobí a velkoobchodem s plastovými reklamními tabulemi. Průčelí z neomítnutých cihel bez oken, plechová střecha a trojí kovová vrata napovídaly, že se zde původně nacházelo skladiště. Černé plastové litery nad vchodem hlásaly SVĚTLO A PROSTOR, UMĚLECKÁ GALERIE. Vnější vrata byla zajištěna závorami s masivními visacími zámky, ale ta prostřední měla jen obyčejný dózický, do jehož dírky hladce vklouzl klíč z kroužku, který Milo vylovil z kapsy. Vzal za madlo a mocně zatáhl. Ocelová vrata se zvedla a se skřípěním zapadla do aretace.

„Dali ti klíč?“ zeptal jsem se překvapeně

„Jo. Na mou poctivou tvářičku.“ Vešel a cvakl vypínačem.

Rozlehlý sál, betonová podlaha, pod šest metrů vysokým stropem labyrint potrubí. Na stěnách natřených vanilkově bílou barvou, která tvoří nejvhodnější pozadí pro vystavená umělecká díla, viselo několik rozměrných nezarámovaných pláten, osvětlených bodovými reflektory.

Na jediném kusu nábytku – stolku u vchodu – ležela vedle stereo soupravy hromádka brožurek. Na sousední zdi stálo stejnými černými literami jako nad vstupními dveřmi:

JULIET KIPPEROVÁ VZDUCH A OBRAZ

Stejný titulek nesly i brožury na stole. Vzal jsem si jednu, přeletěl několik odstavců umělecké hantýrky a nalistoval černobílou podobenku malířky.

Julie Kipperová pózovala fotografovi v černém roláku a nevzala si žádné šperky. Její obličej působil na matně šedém pozadí nepřirozeně bledě. Hranatá tvář, celkem pohledná, pod krátce střiženými platinovými vlasy. Světlé oči, hluboko vsazené a pozorné, jako by vyzývaly kameru na souboj. Svěšené koutky dodávaly ústům pochmurný výraz, ještě posílený zamračenými vráskami na čele. Byl to výraz úporného soustředění, ale mohl svědčit i o nelehkém životě. Buď se snažila vypadat jako osudem těžce zkoušená umělkyně, nebo se tak tvářila normálně.

Sálem se rozléhala ozvěna kroků, jak Milo rázoval od jednoho obrazu k druhému. Pomalu jsem ho následoval.

Psychologický profil Julie Kipperové, k němuž jsem předčasně – a domýšlivě – dospěl na základě neveselého obličeje na fotografii, dostával trhliny při pohledu na její obrazy. Patnáct prosvětlených krajinek překypujících barvami, nanesenými rukou mistrovsky ovládající světlo a kompozici.

Vyschlá říční koryta s povadlými rostlinami, ostře vykreslené hory zahalené mlhou* zurčící vodopády řítící se do křišťálově průzračných potoků, temně zelené hluboké lesy pozlacené pronikavým slunečním svitem jako příslibem světlé, i když zatím vzdálené budoucnosti. Dva pohledy na noční oceán; citronový přísvit měsíce měnil příboj v bouřící pěnu. Každý obraz se vyznačoval sebevědomými tahy štětce vedeného malířem, který přesně ví, jak rozmístit barvu na plátno – vrstvy pigmentu jako by zářily. Vyvedená rukou méně talentovaného umělce by vystavená díla působila jako kýč pro turisty.

Ceny se pohybovaly od dvou do čtyř tisíc dolarů. Zahleděl jsem se na plátna z jiného úhlu a snažil se objevit známá místa, ale žádná jsem nenašel. Pak jsem si přečetl jmenovky: Sen I, Sen II, Sen III…

Juliet Kipperová si vytvořila vlastní snovou krajinu.

„Podle mě byla opravdu nadaná,“ poznamenal jsem a hlas se mi v téměř prázdném prostoru odrážel dutou ozvěnou.

„Taky se mi to líbí,“ souhlasil Milo, „jenže co já vím o obrazech? Pojď, ukážu ti, kde zemřela.“

Do skutečně miniaturní toalety jsme se ani oba nevešli. Zatímco jsem si prohlížel truchlivé místo Juliiny násilné smrti, Milo čekal v chodbě.

Nevlídný kamrlík bez oken páchl vlhkou zatuchlinou. Popraskané umývadlo, rezavé kohoutky, rohy pod stropem ztmavly hrubým povlakem plísně. Kdybych nevěděl, co hledat, byly by mi neznatelné hnědavé šmouhy na špinavé betonové podlaze unikly.

Vycouval jsem na chodbu a Milo mě provedl zbytkem zadního traktu budovy. Velká místnost vlevo byla plná nezarámovaných obrazů, naskládaných vedle několika kusů oprýskaného nábytku a kancelářského vybavení. Pánská toaleta nepůsobila o nic příjemněji a lákavěji než dámská.

Zadní dveře galerie, opatřené samozavíracím mechanismem, zůstaly nedovřené, protože někdo vysunul kolík západky.

„Jako by si vrah záměrně říkal o to, aby mrtvolu někdo co nejdřív objevil,“ podotkl jsem.

„Podělaný exhibicionista,“ ulevil si Milo,

„Ale dokáže se ovládat. Drží své pudy na uzdě.“

Milo strčil do dveří a zajistil je v otevřené poloze dřevěným kvádrem, zjevně určeným právě k tomuto účelu. Vyšli jsme na pruh asfaltu ohraničený tři metry vysokou tvárnicovou zdí, na jejímž konci stál kontejner na odpadky.

„Co je za tou zdí?“ zajímal jsem se.

„Parkoviště, které patří instalatérské firmě. Na druhé straně je terén asi o půl metru vyšší, ale stěnu by i tak musel někdo pracně přelézat. To vrah ovšem nemusel, protože mu stačilo normálně přijít.“ Milo mě odvedl za roh, kde další pruh asfaltu, který odděloval galerii od továrny na hrnce, ústil přímo do ulice. Z komína se valil žlutavý dým a vzduch páchl po smrtelném jedu.

„Moc zabezpečené to tady nemají,“ konstatoval jsem.

„K čemu by parta umělců potřebovala zabezpečení?“ opáčil Milo.

Vrátili jsme se k otevřeným zadním dveřím a já jsem si pozorně prohlédl zámek. „Stejný klíč jako vpředu?“

„Jo“

„Předpokládám, že klíče mají všichni majitelé galerie.“

„Záhadou není to, jak se sem vrah dostal, Alexi, nýbrž jeho motiv. Jak říkám, mluvil jsem se všemi majiteli a žádný z nich ve mně nevzbudil sebemenší podezření. Je jich celkem dvacet, čtrnáct žen a šest mužů, tři v požehnaném věku Coco Bamesové. Mladší mi připomínají tvé méně náročné pacienty, takové ty tvůrčí typy s hlavou v oblacích, co žijí tady ve Venice. Odpovídali otevřeně, nikdo nic nezatajoval, ale stejně jsem si je všechny prověřil. V životě už mě napálilo hodně lidí a rozhodně si nemyslím, že by se to nemohlo opakovat, ale můj citlivý nos od téhle chásky prostě žádný zápach nezachytil.“

Vrátili jsme se do galerie a já se znovu zahleděl na obrazy, které namalovala Julie Kipperová.

Překrásné.

Nevím, jestli a kolik toho znamenaly v uměleckém světě, ale pro mne znamenaly hodně a chtělo se mi plakat.

„Kdy se rozvedla?“ zeptal jsem se, abych zahnal neveselé myšlenky.

„Před deseti lety. Tři roky předtím, než se sem přestěhovala.“

„A její bývalý?“

„Jistý Everett Kipper,“ odpověděl Milo. „Taky býval umělec – seznámili se v Rhode Islandu –, ale změnil povolání.“

„Podržela si jeho jméno.“

„Vykládala, že se rozešli v dobrém. Kipper se dokonce zúčastnil vernisáže. Podle svědků se ti dva spolu bavili jako staří přátelé.“

„Změnil povolání? Co teď dělá?“

„Obchoduje s cennými papíry.“

„Od umění k financím. Platí jí alimenty?“

„Podle vkladní knížky jí na účet pravidelně chodily dva tisíce měsíčně. Jiný zdroj příjmů, které by stály za řeč, neměla.“

„Takže po její smrti ušetří čtyřiadvacet tisíc ročně.“

„Jo. Jasně, je první na seznamu podezřelých, jako ostatně každý bývalý partner.“

„Žije někde tady?“ pokračoval jsem v otázkách.

„Bydlí v Pasadene a pracuje v Century City.“

„Tak proč ti to s ním tak dlouho trvá?“

„Zatím jsem s ním mluvil jenom po telefonu. Ale už se za ním chystám.“ Milo si upravil uzel na kravatě. „Vypadám dost reprezentativně na milionářskou čtvrť?“

„Já nechci mít s milionáři nic společného.“

Když jsme se vraceli k mé seville, zabrzdil před galerií mikrobus značky Volkswagen. Na zadním nárazníku jsem si přečetl nálepku ZACHRAŇTE MOČÁLY, nad ní druhou, tentokrát s nápisem UMĚNI JE ŽIVOT. Za volantem seděla drobná bělovlasá stařenka, žlutohnědý pes vedle ní pozoroval svět předním sklem.

Žena na nás zamávala. „Haló, detektive!“

Zamířili jsme k ní. „Dobrý den, paní Bamesová,“ pozdravil Milo. „Stalo se něco?“ Představil mě Coco Bamesové a stařenka mi podala ruku, křehkou jako vrabčí drápek.

„Jenom jsem se chtěla přesvědčit, jestli jste se dostal v pořádku dovnitř.“ Paní Barnesová zalétla pohledem ke vchodu do galerie. Pes, velké zvíře s šedivými chlupy kolem tlamy, důstojně trůnil na sedadle spolujezdce V srsti měl zapletené kousky suchého listí.

Odvážil jsem se ho pohladit a pes mi olízl ruku.

„Bez problémů, paní Barnesová,“ ujistil ji Milo.

„Už jste tady skončili?“ Coco měla skřípavý, nakřáplý hlas a mluvila s lehkým jižanským přízvukem. Vypadala na sedmdesát. Bělostné vlasy měla zastřižené do prostého chlapeckého účesu a její kůže se vyznačovala barvou a texturou dobře ugrilovaného kuřete.

Šikmá šedivá očka – o něco pronikavější než oči jejího zvířete, ale přesto lehce zakalená – si mě pátravě prohlížela.

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Laňce.“

„Hezký pes.“

„Taky se mu líbíte.“ Coco Barnesová se obrátila k Milovi. „Pokročil jste nějak s Julií?“

„Vyšetřování teprve začalo, madam.“

Stařena se zamračila. „Slyšela jsem, že když policie nevyšetří případ rychle, nejspíš ho nevyřeší vůbec,“

„Tak jednoduché to není, madam.“

Coco Barnesová prohrábla psovi srst. „Jsem ráda, že jsem vás zastihla. Aspoň si ušetřím jeden telefon. Vzpomínáte, jak jste se mě ptal, jestli se v sobotu večer nestalo něco neobvyklého, a já řekla, že nic, že to byla normální vernisáž jako každá jiná? No, trochu jsem přemýšlela a na něco jsem přišla. Po pravdě řečeno, nestalo se to ani večer, ani na vernisáži. A nejsem si jistá, jestli vám jde právě o tohle.“

„Co se stalo, paní Bamesová?“

„Bylo to ještě před zahájením výstavy,“ odpověděla Coco. „V den vernisáže, asi ve dvě odpoledne. Julie ještě nedorazila. Byla jsem zde jenom já a tady Laňce. A taky Clark Van Altrom – znáte ho, dělá sochy z hliníku.“

Milo přikývl.

„Vzala jsem Clarka s-sebou,“ pokračovala paní Bamesová, „protože na mě jsou ta železná vrata moc těžká. Sama je nezvednu. Clark mi pomohl a pak odjel a já začala procházet sál, abych zkontrolovala, jestli je všechno v pořádku. Před několika měsíci nám při zahájení výstavy vypadl proud a řeknu vám, že to nebyla žádná sranda.“ Coco se usmála. „Hlavně proto, že ten umělec pracoval s neonovými trubicemi… No nic, prostě jsem procházela sál a uslyšela jsem, jak Laňce štěká. To se moc často nestává. Laňce je velice tichý pejsek.“

Pohladila psa po hlavě a Laňce spokojeně zavměl. „Připravila jsem mu misku s vodou a nechala ji v chodbě hned vedle místa, kde Julie…, vedle záchodů. Dveře do chodby jsem ale nechala otevřené, a proto jsem ho taky slyšela štěkat. Je mu chudákovi už čtrnáct a kvůli staženým hlasivkám nemá moc silný hlas, víte? On spíš tak kašle, než štěká.“ Názorně předvedla několik suchých odkašlání. Laňce k ní obrátil oči, ale jinak zůstal netečný. „Pořád Štěkal a ne a ne přestat, a tak jsem se vydala za ním, abych zjistila, co se děje. Než jsem k němu došla, postavil se a hleděl na zadní dveře. Napadlo mě, jestli nezvětřil krysu – před několika lety jsme tady měli krysy a jedna vernisáž kvůli nim skončila katastrofou. Prostě nám chyběl Krysař z Hamelnu, ve chvíli, kdy jsme ho nejvíc potřebovali… Kde jsem to skončila? Aha, už vím. Otevřela jsem dveře a vykoukla do uličky, ale žádné krysy jsem neviděla. Zato jakousi ženskou. Přehrabovala se v popelnici. Taková ta žebračka, co žije na ulici. Připadala mi dost ujetá.“

„Ujetá?“ nechápal Milo, jak to stará paní myslí.

„Mentálně narušená, šílená, duševně nemocná. Nesnáším nálepkování lidí, ale někdy to prostě dokonale vystihuje situaci. Tahle vypadala jako praštěná příslovečným pytlem.“

„To jste přece nemohla poznat jen podle…“

„Tak především její oči,“ skočila mu do řeči Coco Bamesová. „Měla v nich takový divoký, vyděšený pohled, kterým těkala na všechny strany.“ Pokusila se o další demonstraci, ale oči se jí pohybovaly dost líně. Několikrát zamrkala, aby si je pročistila. Pak se otočila k psovi a podrbala ho za ušima. „Klid, hochu, bud hodný… A taky jak se chovala,“ vrátila se k událostem sobotního odpoledne, „a jak byla oblečená. Každý kousek jiný, všechno jí bylo velké a na tak teplé počasí byla obalená jako pumpa na zimu. Žiju ve Venice třiapadesát let, detektive, a viděla jsem dost duševně chorých, abych jednu takovou poznala, když ji mám přímo před nosem. Kromě toho se přece přehrabovala v popelnici! Když uslyšela dveře, škubla sebou, uskočila, ztratila rovnováhu a málem spadla, jak se vyděsila. Zavolala jsem na ni, ať počká, že jí přinesu něco k jídlu. Ale ona si zvedla pěst k puse, kousla se do prstů a dala se na útěk. Oni to většinou dělají, víte? Odmítají jídlo. Někteří se dokonce chovají nepřátelsky, když jim nabídnete pomoc. Pořád slyší v hlavě jakési hlasy, které jim bůhvíco namlouvají. Člověk jim nemůže dost dobře klást za vinu, že nikomu nevěří.“

Znovu láskyplně pohladila psa. „Nejspíš o nic nejde, ale ve světle toho, co se pak stalo Julii, bychom podle mě neměli předem zanedbávat žádnou maličkost.“

„To bychom opravdu neměli, madam,“ souhlasil Milo. „Co ještě mi o té ženě můžete říct?“

Staré paní zajiskřilo v očích. „Takže vy si myslíte, že je to důležité?“

„V této etapě vyšetřování je důležité všechno,“ odpověděl Milo. „Jsem rád, že jste mi o té žebračce řekla.“

„Tak to ráda slyším, protože málem jsem vám o ní neřekla. Byla to koneckonců žena a já předpokládám, že Julii zabil muž. Teda aspoň podle toho, co jí udělal…“ Staré paní se zachvěla víčka; přimhouřila oči a pak je zase váhavě otevřela. „Pořád se toho pohledu nemůžu zbavit… Víte, ne že by ta ženská nedokázala Julii přemoct. Byla jako hora. Měřila nejmíň metr osmdesát, ramenatá jako chlap… I když při všech těch hadrech/ co měla na sobě, tak mohla jenom vypadat. Ale stály jsme proti sobě jen krátký okamžik, než utekla.“

„Měla silné kosti?“ zeptal se Milo.

„Jak říkám, byla robustní jako chlap.“

„A nemohl to být muž převlečený za…“

Paní Barnesová se rozesmála. „Kdepak, byla to ženská jako vyšitá. Prostě velká holka. Mnohem větší než Julie. Ale to mě přivádí k myšlence, že tu chudinku nemusel zabít muž. Zejména když tu byl někdo, kdo to nemá v hlavě zcela v pořádku.“

To už Milo vytáhl zápisník. „Jak byla podle vás ta žena stará?“

„Hádala bych jí tak pětatřicet, ale opravdu jenom hádala. Žila na ulici, hladověla… V takových případech věk ztrácí svůj význam, nemyslíte?“

„Co tím chcete říct, madam?“

„Chci říct,“ odpověděla Coco, „že takoví lidé vždycky vypadají staře a zničeně. Jako by z nich vyzařovalo zoufalství. Téhle se však podařilo uchovat si trochu svěžesti. Prostě jsem pod nevlídným nánosem rozeznala jemný pel mládí, jak by řekl básník. Lip to vysvětlit neumím.“

Coco Barnesová luskla prsty. „Jestli vás zajímají detaily, tak měla na sobě prošívanou vojenskou maskovací bundu a pod ní flanelovou košili s černými, červenými a bílými pruhy a modrou mikinu s emblémem univerzity. Písmena UCLA byla bílá a polovina céčka chyběla. Na nohou měla silné šedivé tepláky a podle toho, jak se jí nadouvaly, si pod ně oblékla nejméně jedny další kalhoty. Obuté měla bílé tenisky na tkaničky a na hlavě slamák s širokou stříškou, roztřepený, až jí z něho trčela stébla. Vlasy si nacpala pod klobouk, ale několik pramenů se uvolnilo, takže jsem viděla, že je zrzavá. A kudrnatá. Kudrnatá zrzka. Přidejte nános špíny na obličeji a máte kompletní obrázek.“

Milo usilovně psal. „Už jste ji někdy dříve viděla?“

„Ne,“ odpověděla paní Bamesová. „Ani u galerie, ani v parku, ani jinde ve Venice na místech, kde se obvykle srocují bezdomovci. Možná není místní.“

„Pamatujete si z toho setkání ještě něco?“

„To nebylo žádné setkání, detektive. Otevřela jsem dveře, ona se polekala, já jí nabídla něco k snědku a ona utekla.“

Milo zkontroloval své poznámky. „Máte vynikající paměť, paní Barnesová.“

„Měl jste mě vidět před pár lety.“ Stará paní si poklepala na čelo. „Jsem zvyklá ukládat si do paměti obrázky. My umělci se díváme na svět čočkou fotoaparátu.“ Dvakrát rychle zamrkala. „Kdybych nebyla strašpytel a nechala si operovat šedý zákal, mohla jsem na tom být mnohem líp.“

„Dovolte mi jednu otázku, madam. Dokázala byste nakreslit podobiznu té ženy? Určitě by to bylo lepší než portrét od policejního malíře, který by byl odkázaný na slovní popis,“

Coco potlačila příjemné překvapení. „Už jsem nějakou dobu nic nenamalovala, před pár lety jsem se vrhla na keramiku… Ale proč ne? Jasně. Udělám to a potom vám zavolám.“

„Oceňuji vaši pomoc, madam.“

„Občanská povinnost a umění,“ usmála se stará paní. „Vidíte, jak jdou ruku v ruce?“

„Bereš její svědectví vážně?“ zeptal jsem se na zpáteční cestě ke Café Moghul.

„Ty ne?“

„Paní Bamesová má šedý zákal a jenom bůh ví, co vlastně viděla. Pořád jsem přesvědčen, že ta vražda nese pečeť pečlivého naplánování a inteligence. Vrah byl duševně až moc zdravý. Ale to je pouze můj soukromý názor, ne vědecky podložená hypotézar“

Milo nakrčil čelo. „Kdybych chtěl tu zrzku vypátrat, musel bych poslat policejní hlídky do míst, kde se zdržují bezdomovci, a obrátit se na sociální správu, dobročinné instituce a možná i psychiatrické léčebny. A jestli má Barnesová pravdu a ta ženská není místní, můžu pátrání rozšířit na celé západní pobřeží.“

„Jedna věc mluví v tvůj prospěch,“ potěšil jsem ho. „Metr osmdesát vysoká kudrnatá zrzka bude dost nápadná.“

„Dobře, předpokládejme, že ji najdu. Jenže co potom? Budu mít před sebou duševně chorou osobu, která se osm hodin před vraždou Julie Kipperové přehrabovala v popelnici v uličce za galerií.“ Potřásl hlavou. „Beru to svědectví vážně? Moc ne:“

„Na druhé straně…,“ ozval se o ulici dál.

„Co?“

„Jestli nenarazím na slibnější stopu, a to zatraceně rychle, budu muset sledovat tuto.“

Zabrzdil jsem před restaurací v zákazu zastavení. Milo měl za stěračem svého neoznačeného vozu zastrčený pokutový lístek. „Nechtěl by ses seznámit s Everettem Kipperem?“

„Jistě.“

Přečetl si lístek. „Budeš řídit. Když už mi napařili pokutu, aspoň ušetřím za benzin.“

„Proplatí mi město cesťák?“

„Jasně. A já ti pošlu osobní poděkování. Expres doporučeně.“

Everett Kipper pracoval ve firmě MuniScope, která sídlí ve čtyřiadvacátém patře mrakodrapu na Avenue of the Stars, jen několik domovních bloků na jih od centra Santa Moniky. Parkovné dosahovalo nebeských výšin, ale Milo se svou plackou zapůsobil na mladíka v budce takovým dojmem, že jsem mohl sevillu odstavit zadarmo.

Vestibul výškové kancelářské budovy si co do velikosti nezadal s cirkusovým stanem a na návštěvníky čekalo dvanáct výtahů. Jeli jsme nahoru v hermetickém tichu. Recepce společnosti MuniScope se nacházela v tlumeně nasvětlené hale oválného tvaru s vysokým kobercem, ozdobené několika květináči s miniaturními javory.

Sedací nábytek byl čalouněný kůží barvy šafránu. Milův policejní odznak vzbudil na tvrdé tváři recepční s vypracovanou postavou krátký úlek, vzápětí vystřídaný nuceným úsměvem profesionální zdvořilosti.

„Hned mu zavolám, pánové. Mohu vám zatím nabídnout něco k pití? Kávu, čaj, limonádu, dietní kolu?“

Odmítli jsme a usadili se do žlutooranžových kožených křesel. Kancelář vejčitého tvaru postrádala rohy a já se cítil jako nevylíhlé kuře, bezpečně ukryté ve skořápce s astronomickým nájemným.

„Docela pohodlné,“ zamumlal Milo.

„Vše pro blaho klienta,“ odpověděl jsem rovněž šeptem. „Pomáhá to. Jsem připraven proklubat se skořápkou a něco si koupit.“

Zpoza oblé stěny se vynořil muž v černém obleku. „Vy jste ti pánové od policie? Ev Kipper,“ představil se.

Bývalý manžel Julie Kipperové byl hubeňour se znělým hlasem, prošedivělým blond ježkem na hlavě a hladkým obličejem stárnoucího věčného studenta. Mohlo mu být kolem čtyřiceti, měřil asi metr pětasedmdesát a vážil méně než sedmdesát kilogramů. Na zakázku šitý oblek, model se čtyřmi knoflíky, mu seděl jako ulitý. Pod ním nosil safírově modrou košili se zlatavou vázankou a zlatými manžetovými knoflíčky, na zápěstí se mu leskly zlaté hodinky. Ruce s pečlivou manikúrou měl jemné, vzhledem k postavě snad trochu velké, a když jsme si potřásli pravicí, vycítil jsem ve stisku suché dlaně potlačovanou sílu. Průzračné hnědé oči se dívaly zpříma do mých. Jemný bronzový nádech pokožky svědčil o častém pobytu na slunci, vyplněném nejspíš sportovní aktivitou.

„Zajdeme dovnitř a nerušeně si promluvíme,“ pozval nás sytým barytonem bez nejmenšího náznaku obav nebo nervozity. Jestli zavraždil svou exmanželku, byl zatraceně dobrý herec a těžký psychopat.

Zavedl nás do prázdné zasedačky s výhledem až do Las Vegas. Ustřicově zbarvený koberec a stěny, konferenční stůl s deskou z černé žuly tak velký, že se kolem něj pohodlně směstnalo třicet starožitných křesel. Usadili jsme se u jeho čela.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat,“ začal Kipper. „Co pro vás mohu udělat?“

„Existuje něco, co bychom měli o vaší bývalé manželce vědět? Cokoliv, co by nám pomohlo zjistit, kdo ji zavraždil?“ Milo položil důraz na slova manželce a zavraždil a napjatě pozoroval výraz Kipperova obličeje.

„Bože můj, to ne. Julie byla fajn ženská. A výborná kamarádka.“

„Udržovali jste spolu kontakt, přestože jste se před deseti lety rozvedli.“

„Naše životní cesty se rozešly, ale zůstali jsme přáteli.“

„Rozešli jste se profesně?“

„Ano,“ potvrdil Kipper.

Milo se pohodlně opřel. „Oženil jste se podruhé?“

Finančník se usmál. „Ne. Pořád hledám tu pravou.“

„Vaše bývalá manželka nebyla ta pravá?“

„Víte, Julie se vznášela ve světě umění, kdežto já se jako červ plazím v blátě očekávaných výnosů akcií a dluhopisů. Začínali jsme kdysi na stejné startovní čáře, ale skončili každý úplně jinde.“

„Vy jste také studoval malířství na Výtvarné akademii v Rhode Islandu?“

„Sochařství.“ Kipper se dotkl ciferníku hodinek na zápěstí. Byly tenké jako deseticentová mince, osazené čtyřmi diamanty, řemínek z krokodýlí kůže. Uvažoval jsem, kolik pláten by musela Julie Kipperová prodat, aby si je mohla dovolit. „Zdá se, že jste si mě prověřil, detektive.“

„O vašem manželství jsem se dozvěděl od lidí, kteří Julii znali, pane Kippere. Ti mi prozradili, že jste se dříve věnoval umění.“

„Myslíte tu partu ze Světla a prostoru?“ zeptal se Kipper. „Ubožáci.“

„Jak to myslíte?“

„Spousta sebevědomí, minimum talentu.“

„Sebevědomí?“

„Říkají si umělci, ale ve skutečnosti si na ně* jenom hrají.“

V hlase zazněl hořký podtón. „Julie byla pravá umělkyně, oni ne. Ale to je v uměleckém světě běžné. Neexistují v něm totiž žádná kritéria, na rozdíl třeba od lékařů. Jen klam a faleš.“

Hnědé zornice sklouzly k velkým rukám. Silné prsty, vyleštěné nehty, opálená kůže. Obtížné si představit, že tyhle ruce kdysi svíraly dláto a kladivo, a výraz Kipperových očí prozrazoval, že si je toho vědom. „Můj životní příběh v kostce.“

„Vy jste také klamal?“ zeptal se Milo.

„Jen chvíli. Pak jsem to vzdal.“ Kipper se smutně usmál. „Neměl jsem na to.“

„Byl jste dost dobrý, aby vás přijali na akademii.“

„No a co má být?“ Z hlasu se odloupla další vrstva hedvábí. „Jak říkám, v umění neexistují žádná kritéria. Měli jsme s Julií společné to, že jsme oba získali ocenění na střední škole i na vysoké

– s tím rozdílem, že ona si je zasloužila. Vedle ní jsem se vždycky cítil jako plagiátor. Netvrdím, že jsem naprostý břídil. Dokážu se dřevem, kamenem či bronzem věci, které obyčejný smrtelník nezvládne. Jenže do skutečného umění to má pořád hodně daleko. Naštěstí jsem měl dost rozumu, abych si to uvědomil, a našel si práci, která mi sedí.“

Milo se rozhlédl po místnosti. „Nacházíte zde nějaké umělecké uspokojení?“

„Ani co by za nehet vešlo,“ zněla odpověď. „Ale slušně vydělávám a dopřávám si uspokojení z realizace svých představ o nedělích ve svém domácím ateliéru. Většinou ovšem nevydá kámen požadovaný tvar. Rozbít to všechno na padrť by bylo docela očisťující.“

Výraz jeho tváře se nezměnil, ale opálení znatelně ztmavlo.

„Jak nesla ten názorový rozchod vaše bývalá manželka?“ zeptal se Milo.

„Bože můj, co na tom dnes záleží? Po tolika letech…“

„Pochopte prosím, pane Kippere, že v dané chvíli je pro nás důležitá každá maličkost.“

„Jak to nesla? Špatně. Snažila se mi moje rozhodnutí rozmluvit. Víte, ona si za všech okolností stála za svým, to pro ni bylo typické. Bydleli jsme v nuzném brlohu v East Side, žili z ruky do úst a brali každou příležitostnou práci. Julie nabízela po telefonu předplatné nejrůznějších časopisů a já uklízel v činžáku chodby a schodiště, abychom vůbec měli na nájem. Ode dne, kdy jsem nastoupil k makléřské firmě, jsme se poprvé v životě mohli spolehnout na pravidelný příjem. Podotýkám, že to nebylo nic světoborného. Začínal jsem jako obyčejný poskok, holka pro všechno. Ale i to byl obrovský pokrok a my jsme si najednou mohli zajít i na večeři. Jenže Julii to nezajímalo. Pořád mi nadávala, že jsem promrhal svpj talent, že jsem se zaprodal jako děvka. Myslím, že mi to do smrti neodpustila, ale když se přestěhovala do Kalifornie, vyhledala mě a začali jsme se znovu stýkat. Řekl bych, že tehdy konečně pochopila, že jsem v novém životě šťastný.“

„Vy jste sem přesídlil jako první?“

„O rok dřív než Julie. To už jsme byli rozvedení.“

„A ona vás vyhledala?“

„Zavolala mi do kanceláře. Byla úplně na dně. Zničená z toho, že se jí v New Yorku nepodařilo prorazit, že místo skutečné práce musela vymýšlet pitomé novinové inzeráty. Hotová troska. Pomohl jsem jí postavit se na nohy.“

„Kromě toho jste jí platil alimenty.“

Kipper vydechl. „Žádná závratná suma to nebyla. Jak říkám, daří se mi velmi dobře.“

„Vezměme to chronologicky,“ požádal Milo. „Manželství, rozvod a tak dál.“

„Můj život jednou větou, co?“

„Prosil bych o několik vět, pane Kippere.“

Finančník si rozepnul sako. „Seznámili jsme se hned po zápisu na akademii. Padli jsme si do oka a během týdne už jsme žili spolu. Po promoci jsme se usadili v New Yorku a vzali se. Před čtrnácti lety. Za čtyři roky jsme se rozvedli.“

„Jaké byly vaše vzájemné styky po rozvodu?“ Milo se v Kipperově přítomnosti vyhýbal Juliinu jménu a podvědomě tak kladl důraz na nezdařené manželství.

„Omezily se na občasné telefonáty a ještě řidší společné večeře.“

„Přátelské telefonáty?“

„Většinou.“ Kipper znovu pohladil ciferník hodinek. „Je mi jasné, kam směřujete, ale nevadí mi to. Kamarádi mě varovali, že na mě budete hledět jako na podezřelého číslo jedna.“

„Kamarádi?“

„Kolegové z branže.“

„Copak oni mají zkušenosti s vyšetřováním zločinů?“

Kipper se rozesmál. „Zatím ne. Řekl bych, že se až moc často dívají na televizi. Ale asi bych marnil čas, kdybych se vás pokoušel přesvědčit, že se smrtí své ženy nemám nic společného.“

Milo se jenom usmál.

„Dělejte, co považujete za nutné,“ pokračoval Kipper, „ale jedno vám řeknu. Já jsem Julii miloval. Nejdřív jako ženu, potom jako osobnost. Zůstali jsme přáteli a já jsem ten poslední, kdo by jí chtěl ublížit. Neměl jsem k tomu žádný důvod.“ Odstrčil křeslo od stolu a položil si nohu přes nohu.

„Čeho se ty přátelské telefonické hovory týkaly?“ zajímal se Milo.

„Informovali jsme jeden druhého o tom, co právě děláme,“ odpověděl Kipper. „A taky jsme spolu mluvili… No, vy byste asi řekl obchodně. Když jsem podával daňové přiznání, potřeboval jsem od Julie potvrzení o vyplacených alimentech i o dalších penězích, které jsem jí posílal. Občas totiž potřebovala výpomoc navíc.“

„Kolik to bylo navíc?“

„Nic moc. Takových deset, možná dvacet tisíc ročně.“

„To znamená téměř dvojnásobek výživného, které jste jí platil,“

Kipperovy mohutné ruce spočinuly na žulové desce stolu a zůstaly nehnuté ležet. „Julie to s penězi nikdy moc neuměla. Pořád měla hluboko do kapsy.“

„Takže celkem jste jí posílal kolem čtyřiceti tisíc ročně. Jste štědrý muž, pane Kippere.“

„V garáži mi stojí ferrari,“ odsekl finančník, „a od nikoho neočekávám morální ocenění.“ Předklonil se v křesle. „Vysvětlím vám, jak to s Julií bylo. Hned po promoci dosáhla vynikajícího úspěchu. Vystavovala spolu se skupinou prvotřídních malířů v galerii v centru města a prodala všechny své obrazy. I kritika se o ní zmiňovala velmi pochvalně. Jenže víte co? Rozhodně to neznamenalo, že by vydělala velké peníze. Její plátna se prodávala v cenách mezi osmi a dvanácti stovkami, ale když vyplatila majitele galerie, svého agenta a každého, kdo natahoval ruku, zbylo jí sotva na oběd v bufetu. Galerie zvedla ceny jejích děl na patnáct set dolarů za obraz a vyzvala ji k vyšší produktivitě. Následujících šest měsíců vyplnila prací. Čtyřiadvacet hodin denně! Alespoň mi to tak připadalo.“ Kipper se zachvěl.

„Nasadila tvrdý režim,“ poznamenal Milo.

„Spíš sebedestruktivní.“

„Používala něco, co jí pomáhalo dobíjet energii?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Kipper.

„Víme o jejích problémech s drogami. Tehdy to začalo? Kokain může působit jako doping.“

„Koks.“ ušklíbl se finančník. „Ne, brala ho už dřív. Ještě ve škole. Ale zvýšila dávky, když ji galerie nutila malovat jako na běžícím pásu. To tempo bylo nelidsky.“

„A jaké tempo nasadila?“

„Tucet pláten za čtyři měsíce. Nějaký mazal by to bez problémů zvládl, ale Julie byla úzkostlivě pečlivá. Připravovala si vlastní barviva, puntičkářský kladla vrstvu za vrstvou, zkoušela speciální glazury a politury podle vlastních receptur. Byla tak náročná, že si občas sama vyráběla i štětce. Trávila nad štětci celé týdny. A rámy. Každý musel být originál a dokonale pasovat k obrazu. Všechno prostě muselo být naprosto perfektní, každý detail pokládala za nesmírně důležitý.“

„Její současná plátna nejsou zarámovaná,“ vmísil jsem se.

„Taky jsem si všiml,“ řekl Kipper, „a zeptal jsem se jí na to. Odpověděla, že se soustředí na samotný obraz. Ocenil jsem to jako dobrý nápad.“ Jedna masitá ruka se sevřela v pěst. „Julie byla vynikající malířka, ale pochybuju, že by kdy dosáhla skutečného úspěchu.“

„Proč ne?“

„Protože byla až příliš nadaná. Co se dnes tváří jako umění, je čistá sračka. Krávoviny. Video instalace, tak zvané performance, železný šrot smíchaný s novými materiály – rádobyumělecké synonymum pro hromadu odpadků. V dnešní době vám stačí strčit vibrátor do hrdla flašky a vystavit to a hned je z vás nový Michelangelo. Zato když skutečně umíte malovat, stanete se terčem opovržení. Přidejte k tomu Juliin absolutní nedostatek smyslu pro obchod a dostanete…“ Kipper svěsil ramena; na jeho dokonalém obleku se neobjevil jediný záhyb.

„Nepatřila do tohoto světa,“ podotkl jsem.

„Přesně tak,“ souhlasil Kipper. „Nezapadala do okolního prostředí. Vezměte si jako ilustraci peníze. Snažil jsem se ji přesvědčit, aby si uložila část alimentů, které jsem jí posílal, do fondů či obligací s velmi nízkým rizikem. Kdyby investovala současně se mnou, mohla mít dnes zajištěnou slušnou rentu, takové bezpečné hnízdečko, a mohla se věnovat svému umění podle vlastních představ. Jenže neposlechla, a musela se snížit ke komerci.“

„Jí se komerční umění nezamlouvalo?“

„Nenáviděla je,“ odpověděl Kipper. „Ale odmítala kroky, které by ji osvobodily. Netvrdím, že byla masochistka, ale rozhodně měla nadání, jak vyhledávat utrpení. Nikdy v životě nebyla skutečně šťastná.“

„Chronická deprese?“ zeptal jsem se.

„Kromě okamžiků, kdy malovala.“

„Ještě se vraťme kousek zpátky,“ požádal Milo a zalistoval zápisníkem. „Jde mi o tu newyorskou galerii, kde vystavovala. Její životopis v brožuře uváděl, že šlo o Anthonyho galerii.“

„To je ona. Lewis Anthony. Zatracený upír!“

„Nebyl dobrý člověk?“

„To oni většinou nebývají.“

„Majitelé galerií?“

„Majitelé, agenti, sběratelé.“ To už Kipper zaťal v pěst obě ruce. „Tak zvaný umělecký svět tvoří lidé, kterým očividně chybí talent, ignoranti, kteří by nepoznali skutečného umělce, i kdyby jim seděl na nose, darmožrouti, kteří tyjí z práce těch opravdu nadaných, Pijavice na těle umění. Tak jsme jim s Julií říkali. Talent je prokletí. Kriminálníky soudí lidé jim podobní, ale umělce ne.“

Jeho opálený kulatý obličej jen hořel.

„Takže Lewis Arithony vyvíjel na Julii nátlak, aby zvýšila produktivitu, a to ji přimělo brát větší dávky kokainu,“ shrnul Milo.

Kipper přikývl. „Kokain a speed^, aby mohla pracovat, alkohol a sedativa na uklidnění. Nejedla a nespala, dokud jsem ji k tomu nedonutil. Hotové peklo, z kterého jsem začal postupně vycouvávat. Bylo to pro mě snazší, protože jsem měl svou vlastní kariéru. Novou, neuměleckou. Prostě jsem pomalu stoupal po služebním žebříčku. Však to znáte.“

„Taky jste bral drogy?“

Kipper zaváhal. „Zkoušel jsem to,“ odpověděl po chvíli. „Jako tehdy všichni. Ale nikdy jsem do toho nespadl. Nemám od přírody návykové sklony. Možná to má něco společného s nedostatkem talentu… Prostě nemám tady nahoře dost náruživosti,“ poklepal si na vojenského ježka.

„Známá spojitost mezi genialitou a šílenstvím?“ řekl Milo.

„Máte naprostou pravdu, to vám teda povím. Každý vynikající umělec je svým způsobem případ pro psychiatra. A Julie byla taky taková. Miloval jsem ji. Úžasná osobnost, ale život s ní, to byl zmatek nad zmatek.“

Milo sklapl zápisník. „Povězte mi něco víc o Lewisi Anthonym.“

„Co vám mám o něm říct? Ten parchant tlačil na Julii a ona padala na hubu a namalovala tři plátna. Anthony jí vynadal, prodal všechny tři obrazy, vyplatil jí žebráckou almužnu a oznámil jí, že pokud nezlepší pracovní morálku, tak s ní skončil. Julie se vrátila domů, nadopovala se a skončila na odvykací kúře v léčebně.“

Kipper otevřel pěsti a zaťal drápy do černé žuly. „Od té doby mě trápí pocit viny. Nepomohl jsem jí, když mě nejvíc potřebovala. Když tehdy přišla s šekem od Anthonyho a já viděl, jak mizerně ji zaplatil, rozčílil jsem se jako blázen a přestal se ovládat. Šest měsíců jsem den za dnem pozoroval, jak se ničí – když připravovala tu výstavu, zhubla o deset kilo –, a všechno, co za tu nelidskou dřinu dostala, bylo dva tisíce babek. Seřval jsem ji, že je nejpitomější blbec pod sluncem, a vypadl jsem z baráku na pivo. Když jsem se vrátil, ležela na posteli jako špalek. Nedokázal jsem ji probrat a bál jsem se, že je mrtvá. Zavolal jsem pohotovost a sanitka ji odvezla do nemocnice. Po několika dnech ji přemístili do psychiatrické léčebny v Bellevue.“

„Soudně nařízená léčba?“ zeptal jsem se.

„Zpočátku ano, ale zůstala v léčebně i poté, co podle zákoná mohla odejít. Řekla mi, že je jí líp na psychiatrii, než kdyby měla žít s někým, komu na ní ani za mák nezáleží. Co jsem mohl dělat? Zaplatil jsem za ni kauci. V sanatoriu ji dali do pořádku a poslali ji domů. Jenže už nedokázala pracovat – prý ztratila jiskru. Doslova z toho šílela a vrátila se k drogám. Často jsme se kvůli tomu hádali. Nakonec jsem se od ní odstěhoval. Byl jsem to já, kdo požádal o rozvod, ale Julie nic nenamítala. U soudu se vůbec nebránila a nehnula prstem, aby si zajistila budoucnost. Myslím po finanční stránce. Dobrovolně jsem nabídl, že jí budu platit polovinu svého tehdejšího příjmu jako výživné. Dělalo to tisíc babek měsíčně. Můj právník si myslel, že jsem se zbláznil.“ Kipper si projel dlaní ježka. „Když se mi začalo dařit líp, ještě jsem jí apanáž zvedl.“

„Na dva tisíce měsíčně,“ prohodil Milo neutrálně.

„Já vím, na chlápka, který si jezdí ve ferrari, to nic není. Ale Julie větší částku odmítla. Nabídl jsem jí, že jí koupím domek, kde by si mohla zřídit ateliér, ale ona trvala na tom, že zůstane v tom otřesném brlohu.“

„Ale stýkat jste se nepřestali.“

„Jak říkám, jednou za čas jsme spolu povečeřeli.“ Kipper svěsil hlavu. „A občas jsme se dokonce pomilovali. Vím, že to zní uhozené, ale někdy prostě pudy převládnou. Možná jsme si byli souzení… Není to směšné?“

„Směšné?“

„Žili jsme v takové zemi nikoho,“ řekl Kipper. „Nechtěl jsem ji úplně zapudit ze svého života. Proč taky? A teď je mrtvá. A vy tady se mnou zbytečně maříte čas.“

„Pane Kippere…“

„Hele, dávám vám úplně volnou ruku. Klidně si zajděte do mého domu a třeba tam vytrhejte parkety. Jak je libo. Ale jakmile s tím budete hotovi, udělejte mi laskavost a začněte vážně pátrat po tom hajzlovi, který ji zabil, A až ho dopadnete, vyřiďte mu, že je zkurvený barbar, který připravil tento podělaný hnusný svět o kus opravdové krásy.“

Přímo řval, v obličeji byl rudý jako krocan a klouby prstů na mohutných pěstích mu zbělely. Pak si hlasitě povzdechl a jako by zvadl.

„Měl bych ještě pár otázek,“ ozval se Milo.

„Jo, jasně, ptejte se.“

„Navštívil jste její vernisáž…“

„Navštívil a koupil si dva obrazy.“

„Vaší bývalé manželce to nevadilo?“

„Proč by mělo?“

„Chtěla být přece nezávislá, ne? Nebál jste se, že to bude brát jako almužnu?“

„Bál bych se toho, kdybychom s Julií pár dní předtím o těch obrazech nemluvili. Viděl jsem je u ní v ateliéru a o ty dva jsem měl opravdu zájem. Chtěla mi je dát zadarmo, ale já to odmítl. Řekl jsem jí, ať je vystaví s červenou tečkou. Jako strategický tah – tohle je horké zboží, kupujte, dokud není pozdě.“

„Jak dlouho jste se na vernisáži zdržel?“

„Odešel jsem asi půl hodiny před uzavřením galerie.“

„Kolik asi bylo?“

„Něco po půl desáté.“

„Kam jste z galerie odešel?“

„Aha, jde vám o alibi. Nuže, žádné nemám. Sedl jsem do auta a odjel. Vzal jsem to po Sepulvedě do San Vincente a pak po sedmičce na jih ke kaňonu Santa Monica. Moje oblíbená trasa, protože čerpací stanice u kaňonu prodává stooktanový benzin a jisté aditivum, které ho vylepší až na sto čtyři. Další je až v Pasadeně. Nejdřív jsem se chtěl projet podél pobřeží, ale pak jsem se rozhodl pro trasu s více zatáčkami – ferrari miluje serpentiny. Otočil jsem se tedy a po Sunsetu zamířil k Benediktovu kaňonu, abych se trochu protáhl.“

„Vysokooktanový benzin,“ povzdechl si Milo. „Kolik vás stojí?“

„Právě teď čtyři padesát za galon.“

Milo uznale hvízdl.

„Mému autu jde k duhu.“ řekl Kipper.

„Jaký máte model?“

„Testarossa.“

„Taky umělecký kousek.“ pochválil Milo.

„To jo,“ souhlasil finančník. „Náročný vůz. Jako ostatně všechno v mém životě.“

10

„Truchlící exmanžel,“ ušklíbl se Milo, když jsem kolem zábavního centra ABC vyjížděl z Century City.

„Rozhněvaný exmanžel,“ dodal jsem, „S velkýma silnýma rukama a horkou krví. Jakmile začne mluvit o uměleckém světě, vypění.“

„Pijavice na těle umění.“

„A Julie v tom světě zůstala.“

„Dělá ti starosti, že?“

Souhlasil jsem. „Stál by za bližší pohled. Chytrý chlap, vlivný a mocný. A navštívil její vernisáž v galerii, přestože byl – podle jeho vlastních slov – jeho vztah k Julii dost komplikovaný. Manželství plné rozbrojů a deset let po rozvodu se spolu občas vyspali. Když chtějí pachatelé předstírat sexuální zneužití oběti, ke které měli intimní vztah, obvykle nedokážou dojít až do konce. Julii vrah stáhl kalhotky ke kotníkům, ale nesvlékl jí je. Kipper tvrdí, že musel Julii přemlouvat, aby si od něj vzala peníze, ale to může být pravda a nemusí. Dokážu si představit, že je velmi frustrovaný. Míval vážné umělecké ambice. Není vždycky lehké vzdát se svých snů.“

„Ani s ferrarim v garáži, které slouží jako lék na city?“

„Jak nám třikrát neopomněl zdůraznit. Přepychový sportovní vůz, do kterého pumpuje vysokooktanový benzin. Jen se nad tím zamysli – platí drahé palivo, aby ještě zvýšil výkon už tak obrovsky silného motoru. Je agresivní až hrůza. Přidej exmanželku, s níž měl opravdu těžký život, ale i dlouho po rozvodu s ní spával, a finanční otázky…“

„Julie tvrdila svým kamarádům umělcům, že se rozešli v dobrém.“

„A jak dobře ji znali? Svěřila se někomu se svými sebevražednými pokusy?“

„Ne,“ odpověděl Milo. „Mluvila o svém pobytu v léčebně, ale o sebevraždě se nezmínila. Tak co? Myslíš, že Julie najednou obrátila a začala z Kippera vymáhat těžké prachy?“

„Možná ji unavil nuzný život nedoceněné umělkyně. Zamyslela se, uvědomila si, jak dobře se bývalému manželovi daří, a rozhodla se vylepšit vlastní standard. Kipperovi třeba štědrost nevadila, pokud sám určoval její hranice, ale Juliiny dodatečné požadavky už nemusel tak lehce strávit. A Julie měla dost důvodů jít po penězích. Dosáhla středního věku a ani její druhý pokus o vstup do malířské síně slávy se jí příliš nevydařil. Vím, že prodala nějaké obrazy, ale Světlo a prostor není newyorská galerie a ceny jejích pláten se ód dob, kdy začínala, moc nezvedly. Vezmeme^li v úvahu inflaci za posledních dvacet let, ve skutečnosti vlastně klesly. Možná jí konečně došel pravý stav věcí a začala uvažovat realisticky – prosadit se sama jako malířka, to znamená tvrdý boj o přežití, a už ji ubíjelo vyškrabovat zbytky. Kipper se zmínil, že žije v mizerném brlohu. Opravdu to bylo tak zlé?“

„Podle Kipperových měřítek určitě, ale podle mých šlo o normální byt se základním vybavením. Dvoupokojové apartmá na východním předměstí Santa Moniky. V obýváku si zřídila ateliér. Na umělkyni si na vnitřní výzdobu moc nepotrpěla.“

„Na východním předměstí Santa Moniky bydlí spodina a život je tam dost krušný,“ řekl jsem. „Pouliční gangy, překupníci drog.“ Vzpomněl jsem si na Robinin byt na Rennie Street. Tim Plachette je slušný, jemný člověk, ke mně se vždycky choval zdvořile. Byl by jí k čemu, kdyby šlo do tuhého?

„Promluvím si znovu se sousedy.“ říkal zatím Milo, „a proklepnu si manžílka.“

„Pokus se zjistit něco o jeho finanční situaci. Investiční profíci někdy trpí přílišným sebevědomím a spravují svá aktiva dost lehkomyslně. Jestli se Kipper v poslední době pustil do riskantních kšeftů a utrpěl těžké ztráty, mohl podlehnout pokušení zbavit se zátěže v podobě Julie.“

„Silné ruce,“ uvažoval Milo nahlas. „Moc urostlý není, ale pořád větší než Julie. Snadno by ji na té toaletě přemohl.“

„Možná se s ní vůbec nemusel prát. Důvěřovala mu a navíc měl na své straně moment překvapení.“

„Jak dalece mu důvěřovala?“

„Řekl nám, že se spolu občas pomilovali.“

Milo pochybovačně potřásl hlavou. „Rande v takové špíně?“

„Už jsem zažil podivnější věci,“ ujistil jsem ho.

„To já taky, ale… Mám dojem, že tvůj mozek uvažuje o ještě horších stránkách lidstva než můj.“

Otočil jsem se do protisměru a zamířil k bulváru Santa Monica. „Když tě Juliin strýc požádal, aby ses toho případu ujal, mluvil jsi s ním o ní?“

„Jistě.“

„Věděl o její minulosti?“

„Pořád považoval svou neteř za roztomilé nadané dítě, které odjelo hledat štěstí do New Yorku. Pro celou rodinu byla druhý Rembrandt.“

„Člověka potěší, když ho jiní oceňují.“

„Jo.“ Po chvíli dodal: „Silné ruce. Juliin vrah, ať už to byl kdokoliv, nespoléhal na sílu v rukou. Použil škrtidlo.“

„Uchoval si čisté ruce. Jestli navíc použil rukavice, podstatně snížil riziko, že po sobě na místě činu zanechá hmatatelné důkazy.“

„Čisté ruce.“

„Jo. Pěkný řečnický obrat.“

Vysadil jsem Mila, odjel domů a zapnul počítač, ale přestože jsem použil pět nebo šest vyhledávačů, o Julii ani jejím bývalém manželovi jsem se toho moc nedozvěděl.

Kipper měl na internetu tři záznamy. Všechny se týkaly přednášek na seminářích pro soukromou klientelu, které pořádala firma Muril Scope. Témata se shodovala – nákup prémiových dluhopisů, jejichž výnosy jsou osvobozeny od zdanění, přinese zájemcům s vysokými příjmy v dlouhodobém horizontu větší zisk než investice do diskontních obligací.

Juliino jméno se na světové síti vyskytlo pouze jednou – před půl rokem se jedno z jejích raných děl prodalo na aukci u Sothebyho. Osmnáct set dolarů za deset let starý olej na plátně Marie u kuchyňského stolu. Text bohužel nedoprovázela fotografie obrazu. Na zmíněné aukci se prodávaly levnější kousky, několik jich bylo vyobrazeno.

Původ obrazu mi neřekl nic, co bych si sám neuměl domyslet – k prodeji ho nabídla galerie Lewise Anthonyho v Nerw Yorku. Prodáno „soukromému sběrateli“.

Vyhledal jsem si odkazy na Anthonyho. Celkem padesát záznamů. Zemřel před pěti lety, ale galerie existovala dál.

Uvažoval jsem o podivných stezkách, jimiž se ubíral život Julie Kipperová. Musela se dopovat drogami, aby vyhověla požadavkům majitele galerie. Tři plátna. A po letech se majitel jednoho z nich zbavil za cenu, která nepokryla náklady.

Demoralizující. Jestli to věděla.

Vsadil bych na to, že věděla. Nějak. Někdo jí to řekl.

Přesto se pokusila o návrat. Co když jí tu myšlenku vnukl právě ten prodej?

Domnívala se, že vytvořila své nejlepší dílo, a doufala v druhou šanci u prestižní galérie jen proto, aby se nakonec spokojila se Světlem a prostorem?

Nízká výkonnost znamenala menší naději na další prodej.

Nízký zájem o její obrazy vylučoval jeden z možných motivů – že by se někdo pokusil zvýšit hodnotu své investice, protože díla mrtvých umělců jsou cennější, než když jejich autoři ještě žijí. Ale to platí jen pro renomované tvůrce. Julie Kipperová pro umělecký svět jako by neexistovala a její smrt nevyvolala žádnou reakci.

Ne, tento případ nemá nic společného s financemi, jde o osobní záležitost.

Chytrý zabiják. Dokáže uvažovat dopředu a navenek se jeví klidný, ale uvnitř… Výbušný vztek držený na uzdě ledovým sebeovládáním.

Když mi Milo volal, označil ho za „magora“, ale vrah sám sebe určitě vnímal jinak. Obtažení ocelového lanka kolem krku Julie Kipperové bezpochyby považoval za velmi rozumný čin.

Otevřel jsem si pivo a přemýšlel o prosluněných obrazech Julie Kipperové a jejím promarněném talentu. Pak jsem sáhl po telefonu.

Galerie Lewise Anthonyho sídlí na Sedmapadesáté ulici na Manhattanu. Hlas ženy, která se ozvala na druhém konci linky, připomínal manikůrové nůžtičky stříhající kůžičku kolem nehtů.

„Pan Anthony před několika lety zemřel,“ oznámila tónem, který naznačoval, že tato informace patří k nezbytným znalostem každého amerického občana.

„Třeba byste mi mohla pomoci vy. Sháním obrazy Julie Kipperové.“

„Koho?“

„Julie Kipperové. Malířka. Před pár lety vystavovala ve vaší galerii.“

„Kolik je těch vašich pár let?“

„Deset.“

Pohrdavě odfrkla. „To je celá věčnost. V životě jsem o ní neslyšela. Přeju vám dobrý den.“

Seděl jsem a uvažoval, jaké to asi je, potýkat se soustavně s takovou bariérou. Julie vyrůstala s hlavou plnou krasy, obdařená darem umělecké interpretace skutečnosti. Ti, kdo ji milovali, se přímo rozplývali, jak je úžasná. A až si navykla na oslavnou chválu, vstoupila do toho, čemu říkáme reálný svět, aby zjistila, že láska vůbec nic neznamená.

Julie Kipperová čelila ledovému vesmíru, který pohlíží na nadané jedince jako na suchou píci.

Laskavost cizích lidí. Jistě.

Ale navzdory nepřízni osudu znovu sáhla do hlubin duše a vytvořila dílo nadzemské krásy.

A skončila uškrcená s kalhotkami u kotníků ve špinavém záchodku.

Dopadení jejího vraha bylo náhle mimořádě důležité.

Teprve o mnoho hodin později – dokončil jsem několik zpráv a odeslal je, zaplatil pár účtů a odběhl do banky uložit šeky od právníků – mě v souvislosti s Julií napadlo ještě něco.

Nadaná umělkyně s těžkými ranami na duši, násilně zastavená v rozletu, prožívající euforii z naděje na úspěšný návrat.

Totéž by se dalo říct o jiné oběti dosud nevyřešené vraždy. Baby Boy Lee.

Porovnal jsem oba případy. K oběma došlo v sobotu v noci v zastrčené zadní uličce v rozmezí pěti týdnů. Ani Milo, ani Petra, nikdo si nevšiml žádné spojitosti, protože žádná nebila do očí. A jak jsem zaznamenával rozdíly, plnil se můj notes slušně dlouhým seznamem.

Oběť: muž – žena

Věk: padesát – pětatřicet

Stav: svobodný – rozvedená

Modus operandi: bodná rána – zardoušení

Místo činu: na ulici – v budově

Povolám oběti: hudebník – malířka

Usoudil jsem, že to s hloubkou analýzy přeháním a že zatím nemá smysl volat Milovi. Oblékl jsem se do tepláků a potrápil tělo čtyřicetiminutovým během, který podrobil mé srdce a plíce náročné zkoušce, ale hlavu mi nepročistil. Pak jsem se vrátil k počítači a hledal případy vražd za posledních deset let, jejichž spojovacím článkem byla oběť tvůrčího typu.

Myslel jsem si, že jsem nastavil kritérium vyhledávání dost omezeně, ale získal jsem záplavu vesměs nepotřebného materiálu – hotový zástup mrtvých rockových hvězd, které v drtivé většině odešly ze světa vlastním přičiněním. Nechyběl Sal Mineo, ubodaný v západním Hollywoodu 12. února 1976, což dalece překračovalo rámec deseti let. Vražda byla dlouho předmětem dohadů a lidé od filmu ji připisovali Mineově homosexualitě, ale o tři roky později byl pachatel dopaden a ukázalo se, že se jednalo o pouliční ozbrojenou loupež, která bohužel zašla hodně daleko.

Herec se ke své smůle vyskytl v nesprávnou dobu na nesprávném místě. Ze by podobný osud postihl i Julii Kipperovou a Baby Boye Leea?

Postupně jsem upřesňoval vyhledávací kritéria a po několika minutách mi zůstaly čtyři možnosti.

Před šesti lety našli ubitou hrnčířku Valerii Bruscoovou na prázdné parcele za jejím domem v Eugene ve státě Oregon. Nenašel jsem ovšem přímo policejní hlášení o brutálním zločinu, jen odkaz na soubornou publikaci o výtvarnících, kteří se na severozápadním pacifickém pobřeží zabývají keramikou, v níž byla násilná smrt Bruscoové zmíněna. Tento případ byl vyřešen. Pachatel – přítel oběti, jistý Tom Blaskovitch, sochař, který se živil jako taxikář

– byl zatčen, obviněn, souzen, shledán porotou vinným a odsouzen k dlouholetému trestu odnětí svobody. Ale i vrahové, kteří neskončí na popravišti, se dříve či později dostanou na svobodu, takže jsem si relevantní údaje vytiskl.

Druhý případ byl starý pět let – saxofonista Wilfred Reedy, ubodaný před jazzovým klubem na Washingtonově bulváru. Našel jsem nekrolog, otištěný v časopise hudebních odborů, který velebil nebožtíkovu vlídnou přátelskou povahu a improvizační schopnosti a dodával, že místo květin mohou přátelé zesnulého poukázat prostřednictvím odborové organizace příspěvek vdově.

Reedy zemřel v šestašedesáti letech. Byl přítelem Johna Coltranea a hrával s jazzovými velikány typu Milese Davise, Reda Norvoa, Tala Farlowa a Milta Jacksona. Připojil jsem se na archiv Los Angeles Times a našel o zločinu článek, otištěný na zadní stránce, a o týden později pokračování o rozsahu jediného odstavce. Žádné stopy, nikdo nebyl zatčen. Kdokoliv by mohl podat nějaké informace, ať laskavě zavolá na číslo…

Oběť číslo tři – třiadvacetiletá baletka Angelika Bernetová, ubodaná před třemi lety v Cambridgi, stát Massachusetts. Vystupovala v Bostonu v rámci turné newyorského souboru. V noci z pátku na sobotu odešla z hotelu a už se nevrátila. Za dva dny našli její mrtvolu za apartmánovým činžákem na Mt. Aubum Avenue nedaleko areálu Harvardovy univerzity. Pátrání v archivech listů Boston Herold a Globe mi vyneslo popis zločinu, ale žádnou informaci o zatčení. Ovšem jistý detail v článku otištěném v Globe zaujal mou pozornost – Bernetová nedávno povýšila na altemistku primabaleríny a večer před svým zmizením absolvovala své první vystoupení jako sólistka.

K poslední vraždě na mém seznamu došlo o třináct měsíců později, opět v Hollywoodu. Během celonočního natáčení se punkrocková zpěvačka China Marangaová v opilosti obořila na doprovodnou kapelu a seřvala ji za mizerný výkon, vzteklá jako fúrie vyběhla ze studia – a zmizela. Za dva měsíce objevili její pozůstatky ve značném stupni rozkladu výletníci v křoví na svahu nedaleko světoznámého nápisu HOLLYWOOD. Tělo bylo identifikováno na základě karty u zubaře. Zlomený vaz a absence bodných či střelných ran naznačovaly smrt uškrcením, ale to bylo tak všechno, co mohl koroner policii předložit.

Identifikace podle zubů byla celkem snadná – China Marangaová se v mládí léčila na ortodoncii a prodělala řadu zákroků. Ve skutečnosti se jmenovala Jennifer Stiltonová a vyrůstala ve velkém domě v Palos Verd’s jako dcera provozního ředitele řetězce obchodů s potravinami a bytové architektky. Na střední škole měla samé jedničky a její sopránový hlásek z ní udělal hvězdu pěveckého souboru. Zapsala se na Stanfordovu univerzitu a specializovala se na klasickou anglickou literaturu, ale nedostudovala. Místo Shakespearea a Miltona se chytila alternativní hudby, whisky a kokainu, pořídila si impozantní sbírku tetování a piercingu, s podobně naladěnými spolužáky založila hudební skupinu a společně vyrazili dobýt svět. V následujících letech sjezdili celé Státy. Vystupovali v malých klubech a získali si stálé obecenstvo a pověst kultovní kapely, ovšem ke kontraktu na album to nikdy nedotáhli. Chinin soprán postupně atrofoval na atonální skřípavé ječení, nicméně při turné po Německu a Holandsku se kapele dostalo nadšeného přijetí a jistá losangeleská nahrávací společnost zaměřená na alternativní hudbu jí vydala dvě alba. Prodávala se nad očekávání dobře a skupina na sebe upoutala pozornost vlivných lidí z hudební branže.

V kuloárech se povídalo něco o nabídce významné gramofonové firmy. Smlouva byla údajně na spadnutí.

Zpěvaččina smrt slibně nastartovanou kariéru uťala.

China uměla na kytaru zahrát sotva pár akordů, ale na pódiu se nikdy neukázala bez berličky pro dokreslení image – staré otlučené voxky slzovitého tvaru, se kterou zacházela jako krkavčí matka s otloukánkem. Věděl jsem to, protože dva členové její kapely, nesrozumitelně huhlající přihrblé kostnaté přízraky jménem Squirt a Brancusi, se ke svým nástrojům chovali přece jenom s větším citem, a když potřebovali opravu, obraceli se na Robin. Při jednom ze svých temperamentnějších jevištních záchvatů China zlomila na své kytaře krk a chlapci jí dali Robinino číslo.

Na den, kdy se u nás China objevila, si moc dobře vzpomínám. Obzvlášť nepříjemné červencové odpoledne, přidušené typickým vlhkým losangeleským smogem plným jedovatých výparů. Když zacinkal domovní zvonek – osmkrát v rychlém sledu Robin pracovala v dílně za domem a já seděl v obývacím pokoji. Doběhl jsem ke dveřím a otevřel sinalé, dobře stavěné ženě s vlasy vyčesanými do hrotů černých jako z asfaltu. Pozvedla měkký plátěný vak s kytarou, polepený křiklavými nálepkami, a zadívala se na mě jako na vetřelce. Pod terasou parkoval velký zaprášený buick barvy zvětralé hořčice.

„Kdo sakra jste? Mám takovej zatracenej dojem, že jsem se ztratila.“

„A kde byste chtěla být?“

„V ráji plným mladejch paniců – tak bydlí tady ta kytarová dáma, nebo ne?“

Netrpělivě přešlápla a nahrbila ramena. V levém oku jí cukal tik. Všední obličej mohl být snad příjemný, kdyby z něj nečišel nervózní neklid. Při bližším pohledu jsem si všiml, že za nepřirozenou bledost vděčí silné vrstvě mejkapu, který připomínal popel ze zálesáckého táboráku. Celek, který korunovala uhlem podbarvená víčka, svědčil o řadě nezdravých zlozvyků.

Část kůže na levém rameni, kterou jsem viděl, pokrývalo temné inkoustové tetování v podobě abstraktních hadovitých obrazců. Na pravé tváři v místě, kde se dolní čelist napojuje k lebce, se skvěl modročerný železný kříž. Oba boltce se prohýbaly pod záplavou kroužků a řetízků, které spolu s cvočky v nose a v obočí přímo volaly: Všimněte si mě! Modrá košile na knoflíčky s emblémem prestižní univerzity nejspíš pocházela z otcova šatníku. Zastrčila si ji do kostkované minisukně – už jsem viděl i kratší, ale z farní školy by ji v ní vyhodili. Bílé podkolenky a vysoké vojenské šněrovací iboty mluvily jasnou řečí: Ani se nepokoušejte tu záhadu rozlousknout.

„Kytarová dáma pracuje ve své dílně,“ odpověděl jsem důstojně.

„Kde v dílně? Nehodlám tady poskakovat celej zatracenej den. Z tohodle baráku na mě lezou vosypky. Děsí mě.“

„Proč?“ nechápal jsem.

„Nepotulujou se tu kojoti nebo podobný bestie?“

„Kojoti vycházejí jen v noci.“

„Já taky… Hele, člověče, bolej mě voči. Tak kde je?“

Sešel jsem s ní po schodech z terasy a odbočil za roh na zahradu. Navzdory robustně působící postavě byla zesláblá jako věchýtek, a než jsme došli k rybníčku, těžce oddechovala. Jakmile spatřila vodní hladinu, přidala do kroku, a dokonce se kymácivě rozběhla. Na břehu zůstala stát a zahleděla se do vody na japonské duhové kapry.

„Vobrovský ryby,“ vydechla obdivné. „Byla by z nich hromada suši. Můžete uspořádat žranici.“

„To by byla dost drahá večeře,“ poznamenal jsem.

Zazubení jí srovnalo ústa s permanentně svěšenými koutky do vodorovné linky. „Hele, člověče, nemusíte se hned čertit. Já vám ty vaše miláčky neukradnu.“ Rozhlédla se po okolí a s mlasknutím si olízla rty. „Tolik fešácký zeleně! Tak kde je?“

Ukázal jsem k zahradnímu domku, kde si Robin zřídila dílnu.

„Oukej, pracháči. Tak pro dnešek jste povinnej dobrej skutek vykonal. Teď se můžete vrátit ke svejm burzovním stránkám.“

Když se o několik hodin později Robin vrátila do domu, řekl jsem jí: „Máš šarmantní klientelu.“

„Myslíš Chinu? Ta vřeští v jedné punkové kapele.“

„Jak se jmenuje?“

Řekla mi jméno skupiny.

„Tak to už jsem doma,“ vzpomněl jsem si na dva vyzáblé mladíky s lacinými elektrickými kytarami. „Squirt a Brancusi.“

„Právě oni mě Chině doporučili. Měli bychom si o ní promluvit.“

Protáhla se a odešla do ložnice, aby se převlékla. Nalil jsem si whisky a pro Robin sklenku vína.

„Díky, potřebuju se napít.“

Sedli jsme si na pohovku a pomalu popíjeli. „Vřeští ta mladá dáma aspoň dobře?“

„Má úžasný rozsah. Od hřebíků v podlaze k ještě tvrdším hřebíkům v podlaze. Na tu kytaru nehraje, jenom s ní mává jako indián tomahavkem, až se člověk bojí, že někoho zraní. Včera večer s ní zaútočila na stojan mikrofonu a zlomila krk. Snažila jsem se ji přesvědčit, že takový střep nestojí za opravu, ale ona se rozbrečela.“

„Doslova?“

„Doslova. Tekly jí slzičky a dupala nožkou jako rozmazlený spratek. Chtěla jsem ji poslat za tebou.“

„Na takové nemám kvalifikaci.“

Robin odložila sklenku a prohrábla mi rukou vlasy. „Namontuju jí tam jeden z těch nových fenderovských krků – nedávno jsem si pořídila slušnou zásobu – a naúčtuju jí maximální sazbu. Vznikne sice ohavné monstrum, ale ona ji stejně zase rozmlátí. Doufám, že zaplatí hotově. Ale konec planých řečí, přejdeme k vážnějším záležitostem.“

„K jakým?“

„K takovým, na které ti kvalifikace rozhodně nechybí.“

Když si asi za týden China přišla pro opravenou kytaru, popíjel jsem s Robin kávu v její dílně.

Tentokrát na sobě měla umaštěnou koženou motorkářskou bundu, pod ní krajkové šaty – kdysi snad bílé, dnes šedivé barvy vyvařené hovězí kosti – a růžové saténové elastické pumpky ke kotníkům. Na černých hrotech na hlavě trůnil skotský baret s bambulkou.

Robin jí podala hybridní nástroj. „Tu máte.“

China si podržela kytaru na délku paže od těla. „Strašný! Za todle mám zaplatit?“

„Takový je běžný postup.“

Dívka na ni dlouho nechápavě hleděla. Posléze přenesla pohled na mě a zase zpátky na Robin. Pak sáhla do kapsy bundy, vylovila hrst zmačkaných bankovek a hodila je na ponk.

Robin peníze přepočítala. „Dala jste mi o čtyřicet dolarů víc.“

China, která mezitím odpochodovala ke dveřím, se zastavila a pohrdavě mávla rukou. „Kupte si ňákou podělanou rybu.“

Na zprávu o její smrti Robin zareagovala potřesením hlavy a stručným: „Smutný konec.“

Na rozdíl od Julie Kipperové a Baby Boye Leea postrádala China jejich míru talentu, ale všechny tři spojoval osud vycházející hvězdy, zastavené na půli cesty k nebesům.

Uvažoval jsem, jestli i Robin po těch letech napadlo, zda smrt jejích dvou zákazníků – jednoho milovaného, druhého naopak – něco spojuje.

Pokud ano, nesvěřila se mi.

Proč taky?

11

Julie Kipperové bydlela v jedné ze dvou ošklivých šedivých krabic, stěsnaných na krátké úzké parcele. Zadní dvorek úplně chyběl a vpředu se místo zahrádky černaly olejové skvrny na betonu. Jedinou zeleň v dohledu byste našli na zvlněné etemitové střeše.

V oknech mříže, vstupu na pozemek bránil zrezivělý drátěný plot. Žlutá páska přes dveře zadního traktu povlávala ve větru. Vystoupil jsem z auta. Branka v plotě byla zamčená. Zvonek jsem nikde neviděl a vymoženost v podobě elektrického vrátného do těchto končin ještě zjevně nedorazila. Po ulici se sunul asi šestnáctiletý výrostek s vyholenou hlavou, na vodítku za ním kráčel pitbul s červeným čumákem, kolem krku cvočkovaný obojek. Pes i jeho majitel mě okázale ignorovali, ale dva skinheadi, kteří si to za několik vteřin přihasili v nízkém kabrioletu značky Chevrolet s odmontovanými tlumiči, zpomalili a pátravě si mě prohlíželi.

Nepatřil jsem sem a neměl jsem tady co pohledávat. Nasedl jsem do sevilly, dojel do Venice a na křižovatce s Rose Street jsem se otočil do protisměru.

Robin teď žila v úhledném bílém dvoj domku s šikmou střechou. Krásné květiny v předzahrádce ještě před několika měsíci nerostly. Nevzpomínal jsem si, že by se Robin kdy věnovala zahradničení. Možná je to Tim, kdo se rád hrabe v zemi.

Na příjezdové cestě stálo za Robininým fordem zaparkované Timovo volvo a já jsem se otočil k odchodu, ale pak jsem si to rozmyslel.

„K čertu s tím,“ ulevil jsem si nahlas a pěkně od plic. „Mám taky svá práva. Otcovská i jiná.“

Doufal jsem, že mi přijde otevřít ona, ale měl jsem smůlu.

„Alexi“

„Time.“

Upjaté kožené úsměvy, povrchní stisk rukou. Tim byl oblečený jako obvykle – plédová košile s dlouhými rukávy, pracovní kalhoty barvy khaki, hnědé polobotky. Pan Přičinlivý. Brýle bez obrouček dodávaly jeho modrým očím – skutečně modrým – jeho duhovky byly oproti mým, posetým šedavými skvrnkami, mnohem tmavší –, zasněný pohled.

Je mladší než já, ale rád si namlouvám, že vypadá starší, protože mu nemilosrdně řidnou vlasy. Karamelově hnědé jemné kadeře, které mu zůstávají, si nechává růst hodně dlouhé, aby svůj nedostatek kompenzoval, ale moc se mu to nedaří. Bradka mu prokvétá stříbrem. Ale ty oči má opravdu oduševnělé.

A pak jeho hlas. Nejvtíravější, nejznělejší basso profundo, jaké jste kdy slyšeli. Zpěvná intonace, každé slovo pěkně snobsky zakulacené. Chodící reklama na řemeslo, jímž se živí.

Pracuje jako hlasový školitel. Jeho péčí prošla řada operních i populárních zpěváků, uznávaných politiků a řečníků. V rámci své profese cestuje po celé Americe. Robin se s ním seznámila v nahrávacím studiu asi měsíc po našem rozchodu. Pozvali ho, aby pomohl pěvecké hvězdě, jejíž hrtan začal stávkovat. I Robin tam zachraňovala situaci – několik nástrojů utrpělo během přepravy drobné Škody, které se podepisovaly na kvalitě zvuku. Dali se do řeči a…

Uvažoval jsem nad krizovými momenty, které ti dva pomáhají řešit. Žijí v úplně jiném světě než já.

Jak jsem ho poznal, Tim byl tolerantní chlapík, trpělivý, málokdy mluvil, aniž ho někdo oslovil. Rozvedl se; jeho bývalá manželka měla stejné povolání jako on. Jejich dvacetiletá dcera studovala na Julliardově hudební škole a otce zbožňovala.

Týden poté, co se s ním seznámila, mi Robin zavolala. Jakmile jsme se prokousali horkou kaší rozpačitého koktání, uvědomil jsem si, že mě žádá o svolení.

Řekl jsem jí, že je nepotřebuje, popřál jsem jí hodně štěstí a zavěsil. Pak jsem se ponořil do hlubin sebelítosti. Za necelý měsíc už Tim a Robin bydleli spolu.

„Tak,“ zabasoval. Velký Hlas dodal jedinému slůvku závažný význam. Třeba se už s tou hlásnou troubou v hrdle narodil, ale mně z ní vždycky naskočila husí kůže.

„Jak se pořád máš, Time?“

„Dobře. A ty?“

„Podobně.“

Opřel se o zárubeň. „Vlastně jsem na odchodu.“

„Znovu na cesty?“

„No jo. Cesta do Burbanku… Zní to jako název filmu s Hopem a Crosbym.“

„Přeju dobrou zábavu.“

Ale z cesty mi neuhnul. „Přišel jsi za…“

„Za Špikem.“

„Tak to máš smůlu. Je u veterináře. Čistí mu zuby.“

„Aha. Ale taky bych si potřeboval o něčem promluvit s Robin.“

Několik vteřin ještě stál a pak neochotně ustoupil.

Prošel jsem kolem něho do malého, spoře osvětleného obývacího pokoje, zařízeného Timovým solidním dubovým nábytkem a několika Robininými kousky, které si vzala s sebou. Starou komoru bez oken na chodbě předchozí majitel proboural a spojil tak obě poloviny dvoj domku. Za dveřmi jsem slyšel hukot stolní pily.

„Alexi?“

Zastavil jsem se a otočil se.

Tim stál nehnuté ve dveřích. „Prosím tě, neměl bys ji zneklidňovat.“

„To rozhodně nemám v úmyslu.“

„Já vím… Podívej, budu k tobě upřímný. Když jsi s ní mluvil naposled, dost jsi ji rozrušil.“

„Když jsem s ní mluvil naposled, nebylo to z mé vůle. Vyhledala mě sama.“

Ukázal dlaně v mírumilovném gestu. „To taky vím, Alexi. Chtěla s tebou mluvit o Baby Boyovi. Děkuji ti.“

„Za co?“

„Žes ji vyslechl.“

„Přesto tvrdíš, že jsem ji rozrušil.“

„Ne… Promiň, omlouvám se. Měl jsem držet pusu… Já jenom…“

Vyčkával jsem.

„Zapomeň na to,“ a otočil se k odchodu.

„Znal jsi Baby Boye?“

Při náhlé změně tématu se zřetelně zachvěl. „Věděl jsem, kdo to je.“

„Pracoval jsi s ním někdy?“

„Nikdy.“

„A s Chinou Marangaovou?“

„To jméno mi nic neříká.“

„Zpěvačka. No, ona spíš ječela, než zpívala. Proto mě napadlo, jestli tě třeba nepožádala o pomoc.“

„Uječení zpěváci mou pomoc obvykle nevyhledávají. Proč se na ni ptáš?“

„Je mrtvá. Byla zavražděna. Stejně jako Báby Boy Lee.“

„Tak kvůli tomu jsi přišel, Alexi? Opravdu si nemyslím, že bys měl Robin vystavovat dalšímu…“

„Budu na to pamatovat,“ ujistil jsem ho a otočil se ke spojovacím dveřím.

„FajnJ“ křikl za mnou. „Jsi tvrdohlavý jako mezek a já na tebe nemám. Ale co kdybys protentokrát myslel na ni?“

Protentokrát. Hodil mi návnadu. Nevšímavě jsem proplul kolem ní.

Vkročil jsem do horka strojů a vůně tvrdého dřeva. Podlahu pokrýval nános pilin. Na stěnách viselo několik strunných nástrojů

– mandolíny a kytary – v různém stadiu výroby, Robin stála zády ke mně a přitlačovala hranol růžového dřeva ke kmitajícímu ostří pily. Vlasy měla stažené pod jedním z šátků, které sbírala. Obličej jí kryly brýle a protiprašný respirátor a na sobě měla upjatou bílou vestu, volné černé bavlněné kalhoty a bílé tenisky. Dřevo sténalo a odpadávaly z něj lupínky připomínající strouhanou čokoládu. Kdybych ji nečekaně překvapil, mohla by se leknout a ublížit si, takže jsem jen tiše stál, díval se na ni a čekal, až cvakne vypínačem a odstoupí od pilky. Hukot utichl.

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

Prudce se otočila a zírala na mě skly ochranných brýlí. Pak si sundala z úst respirátor a položila rovný kus růžového dřeva na ponk.

„Ahoj.“ Sklonila se pro hadr a utřela si ruce.

„Právě jsem mluvil s Timem. Byl na odchodu. Bojí se, že tě rozruším.“

„A rozrušíš?“

„Možná.“

Stahla si respirátor přes hlavu. „Pojďme si dát něco k pití. Mám žízeň.“

Následoval jsem ji do útulné kuchyňky v zadní části dvojdomku. Dýchalo z ní úctyhodné stáří. Starobylé kuchyňské přístroje a nádobí. Žluté obkládačky, některé popraskané, jiné vyměňované. Místnost dosahovala sotva jedné třetiny velikosti vyšperkované kuchyně, kterou jsme si spolu zařídili, ale i zde se všechno lesklo čistotou bez jediné poskvrnky a každý předmět byl na svém místě.

Vzala z chladničky džbánek ledového čaje, nalila do dvou sklenic a donesla je k umakartovému stolu, který se do místnůstky sotva vešel, takže zbylo místo jen pro dvě židle. Moc hostů asi nemívají. Třeba si na zábavu vystačí sami…

„Na zdraví.“ Nebyl to veselý přípitek.

Pili jsme čaj. Robin se podívala na hodinky.

„Jestli máš moc práce…,“ začal jsem.

„Ne. Jsem unavená. Stojím na nohou už od šesti. Nejvyšší čas jít si zdřímnout.“

Za starých časů bych navrhl, že si zdřímneme společně. „Raději půjdu.“

„Zůstaň. Co tě trápí, Alexi?“

„China Marangaová.“

„Co je s ní?“

„Přemýšlel jsem o ní,“ odpověděl jsem. „O ní a o Baby Royovi. Mezi těmi případy existuje jistá podobnost.“

„China a Baby? Něco je spojuje?“

Řekl jsem jí, co jsem zjistil, a přidal holá fakta o vraždě Julie Kipperové.

Robin zbledla. „Myslím, že… Ale ne, těch rozdílů je prostě moc.“

„Nejspíš máš pravdu.“

„Dalo by se říct, že China měla před sebou hvězdnou kariéru. Její desky se prodávaly líp, než kdokoliv očekával. Ale přesto… Doufám, že se mýlíš, Alexi. Protože jestli ne, bylo by to strašné.“

„Zabíjet umění?“

„Zabíjet umělce, protože jsou na vzestupu.“ Červeň se jí do tváří nevrátila.

„To jsem celý já,“ povzdechl jsem si. „Posel špatných zpráv.“ Zvedl jsem se. „Mýlil jsem se. A Tim měl pravdu.“

„V čem?“

„Když jsi mě posledně navštívila, opravdu jsi byla rozrušená. Měl jsem na to brát ohled.“

Robin se zamračila. „Tim se mě snaží uchránit… Ano, byla jsem rozrušená, ale ne z toho, cos mi řekl.“

„Tak z čeho?“

„Ze všeho. Z tohoto mizerného světa, ze všech těch změn v poslední době. Vím, že jsme se rozhodli správně, ale… A potom Baby Boy. Jeden den s ním mluvím a druhý den je po smrti. V té chvíli jsem byla obzvlášť zranitelná. Dnes už jsem na tom líp. Rozhovor s tebou mi hodně pomohl.“

„Dnešek to asi smazal.“

„Nesmazal.“ Uchopila mě za zápěstí. „Byl jsi tam, když jsem tě potřebovala.“

„Pro změnu.“

Pustila mě a zavrtěla hlavou. „Po všem, co jsme spolu prožili, pořád lovíš komplimenty?“

Dotkla se mě na bolavém místě.

„Posad se,“ vyzvala mě. „Prosím. Nechceš ještě čaj? Můžeme spolu přece mluvit jako civilizovaní lidé.“

Poslušně jsem klesl na židli.

„Baby Boy byl můj přítel,“ vysvětlovala, „ale China mi byla lhostejná. Můj kontakt s ní se omezil na ta dvě setkání, o kterých víš, a nedá se říct, že byla s mou prací bůhvíjak spokojená. Vzpomínáš, jak mi hodila peníze a mávla nade mnou rukou?“

„To pohrdání platilo nám oběma. Mně možná víc než tobě. Pokládala mě za snobského boháče.“

„Byla nesnesitelně protivná… V tomhle se diametrálně odlišuje od Babyho. Hodnějšího člověka bys nenašel. Další rozdíl mezi nimi spočívá v tom, že Baby byl opravdový umělec. A její mrtvolu našli… Ne, Alexi, já žádnou spojitost nevidím* Podle mě se nechala sbalit nějakým nervákem, nasedla k němu do auta a vynadala mu, jak to měla ve zvyku. Jenže tentokrát na to doplatila.“

„Asi máš pravdu. Ze studia tehdy odešla běsnící vztekem. A co ta její kapela? Projevily se u některých členů agresivní sklony?“

„Ti kluci?“ Zavrtěla hlavou. „Těžko. Byli ze stejného těsta jako ona. Studenti, kteří si hrajou na drsňáky. Proč by Chinu zabíjeli? S ní zemřela i kapela. Co si o tom myslí Milo?“

„Ještě jsem se ho neptal.“

„Tys nejdřív přišel za mnou?“

„Vypadáš mnohem líp než on.“

„Myslím, že záleží na tom, kdo se dívá.“

„Kdepak,“ usmál jsem se. „I Rick by řekl, že jsi hezčí.“ Znovu jsem vstal. „Díky a promiň, jestli jsem narušil tvé biorytmy. Přeju příjemné spaní.“

Zamířil jsem k předním dveřím.

„Je to dost obtížné, že?“ zavolala za mnou.

„Co?“

„Změnit biorytmy. Tim je ke mně úžasně milý, ale někdy se přistihnu, že otevřu pusu a začnu mluvit s tebou… Jak se vůbec máš?“

„Celkem dobře.“

„Je na tebe hodná?“

„Ano. Jak se daří Spikovi?“

„Škoda že tu není. Čistí mu dásně. Trápí ho parodontóza.“

„Chudák.“

„Nechají si ho tam přes noc, ale zítra by se měl vrátit. Někdy se tu za ním zastav. Ale nejdřív zavolej, aby byl někdo doma.“

„Díky.“

„Nemáš zač.“ Vstala ze židle. „Vyprovodím tě.“

„To není nutné.“

„Není to nutné, ale zdvořilé. Matka mě dobře vychovala.“

Doprovodila mě až na chodník. „Budu o Chině ještě přemýšlet a poptám se. Kdybych na něco přišla, dám ti vědět.“ Široce se zazubila. „Tak se na mě podívej! Detektiv v sukních.“

„Ať tě to ani nenapadne.“

Sevřela mi ruku v dlaních. „Alexi, nelhala jsem ti. Nerozrušils mě. Ani tehdy, ani dnes.“

„Velká holka, co? A tvrdá.“

Zvedla ke mně pohled a usmála se. „Pořád jsem moc malá.“

Za onoho času jsi mi vzala velký kus srdce.

„Pro mě ne.“

„Jak to děláš? Pokaždé ve mně vzbudíš dojem, že jsem důležitá. Nejsem si jistá, jestli se mi to vůbec kdy podařilo u tebe.“

„To víš, že ano.“

Je krásná. Co se to, k čertu, s námi stalo?

Allison je taky krásná…

Pustil jsem její ruku, usedl za volant, nastartoval a otočil jsem se, abych jí zamával, ale Robin už za sebou zavřela dveře.

12

Parťák. Sakra! Jako kdyby ho Petra potřebovala.

Ne že by měla na vybranou. Uprostřed směny si ji kapitán Shoelkopf pozval do kanceláře a zamával jí před nosem kusem papíru. Formulář z osobního. Nějaký nováček. No nazdar.

„Odkud?“ zeptala se.

„Z armády. U sboru je nový, ale má bohaté zkušenosti jako vojenský vyšetřovatel, takže se k němu nebudete chovat jako k pitomému bažantovi, jasné?“

„Kapitáne, samostatná práce mi docela vyhovuje a mám slušné…“

„Výborně, Connorová. Těší mě, že vás práce vnitřně uspokojuje. Tu máte. Podívejte se na to.“ Podal jí papír.

Petra si ho vzala, ale nepřečetla.

„Tak běžte,“ vyzval ji Shoelkopf. „Za chvíli ho tady máte jako na koni. Najdete mu stůl a postaráte se, aby se u nás cítil jako doma.“

„Neměla bych mu upéct buchtu, pane?“

Kapitán roztáhl hustý knír a zablýskal sněhobílými porcelánovými korunkami. Minulé léto na tři týdny zmizel a vrátil se*strašidelně opálený, s novým chrupem a mnohem hustšími vlasy nad čelem, kde se mu dříve rozlézala pleš.

„Jestli se vaše dívčí sklony upínají tímto směrem, detektive, tak ji klidně upečte. Já osobně dávám přednost štrůdlu.“ Mávnutím ruky Petru propustil, ale než došla ke dveřím kanceláře, zavolal za ní: „Ta arménská záležitost už je vyřízená?“

„Zdá se, že ano.“

„Zdá se?“

„Odeslala jsem spis státnímu zástupci.“ ^

„A na čem pracujete teď?“

„Nunesova vražda.“

„Co je to za případ?“

„Manuel Nunes. Přidavač na stavbě, který umlátil manželku zednickou lžící.“

„Aha, už vím. Krvavý zedník. Zvládáte to?“

„Snadný případ. Když dojela na místo dnu hlídka, našla Nunese s fankou v ruce. Ještě doplním tečky nad i a spis je uzavřen. Z tohohle žádný pomník nebude.“ Potlačila nutkání udělat na toho blbce dlouhý nos.

„No, když už jsme u pomníků, pokročila jste nějak s tím muzikantem? Víte, koho myslím, ne? Ten tlusťoch… Lee.“

„Ne, pane.“

„Chcete naznačit, že jste ten případ odložila k ledu?“

„Bohužel ano.“

„O co Šlo?“ zeptal se Shoelkopf. „Nějaký blázen spadl z nebe a vykuchal oběť na ulici?“

„Můžu vám ten spis přinést, pane, a…“

„To nebude nutné,“ ušklíbl se kapitán. „Takže jste uvázla na mrtvém bodě. Něco vám řeknu, Connorová. Ono vám to jednou za čas prospěje. Dodá vám to trochu pokory.“ Další zablýskání porcelánu. „Máte štěstí, že to nebyla žádná celebrita. Když odejde malá ryba jako Lee, neštěkne po ní ani pes. Co jeho rodina? Nevyskakuje si na vás někdo?“

„Moc příbuzných neměl.“

„Další bod pro vás.“ Shoelkopfův úsměv pokřivila uražená zloba. Ti dva spolu nezačali právě nejlíp a Petra věděla, že i kdyby se snažila sebevíc, jejich vzájemný vztah se nikdy nezlepší. „Vy jste fakt šťastná holka – pardon, šťastná žena – co říkáte?“

„Dělám, co je v mých silách.“

„Jistě,“ utrousil Shoelkopf. „Tak jo, to je všechno. Předveďte tomu vojákovi, jak to u nás chodí. Třeba se ukáže, že je taky narozený na šťastné planetě.“

Vrátila se do služebny, několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a zadívala sě na papír. Očekávala stručnou profesní charakteristiku svého nového partnera, ale kapitánova ruka naškrábala do formuláře pouze jméno.

Erik Stahl

Erik. To zní kouzelně. Voják. Petra vyměnila v automatu v hale několik mincí za horkou čokoládu, a když se vracela po schodech nahoru, představivost jí běžela na plné obrátky. Erik. Fantazie jí vykreslila vysokého, urostlého nabroušeného tvrďase typu Clinta Eastwooda, ale nakrátko ostříhaného a stříknutého vojenskou precizností. Chlapík, který tráví hodně času venku, surfuje a jezdí na kole, skáče padákem i na pružném laně, prostě dělá všechny ty adrenalinové věci.

Partner nabitý energií jí nebyl tak úplně proti mysli. Mohl by řídit.

Ukázal se za dvacet minut. Účes uhodla, ale v ostatním se její očekávání fatálně nenaplnilo.

Eriku Stahlovi táhlo na třicítku. Měřil nanejvýš metr pětasedmdesát a měl žalostně hubenou postavu se shrbenými rameny a hůlkovitými končetinami. Světle hnědý ježek korunoval protáhlou zadumanou tvář hladovějícího básníka. Bože můj, tenhle běloch je fakt bílej, zakvílela Petra v duchu. Pleť studenta, který tráví celé dny v knihovně. Až na nepravidelné narůžovělé skvrny na lících – nemá snad horečku?

A ty propadlé tváře! Brada úzká a špičatá jako hrot krumpáče, ústa bez rtů a nejhlouběji zapadlé oči, jaké kdy Petra viděla. Jako kdyby mu do nich někdo vstrčil dva prsty a zatlačil je do lebky. Stejně světle hnědé jako vlasy. Statické oči mumie.

Ústa se otevřela jako jizva. „Detektiv Connorová? Erik Stahl,“ představil se, ale ruku nenatáhl, vlastně se vůbec nepohnul. Jenom tak stál u jejího pracovního stolu, v černém obleku a bílé košili s šedivou vázankou.

„Nazdar,“ pozdravila Petra a ukázala na židli vedle stolu… „Nechcete se posadit?“

Stahl nabídku chvíli zvažoval a nakonec přijal.

Nováčkův černý oblek doplňoval její vlastní oděv, ebenový kalhotový kostým se značkou Vestimenta, který si před dvěma roky koupila – jak jinak – ve výprodeji. Vypadáme jako dva funebráci, pomyslela si kysele.

Stahl nehnul brvou. Partner nabitý energií, no jasně. Bože, to je ksicht… Kdyby si nechal narůst vlasy a oblékl si kožené kalhoty a pankáčskou bundu, rovnou by zapadl mezi ty zpustlé vagabundy, co se poflakují dole po bulváru.

Mladší brácha Keitha Richardse. Samotný Keith v dobách svého nejhoršího narkomanského řádění.

„Tak co pro vás mohu udělat, Eriku?“

„Zasvětit mě.“

„Do čeho?“

„Do všeho, co pokládáte za důležité.“

Zblízka působila jeho pleť jako kus křídy. Mluvil monotónně jako automat a jen pulzující žíla na spánku naznačovala, že se mu životní funkce ještě nezastavily.

„Můžete používat tenhle stůl,“ oznámila mu Petra. „A skříňku máte tamhle.“

Ani se nehnul. Zjevně si sebou nic nepřinesl.

„Co kdybychom si teď vzali auto?“ zkusila to znovu Petra. „Provezu vás po okolí.“

Stahl počkal, až vstane. Když sestupovali po schodišti, držel se za ní. Naskakovala jí husí kůže.

Kapitán Shoelkopf jí přidělil za partnera robota nahánějícího hrůzu.

Ujížděli po ztemnělém bulváru. Ve Čtyři ráno se po Hollywoodu pohybovali jen osamělí noční chodci a pak ti, kdo nejraději číhají ve stínu. Petra ukazovala nechtěnému partnerovi drogová doupata, ilegální kluby, putyky, kde se scházejí zločinci, bary plné šlapek či transvestitů. Pokud udělala na Stahla nějaký dojem, nedal to najevo.

„Je to jiné než v armádě, že?“ zněl další pokus o navázání rozhovoru.

Odpovědi se nedočkala.

„Jak dlouho jste sloužil?“

„Sedm let.“

„A kde, jestli se můžu zeptat?“

Stahl si opřel bradu do dlaní a nasadil hloubavý výraz.

Proboha, tak složitá otázka to snad nebyla.

„Všude,“ vysoukal ze sebe konečně.

„Všude ve Státech, nebo všude v zahraničí?“

„Obojí.“

„Neříkejte,“ podivila se Petra s úsměvem. „Mám tomu rozumět tak, že jste se podílel na supertajných operacích? Když mi to prozradíte, budete mě muset zabít?“

Nespustila ruce z volantu, ale ohlédla se na partnera a očekávala alespoň náznak pobavení.

Narazila na kamennou tvář.

„Zahraničí znamená Střední východ,“ upřesnil milostivě Stahl.

„Kde přesně?“

„Saúdská Arábie, Bahrajn, Džibuti, Dubaj.“

„Emiráty,“ doplnila Petra.

Přikývnutí.

„Legrace?“

Pětivteřinová digitální odmlka. „Moc ne. Nenávidí Američany. Člověk si tam nemohl přivézt bibli a nesměl ani naznačit, že je křesťan.“

Aha. Pan Znovuzrozený.

„Jste věřící?“

„Ne.“ Stahl se od ní odvrátil a hleděl z okna.

„Podílel jste se na vyšetřování útoku na ColeV“ zeptala se Petra. „Nebo jiných teroristických atentátů?“

„Nic takového.“

„Nic takového,“ zopakovala Petra jako ozvěna.

„Myslím, že to auto je kradené.“ Stahl ukázal na bílý mustang, který jel o dvě délky před nimi.

Petra neviděla na poznávací značce ani na řidičově způsobu jízdy nic podezřelého. „Opravdu?“

Stahl popadl vysílačku a spojil se s nejbližším hlídkovým vozem. Zjevně se v policejní technice vyznal a znal příslušné kódy, jako kdyby na oddělení pracoval celé roky.

Petru už od neustálých konverzačních pokusů bolely Čelistní svaly.

Další půlhodinu projížděli městem v hrobovém tichu. Teprve když Petra zajela na parkoviště, Stahl se zeptal: „Máte pro mě do zítřka nějaký úkol?“

„Ukažte se v práci,“ odsekla a ani se nenamáhala zakrýt podráždění.

„Provedu.“ Stahl odešel z parkoviště po svých a zmizel v temnotě.

Cože? Snad nešel na autobus! Nebo nechce, abych viděla, v jakém autě jezdí?

Než před odchodem zamkla stůl, zavolala na dopravní oddělení. Bílý mustang byl opravdu kradený.

13

Vrátil jsem se od Robin domů a znovu usedl k počítači, abych získal informace o členech doprovodné kapely Chiny Marangaové.

Kytaristu, který si říkal Squirt, tedy Výstřik, jsem v kyberprostoru nenašel, zato bubeníka s uměleckým jménem Sludge, Bahno, a baskytaristu Brancusiho jsem objevil poměrně snadno.

Před rokem byl Christian Bangsley alias Bahno nevybíravě zostuzen na „stránce hanby“ jistého internetového hudebního magazínu za to, že se údajně zaprodal konzumní společnosti. Prodává šlichtu!!! Ať se z ní sám poblije!!! soptil redaktor.

V průběhu tří let po Chinině smrti prodělal Bangsley pozoruhodnou změnu životního stylu. Usadil se v Sacramentu, investoval „malé dědictví“ a skončil jako spolumajitel nevelkého řetězce restaurací v rodinném stylu s názvem Srdce a domov. Magazín tvrdě napadal bubeníkovy plány na další expanzi: Chce rozšířit rakovinný nádor normanrockwellismudo metastázující sítě svých kanálů!!! Bahno tvrdí, že má čisté svědomí, ale je zablácenější než kdy dřív!!!

Nenávistnou tirádu doprovázely fotografie „předtím“ a „potom“. Kontrast bil do očí tak, že jsem musel o pravdivosti absurdních obvinění vážně pochybovat.

Když hrál Bahno v kapele, měl vlasy po pás, v očích vzteklý pohled a byl vychrtlý jako žížala.

Christian Bangsley nosil ulízaný účes a dobře živené tělo oblékal do fraku, bílé košile a kravaty. Oči mu zářily spokojeností.

Brancusi měl vlastní webovou stránku. Jeho skutečné jméno znělo – jaké překvapení! – Paul Brancusi. Také zůstal v Kalifornii a pracoval v Burbanku jako animátor pro studio Haynes-Bernardo, specializované na tvorbu pro děti. V životopise uváděl dva roky studia kunsthistorie na Stanfordově univerzitě, stejnou dobu strávenou v doprovodné kapele Chiny Marangaové a další rok na místní výtvarné akademii, kde si doplnil vzdělání v oboru počítačové grafiky a animace.

Pracoval na seriálu Lumpkins, který se vysílal v dopoledních hodinách, a vlastními slovy ho popsal jako Kousavý, ale laskavý. Pohádková stvoření žijí na předměstí Lumpkinvillu a jejich příběhy evokují humor, nostalgii a lechtivé situace lidských osudů. V jejich světě ovšem vládne fantazie a představivost.

Našel jsem si číslo sacramentského sídla společnosti Srdce a domov, vytočil je a zeptal se, zda bych mohl mluvit s Christianem Bangsleyem.

„Pan Bangsley má jednání. Mohu vám nějak pomoci?“ zašvitořila recepční rozjařené – že by díky stravě v rodinném stylu?

„Volám mu kvůli jedné jeho staré známé, Chině Marangaové.“

„Můžete mi to prosím hláskovat?“

Vyhověl jsem.

„A čeho se váš dotaz týká?“

„Pan Bangsley před několika lety hrál v doprovodní kapele slečny Marangaové.“

„Aha, už vím. Ona je mrtvá, že?“

„Ano.“

„Co tedy mám panu Bangsleyovi oznámit?“

Odrecitoval jsem jí svou funkci konzultanta losangeleského policejního sboru a řekl, že chci panu Bangsleyovi položit několik otázek.

„Vyřídím mu to. Spolehněte se.“

Paula Brancusiho jsem zastihl na jeho pracovišti.

„Že by se po takový době konečně začalo něco dít?“ vyhrkl nevěřícně.

„Máte pocit, že se od začátku nedělo nic?“

„Policajti přece nikdy nezjistili, kdo ji zabil, ne? Víte, nejvíc mě na tom štve, že se ani nenamáhali si s náma promluvit. A to jsme byli Chině hodně blízký. Bližší než kdokoliv jinej – snad kromě jejího otce.“

„A co její matka?“

„Ta je po smrti.“ odpověděl. „Zemřela rok před Chinou. Její fotr ostatně už taky nežije… Hele, vy o tom případu moc nevíte, co?“

„Teprve začínám. Nechcete mě poučit? Mohu se u vás ještě dneska zastavit.“

„Moment, tohle si musíme vyjasnit. Vy jste co? Psychiatr?“

Poskytl jsem mu podrobnější vysvětlení než recepční Srdce a domova.

„A proč teď?“ zeptal se.

„Chinina smrt může mít spojitost s jinou vraždou.“

„Fákt?“ Pořádně to slovo natáhl. „Takže dnes na ní najednou záleží. A já bych s váma měl mluvit jen proto, že…“

„Protože si s vámi potřebuju promluvit.“

„Jak vzrušující.“

„Bude to jen krátký rozhovor, pane Brancusi.“

„Kdy?“

„Kdy to vyhovuje vám.“

„Za hodinu. Počkám na vás před budovou. Mám na sobě červenou košili.“

Společnost Haynes-Bernardo Productions sídlí v obrovské modemistické stavbě s fasádou z fialových cihel a modrých obkládaček na východní straně bulváru Cahuenga, nedaleko komplexu Universal Studios v místě, kde končí Hollywood a začíná Valley.

Budova nemá žádné rohy a postrádá jakoukoliv symetrii – jen křivky, srázy a parabolický avanturismus, okořeněné náhodně rozmístěnými okny prapodivných tvarů. Materializovaná vize malíře komiksů. Lichoběžníkový vstup barvy hroznového želé střeží Čestná stráž kokosových palem a podél průčelí se táhne třicet metrů dlouhý cihlový květináč, v němž svádějí tuhý boj se sluncem a smogem neduživé begónie.

Na okraji květináče seděl muž v červené o dvě čísla větší flanelové košili, pytlovitých džínsech a špinavých teniskách a usilovně sál z cigarety,

„Stihl jste to rychle,“ poznamenal, aniž zvedl oči, když jsem k němu přistoupil.

„Mám silnou motivaci.“

Pátravě si mě prohlédl a já mu oplatil stejnou mincí.

Paul Brancusi se změnil méně než Christian Bangsley. Zachoval si vychrtlou postavu a nažloutlou pleť a dlouhé vlasy si stále nečesal, jen původní barvu vody po špinavém nádobí opatřil bronzovým nádechem.

Cigaretu držel přilípnutou k popraskanému dolnímu rtu. Pod hákovitým nosem mu mokval zhnisaný bolák. Na hřbetě pravé ruky měl vytetovaný modročemý železný kříž, v levém uchu cvoček z nerezavějící oceli. Na nose, obočí a dolním rtu mu zůstala desítka tmavých teček – zhojené jizvy po odstraněném piercingu. Kdo ho nikdy neviděl v dobách jeho pankáčské slávy, by je považoval za rozšířené póry.

Brýle lenonky dodávaly jeho očím vzdálený pohled i ve chvíli, kdy si mě soustředěně měřil.

Vylovil z kapsy krabičku rothmansek s filtrem a nabídl mi.

„Díky, nekouřím.“ Posadil jsem se vedle něho.

„Kdo je ta další oběť?“

„Promiňte, ale detaily vám nesmím prozradit.“

„Ale po mně chcete, abych s váma mluvil.“

„Chcete přece, aby se Chinina vražda vyřešila.“

„Co chci a co se stane, to si často protiřečí,“ odsekl^

Do vzdáleného pohledu pronikla zarputilost a mladík nahrbil záda, jako kdyby mu na ně dolehla nesmírná tíha. Ten výraz a držení těla jsem dobře znal. Dlouhodobě hromaděné zklamání. Představil jsem si ho, jak se hrbí nad počítačem a vdechuje Lumpkinům život. Kousavý, ale laskavý. Lechtivé situace.

Vytřepal z krabičky cigaretu a zapálil si ji od nedopalku předchozí. Když s požitkem vtáhl kouř, propadly se mu tváře. „Co chcete vědět?“

„Tak především, máte nějakou teorii, kdo mohl Chinu zavraždit?“

„Jasně,“ odpověděl. „Někdo, koho naštvala. Což je asi deset milionů lidí.“

„Osobním kouzlem asi moc nepůsobila.“

„China byla čubka na entou. Ale něco vám povím. Vy jste první polda, kterej se ptá na její osobnost. Co je to s nima? Jsou retardovaný?“

„A na co se vás ptali?“

„Jak v rozhlasový detektivce. Jenom fakta, holý fakta. Kdy odešla ze studia, co dělala posledních pár dnů před smrtí, s kým fetovala a kdo ji píchal. Ale nahlédnout pod pokličku, aby zjistili, jaká ve skutečnosti byla, to se nepokusili.“

Cigaretový kouř, který vypouštěl z nosních dírek, se rychle rozptyloval v už tak nezdravém ovzduší. „Bylo jasný, že je pěkně štveme a že podle nich může za Chininu smrt náš životní styl.“

„A co vy? Taky si myslíte, že váš životní styl měl s její smrtí něco společného?“

„Kdo ví? Poslyšte, já fakt nevím, co má tohle za smysl.“

„Ještě vydržte,“ požádal jsem. „Potřebuju se dostat do souvislostí.“

„Jakejch souvislostí?“

„Tak třeba by mě zajímalo, co bylo pravdy na pověstech, že vaše kapela měla nastartovanou docela slibnou kariéru. Prý jste se chystali natočit album pro významnou společnost.“

Brancusi se posadil hezky zpříma; nostalgická vzpomínka jako by mu nalila do žil novou energii. „Bylo to víc než pověsti. Fakt jsme to měli dobře rozjetý. Absolvovali jsme předváděčku pro šéfy od A&R. Teda, ten večer jsme fakt váleli. Jedna báseň. Ráno si nás pozval na pohovor samotnej Mickey Gittleson – tušíte, kdo to byl?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Známej agent z rockový branže. Měl špičkovou klientelu.“ Odhrkal seznam hudebních skupin; některá jména mi něco říkala. „Byl celej žhavej, aby nás mohl zastupovat. S ním za zádama bysme vyletěli nahoru jako raketa.“

„Říkal jste, že měl špičkovou klientelu?“

„Vloni zemřel. Rakovina plic. Blbec, hulil jak fabrika.“ Brancusi odklepal popel a chraplavě se uchechtl.

„Jak jste u Gittlesona dopadli?“

„První jednání China totálně podělala. Předvedla parádní hysterický záchvat. Řvala na Gittlesona, že ztělesňuje všechno zlo v hudební branži a že se mu nezaprodá jako nějaká kurva. Dost nás to vytočilo, protože při předváděčce šla málem do kolen, když ho v hledišti poznala, a po vystoupení se rozplývala, že je to pan Někdo. Na další schůzku přišla jako vyměněná. Nakrucovala se před ním a div že mu nehupla na klín. Asi by nám to neuškodilo.

Ten starej kozel byl nadrženej jak polární motýl a povídalo se o něm, že ojíždí mladý zpěvačky. Prej aby prověřil jejich talent.“

„China flirtovala,“ řekl jsem spíš pro sebe a snažil si to představit.

Brancusi se rozesmál. „Něčeho podobnýho, jako je normální nevinný ženský flirtování, nebyla China schopná. Ale když přišlo na věc, uměla sehrát pěkně sexy kočku.“

„Opravdu hrála?“

„Jak to myslíte?“

„Jenom vášeň předstírala, nebo ji opravdu prožívala? Jak na tom byla se sexuální aktivitou?“

„Aktivní až hrůza.“ Brancusi se uchechtl. „Jenže s holkama. China byla na holky.“

Hleděl na provoz na bulváru a zdálo se mi, že ztrácí zájem.

„Takže nejdřív se hrnula do spolupráce s Gittlesonem, ale pak změnila názor.“

„Jo. Typická China.“

„Náladová,“ utrousil jsem.

Brancusi odhodil doutnající nedopalek na chodník.

„Zmínil jste další schůzku s Gittlesonem. On s vámi chtěl spolupracovat i po tom prvotním trapasu? China ho přece musela urazit.“

„Když ucítil kšeft, kašlal na city, takže si nás pozval ještě jednou. Potom asi za měsíc odjel do Evropy a zavolal nám, ať mu do jeho návratu připravíme nový věci. Proto jsme byli v tom studiu. Chtěli jsme pro něho vypálit nějaký demáky, pěkně ostrý cédéčko, z kterýho by Gittleson sedl na zadek. Dali jsme si záležet a výsledek byl moc dobrej. Jak říkám, China změnila názor, Gittleson byl zase bezva chlap. Měla motivaci a fakt válela. Celá China. I když byla v rauši, dokázala se soustředit na práci.“

„Myslíte v drogovém rauši?“

„Jasně. Znáte nějakej jinej?“

„Co se přesně stalo?“

„Nahrávání šlo výborně, ale potom Chině ruply nervy. Z neznámýho důvodu. Mohlo to bejt cokoliv. Aparatura, neopatrný slovo, prostě cokoliv. Když byla nabuzená, dokázala ji vytočit úplná blbost. Třeba nakřivo pověšenej závěs. Dostala hysterickej záchvat a zdrhla. Vypařila se.“

„Nezmínila se, kam jde?“

„Ne. Akorát nás všechny poslala do prdele. Mysleli jsme, že se jako vždycky za chvíli vrátí. Ty výbuchy šílenýho vzteku k ní prostě patřily.“ Vylovil další cigaretu a škrtl zapalovačem ve tvaru kačera Donalda.

„Věčně v opozici.“ dodal, když lačně nasál kouř a schoval zapalovač do kapsičky košile.

„Co se stalo se zbylými nahrávkami z té noci?“ zeptal jsem se.

„Jsou bezcenný. Pokoušel jsem se je udat, ale bez Chiny s náma nechtěl nikdo nic mít. Ani Gittleson. Za pár měsíců už jsme patřili minulosti.“ Znovu se chraplavě uchechtl. „Smutný, co? A to jsme mohli dobýt svět. Jako ta švédská loď. Vasa. Slyšel jste o ní?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Vloni jsem byl ve Stockholmu. Služebně. Švédská televize uvažuje, že koupí Lumpkiny. Jejich animátor mě provedl městem. Otřesná díra. Plouží se tam kolem vás ty jejich prsatý blonďatý zombie, co vypadají, jako kdyby rok nespaly. Asi to bude tím pošahaným světlem, co tam mají. Slunce v létě prakticky nezapadá, zato v zimě je tam furt tma. Já tam byl v létě. Vypadli jsme z baru o půlnoci, ale venku se ani nezačalo stmívat. No nic, druhej den mě můj průvodce zavedl na tu loď. Jmenuje se Vasa. Je to velkej dřevěnej koráb, pěkně starej. Vikinská válečná loď postavená před stovkama let, fakt obrovská. Švédi ji vyzbrojili spoustou kanónů do války proti Dánsku. Jenže problém byl v tom, že ji přetížili a ona se jim po spuštění na vodu potopila jako kámen do Severního moře. Asi před čtyřiceti rokama ji vylovili, celkem nedotčenou, a postavili kolem ní muzeum. Můžete vyšplhat na palubu a hrát si na Leifa Ericsona, ožrat se a naprat se herinkama, jak je libo. No a když jsme vyšli z muzea, ten chlápek, co mě doprovázel, se ke mně otočí se slzama v očích a s nekonečným smutkem v hlase povídá:“

„Paule, kamaráde, kdyby se Vasa nepotopila, Švédsko bylo by dneska světová velmoc.“

Třikrát v rychlém sledu zatáhl z nové cigarety. Zadržel dech, zavřel oči – a roztřásl se v záchvatu kašle. Křeče jako by mu udělaly dobře. „My jsme hudební Vasa. Kdyby Chinu nezavraždili, mohli jsme bejt dneska slavní jako Aerosmith. Ha-ha-ha.“

„Co ještě mi můžete o Chině říct?“

„Potřebovala někoho, jako jste vy. Byla psychicky narušená. To jsme byli ostatně všichni. Dodneška užívám lithium a antidepresiva. Čtyři rozdvojený osobnosti se sešly, aby se pářily v nekonečným drogovým tripu.“

Lechtivé situace.

„Christian Bangsley taky?“

„Pan ředitel? Jasně. Chris zejména. Byl cáknutej víc než my ostatní. Pocházel z moc bohatý rodiny a neměl vůbec žádný morální zásady. Na rozdíl od nás, který jsme je měli. Akorát že slabý.“

„Zaprodal se?“

„Nezaprodal,“ hájil bývalého kamaráda Brancusi. „To je hovadina. Co záleží na tom, jak si vyděláváte na chleba, jestli hrajete v kapele, stavíte baráky nebo sedíte v šéfovský kanceláři? Pořád pochodujete v šedým průvodu ke smrti. Chris akorát přehodil kvalt, to je všechno.“

„Co dělá Squirt?“

„Je mrtvej,“ odpověděl, jako kdyby se to rozumělo samo sebou. „Odjel do Evropy a předávkoval se heroinem. Našli ho v jakýmsi parku ve Švýcarsku. Žil jako vandrák, takže trvalo měsíce, než ho identifikovali.“

„Vás to nepřekvapilo?“

„Squirt si píchal už dlouho předtím, než zabili Chinu. Akorát že po její smrti to do sebe začal pumpovat jak ropovodem.“

„Chinina smrt ho traumatizovala?“

„Nejspíš. Když nepočítám Chinu, byl z nás největší nervák.“

„Pokud odmyslíme Chininu nesnášenlivou povahu, nevzpomínáte si, jestli se krátce před vraždou nedostala s někým do opravdu vážného sporu?“

„O ničem nevím, ale nepřekvapilo by mě to. Ona byla od přírody nepříjemná. Měla to snad v genech. Našpulila rty jako Greta Garbo a poslala každýho do prdele. Úplně bez příčiny.“

„Nevíte, jestli ji někdo neobtěžoval? Nepronásledovali ji fanoušci? Třeba telefonáty nebo tak podobně.“

Brancusi rozhodil rukama. „Vy to pořád nechápete. My nebyli žádný hvězdy, na nás každej kašlal. To je to, co Chinu nejvíc štvalo. Přes všechny kecy o odcizení a silácký pózy zůstala v hloubi duše princezničkou z Palos Verdes, kterou v dětství všichni obskakovali. A ona po tom pořád toužila a dožadovala se pozornosti. Proto to od ní byla nebetyčná blbost, že poslala Gittlesona někam. Prostě schizofrenička jak vyšije. Jeden moment zuří, že se kapele nedostává uznání, který si zaslouží, a hned nato seřve každýho, kdo se o kapelu zajímá. Třeba novináře. Dělala všechno pro to, aby se připravila o sympatie médií. A můžu vám říct, že v tom překonala sama sebe. Šmahem označila všechny žurnalisty za lízače posranejch prdelí – a to byl ještě nejslušnější výraz – a uvalila přísný embargo na rozhovory pro tisk.“

Krabička rothmansek opět spatřila světlo světa a následovalo tradiční zapálení od oharku. „Dám vám příklad. Jistej hudební magazín o nás chtěl napsat rozsáhlej článek. Přišel za náma jejich reportér, takovej malej poďobanej kluk, slušně voháknutej, a víte, co mu China řekla? Ať se pojebe. Časopis o nás přesto napsal, aniž s námi někdo od nich mluvil. Když článek vyšel, China zavolala šéfredaktorovi a ječela na něho, až se třásly zdi.“

Potřásl hlavou. „Byl jsem u toho a slyšel jsem ji. ‚Tvoje matka hulila vocasy voplzlejm náckům a chlastala Hitlerovi semeno!‘ Jistě, odmítla rozhovor a nechtěla, aby o nás psali, ale co to mělo za smysl?“

„Nevzpomenete si, jak se ten časopis jmenoval?“

„Vy si myslíte, že Chinu zamordoval nějakej novinář? Za to, že na něho byla sprostá? To snad ne!“

„Asi máte pravdu,“ uznal jsem. „Ale jestli ten reportér Chinu obdivoval, kdo ví, co se mu mohlo honit hlavou.“

„No, když myslíte. Zdá se, že máte spoustu volnýho času. Tak moment, třeba si vzpomenu. Něco s kulturou… Jo. Brázdy. Kulturní brázdy. Poslali nám výtisk s tím článkem. Přečetli jsme si ho a zahodili. Takovej lacinej plátek. Dneska už nejspíš nevychází.“

„Co bylo hlavní myšlenkou článku?“

„Že jsme hudební géniové.“

„Neschoval jste si výstřižek?“

„Jasně. Mám ho zarámovanej ve vitríně spolu s platinovejma deskama a soškama Grammy.“

Seskočil ze zídky, dal si pořádného šluka, rozkašlal se a se shrbenými rameny zamířil ke vchodu barvy hroznového želé. Rozrazil dveře a vracel se ke své práci.

14

Zastavil jsem před specializovaným knihkupectvím na Šelma Avenue a vydal se hledat Kulturní brázdy. Patnáct metrů polic přetékalo časopisy zaměřenými na alternativní kulturu ve dvou desítkách jazyků, ale požadovaný titul jsem nenašel. Zeptal jsem se prodavače, snědého sikha v turbanu, ale ten podobný název v životě neslyšel. Poradil mi však, abych zkusil štěstí v tetovacím salonu o tři ulice dál na Hollywoodském bulváru. Majitel rozšířil podnik o trafiku a prodává tam komiksy a jiné poučné čtení.

S menšími problémy jsem našel udané místo, ale na prosklených dveřích visela za stahovací mříží sotva čitelná cedulka ZAVŘENO. Vrátil jsem se tedy domů a cestou jsem uvažoval, kolik pravdy bylo na Brancusiho poznámce o spoustě volného času.

Čím víc jsem si lámal hlavu, tím se mi zdál řetěz indicií spojující oba případy slabší. Pak jsem rozšířil své úvahy na další tři vraždy, na které jsem narazil při surfování po síti.

V Los Angeles se odehrála jen jedna z nich – násilná smrt starého saxofonisty Wilfreda Reedyho. Jenže u něj se rozhodně nedalo mluvit o úspěšném návratu nebo slibně nastartované kariéře. Vrah Valerie Bruscoové, keramičky z Oregonu, byl dopaden a vsazen do vězení. Angelika Bernetová, mladá baletka, jejíž kariéra vskutku dostala krátce před vraždou mocný impulz, zemřela pět tisíc kilometrů daleko v Massachusetts.

Dílčí součet: nula. Pořád jsem neměl důvod zatěžovat Mila; měl plné ruce práce s prověřováním Everetta Kippera, podle mého názoru nejvážnějšího kandidáta na pachatele Juliiny vraždy.

Blížila se hodina večeře, ale úplně jsem ztratil chuť k jídlu. Jeden lidský hlas by ji bezpochyby povzbudil, ale Allison měla dnes večer službu v hospici.

Asi bych udělal nejlíp, kdybych následoval její příklad a pustil se do nějakého obtížného klinického případu, který by mi umožnil zahnat vlastní neveselé myšlenky. Takto jsem si pomáhal před lety, když jsem pracoval na onkologickém oddělení Západní pediatrické kliniky.

Pracoval jsem na onkologii bez pár týdnů deset let, mladý, čerstvě odpromovaný psycholog, který předstírá, že ví, co dělá. Příliš brzo jsem viděl příliš mnoho a cítil jsem se jako hochštapler.

Splácel jsem dluhy… Ale ne, nebudu si nic nalhávat. Lékaři a sestřičky na onkologii zasvětili smrtelně nemocným dětem své životy. Kdo jsem sakra byl já, abych teď stavěl sám sebe na piedestal?

Allisonin manžel zemřel na rakovinu a ona strávila celý týden na oddělení, kde leželi nemocní v terminálním stadiu choroby.

Ne, tohle nebyly právě uklidňující myšlenkové pochody. Vrátil jsem se k úvahám o smrti Chiny Marangaové. Byla pověstná neurvalými verbálními útoky a někteří lidé urážky těžko spolknou. A když jsem požádal Robin, aby se nad případem zamyslela, instinktivně ji napadlo, že si China někoho stopla na ulici a nechala se odvézt, ale pak se do řidiče obula a doplatila na to.

A přes skepsi Paula Brancusiho jsem nemohl zavrhnout ani možnost, že Chinu někdo pronásledoval. Člověk nemusí být nutně slavný, aby v druhém vzbudil iracionální náklonnost. Časopisy zaměřené na alternativní kulturu nejsou často ničím jiným než oslavnou platformou nekritických fanoušků. Nekritických fanatiků.

Že by ten odkopnutý reportér Chinu na dálku chorobně zbožňoval? Mohlo v něm sprosté, urážlivé odmítnutí pokřivit vášnivý obdiv v šílený vztek, který nedokázal ovládnout?

Popustil jsem uzdu fantazii. Třeba se rozhodl, že dá zpěvačce ještě jednu šanci. Sledoval ji a čekal před nahrávacím studiem. China vychází, rozrušená, naštvaná na kapelu, a on jde za ní.

Potěšená, že má někoho, kdo ji oceňuje, China souhlasí s doprovodem.

Pak se něco zvrtne.

China vybuchne v dalším záchvatu zloby.

A na něho už je to příliš.

Za vlasy přitažená spekulace, ale co jiného mi zbývalo, abych se vyhnul sebezpytování?

Oživil jsem počítač a zadal heslo Kulturní brázdy. Ani jeden odkaz.

A to mě překvapilo. Dneska má přece webovou stránku každý pošetilý hlasatel triviálních pravd. Takže tu máme naprosto neznámý hudební magazín. Který nejspíš, jak říká Brancusi, dávno nevychází.

Když už jsem byl na síti, rozhodl jsem se, že přesvědčím sám sebe, že se o těch třech zbývajících vraždách už nedozvím nic nového.

Jméno Wilfreda Reedyho vyneslo dobrou stovku odkazů, vesměs diskografie a pochvalné kritiky. Dvě připomínky jeho „tragické smrti“. Žádné spekulace. Valerie Bruscoová? Angelika Bemetová? Kromě skromných informací, které jsem už získal dříve, ani ťuk.

Opustil jsem svět virtuální reality a zavolal na centrální divizi. Požádal jsem o jméno detektiva, který vyšetřoval Reedyho případ. Úředník neměl ponětí, o čem mluvím, a přepojil mě na službukonajícího seržanta, který na mě vyjel: „Proč to chcete vědět?“

„Jsem konzultant na oddělení…“

„V jakém oboru?“

„Psychologie. Spolupracuju s poručíkem Sturgisem v divizi Los Angeles západ.“

„Ať si zavolá on.“

„Nechci po vás nic jiného než jméno detektiva.“

„Máte číslo toho případu?“

„Ne.“ Zopakoval jsem Reedyho jméno a uvedl datum vraždy.

„To bylo před Čtyřmi roky. Musíte se zeptat v ústřední evidenci.“

Linka oněměla.

Věděl jsem, že v archivu by mi neřekli, ani kolik je hodin. Vytočil jsem číslo policejní stanice v Cambridgi, stát Massachusetts, a zeptal se na případ Angeliky Bernetové. Mužský hlas s jižanským přízvukem mě poučil, že žijeme v době zvýšeného ohrožení národní bezpečnosti a že je třeba vyplnit formuláře a splnit předepsané požadavky. Když mě požádal o číslo sociálního zabezpečení, celý zmatený jsem ho odříkal. Slíbil, že se mi ozve, a zavěsil.

Telefonát do oregonské státní věznice, kde jsem se zajímal o status Toma Blaskovitche, někdejšího přítele Valerie Bruscoové, vyvolal stejně podezíravou neochotu.

Položil jsem sluchátko. Konec amatérského snažení. Ať se Milo pokusí vyšťourat něco na Everetta Kippera. Když narazí na betonovou zeď, pořád mám dost času seznámit ho se svými objevy.

Vstal jsem, abych se v ledničce podíval po něčem k snědku, když vtom zazvonil telefon.

„Zítřejší schůzka platí.“ švitořila Allison vesele, „ale mám volno i dnes večer. Hospic pořádá zábavné představení. Přijede známý komik a bluegrassová kapela. Máš už nějaký program?“

Čekal jsem před svým domem na její jaguár. Přijela se spuštěnou střechou a vlasy jí divoce vlály ve větru. Když vystoupila, sevřel jsem ji v náručí a vášnivě políbil.

„Jejda!“ Rozesmála se. „Bože, to jsem ráda, že tě vidím.“

Objala mě kolem pasu, já ji kolem ramen a společně jsme stoupali po schodech na terasu.

„Zbylo ti ještě to bordeauxské?“ zeptala se, sotva jsme překročili práh.

„Co jsme nevypili minule, by mělo být ještě v láhvi.“

Došli jsme do kuchyně a já jsem vyhledal víno.

Zpytavě si mě prohlédla. „Vidím, že máš taky radost, že jsem přišla.“

„Ani netušíš jakou,“ ubezpečil jsem ji.

Leželi jsme ve tmě.

Poslouchal jsem, jak Allison ostře oddechuje. „Všechno v pořádku?“

„Jistě,“ odpověděla až příliš rychle. Choulila se pod pokrývkou zády ke mně.

„Stalo se něco?“

„Nic.“ Rozplakala se.

Trvalo dlouho, než vodopád slz ustal.

„Jsme už tak daleko, že se ti můžu bez obav s čímkoliv svěřit?“ zeptala se stále rozechvělým hlasem.

„Samozřejmě.“

„To doufám.“ Ale mlčela.

„Allison?“

„Zapomeň na to. Je mi fajn.“

„To je dobře.“

Za chvíli: „Já si tu ležím, cítím se fantasticky a říkám si, že nic lepšího mě nemohlo potkat, a vtom mi před očima vyvstane Grantova tvář. Vypadal šťastně. Měl ten svůj shovívavý výraz, který byl u něj příznakem štěstí. Bože můj, jak já potřebuju, abych ho před sebou viděla šťastného!“

„Chápu.“

„A potom začnu uvažovat. O kolik toho přišel, co jsem k němu cítila, jak mladý zemřel. Alexi, mně je po něm tak smutno! A někdy, když se mě dotýkáš… a jsi na mě něžný, když to nejvíc potřebuju…, nemůžu si pomoct a musím myslet na něho.“

Otočila se na záda a zakryla si tvář dlaněmi. „Připadám si nevěrná. Jemu i tobě. Bože, tolik roků! Proč se toho nemůžu zbavit?“

„Milovalas ho. Nikdy jsi ho nepřestala milovat.“

„Nikdy,“ potvrdila. „A asi nikdy nepřestanu… Dokážeš se s tím smířit? Věř mi, s tebou to nemá nic společného.“

„Mně to nevadí.“

„Myslíš to vážně?“

„Myslím.“

„Myslím, že ty k Robin taky pořád něco cítíš.“

„Možná.“

„Nemám pravdu?“

Neodpověděl jsem.

„Žili jste spolu hodně dlouho. Nejsi přece tak povrchní, abys dokázal společná léta jednoduše odhodit.“

„Všechno chce svůj čas.“

Stáhla dlaně z obličeje a hleděla do stropu. „Tak jo. Mám hlad jako vlk. Radši připravím něco k jídlu.“

„Ne,“ zastavil jsem ji.

„Potřebuju jistotu,“ vydechla.

Přitiskl jsem se k ní. „Všechno se vyřeší.“

„Budu tomu věřit. Nemám na vybranou.“

15

O deset dní později se ozval Milo. V mezidobí jsem naléhal na cambridgeskou policii a propracoval jsem se až k detektivovi jménem Ernest Fiorello. Nejdřív byl protivný až hrůza a spustil obvyklou bezpečnostní litanii, ale nakonec se mi podařilo ukojit jeho zvědavost odfaxováním kopie mé konzultantské smlouvy s losangeleským policejním ředitelstvím a několika stránek mého soudního posudku v případu Ingallsová. I tak mi Fiorello kladl víc otázek, než jich o Angelice Bemetové zodpověděl.

Nenašli žádnou stopu, která by stála za řeč, a případ zůstal nevyřešený.

„Tipnul bych si na nějakého šílence,“ řekl Fiorello. „Jste psychiatr, tak mi k tomu něco řekněte.“

„Sexuální psychopat?“ nadhodil jsem. „Byla oběť znásilněna?“

„To jsem neřekl.“

Mrtvé ticho.

„Co vám na té vraždě připadlo šíleného?“ zeptal jsem se.

„Podřezat mladou holku a pohodit mrtvolu v zastrčené uličce mi připadá zatraceně šílené, doktore. Vy tam u vás v L. A. pokládáte něco podobného za normální?“

„Záleží na dni v týdnu.“

Zasmál se jen krátce a drsně.

„Nikdo z tanečníků nebo hudebníků, kteří vystupovali s Bernetovou, nevzbudil podezření?“ pokračoval jsem ve výslechu na dálku.

„Ne. Ti by na to neměli. Vesměs ženský nebo teplouši. Vyděšení, pitomí slaboši. Do jednoho tvrdili, jak tu holku milovali.“

„I když některé přeskočila v postupu, když alternovala jako sólistka?“

„A co má být?“ nechápal detektiv z Nové Anglie.

„Uvažoval jsem o žárlivosti.“

„Doktore, kdybyste byl se mnou na místě činu, neuvažoval byste. Tady nešlo o žádnou roztržku mezi kolegy. Bylo to… příšerné.“

Neztrácel jsem ze zřetele možnost, že Chinu pronásledoval fanatický obdivovatel, a zeptal jsem se, jestli v té době neprobíhal v Cambridgi nějaký hudební festival nebo vystoupení.

„Děláte si srandu? Tohle je univerzitní město a studenti milují muziku stejně jako zbytek obyvatelstva. Celý rok se tu nepořádá nic jiného než festivaly.“

„A nesešla se u vás tehdy v souvislosti s hudbou třeba skupina významných novinářů nebo kritiků? Fanoušků nějakého specifického žánru?“

„Ne. Aspoň si na nic nevzpomínám. A upřímně řečeno, doktore, nechápu, proč štěkáte zrovna pod tímto stromem.“

„Nemám na co lepšího štěkat.“

„No, počítám, že byste si měl něco rychle najít. A podržte si ty své praštěné teorie na levém břehu. Mezi tou holkou a vašimi případy prostě žádná spojitost není. Jestli to chcete slyšet, našel jsem v Baltimoru lepší shodu, ale žádný výsledek to nepřineslo.“

„Můžete mi říct něco o oběti v Baltimoru?“

„Jakási sekretářka. Podřezaná stejně jako slečna Bernetová. Ale na tom nezáleží. Říkám, že to žádný výsledek nepřineslo. Hoši v Baltimoru sbalili jednoho blázna a on se jim oběsil v cele. Musím běžet, doktore. Přeju vám teplý kalifornský den.“

Vyhledal jsem si na internetu stránku baltimorského oddělení vražd, ale neobjevil jsem nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo vraždu Angeliky Bemetové.

Zdálo se, že klíčovým slovem mé snahy je nic.

V oněch deseti dnech se staly i jiné věci.

Jednou večer mi zavolal Tim Plachette. „Omlouvám se za ten poslední směšný výstup.“

„Nic se nestalo,“ uklidnil jsem ho. „Nebyls daleko od pravdy.“

„Stalo, nestalo, měl jsem držet zobák… Mně na ní opravdu záleží, Alexi.“

„To je mi jasné.“

„Ty se mnou nechceš mluvit, vid?“

Něco v jeho hlase – zoufalství, obava vytrysklá z hluboké lásky

– rázem změnilo můj přístup.

„Opravdu jsem rád, žes mi zavolal, Time. Vážím si toho. A nebudu se vám plést do cesty.“

„Proboha, nechci vypadat jako nějaký policajt nebo cenzor! Tohle je svobodná země. Jestli se u nás čas od času zastavíš, nemám nic proti tomu.“

A měl jsem po náladě. Jejda, dík za dovolení, kamaráde. Ale cítil jsem, že má pravdu. Všichni zúčastnění by měli snazší život, kdybych se držel stranou.

„Každý z nás musí něco překousnout, Time.“

„Jsem rád, že to říkáš… Robin… A do toho Spike… Bože můj, já ze sebe dělám pěkného blbce.“

„Tak to s ženami někdy chodí.“

„Pravda.“

Vyměnili jsme si několik špiček jako mezi námi chlapy.

„Měj se, Time.“

„Ty taky.“

Dva dny nato volala Robin. „Nechci tě s tím vyrušovat, ale taky bych nerada, aby ses to dozvěděl od někoho jiného. Kytarista chystá můj medailonek a musím přiznat, že mi to mimořádně lichotí. Vím, že si ten časopis sem tam kupuješ, a nechtěla jsem, abys na ten článek narazil neinformovaný.“

„To je vynikající zpráva. Řekni mi, v kterém čísle ta óda vyjde, aby mi náhodou neunikla.“

„Už v příštím. Před pár týdny se mnou udělali rozhovor, ale neřekli mi, že ho připravují do tisku. Oznámili mi to teprve dneska. Asi mi to trochu zkomplikuje život, protože budu mít víc zakázek, které nepotřebuju, ale to nevadí. Vystoupit občas na výsluní člověka potěší… Jsem dětinská, že?“

„Zasloužíš si ocenění. Přeju ti ho.“

„Díky, Alexi. Jak se máš?“

„Pořád stejně.“

„Něco nového s Babym nebo tou malířkou?“

„Ne,“ odpověděl jsem. Když jsme spolu žili, nikdy se o moje případy nezajímala. Nechtěla o nich nic vědět. Třeba za to může její náklonnost k Baby Boyovi. Nebo skutečnost, že už jí nezáleží na tom, co provádím se svým životem.

„Vím, že jestli to někdo dokáže rozlousknout, jsi to ty.“

„Nepřehánějte, madam.“

„Ahoj.“ Smích v jejím hlase prosvětlil můj den.

Příští čtvrtek po deváté večer mě Milo zastihl doma. Osamělý konec osamělého dne. Dopsal jsem poslední posudek, shromáždil faktury a příjmové doklady pro svého účetního a vykonal některé nenáročné domácí práce. Když zazvonil telefon, právě jsem ve špinavých teplákách seděl na pohovce, okusoval žebírka, která jsem si nechal poslat z restaurace, a zapíjel je pivem. Měl jsem ztlumená světla a zvuk na televizoru zesílený, protože jsem si večer zpříjemňoval sledováním obou dílů Magnolie. Považoval jsem ten film za geniální dílo.

Předchozí dvě noci jsem strávil u Allison. Probouzel jsem se v její útulné dívčí ložnici, s požitkem nasával vůni parfému a připravované snídaně, zarostlou bradu zabořenou do měkkého polštáře vystlaného prachovým peřím, a v mém mozku se střetávala rozkoš s pocitem ztráty schopnosti vnímat čas a prostor.

O Grantovi nebo Robin jsme již nemluvili a připadala mi spokojená a uklidněná – nebo to alespoň dovedně předstírala. Přeorganizovala si pacienty, aby získala volný den, a vyrazili jsme si na pobřeží. Poobědvali jsme v Kamenném domě v Montecitu a pokračovali do Santa Barbary. Procházeli jsme se po pláži a po promenádě jsme došli až do uměleckého muzea, kde právě probíhala výstava portrétů.

Přemoudřelé černooké děti Roberta Henriho, melancholicky utrápené ženy Raphaela Soyera, dandyové a dámy v krinolínách, jak je v newyorských uměleckých kruzích zachytil John Koch.

Pobledlé, křehké tmavovlasé krásky Singera Sargenta, které mě přiměly podívat se na Allison novýma, uznalejšíma očima.

Pozdní večeře na molu v přístavu se protáhla až do jedenácti a do Los Angeles jsme se vrátili hodinu po půlnoci. Posledních třicet kilometrů jsem měl co dělat, abych neusnul za volantem. Když jsem zastavil před Allisoniným domem, doufal jsem, že mě nepozve dál.

„Byl to fantastický den… Ty jsi fantastický. Nedáš si na cestu šálek kávy?“

„Zvládnu to.“

Políbil jsem ji a odjel. Teď jsem měl noc jenom pro sebe.

Hned ráno jsem zajel do videopůjčovny.

„Neruším?“ staral se Milo.

„Žebírka, pivo a Magnolie.“

„Už zase? Pokolikáté? Podesáté?“

„Potřetí. Co se děje?“

„Jsi sám?“

„Jo.“

„Tak mi pár těch žebírek schovej.“

„Jasně. Můžeš ohlodat kosti.“

„Nepokoušej, Satane. Ale ne. Rick dneska končí dřív a jedeme do Jazzové kavárny. Přijel Larry Corryel a znáš Ricka. Mimochodem, Coco Barnesová poslala podobiznu té zrzky. Obávám se, žes měl pravdu. Portrét na hranici abstraktního umění. Ten šedý zákal ji jako věrohodnou svědkyni diskvalifikuje. A taky mám pár věcí na Everetta Kippera. Velké oblibě se netěší.“

„V jakých kruzích?“

„Mezi sousedy,“ odpověděl Milo. „Bydlí na nóbl předměstí Pasadeny. Přepychový dům na hektarovém pozemku, pro jednoho člověka až moc velký. Jinak tam žijí spořádané rodinky a starší spoluobčané. Oba Kipperovi bezprostřední sousedé patří do druhé skupiny. Příjemní staroušci. Vytýkají mu, že je bezohledný a samotářský a že chodí v noci do garáže a dělá kravál, jako když rozbíjíš mramorové kvádry perlíkem. Nakonec to nevydrželi a zavolali policajty. Přijela hlídka a Kipperovi domluvila. Přikázali mu, že od desíti musí dodržovat noční klid, a podle sousedů dá Kipper poslední ránu přesně s úderem desáté. Dveře garáže nechává otevřené, aby ho všichni slyšeli.“

„Bezohledný a pomstychtivý,“ poznamenal jsem. „Sochá a pak své výtvory rozbíjí.“

„Promluvil jsem si s místním policejním oddělením, ale hoši v Pasadeně si vzpomněli jen na tu jedinou noční stížnost. Poslali mi hlášení. Nic světoborného. Od sousedů jsem se taky dozvěděl, že Kipper jen zřídka, pokud vůbec, přijímá návštěvy, ale občas se u něho zastaví světlovlasá žena středního věku. Ukázal jsem jim Juliin obrázek. S jistými výhradami ji identifikovali.“

„S jistými výhradami?“

„Těm staříkům je hodně přes osmdesát a nikdy neměli možnost prohlédnout si ji zblízka. Blond vlasy, to je všechno, nač si vzpomněli. Velmi, velmi světlé vlasy, přesně jako měla Julie. Zdá se tedy, že Kipper nelhal, když tvrdil, že s bývalou manželkou udržoval kontakt.“

„Kolikrát ji tam viděli? Jak často?“

„Chodila prý nepravidelně. Někdy jednou, jindy dvakrát za měsíc. Jedna ze stařenek mi prozradila, že ta blondýna se občas zdržela i přes noc, protože ji ráno viděla, jak nasedá s Kipperem do jeho ferrari.“

„Příležitostný intimní styk,“ odtušil jsem.

„Třeba si osobně chodila pro alimenty a oba zapomněli, proč se rozešli. A to mě přivádí k jedné tvé poznámce. Podle tebe na něm byla Julie závislá. Co když ji to už přestalo bavit, řekla mu to a on to špatně přijal? U sebe doma by ji pochopitelně nezabil. Tam mu sousedi vidí přes plot až do kuchyně a navíc má policejní záznam. Prkotinu, ale má. Popsal jsi vraha jako inteligentního a chladnokrevně uvažujícího chlapa. Mám možnost mu tu vraždu dokázat? Odpověd zní ne. Jenže v mém hledáčku už nic jiného neuvízlo.“

„Jak si Kipper stojí finančně?“

„K soudnímu příkazu na prověrku jeho konta mám ještě na hony daleko, ale podle všeho se mu vede dobře. Kromě Testarossy má ještě kupé Porsche, veterán MG a terénní Toyotu Land Cruiser. Velkolepý, přepychově zařízený dům. Platí si zahradníka a pokojskou – to místo se leskne už od chodníku. Sousedé tvrdí, že chodí ve značkovém obleku i na zahradu. Vypadá jako z Hollywoodu/ řekl mi jeden staroušek doslova. V Pasadeně se to rovná málem hrdelnímu zločinu. A jeho paničce se zase nezamlouvá Kipperova záliba v černé barvě. Jeho oblek popsala jako ‚funebráckou uniformu‘. Manžel ji opravil, že ne jako funebrák, ale jako sama smrt. Jen si to představ, jedenadevadesát a ještě trousí bonmoty. Ale možná z něho mluvil gin a tonik – pozvali mě totiž na drink. Myslím, že moje návštěva přinesla do té čtvrti nejvíc vzrušení od posledního finále Světového poháru.“

„Staří lidé mají gin a tonik rádi,“ poučil jsem přítele. „Ušlechtilé pití, které prospívá zdraví.“

„Královna matka taky pila gin s tonikem a dožila se sto jedna roků. Ale já jsem si dal kolu, i když přiznávám, že pokušení bylo silné. Nalévali značku Bombay a já jsem si v posledních dnech moc zábavy neužil. Ale vrozená ctnost zvítězila, zatracená práce. No nic, z Kippera nespustím oči. Bezohledný agresivní samotář. Jo, abych nezapomněl, pátral jsem taky mezi bezdomovci po vysoké rusovlásce. Prověřil jsem několik tipů ve Westside, ale bylo to jen plácnutí do vody. V jistém hollywoodském útulku si vzpomněli, že u nich nedávno přespávala jedna zrzavá ženská. Jmenovala se Bemardina nebo Emadina a celkem odpovídá popisu. Občas se tam ukáže, ale v poslední době ji neviděli. Podle správce útulku je prý divné, že tak upadla.“

„Jak to?“

„Když měla čistou hlavu, připadala mu docela inteligentní.“

„Příjmení jsi nezjistil?“

„Na rozdíl od institucí, které zřizuje město, nejsou soukromé útulky pro bezdomovce povinny vést záznamy o svých hostech. Tento patří církvi. Jmenuje se to tam Holubičí dům. Čirá dobročinnost, žádné dotěrné otázky.“

„A o čem ta Bernardina ve svých záblescích inteligence mluvila?“

„To nevím. Proč tě to zajímá? Jenom jsem zabíjel čas, protože s Kipperem jsem skončil ve slepé uličce.“

„Uvažoval jsem, jestli nebyla fanda do umění.“

„Chceš snad najednou naznačit, že ta tulačka stojí za prověření?“

„To ne.“

„Tak co?“

Mávl jsem rukou. „Zapomeň na to. Nechci marnit tvůj vzácný čas.“

„Hele, právě teď můj čas zase tak vzácný není. Dnes ráno mi volal strýc Julie Kipperové a zdvořile se vyptával, jak jsem pokročil. Musel jsem přiznat, že nijak. Co máš na mysli, Alexi?“

Řekl jsem mu o vraždách, které jsem našel na internetu, a zopakoval mu rozhovor s Paulem Brancusim.

„Wilfreda Reedyho si pamatuju. Patřil k Rickovým oblíbeným jazzmanům. Myslel jsem si, že jeho smrt měla něco společného s drogami. Pokud vím, tak Reedy naštval dealery a odskákal to.“

„Reedy byl narkoman?“

„Jeho syn fetoval. Předávkoval se a zemřel a Reedy vyrazil na křížovou výpravu proti drogovým překupníkům v klubech kolem South Central. Možná se mýlím, ale takhle nějak si to pamatuju.“

„Takže ten případ byl vyřešen?“ zeptal jsem se.

„To ti, chlapče, takto z fleku neřeknu. Musel bych se podívat. Ale… Podle tebe by motivem mohla být žárlivost?“

„Jiný spojující faktor nevidím. Umělci zavraždění na počátku slibné kariéry. Celkem čtyři, když počítám Angeliku Bernetovou. Ale uznávám, že rozdíly převažují nad možnými spojitostmi.“

„Wilfred Réedy do kategorie vycházejících hvězd nezapadá. Patřil ke stálicím.“

„Jak říkám, nebudu marnit tvůj čas.“

Na lince se rozhostilo ticho.

„Na první pohled nic moc,“ uvažoval nahlas Milo. „Na druhou stranu nic nezkazím, když poruším holmesovskou tradici. Můj plán je následující: vyřídím pár telefonátů a pokusím se tvou teorii vyvrátit. To je moderní vědecká metoda, ne? Jak se tomu říká, když vyloučíš…“

„Nulová hypotéza,“ napověděl jsem.

„Jo, přesně tak. Zjistím, kdo vyšetřoval Reedyho vraždu, a zavolám do Cambridge. Mně budou muset vyklopit, co se tam přesně stalo. Jo, a taky se zeptám v Oregonu, jestli bývalý přítel té hmčířky ještě sedí. Můžeš mi zopakovat jména?“

„Valerie Bruscoová a Tom Blaskovitch. Odsoudili ho před třemi roky.“

„Taky umělec?“

„Sochař.“

„Jako Kipper. Možná další pomsty chtivý chlap s dlátem. Bože, tihle umělci. Jak pořád opakuju své mámě, nikdy nevíš, kdy tě práce vynese na výsluní.“

16

Další týdny pomalu odplouvaly do hlubin zapomnění. V případu Julie Kipperové se nevynořily žádné nové poznatky a Milo nezjistil nic ani o ostatních vraždách, což ho rozčilovalo. Dotazem u Petry si ověřil, že i ona skončila s Baby Boyem ve slepé uličce.

Toma Blaskovitche, sochaře-zabijáka, pustili z vězení před necelým rokem za dobré chování – zorganizoval výtvarný kurz pro spoluvězně. Ale usadil se v Idahu a sehnal si práci pomocného dělníka na ranči, kde se podle svého šéfa nacházel i v den vraždy Julie Kipperové a Baby Boye Leea.

Detektiv Fiorello na mě podle Mila vzpomínal jako na „ctižádostivého chlápka, typického intelektuála, jakých nám tady pobíhají stovky“, ale fakta o smrti Angeliky Bemetové, která se od něj přítel dozvěděl, nijak nepodpořila teorii o možném spojení s Baby Boyem nebo Julií. Baletka utrpěla nejméně šest bodných ran. Tělo našli v univerzitní čtvrti, která je ve dne silně frekventovaná, ale v noci téměř opuštěná, bez známek škrcení nebo sexuálního zneužití, ať už skutečného, nebo předstíraného – mrtvola byla oblečená a nechyběl jediný kousek šatstva.

Detektiv, který vyšetřoval smrt Wilfreda Reedyho, odpočíval již na pravdě boží, ale Milo si opatřil kopii spisu. Vrah bodl Reedyho do břicha v zastrčené uličce, ale tady podobnost s Leeovou vraždou končila. V průběhu pátrání vypluly na povrch hmatatelné důkazy o spojitosti zločinu s drogovým podsvětím, včetně jména pravděpodobného pachatele. Celestino Hawkins, překupník na nejnižším stupni dealerské hierarchie, byl dodavatelem Reedyho syna a v minulosti byl odsouzen za ozbrojené přepadení, při kterém použil nůž. Zemřel před třemi lety.

Tenký spis Chiny Marangaové ležel u ledu.

Milo iniciativně zavolal Juliinu strýci a upozornil ho, že rychlé vyřešení smrti své neteře nemůže očekávat. Strýc mu byl upřímně vděčný a Milo se cítil jako pasák.

♦ ♦ ♦

Trávili jsme s Allison stále více času spolu, střídavě u ní a u mě. Koupil jsem si nové číslo Kytaristy a přečetl si článek o Robin. Dlouhou dobu jsem zíral na její fotografie.

Robin ve své nové dílně. O tom, že ještě nedávno pracovala jinde, ani zmínka. Nádherně vyřezávané kytary a mandolíny, děkovné dopisy plné uznání od celebrit, zářivé úsměvy. Kamera Robin milovala.

Napsal jsem jí blahopřání a oplátkou obdržel kartičku s poděkováním.

Dva a půl měsíce po vraždě Julie Kipperové se počasí ochladilo a případ zamrzl. Milo jej s proklínáním odložil a vrátil se ke starým spisům.

Některé pomníky se podle jeho názoru daly vyřešit, takže se s reptáním pustil do práce, ale při našich řídkých setkáních se pokaždé o Julii zmínil a do hlasu se mu přitom vkrádal onen nucené lehkovážný tón, který prozrazoval, jak ho selhání užírá.

Krátce nato jsme si s Allison vyjeli jejím jaguárem do kaňonu Malibu pozorovat meteorický roj. Našli jsme si opuštěnou odbočku, stáhli střechu, sklopili sedadla a dívali se, jak kosmický prach křižuje ve žhavých záblescích oblohu. Vrátili jsme se domů ve čtvrt na dvě a za několik minut zazvonil telefon. Procházel jsem svoje papíry a Allison si četla Naipaulovu Pouť. Vlasy si vyčesala do vysokého uzlu a na nose jí seděly brýle s úzkými tmavými obroučkami. Když jsem zvedal sluchátko, ohlédla se na budík na nočním stolku.

Většina nočních telefonátů platila jí – problémy pacientů se neřídí podle hodinek.

Ohlásil jsem se.

„Máme na krku další,“ vyštěkl Milo.

Mimicky jsem vyslovil jeho jméno a Allison přikývla.

„Koncertní pianista,“ pokračoval Milo. „Pobodaný a uškrcený. Našli ho mrtvého v zahradě za domem, kde se vystoupení konalo.

A můžeš hádat třikrát, jestli byl na vzestupu, pokud se tyká kariéry. Byl. V nejbližších dnech mel podepsat smlouvu s nahrávací společností, která mu chtěla vydat samostatné album. Můj případ to původně nebyl, ale náhodou jsem měl zapnutou vysílačku. Vyrazil jsem na místo činu a převzal vyšetřování. Poručíci mají svá privilegia. Ještě jsem na místě. Nechceš si to tady obhlédnout?“

„Teď?“ vyhrkl jsem.

Allison odložila knihu.

„Nějaký problém?“ podivil se Milo. „Ty už nejsi noční pták?“

„Moment.“ Zakryl jsem mluvítko a otočil se k Allison.

„Jed,“ vyzvala mě stručně.

„Kde jsi?“ zeptal jsem se Mila.

„Máš to kousek, jsi tady co by dup. Bristol Avenue v Brentonwoodu. Severní konec, západní strana.“

„Postoupil do vyšších sfér,“ řekl jsem tiše.

„Kdo, já?“

„Vrah.“

Bristol Avenue je výstavní ulice stíněná věkovitými cedry, přerušovaná řadou kruhových objezdů. Většina obydlí po obou stranách si uchovala svůj původní tudorovský nebo španělský koloniální ráz, ale dům, kde došlo k vraždě, pocházel podle svých pseudoantických tvarů z dnešní doby. Bělostná trojpodlažní krychle s vysokými sloupy, pohostinná asi jako právnická fakulta. Rovnou plochu pečlivě udržovaného anglického trávníku narušoval jediný krajinotvorný prvek, patnáct metrů vysoký ambroň. Jen o několik kroků dál se nachází Rockingham Avenue, kde nechvalně proslulý O. J. Simpson prolil na příjezdové cestě ke svému domu krev bývalé manželky a jejího milence.

Ulici blokoval černobílý hlídkový vůz s plápolajícími rudomodrými majáčky. Uniformovanému policistovi se od Mila dostalo patřičného poučení, takže mě s úsměvem pustil přes bariéru. „Samozřejmě, pane doktore.“

Stalo se to vůbec poprvé. Privilegium poručíka?

Další čtyři hlídkové vozy stály před domem spolu s dvěma dodávkami technické výjezdové skupiny a koronerovým stejšnem. Měsíc byl v novu a meteority už z neproniknutelné oblohy zmizely.

Další uniforma, na kterou jsem narazil, mě přijala s obvyklou policajtskou nedůvěrou a pustila mě dál, teprve až si ověřila mou totožnost vysílačkou.

Asi tunové dveře se otevřely, sotva jsem se jich dotkl prstem. Pneumatické ovládání? Vešel jsem do vestibulu a Milo mi vyrazil v ústrety. Když spěchal po stovce čtverečních metrů mramoru, vypadal jako podomní obchodník, kterému právě vybuchla kabela se zbožím.

Strop haly se klenul šest metrů nad mou hlavou a dobrou desetinu volného prostoru zabíraly římsy, lišty, zubořezy a ozdobné spirály. Podlaha? Bělostný mramor intarzovaný černou žulou. Křišťálový lustr spolykal tolik elektřiny, že by stačila pohánět běžnou továrnu v kterékoliv rozvojové zemi. Stěny byly obloženy deskami z šedého mramoru s meruňkově oranžovými žilkami. Tři byly holé, na čtvrté visela obrovská hnědá tapiserie s třásněmi – lovci, honicí psi, ženy barokních tvarů. Vpravo se zvedalo mramorové schodiště s mosazným zábradlím k podestě, vyzdobené portréty stoicky se tvářících dávno mrtvých lidí v pozlacených rámech.

Milo měl na sobě pytlovité džínsy, vytahanou a vybledlou košili, která mu byla moc velká, a sportovní sáčko se vzorkem rybí kosti, které mu bylo pro změnu moc malé. Vyjímal se v tomto prostředí jako nežit na tváři topmodelky.

Za vstupní halou se nacházela další, mnohem větší místnost. Koncertní sál. Parkety, holé bílé stěny. Řady sklápěcích křesel byly otočeny čelem k vyvýšenému pódiu, na němž stálo velké černé křídlo. Z koutů zaobleného dřevěného stropu viselo několik záhadných objektů, které ze všeho nejvíc připomínaly obrovské naběračky uspořádané do mřížovité sítě – pravděpodobně měly sloužit k vylepšení akustiky prostoru. Okna jsem neviděl, dvojité dveře v protější zdi splývaly s omítkou.

Na ceduli, umístěné na soklu vlevo od piana, jsem si přečetl nápis TICHO PROSÍM. Otáčecí židle byla zasunuta pod nástrojem, ve stojánku na noty zůstalo několik listů.

Dvojité dveře se otevřely. Jako čerstvě vylíhnuté mládě z nich vyběhl tělnatý muž a klusal za Milem…

„Detektive! Detektive!“ Mával rukama a snažil se ho dohonit.

Milo se otočil.

„Detektive, můžu už poslat personál domů? Je hrozně pozdě.“

„Ještě moment, pane Szabo.“

Tlusťochovi poklesla čelist a pak zaťal zuby. „Ano, samozřejmě.“ Podíval se na mě a jeho oči zmizely v záhybech kůže a vrásek. Měl vlhké nafialovělé rty a v kropenatém obličeji nezdravou nažloutlou barvu.

Milo mě představil, ale uvedl jen jméno bez akademického titulu. „A tohle je pan Stefan Szabo, majitel.“

„Těší mě.“

„Ano, ano.“ Szabo si nervózně sáhl na manžetový knoflík s diamantem a podal mi ruku. Dlaň měl měkkou, horkou a velmi vlhkou. Jako bych držel rozbředlé těsto. Sulcovitá postava samá oblina, pod pleší ohraničenou několika rezavě hnědými vlákny nad svěšenými boltci obličej jako přerostlý baklažán, z jehož středu trčela zmenšená verze téže zeleniny – svěšený zaoblený japonský lilek. Na sobě měl bílou hedvábnou košili s vysokým stojatým límečkem s ohnutými růžky, pod krkem sepnutým knoflíkem s půlkarátovým diamantem, černé saténové kalhoty, frak z téhož materiálu stažený v pase fialovou šerpou, na nohou pochopitelně lakýrky.

„Chudák Vasilij. To je strašné. Hrůza! Děs! A já jsem vyřízený! Všichni mě budou nenávidět!“

„Nenávidět, pane?“ nechápal Milo.

„Ta publicita!“ děsil se Szabo. „Když jsem tuto koncertní síň stavěl, dal jsem si velkou práci, abych si zajistil, jak se říká, všechny kanály. Napsal jsem osobní dopisy všem lidem v sousedství a ujistil jsem je, že se zde budou pořádat výhradně soukromé akce a jen velmi zřídka koncerty pro širší publikum za účelem získání sponzorů. Samozřejmě absolutně diskrétně. Celý život se řídím neměnnou zásadou – slušné, zdvořilé a včasné upozornění každému v okruhu dvou domovních bloků, včetně obsluhy parkovišť. Tolik úsilí, detektive! A teď tohle.“

Promnul si ruce. „Musím si dávat pozor zejména kvůli…, však víte komu. Během procesu jsem prožíval hotové peklo. Ale jinak jsem spořádaný a loajální občan Bretonwoodu. A teď tohle,“ zopakoval a náhle vytřeštil oči. „Proboha, nevyšetřoval jste náhodou ten případ?“

„Ne, pane,“ uklidnil ho Milo.

„To je dobře,“ oddechl si Szabo. „Protože jestli ano, nevím, jestli bych vám mohl plně důvěřovat.“ Nasál nosem vzduch. „Tak krásný sál! A teď nevím, jestli budu moci pokračovat.“

„Pan Szabo vybudoval soukromou koncertní síň, Alexi. Zavražděný zde dnes večer vystupoval.“

„Zavražděný.“ Szabo si přitiskl ruku na srdce. Než mohl promluvit, dveře se znovu otevřely a vešel mladý štíhlý Asiat v černých saténových kalhotách a černé bavlněné košili s červeným motýlkem a spěchal k nám.

„Tome!“ zavolal na něj Szabo. „Detektiv říká, že ještě musíme počkat.“

Mladík přikývl. Vypadal nejvýš na třicet a pod modročemou záplavou hustých vlasů měl obličej s kůží hladkou a pevnou jako leštěná slonovina. „To nevadí, Stefe. Jsi v pořádku?“

„Zdaleka ne, Tome.“

Mladík se otočil ke mně. „Tom Loh.“ Ruku měl suchou, chladnou a silnou.

Szabo se ho chytil za loket. „Tom je architekt. Navrhoval tuto síň. Jsme partneři.“

„Životní,“ dodal Tom Loh stručně.

„Dělá servírka něco, nebo jenom tak postává?“ zeptal se Szabo. „Když už tady musí trčet, mohla by aspoň uklidit.“

„Úklid budete muset odložit, pane Szabo,“ upozornil ho Milo, „dokud naši technici neprozkoumají místo, kde došlo k zločinu.“

„Místo, kde došlo k zločinu,“ zopakoval Szabo a do očí mu vyhrkly slzy. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že tato slova budou někdy použita v souvislosti s mým domovem.“

„Je za…“ Tom Loh se zarazil. „Je Vasilij pořád ještě tady?“

„Jakmile zde skončíme, nechám tělo odvézt,“ ujistil ho Milo.

„Ano, zajisté, chápu. Chcete se mě ještě na něco zeptat? Ohledně Vasilije nebo koncertu?“

„Seznam hostů jsme už probrali, pane Lohu.“

„Ale jak jsem vám už řekl,“ vmísil se Szabo, „seznam pozvaných hostů tvoří jen část obecenstva. Pětaosmdesát návštěvníků ze sto třinácti. A musíte’mi věřit. Z těch pětaosmdesáti ani jeden nepřipadá v úvahu jako vrah. Pětadvacet z nich jsou naši věrní klienti, držitelé sezónních permanentek. Lidé ze sousedství, kterým umožňujeme volný vstup.“

„Musíme se sousedy dobře vycházet,“ vysvětlil Loh, „abychom předešli možným nepříjemnostem a problémům s úřady.“

„Pětaosmdesát pozvaných hostů ze sto třinácti.“ počítal Milo nahlas. „To znamená, že zbývá dvacet osm neznámých návštěvníků.“

„Ale vždyť přece nikdo z těch, kdo si přišli poslechnout Chopina, nemůže být takový barbar, aby spáchal…“ Szabo se s tou představou nemohl smířit.

Loh mu položil ruku na rameno. „Policie ví, co má dělat, Stefe.“

„Ach bože. Ano, máš pravdu. Já jsem jenom malý člověk, který se snaží udělat svět o něco krásnějším. Co já vím o těchto věcech?“ Szabo se zničeně usmál. „Tom čte detektivky. V pátrání po vrazích se přímo vyžívá.“

„Jenom v knihách,“ opravil ho Loh. „Tohle je strašně.“

Szabo zřejmě vzal jeho slova jako výčitku. „Ano, ano, samozřejmě. Plácám nesmysly a nevím, co říkám. Na nás se neohlížejte, detektive, a dělejte svou práci.“ Přitiskl si dlaně k hrudi. „Musím se posadit.“

„Pojd nahoru, Stefe. Připravím ti něco k pití.“ Loh vzal staršího muže za loket a odvedl ho po schodech k podestě. Tam se zastavil a díval se za ním, dokud mu nezmizel z očí. Pak se vrátil k nám.

„Hodně ho to vzalo.“

„Jak dlouho už tu koncertní síň provozujete?“ zeptal se Milo.

„Co jsme se sem nastěhovali,“ odpověděl Loh. „Tři roky. Ale příprava a realizace projektu trvala celkem deset let. Začali jsme na tom se Stefem pracovat hned po příjezdu z New Yorku. To už jsme spolu dva roky žili. Stef je původně textilní návrhář a já jsem působil v úřadu městského architekta. Seznámili jsme se na recepci při příležitosti koncertu Zubina Mehty. Stef je odmalička nadšenec klasické hudby a mě pozval jeden z maestrových přátel, pro kterého jsem dělal jistou práci.“

Pohled tmavých očí mandlového tvaru se zaostřil na Mila. „Myslíte, že tato nešťastná událost ohrozí budoucnost našeho podniku?“

„Těžko říct, pane.“

„Ptám se, protože pro Stef a je to otázka života a smrti.“ Loh zatahal za křidélko červeného motýlku. „Nemyslím, že by úřady měly legální důvod nám to tady zavřít. Neporušili jsme žádný zákon a lidé z okolí nás vždycky podporovali. Stef jejich dětem kupuje losy do školní tomboly a oba štědře podporujeme všechny místní projekty. S radnicí vycházíme velmi dobře, i když nám to dalo hodně práce; zejména s odborem územního plánování jsme zpočátku měli dost problémů.“

„Kupovali jste lístky do tomboly i pro městské úředníky?“ zeptal se Milo žertem.

Loh se usmál a obrátil oči v sloup. „Ani se neptejte.“ Vzápětí zvážněl. „Víte, bylo by hrozné, kdybychom tady měli skončit. Tohle místo pro Stefa moc znamená a on znamená moc pro mě.“

„Jak často ty dobročinné koncerty pořádáte?“

„Jak často? Čtyři do roka. Stef si to tak přeje.“ Loh se pobaveně usmál. „Vloni jsme zorganizovali jeden navíc. Před Vánoci. Benefice ve prospěch Školy Johna Roberta Prestona.“

„Kluk ze sousedství?“

Lohův úsměv se rozšířil. „Už chápu, proč jste detektivem.“

„Prohlédl jsem si vaši pokladnu,“ řekl Milo, „a napočítal jsem třináct šeků vystavených osobami, které nejsou uvedeny na seznamu pozvaných hostů. Zbývá patnáct návštěvníků, kteří platili hotově. Částka v kase dokonale sedí. Můžete mi něco říct k totožnosti těch patnácti?“

Loh zavrtěl hlavou. „Budete se muset zeptat Ani ty. To je naše uvaděčka.“

„Už jsem se jí ptal. Na nikoho si nevzpomíná.“

„To je mi líto.“ Loh si povzdechl. „Omlouvám se, ale s tímhle jsme přece nemohli předem počítat.“

„Jistě. Teď se vás zeptám na oběť. Vasilij Levitch. Co o něm víte?“

„Mladý, nadaný, nesmírně pilný. Jako ostatně všichni. Stefan by vám o něm řekl víc. Hudba je jeho vášeň. Účinkující má na starosti on.“

„A co děláte vy?“

„Já dohlížím na organizaci.“

„Aha. Dobře. Můžete mi popsat povahu oběti? Jak se Levitch choval?“

„Byl tichý jako myška. A pekelně ztrémovaný z toho vystoupení. Vůbec nespal a prakticky nic nejedl. Slyšel jsem ho, jak před recitálem přecházel nervózně po pokoji. Jenže takto je to obvykle se všemi, detektive. Ti lidé mají nadání a pracují usilovněji, než si dokážete představit. Vasilij přijel před dvěma dny a sedm hodin denně cvičil. Když nehrál, uchýlil se do svého pokoje.“

„Nikdo ho nenavštívil?“

„Nikdo a volali mu jen dva lidé. Jeho matka a jeho agent. Byl v Los Angeles poprvé.“

„Talentovaný,“ řekl Milo. „A na vzestupu.“

„Stefanova zásluha. Vyhledává vycházející hvězdy a pomáhá jim na vrchol.“

„Tím, že jim nabízí možnost vystoupení ve vaší koncertní síni?“

„A penězi. Naše nadace uděluje granty. Skromné, ale důležité. Každý umělec od nás dostane stipendium ve výši patnácti tisíc dolarů.“

„Skromné? Mně to připadá velmi štědré.“

„Stef je ztělesněná velkorysost.“

„Jak pan Szabo ty umělce, které podporuje, vyhledává? Konkrétně – jak našel Vasilije Levitche?“

„Přes Vasilijova newyorského agenta. Naše koncerty si již vydobyly jistou reputaci, takže v poslední době nám kontakty utěšeně přibývají. Agent poslal Stefanovi nahrávku a on si ji poslechl. Moc se mu líbila a okamžitě se rozhodl, že Vasilije podpoří. Dává přednost sólistům nebo menším souborům. Velké orchestry nesponzorujeme.“

„Kolik času od prvního kontaktu uplynulo, než jste Levitchovi uspořádali koncert?“

„Dost,“ odpověděl Loh. „Několik měsíců. Příprava každého recitálu trvá hodně dlouho. Od akustiky a osvětlení až po výběr dodavatele občerstvení. A samozřejmě potřebujeme čas na propagaci, i když velmi uměřenou.“

„Jak uměřenou?“

„Příležitostná zmínka ve vybraných rozhlasových relacích. Dva týdny před koncertem vysílá KBAK – to je místní stanice zaměřená na klasickou hudbu – třikrát denně naši upoutávku. Reklama je přizpůsobena našemu rozpočtu a našim ambicím. Velké obecenstvo bychom nezvládli – ne že bychom po něm toužili.“

„Pětaosmdesát pozvaných hostů, zbytek náhodní příchozí,“ poznamenal Milo. „To znamená, že nemáte předem zajištěno plné hlediště. Proč?“

„Stefan vždycky nechává část míst volných pro veřejnost. Chce dát možnost i ostatním. Studentům hudby, učitelům a podobně.“

„Inzerujete i jinde než v rádiu?“

„Ani to nezkoušíme. Jen o trochu větší publicita by s sebou přinesla zvýšený zájem o vstupenky, který bychom už nezvládli.“

„Platilo to i pro dnešní koncert?“

„Předpokládám, že ano.“ Loh svraštil obočí. „Snad si vážně nemyslíte, že vraždu spáchal někdo z obecenstva?“

„V dané fázi vyšetřování nemohu pouštět ze zřetele žádnou možnost, pane Lohu.“

„Podle mě to udělal někdo zvenčí. Pravda je taková, že za náš dům se může nepozorovaně dostat každý. Stačí obejít kasino. Bristol Avenue je otevřená ulice. Tady si lidé na zdi, ploty a ocelové brány nepotrpí.“

„Co vlastně Levitch vzadu dělal?“

Loh pokrčil rameny. „Možná se šel projít, aby po vystoupení uvolnil nastřádané napětí.“

„Můžete mi říct, kdy opustil recepci?“

„Nemám ponětí. Lidé proudili sem a tam. Stefan umělcům doporučuje, aby na recepcích vydrželi od začátku do konce. Ve vlastním zájmu – mohou získat užitečné kontakty. Většinou se jeho rady drží. Vasilij očividně neposlechl a odešel.“

„Byl plachý? Stydlivý?“ zeptal se Milo. „Říkal jste, že když nehrál, zdržoval se ve svém pokoji.“

„To je pravda. Ale večer se rád procházel po zahradě. Vždycky když docvičil. Ale chodil sám.“

„Vaši dnešní hosté se také procházeli po zahradě?“

„Snažíme se tomu zabránit a držet je uvnitř. Pošlapali by květiny, však to znáte. Ale ne že bychom ke dveřím postavili ozbrojené stráže, to ne.“

„Ozbrojené stráže tu opravdu nemáte,“ souhlasil Milo. „Jenom jednoho zaměstnance bezpečnostní agentury.“

„To kvůli sousedům,“ vysvětlil Loh. „Těžko by snesli, kdyby to u nás vypadalo jako před úřadovnou gestapa. Ozbrojené stráže jsme tady ostatně nikdy nepotřebovali. Tohle je jedna z nejbezpečnějších čtvrtí ve městě. Až na…, však víte koho.“

„Jiný plot než ten, který ohraničuje vzadu pozemek, tady není, že?“

„Správně. Za tenisovým kurtem,“ potvrdil Loh.

„Jak velký je váš pozemek?“

„Něco přes půl hektaru.“

„Jaké úkoly tady ten hlídač plnil?“

„Měl zajišťovat bezpečnost, co jiného? Ať už to znamená cokoliv. Určitě nepočítal s žádným… vážným rizikem. Nepořádali jsme přece rapový koncert. Průměrný věk obecenstva bych odhadoval na pětašedesát let. Slušní, seriózní lidé.“

„I náhodní návštěvníci?“

„Pokud se týká koncertů, bývá Stefan až nepříjemně autoritativní puntičkář. Trvá například na absolutním tichu během vystoupení. A navíc inklinuje k uklidňující hudbě. Chopin, Debussy a podobní vybraní autoři.“

„Máte s panem Szabem podobný vkus?“

Loh se zazubil. „Já jsem spíš na technorock a Davida Bowieho“

Milo povytáhl obočí. „Připravujete koncert Davida Bowieho?“

Loh se uchechtl. „Pan Bowie nepatří právě do našeho cenového spektra. A pochybuju, že by Stefanova citlivost takový zážitek přežila.“ Povyhrnul si úzký černý rukáv a podíval se na tenké černé hodinky.

„Půjdeme se podívat do pokoje pana Levitche,“ oznámil Milo.

„Velký dům,“ poznamenal Milo, když jsme stoupali po schodech.

„Stefan pochází z Madarska,“ vysvětloval Loh. „Jeho rodiče utekli v šestapadesátém roce na Západ. Syna, kterému bylo v té době třináct, nacpali při útěku do lodního kufru. Dokážete si to představit? Několik dní nejedl, nepil a nemohl ani na záchod! Málem se udusil! Řekl bych, že má právo na prostor, nemyslíte?“

Z pravé strany chodby se vcházelo do dvou obrovských ložnic, Szabovy a Lohovy. Otevřené dveře obou místností nabízely pohled na damašek, brokát a leštěné dřevo v tlumeném osvětlení. Tři pokoje pro hosty v levé části patra byly menší a méně přepychové, ale pořád elegantně a moderně zařízené.

Dveře, za nimiž strávil Vasilij Levitch poslední dvě noci svého života, byly zapečetěny. Milo strhl žlutou pásku a vstoupil. Vešel jsem za ním, ale Tom Loh se zastavil na prahu a zeptal se, jestli ho budeme ještě potřebovat.

„Děkuji za váš čas a ochotu, pane,“ odpověděl Milo. „Teď si můžete zařídit, co potřebujete.“

Loh se vrátil do přízemí.

„Zůstaň laskavě, kde jsi, než to tady pročešu.“ požádal mě Milo. „Abys náhodou nezničil případné důkazy.“

„Chápu. Musíš být opatrný. Zejména s ohledem…, však víš na koho.“

Pokoj pro hosty byl vybaven jako na zámku – královská postel s nebesy a rudým hedvábným přehozem, dva vyřezávané noční stolky, slonovinou vykládaná italská komoda. Zásuvky byly prázdné, stejně jako vestavěná skříň. Vasilij Levitch si vystačil se svým černým plastovým kufrem. I toaletní potřeby si nechal v zavazadle.

Milo si prohlédl obsah pianistovy náprsní tašky a prohledal kapsy každého kusu oblečení. Velká toaletní kabelka obsahovala vodu po holení, holicí strojek, lahvičky advilu, valia a pepto-bismolu. V oddělené přihrádce kufru na zip ležela velká papírová obálka s fotokopiemi kritik na umělcovy předchozí recitály, které oceňovaly mladíkovu techniku a frázování. Další články ho uváděly jako vítěze několika klavírních soutěží.

Řidičský průkaz neměl. Identifikační karta k šekové knížce prozradila věk – sedmadvacet.

„Nula od nuly pošla,“ povzdechl si Milo.

„Můžu vidět tělo?“

Ze zadního patia, stejně velkého jako koncertní sál, se vcházelo na mírně zvlněný trávník řídce porostlý břízami a ohraničený čtyři metry vysokým živým plotem. Gotický oblouk prořezaný v cypřiších vedl k patnáctimetrovému oválnému bazénu, tenisovému kurtu, kaktusové zahradě, mělkému rybníčku bez ryb a garáži pro čtyři auta zasunuté v pravém zadním rohu parcely.

Z ulice nevedla ke garáži žádná příjezdová cesta. Alespoň jsem žádnou neviděl, a proto jsem požádal Mila o vysvětlení.

„Používají ji jako sklad. Starožitnosti, šatstvo, lampy. Přál bych ti to vidět. Zařídil bych si byt z toho, co vyhodí.“

„Nechávají stát auta před domem?“

„Ano. Na trávníku. Oba mají limuzínu Mercedes 600. Když pořádají koncert, parkují o kus dál v ulici. Chtějí prý, aby dům vypadal esteticky čistý. Príma život, co?“

Odvedl mě za garáž, kde uniformovaná policistka hlídala Levitchovu mrtvolu. Tělo leželo těsně u živého plotu na úzkém pruhu špinavého betonu, o který se dělilo s pěti plastovými popelnicemi. Ostré reflektory dodávaly ponuré scéně žlučovitou atmosféru. Milo poslal kolegyni pryč a policistka vděčně odkráčela ke kaktusové zahradě.

Pak poodstoupil a nechal mě, ať si vychutnám detaily.

Špinavé zapáchající zákoutí, jaká najdete i v těch nejpřepychovějších rezidencích, ale tady jste museli projít dvěma akry krásy, abyste se k němu dostali.

Nej lepší místo pro vraždu na celém pozemku. Někdo, kdo to tady dobře znal z dřívější návštěvy?

Naznačil jsem tuto možnost Milovi. Přežvykoval ji v hlavě, ale nic neřekl.

Přistoupil jsem blíže k mrtvole, zalité nazelenalým světlem.

Zaživa byl Levitch pohledný mladík – zlatovlasý princ, a to doslova. Zpod koruny zvlněných, po ramena dlouhých kadeří hleděla k noční obloze tvář antické sochy. Krásně modelovaný nos, brada i lícní kosti, smělé čelo. Ruce s dlouhými prsty ztuhly dlaněmi vzhůru v gestu zoufalé prosby. Cípy žaketu se pod tělem zmuchlaly. Naškrobená bílá – teď ovšem spíše karmínová – košile byla na prsou rozpáraná a odhalovala pohled na hrudník bez jediného chloupku. Od pupku se táhla až k jamce pod hrudní kostí patnáct centimetrů dlouhá řezná rána s rozšklebenými okraji, z které vykukovalo cosi bělavého. Klička střeva.

I Levitchův bílý motýlek byl potřísněn krví. Oči mu lezly z důlků, z koutku úst visel napuchlý jazyk, hrdlo lemovala krvavá rýha.

„Tu košili mu roztrhli zdravotníci?“ zeptal jsem se.

Milo přikývl.

Ještě chvíli jsem hleděl na mrtvolu a pak jsem ustoupil stranou.

„Napadá tě něco?“

„Baby Boy zemřel s rozpáraným břichem, Julie Kipperová byla zardoušena a tento chudák si vytrpěl obojí. Ta rána nožem je pre-, nebo postmortem?“

„Podle koronera pachatel oběť bodl, když ještě žila. Jinak by tu nebylo tolik krve. Nejdřív nůž a potom drát kolem krku. Co na to říkáš? Sériový vrah v eskalaci?“

„Nebo se zabiják vyžívá ve rdoušení, ale někdy je donucen k ústupku. Sadisté a sexuální psychopati své oběti s oblibou škrtí, protože strangulace je intimní, pomalá a v maximální míře naplňuje jejich neodolatelnou touhu ovládat. Julie představovala snadný cíl. Byla drobná a ve stísněném prostoru se navíc nemohla pořádně bránit, takže si ji vrah mohl pořádně vychutnat. Na druhou stranu Levitche, mladého muže v plné síle, musel nejdřív brutálně zranit, aby mu znemožnil obranu.“

„A co Baby Boy? Ten, pokud vím, na krku nic neměl.“

„Baby Boy byl mohutný chlap. Toho bys tak snadno neuškrtil. A vrah ho napadl na veřejně přístupném místě. Ulička uprostřed města, kde nikdy nemůžeš vyloučit náhodného chodce. Zabiják byl opatrný a nechtěl riskovat. Nebo se vylekal a nestačil svůj záměr dokonat.“

„Bylo by zajímavé zjistit, do jaké míry se Levitchova bodná rána kryje se zraněním, které utrpěl Baby Boy. Spojím se s Petrou. Do této chvíle nás nenapadlo, že by naše případy mohly mít něco společného.“

Hleděl na mě, potřásl hlavou a otočil se k Levitchovi.

„Ať už se tento případ utřepe jakkoliv, Alexi, musím začít rutinními kroky, což za dané situace znamená hromadu mravenčí práce. Sehnat svědky, kteří v márnici identifikují mrtvolu, promluvit se sousedy, jestli neviděli někoho podezřelého, prověřit záznamy, jestli si v poslední době třeba někdo nestěžoval, že se tady potlouká nějaký tulák. Těžká dřina na jednoho starého harcovníka. Hoši, co ten případ původně začali vyšetřovat, jsou dva detektivové první třídy, zelenáči bez zkušeností, ale s velkou touhou vysloužit si ostruhy. Budou strýčku Milovi vděční za každou dobrou radu, kterou jim milostivě poskytne. Přidělím je na pomocné práce a sám zavolám ráno do New Yorku Levitchovu agentovi a uvidím, co se od něho dozvím.“

„Promluvil velký šéf.“

N „Jo, to jsem já,“ řekl Milo. „Prezident zeměkoule. Viděls dost?“

„Víc než dost.“

Vraceli jsme se k domu. U živého plotu jsem si uvědomil, že Vasilij Levitch zemřel mezi popelnicemi, Baby Boy v temné uličce nedaleko kontejneru na odpadky a Julie Kipperová na toaletě.

„Chce je ponížit,“ vydechl jsem. „Degraduje umění na odpad.“

17

Druhý den mě Milo požádal o schůzku. V pět odpoledne v osvědčené indické restauraci.

„Budu tam. Něco nového?“

„Od Levitchovy matky a jeho agenta jsem se nedozvěděl vůbec nic. Ona hlavně brečela a on neustále opakoval, jaký byl Vasilij krásný chlapec a úžasný talent. Důvod, proč chci, abychom dali hlavy dohromady, je ten, že podle Petry vykazují bodné rány u Baby Boye i Levitche zcela shodné znaky. Od koronera navíc vím, že škrtidlo použité u Levitche mělo stejnou tloušťku a strukturu jako lanko, kterým byla zardoušena Julie. A poslouchej dál – tvoje teorie, že se vrah Baby Boye něčeho polekal, bude asi správná. Ukázalo se, že ho v té uličce překvapil svědek. Jakýsi bezdomovec. Opilý pod obraz a navíc byla tma, takže popis za moc nestojí. Ale vrah ho asi uviděl a zdrhl.“

„Máte popis? Jaký?“

„Vysoký chlap v dlouhém kabátu. Přistoupil k Leeovi, chvíli s ním klábosil a potom ho objal – alespoň podle svědka to tak vypadalo – a odešel. Lee se skácel na zem. Zabiják toho bezdomovce – jmenuje se Linus Brophy – ignoroval, ale člověk nikdy neví. Třeba ho napadne, že by měl zlikvidovat nepohodlného svědka.“

„Zabiják nechá Brophyho na pokoji.“

„Proč myslíš?“

„Nezapadá do jeho plánů,“ odpověděl jsem. „Máme co dělat s někým, kdo jde za zcela specifickým cílem.“

Sebral jsem své poznámky a odjel do Café Moghul. Tatáž laskavá žena v sárí jen zářila, když mě odváděla přes celou restauraci k neoznačeným dveřím vedle pánské toalety. „Je uvnitř.“

Zeleně natřená místnost bez oken pravděpodobně kdysi sloužila jako sklad. Milo seděl u stolu prostřeného pro tři. Na pohovce přiražené těsně ke zdi za jeho zády se na zmuchlaném přehozu povalovala hromada indických časopisů a krabice s papírovými kapesníky. Mříží pod stropem pronikala vůně orientálního koření.

Posadil jsem se a pozoroval, jak Milo namáčí kousek tenké placky do misky s játrově červenou omáčkou, která mu zanechávala na rtech nezdravě zbarvené stopy.

„Zdá se, že jsi na hostitelku udělal veliký dojem.“

„Dávám velké spropitné. Majitel si navíc myslí, že moje přítomnost zajišťuje podniku ochranu.“

„Měli nějaké problémy?“

„Jako obvykle. Opilci, samozvaní ochránci. Před pár týdny jsem se tady náhodou vyskytl právě v okamžiku, když se jeden idiot, co prodával suché květiny pro jakýsi nirvánový kult, začal chovat nepřístojně. Nasadil jsem své diplomatické schopnosti a záležitost se urovnala smírně.“

„A teď se o tebe zajímá OSN a chce tě vyslat jako zprostředkovatele na Střední východ.“

„No, těm šaškům by opravdu měl někdo konečně pomoct – a už ji tady máme.“

Vstal a pozdravil se s Petrou Connorovou.

S úsměvem se rozhlédla kolem sebe. „Ty teda opravdu víš, kam pozvat dámu, Milo.“

„Pro hollywoodskou divizi jen to nejlepší.“

Měla na sobě svůj obvyklý kalhotový kostým a obličej si zkrášlila rtěnkou s hnědým odstínem a matným pudrem. Pod atraktivní ofinou hustých černých vlasů zářily pronikavé oči. Stejně jako Milo si přinesla měkký kožený diplomatický kufřík přecpaný papíry, jen na rozdíl od jeho šedého popraskaného se ten její černý leskl novotou.

„Ahoj, Alexi,“ zamávala na mě. Pak se otočila ke dveřím, jimiž vešel muž s kulatými rameny. „Pánové, tohle je můj nový partner Erik Stahl.“

I Stahl se oblékl do černého. Pytlovitý oblek přes naškrobenou bílou košili, úzká šedá vázanka. Měl propadlé tváře a oči v důlcích zapadlé hluboko jako slepec. Krátký tmavohnědý ježek na jeho hlavě byl jen o odstín světlejší než Petřina ebenová čupřina, ale když jste nebyli barvoslepí, k rozlišení to stačilo. O pár let starší než Petra, stejně hubený a stejně bledý, ale jeho chorobná sinalost ostře kontrastovala s její svěží ošetřovanou pletí. Nebýt růžových skvrn na tvářích, vypadal by jako vosková figurína.

Pátravě si prohlédl místnost. Netečné oči postrádaly jakýkoliv výraz.

„Nazdar, Eriku.“ pozdravil Milo.

„Nazdar,“ odpověděl tiše Stahl a sklopil pohled ke stolu.

Prostřeno pro tři.

„Zařídím to,“ nabídl se Milo a vstal.

„Stačí, když přineseš židli. Erik nebude jíst,“ oznámila Petra.

„Ale?“ podivil se Milo. „Vy nemáte rád indickou kuchyni, Eriku?“

„Už jsem jedl.“ Hlas měl stejně lhostejný jako oči.

„Erik nejí,“ informovala nás Petra. „Tvrdí, že ano, ale ještě jsem ho neviděla, že by vzal do úst něco pořádného.“

Usměvavá Indka přinesla podnosy s pokrmy. Milo se chopil příboru a začal se ládovat, Petra a já jsme ho následovali a Erik Stahl položil dlaně na stůl a zahleděl se na své nehty.

Jeho přítomnost nám bránila v běžném hovoru, ale situace beztak nezávazné společenské konverzaci nepřála, takže Milo přešel rovnou k věci. Poslal kolovat spis Julie Kipperové a shrnul těch několik málo poznatků, které shromáždil o Vasiliji Levitchovi.

Oba detektivové z Hollywoodu ho vyslechli bez jediné poznámky.

„Můžeš teď zrekapitulovat Baby Boyův případ?“ požádal Petru.

„Jistě.“ Ve svém stručném a výstižném, profesionálně dokonalém výkladu se soustředila na podstatná fakta, čímž ještě více vyniklo, jak málo toho dosud zjistila, a když domluvila, zdálo se, že se za to stydí.

Stahl zůstával němý.

„Když už nic jiného, máme tady ty shodné znaky s Levitchovou vraždou,“ snažil se ji povzbudit Milo. „A co na to říká psychiatrická věda, Alexi?“

Na úvod jsem rychle probral případy z Oregonu a Massachusetts. Wilfreda Reedyho jsem zmínil jen okrajově, protože jeho smrt měla bezpochyby drogově dealerské pozadí, a přešel jsem k Chině Marangaové. Když jsem předložil svou teorii o tom, že ji mohl pronásledovat nějaký obdivovatel, aniž o tom věděla, trojice mě vyslechla, ale mlčela.

Tři prázdné obličeje. Kdybych měl pravdu, čekala by je sisyfovská práce.

„Tu noc, kdy zmizela,“ pokračoval jsem v přednášce, „odešla China z nahrávacího studia vzteklá a s největší pravděpodobností i nadrogovaná. I za normálního stavu byla náladová a měla pověst člověka, který se bez nejmenší příčiny snadno rozzuří a zahrne své okolí vulgárními urážkami. Uvedu ilustrativní příklad. Odmítla rozhovor pro hudební magazín, ale redakce o ní a její skupině přesto otiskla článek. China projevila svůj vděk tím, že zavolala šéfredaktorovi a sprostě ho seřvala. Nechtějte, abych vám tady reprodukoval, jak mi to vylíčil spoluhráč z její kapely. Záchvat vzteku v nevhodnou chvíli se jí mohl stát osudným.“

„Jak se ten časopis jmenoval?“ zeptala se Petra.

„Kulturní brázdy. Hledal jsem ho…“

Její štíhlé bílé prsty se mi sevřely kolem zápěstí a umlčely mě uprostřed věty.

„Kulturní brázdy otiskly článek o Baby Boyovi.“ Otevřela kufřík, vytáhla modré desky – případ vraždy – a začala listovat papíry. „Ten jejich redaktor… Když se mnou mluvil, byl strašně neodbytný. Otravný jak osina v zadku. Volal několikrát denně a dožadoval se krvavých detailů. Byl vyloženě morbidní… Tady ho mám. Jurij Drummond. Nebrala jsem ho vážně, protože se choval jako zastydlý puberťák. Prozradil mi, že se s Baby Boyem nikdy osobně nesetkal, ale přesto o něm napsal medailon.“

„Jako s Chinou,“ konstatoval Milo. „Baby Boy ho taky odmítl?“

„Nezeptala jsem se. Tvrdil, že rozhovory nejsou jejich styl. Magazínu jde údajně o esenci umění, ne o osobu a podobné nesmysly. Mluvil jako dvanáctiletý puberťák.“

„Co od tebe chtěl?“ zeptal jsem se.

„Jak říkám, krvavé detaily.“ Petra se zamračila. „Považovala jsem ho za nedospělého morbidního zvědavce a poslala jsem ho do háje.“

„Bylo by zajímavé zjistit, jestli někdy nepsal o Julii Kipperové.“

„Asi ne,“ opáčila Petra skepticky.

„Snažil jsem se sehnat nějaký výtisk Kulturních brázd ve specializovaném knihkupectví na Selma Avenue, ale nevedou je,“ řekl jsem. „Prodavač mě poslal do trafiky s komiksy na bulváru, ale ani tam jsem nepochodil. Měli zavřeno.“

„U tak pochybného plátku mě to nepřekvapuje,“ ušklíbl se Milo.

„Stejně se vyjádřil i Chinin spoluhráč z kapely. To číslo, kde o nich psali, si neschoval.“

„Jurij Drummond… To zní jako pseudonym. Co tím ten chlap sleduje? Chce se stát kosmonautem?“

„V L. A. každý aspoň jednou v životě úplně změní osobnost. Tak to u nás chodí.“ Petra přitom mrkla na Stahla, ale ten nezareagoval.

„Zejména když před něčím utíkáš,“ dodal jsem.

„Kulturní brázdy.“ Petra potřásla znechuceně hlavou. „Tak co to podle tebe znamená? Fanoušek, který se zbláznil a stal se z něho psychopat?“

„Někdo, kdo se přespříliš zajímá o kariéry svých obětí. Nepřekvapilo by mě, kdyby šlo o osobnost, která si touží přivlastnit tvořivé schopnosti jiných. Bývalý manžel Julie Kipperové se o kriticích a majitelích galerií a vůbec všech netvůrčích lidech v uměleckém světě vyjádřil, že jsou pijavice na těle umění. Totéž se dá říci o fanatických obdivovatelích. Sympatie někdy vyústí v obchodní aktivity

– předsedové fanklubů prodávající memorabilia –, ale podstata zůstává v emocionální rovině. Blízký vztah k celebritě. Pro většinu lidí je fanouškovství zábava na pár let, než vyrostou. Ale některé nevyzrálé osobnosti nikdy nedospějí a to, co začíná jako neškodná substituce vlastního ega – když třeba kluk stojí před zrcadlem a hraje na imaginární kytaru a představuje si, že je Jimi Hendrix –, může přerůst v psychologickou krádež. Únos, chcete-li.“

„Únos čeho?“ nechápal Milo.

„Identity zbožňované osoby. ‚Znám hvězdu lépe než ona sama sebe. Jak si mohla dovolit se provdat, zaprodat se, neposlouchat mé rady?‘“

„Jak si mohla dovolit odmítnout mou velkorysou nabídku na interview,“ upřesnila Petra. „A nejoddanější fanatici se vyskytují mezi adolescenty, nemám pravdu? Jurij Drummond je podle mě nedospělý puberťák. A skutečnost, že pracuje pro takový magazín, z něj v mých očích dělá skalního fanouška.“

„On pro ten časopis nemusí pracovat,“ podotkl jsem. „Může být jeho majitelem, redaktorem a vydavatelem v jedné osobě. Žijeme v době, kdy může mít vlastní vydavatelství na svém pracovním stole prakticky každý. Kup si počítač a tiskárnu a můžeš vydávat jakékoliv periodikum. Vím, že oběti se v mnoha demografických aspektech liší, ale po mnoha úvahách jsem dospěl k závěru, že je spojuje rozhodující prvek: stály na počátku potenciální hvězdné kariéry. Co když se na ně zabiják vázal právě proto, že nebyly hvězdy? Hýčkal v sobě pečovatelské představy – on z nich ty hvězdy udělá tím, že o nich bude psát. Oběti ho odmítly a on jejich výstup ke slávě drasticky přetrhl. Možná přesvědčil sám sebe, že ho ti lidé zradili.“

„Nebo tady máme zneuznaný talent,“ uvažovala Petra, „který sám aspiroval na uměleckou slávu a sžírala ho žárlivost.“

„A chtěl se stát slavným kytaristou, malířem, zpěvákem a klavíristou současně?“ zapochyboval Milo.

„Může být megaloman,“ hájila svou teorii Petra.

Všichni tři detektivové se tázavě zahleděli na mě.

„Možné by to bylo. Diletant, který přeskakuje z oboru na obor. Před lety jsem měl pacienta, úspěšného spisovatele. Neminul snad týden, aby nepotkal někoho, kdo se mu chlubil, že by mohl napsat Velký americký román, jen kdyby měl čas. Můj pacient napsal své první čtyři knihy v době, kdy pracoval ve dvou zaměstnáních. Jeden z jeho výroků mi utkvěl v paměti. Když někdo tvrdí, že se stane spisovatelem, nikdy se mu to nepodaří. Šanci mají jen ti, kteří chtějí psát. To by mohlo korespondovat se scénářem zahořklého fanouška, který se vzrušuje vnějšími znaky kreativity.“

Petra se usmála. „Pijavice na těle umění.“ Před časem sama malovala. „To se mi líbí.“

„Takže zvažujeme dvě alternativy,“ shrnul Milo. „Pečovatelský komplex postavený na hlavu, nebo patologická žárlivost.“

„Nebo obojí,“ dodal jsem. „Nebo se taky totálně mýlím.“

„Ne abys tohle řekl na stanovišti svědků, doktore,“ rozesmála se Petra. Vzala z talířku obdélníkovou placku, ostrými bělostnými zuby ukousla růžek a začala pomalu žvýkat. „Jurij Drummond zdůrazňoval, že jeho magazín zachycuje esenci umění. Nemohlo to být tak, že když ze mě začal páčit krvavé detaily, vracel se na místo činu? Myslím psychologicky.“

„Vyžíval se v tom,“ poznamenal Milo. „Jako žhář pozorující plameny požáru, který sám založil.“

„Psal ten článek o Baby Boyovi Drummond?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ odpověděla Petra. „Mám dojem, že ne, ale nejsem si jistá. Poznamenala jsem si jenom jeho jméno. Tehdy mi to připadalo irelevantní.“ Položila ubrousek na stůl. „Nejvyšší čas zasloužit si výplatu. Toho chlapa si pořádně proklepnu. Vaří tu dobře, Milo. Zaplatíme napůl.“

„Nech to být. V tomto podniku mám otevřený účet.“

„Opravdu?“

„Tady jsem indický rádža. Jdi pátrat a dej mi vědět, až něco zjistíš.“

Petra se ho letmo dotkla na rameni, mě obšťastnila úsměvem a zamířila ke dveřím.

Stahl vstal a poslušně ji následoval. Během pracovní porady nepronesl jediné slovo.

18

Mlčenlivý typ. Některé ženy si namlouvají, že se jim takoví muži líbí.

Petra si také předtím myslela, že má nemluvné lidi ráda, ale ze spolupráce se Stahlem se stala noční můra. Úmorná, vyčerpávající. Otřesný zážitek.

Ten chlap nepromluvil, dokud jste ho přímo neoslovili. A i tehdy trousil ze své slovní zásoby jen jednotlivé úsporné slabiky.

Například teď. Odjíždějí ze schůzky s Milem a Alexem nabití novými poznatky a impulzy, ale místo zaujaté diskuse Stahl jen mlčky zírá postranním okénkem, netečný jako hrst prachu.

Na co čumí? Vyhlíží další kradené auto? Pravda, za poslední týden objevil dvě a na řidiče toho druhého byl vydán zatykač za úmyslné zabití, takže oba získali kladné body, ale jestli se jeho zájem soustředuje na tohle, měl by požádat o přeložení do oddělení krádeží motorových vozidel.

Petra nechápala, proč si Stahl vybral vyšetřování vražd. A proč vyměnil jistotu armády za chaos pouličního zločinu, před ni stavělo ještě větší otazník.

Zkusila několik zdvořilých otázek, ale při každém pokusu o rozbití skořápky zjistila, že vajíčko je ze žuly.

Ne že by si starý dobrý Erik hrál na nepřístupného chlapáckého nadutce, který potřebuje dávat najevo svou převahu a touží po slávě. Kdepak. Právě naopak, od samého počátku dal jasně najevo, že Šéfem je tady Petra.

A na rozdíl od většiny mužů se dokázal omluvit. I tehdy, když to vůbec nebylo nutné.

Druhý den partnerství přijela Petra do práce dřív a našla Stahla, jak si za svým stolem čte noviny a srká bylinkový čaj – další věc, která ji iritovala, protože jestli se něco příčí etickému kodexu detektiva, pak je to kofeinofobie. Vzhlédl k ní a Petra v jeho netečných očích zaregistrovala znepokojení, tedy nepatrný náznak neklidu, abychom byli přesní.

„Dobrý večer, Eriku.“

„Můj nápad to nebyl,“ řekl místo pozdravu a podal jí noviny. Na zadní straně byl označený černým fixem článek o dvou odstavcích.

Stručná zpráva o přepadení arménského pouličního gangu a zatčení dvou pachatelů. Jako úspěšní vyšetřovatelé byli uvedeni Petra Connorová a její nový partner Erik Stahl.

Případ byl uzavřen ještě před Stahlovým příjezdem. Někdo z oddělení – nejspíš ten blbec tiskový mluvčí, nebo dokonce samotný Shoelkopf – záměrně shodil Petřiny zásluhy tím, že je rozdělil mezi dva partnery.

„To nevadí. Netrapte se tím.“

„Mně se to nelíbí,“ řekl Stahl.

„Co se vám nelíbí?“

„Byl to váš případ.“

„Mně je to opravdu srdečně jedno, Eriku.“

„Uvažoval jsem, že zavolám do Timesů.“

„Nebuďte směšný.“

Stahl na ni chvíli mlčky zíral. „Tak jo,“ řekl nakonec. „Chtěl jsem vám to vysvětlit.“

„Vysvětlil jste.“

Vrátil se ke svému čaji.

Kilometr před hollywoodskou policejní stanicí se Petra zeptala: „Tak co si o tom myslíte?“

„O čem?“

„O teorii doktora Delawarea.“

„Vy ho znáte.“ Konstatovaní, ne otázka.

„Jestli se ptáte, zda je dobrý, tak je. Už jsem s ním i s Milem spolupracovala. Milo je nejlepší. Má nejvyšší procento objasněnosti v Los Angeles, možná v celé Kalifornii.“

Stahl si poklepal na koleno.

„Je gay,“ dodala Petra.

Žádná odpověď.

„Delaware je bystrý a inteligentní,“ pokračovala Petra. „Vynikající. Psychiatrům obvykle moc nevěřím, ale jemu ano.“

„V tom případě se mi jeho teorie zamlouvá.“

„Dobře, takže co dál? Vyrazíme do trafik hledat Kulturní brázdy, nebo to zkusíme po telefonu?“

„Obojí,“ řekl Stahl. „Jsme dva.“

„Čemu dáte přednost?“

„Vyberte si vy.“

„Uveďte své preference, detektive,“ štěkla Petra komisně.

„Vyřídím ty telefonáty.“

Obrovské překvapení. Erik Stahl u svého stolu, aby se vyhnul osobnímu kontaktu s lidmi, se skutečným, živým světem.

Vysadila ho a křižovala Hollywoodem od novinového stánku přes trafiku k alternativnímu knihkupectví a zase zpět. Dotazy na Kulturní brázdy jí vynesly nechápavé pohledy prodavačů. Ne že by toho tihle lidé moc chápali. Při pátém pokusu trhl uhrovitý mladíček palcem k lepenkové krabici na pultě, na jejímž boku stálo červeným inkoustem napsáno STARÉ ČASOPISY, KUS 1 DOLAR.

Obsah krabice – vesměs potrhané magazíny bez obálek a volné listy – páchl zatuchlou plísní.

Petra se znechuceně ušklíbla. „Jste si jistý, že v tom sajrajtu Kulturní brázdy opravdu máte?“

„Možná,“ utrousil kluk a zíral kamsi do vesmírného prostoru.

Petra se začala přehrabovat nevábnou haldou. Na saku se jí postupně usazovala šedivá vrstva prachu. Většina časopisů byl bulvární škvár určený dospívající mládeži. Přehlídka brakové literatury na recyklovaném papíru. Zběžně je prohlížela. Nesouvislé blábolení potácející se od nudného čtení k zoufalým pokusům o senzaci. Žánrové spektrum sahalo od hudby přes filmy a laciný humor k lehké pornografii.

Téměř na dně hromady narazila na výtisk Kulturních brázd bez obálky. Deset stránek nekvalitně vytištěného povídání, doprovázeného neumělými amatérskými obrázky. Datum v tiráži kladlo vydání do minulého léta, údaj o ročníku a čísle chyběl.

Ani o redakci se toho moc nedozvěděla.

Jurij Drummond, šéfredaktor a nakladatel.

Přispívající autoři: normální parta ničemů.

Druhý řádek Petře něco připomněl. Tiráž časopisu Mad. Všichni čtyři její bratři ho sbírali. I tam stálo něco o normální partě idiotů…

Takže pan Drummond je pompézní snob a navíc neoriginální. To by korespondovalo s Alexovou teorií.

Na konci tiráže byla uvedena adresa pro objednávku předplatného. Redakce upozorňovala, že časopis „vychází nepravidelně“, a za to požadovala čtyřicet dolarů ročně.

Pod „nepravidelným vycházením“ si můžeme představit cokoliv a Petra uvažovala, jestli se někdo nechal nachytat. Ale když existují pitomci ochotní platit tři dolary za minutu věštkyni po telefonu, je možné úplně všechno.

Hollywoodská adresa. Nedaleko odsud. Na Sunsetu. Autem otázka několika minut.

Petra přelétla obsah. Čtyři články o rockových kapelách, o nichž v životě neslyšela, a recenze díla sochaře, který pracoval s psími výkaly zalitými v plastu.

Autor této ukázky umělecké kritiky se skrýval pod pseudonymem Peach – Broskev – a skutečně se vyžíval ve fekální kultuře, kterou označoval za „uspokojující primární potřeby a vzrušující“. Petra se jen utvrdila v přesvědčení, že má co dělat se nezralou adolescentní myslí, což ovšem protiřečilo pečlivému naplánování vražd. Přesto nemohla pominout skutečnost, že na časopis narazili ve dvou případech.

Prolistovala zbývající stránky, ale nenašla nic o Julii Kipperové, Baby Boyovi nebo Vasiliji Levitchovi. Ani zmínka o bostonské vraždě baletky Bemetové, kterou Alex vypátral na internetu. O její spojitosti s ostatními případy Petra sice pochybovala, ovšem Alexovy instinkty nelze jen tak šmahem zavrhnout.

Zaplatila za potrhaný cár papíru požadovaný dolar a zamířila do hlavního stanu Kulturních brázd.

Malé nákupní středisko na rohu Gower Avenue a bulváru Sunset. Petra se rozhlédla. No jasně. Nad jedním z butiků nápis Schránky a služby. Co jiného čekala? Poste restante nejrůznějších obskurních firem a jedinců.

„Apartmá 248“ z tiráže byla ve skutečnosti schránka číslo 248, kterou dnes měla pronajatou Věrna Joy, Hollywoodská kosmetika. Petra to věděla, protože když čekala, až prodavačka skončí se šlechtěním nehtů a uráčí se jí věnovat, měla dost času všimnout si dvou svázaných balíčků dopisů, ležících na pultu vedle pokladny, a přečíst adresu. O Věrnu Joy je tedy značný zájem, její pošta se do schránky ani nevleze.

Růžová obálka nahoře byla opatřena zpáteční adresou v Des Moines a drobný ženský rukopis upozorňoval, že platba je přiložena.

Poštmistrová konečně odložila pilník. Viděla, že Petra hledí na svázané obálky, a spěšně schovala oba balíčky pod pult. Peroxidová blondýna kolem šedesátky, která zřejmě ztratila veškeré iluze, protože kromě hnědých stínů pod očima a černých linek místo řas ponechala zbytek unaveného skvrnitého pijáckého obličeje nenalíčený. Zvýrazněné oči odhalovaly zoufalství.

Petra jí ukázala služební odznak a průkaz a blondýnin výraz se změnil z podráždění na otevřené opovržení. „Co vy po mně chcete?“

„Schránku 248 měl svého času pronajatou časopis Kulturní brázdy. Kdy ji přestal používat, madam?“

„To nevím, a i kdybych věděla, neřekla bych vám to.“ Žena vystrčila bradu.

„Můžete mi říct proč?“

„Takovej je zákon. Ústava. Musíte mít příkaz k prohlídce nebo zatykač.“

Petra uvolnila postoj a zvlnila rty v úsměvu. „Máte naprostou pravdu, madam, ale já nemám v úmyslu tu schránku prohledávat. Chci jenom vědět, jak je to dlouho, co ji předchozí nájemce přestal používat.“

„Nevím, a i kdybych věděla, neřekla bych vám to.“ Rozhodné prohlášení doplnil triumfální úsměv sevřených rtů.

„Pracovala jste tady, když schránku používal magazín Kulturní brázdy?“

Pokrčení rameny.

„Kdo vyzvedával poštu, která pro Kulturní brázdy chodila?“

Stejná reakce.

„Poslyšte, madam, já si to povolení k prohlídce můžu opatřit.“

„Tak to udělejte!“ vybuchla blondýna vztekle.

„O co vám jde, madam? Máte nějaký problém?“

„Žádnej, do kterýho by vám něco bylo.“

„Moje otázka souvisí s vyšetřováním vraždy.“

Rozmazané oči zůstaly rozhodné a neústupné. Petra se do nich zadívala a vysloužila si tvrdý pohled. „Tím na mě nezapůsobíte,“ vyštěkla blondýna.

„Na vás nezapůsobí vražda?“

„Vždycky je to vražda,“ odsekla žena. „Všechno je vražda.“

„Cože?“

Blondýna bodla prstem do vzduchu. „Tohle je můj obchod a já nejsem povinná s váma mluvit.“ Vzápětí však své prohlášení negovala, když dodala: „Člověk se brání, a hned je to vražda. Stojí za svými právy, a je to vražda.“

Bitva upřených pohledů.

„Jak se jmenujete, madam?“

„Nemusím vám nic…“

„Ale musíte, protože jinak vás zatknu a obviním z maření vyšetřování závažného trestného činu.“ Petra sáhla pro pouta.

„Oliva Gilwhiteová,“ odsekla žena, až se jí roztřepaly laloky svěšené kůže pod bradou a na tvářích.

„Odmítáte spolupracovat, paní Gilwhiteová? Nechcete si to ještě rozmyslet?“

„Nic vám neřeknu.“

Petra neměla náladu na hádku a vrátila se na stanici. Erik Stahl seděl za stolem se sluchátkem u ucha a psal si poznámky. Nevšímala si ho a zapnula počítač. Zadala jméno Olivy Gilwhiteové a adresu podniku a konečně se k něčemu dopracovala.

Před dvěma lety byl majitel Schránek a služeb, jistý Henry Gilwhite, zatčen pro vraždu.

Petra vyhledala materiály o případu a přečetla si shrnutí. Třiašedesátiletý Gilwhite zastřelil v zadním traktu svého podniku devatenáctiletého transvestitu a homosexuálního prostituta Gervazia Guzmana. Hájil se, že šlo o sebeobranu, ale jeho semeno na šatech oběti ho usvědčilo ze lži. Byl obviněn z vraždy a odsouzen na pět až deset leť, což při jeho věku mohlo klidně znamenat doživotí. Momentálně seděl ve federální věznici v Lompocu.

A zanechal po sobě manželku^ která šéfovala firmě a pomalu se upíjela k smrti.

Člověk se brání, a hned je to vražda.

Petra se rozhodla, že na tu starou čarodějnici pořádně přitlačí.

Zatímco přemýšlela, jak na to, Stahl vstal a přistoupil k jejímu stolu.

„Máte něco, Eriku?“

„Několik zajímavých informací o Juriji Drummondovi.“

„Zajímavých?“

„V Kalifornii žádný Jurij Drummond nežije, takže jsem si proklepl všechny Drummondy s naším směrovacím číslem.“

„Proč jste se omezil na Hollywood?“

„Odněkud jsem začít musel, a jestli náš Drummond pronásleduje hvězdy, třeba číhá v centru galaxie.“

„Eriku, hvězdy bydlí v Bel Airu a v Malibu.“

„Myslel jsem to obrazně,“ vysvětlil Stahl a vylovil z náprsní kapsy kartotéční lístek. Jako jediný ve služebně měl na sobě sako, všichni ostatní detektivové seděli v košilích.

„Našel jste někoho?“

„V evidenci motorových vozidel se jméno Drummond vyskytuje celkem dvanáctkrát. Pět žen a sedm mužů, z nichž čtyřem je přes padesát. Tady máte ty tři zbývající.“

Zatím nejdelší projev, jaký Petra od svého nového partnera slyšela. Do netečných očí se vloudil potemnělý přísvit a skvrny na tváři sytě zrůžověly. Vskutku pozoruhodný výkon. Podal jí kartičku se seznamem tří jmen, vyvedených úhledným rukopisem. Používal zelené pero.

Adrian Drummond, 16 let. (Adresu nedaleko bulváru Los Feliz u Lauglinova parku Petra znala – ulice s honosnými sídly za vysokými branami. Bohatý kluk? To by sedělo, ale v šestnácti letech mohl vydávat nanejvýš školní časopis.)

Kevin Drummond, 24 let. (Byt na North Rossmore Avenue.)

Randolph Drummond, 44 let. (Byt na Wilton Plače.)

„První dva nemají žádný záznam. Randolph Drummond před pěti lety způsobil dopravní nehodu. Řídil pod vlivem alkoholu a zabil člověka. Začneme s ním?“

„Tragická dopravní nehoda a víc nic?“ zapochybovala Petra. „To mi na sériového vraha moc nesedí.“

„Ale je to asociální chování,“ namítl Stahl. Do hlasu mu náhle pronikl jiný tón – ostřejší, tvrdší – a oči se mu zúžily do štěrbin.

„Přesto bych vsadila spíš na toho druhého, na Kevina,“ prohlásila Petra. „Hlas, který jsem slyšela v telefonu, nezněl na čtyřiačtyřicet a ten časopis nesl pečeť nedospělosti. To samozřejmě platí za předpokladu, že podezřelý vůbec je mezi těmi třemi. Podle toho, co víme, žije náš Drummond ve Valley.“ Ještě než domluvila, už o svých slovech pochybovala. Redakce Kulturních brázd sídlila v Hollywoodu. Stahl má čich, to se musí nechat.

„Kdo ví, jestli se vůbec jmenuje Drummond,“ pokračovala Petra. „Určitě nebyl pokřtěný Jurij a příjmení může být taky falešné.“ Po střetnutí s Olivou Gilwhiteovou měla bojovnou náladu.

Stahl mlčel.

„Jdeme.“ Hodila mu kartičku a popadla kabelku.

„Kam?“

„Hledat Drummonda.“

19

Adresa Kevina Drummonda na Rossmore Avenue patřila nejméně osmdesát let starému pseudotudorovskému trojpodlažnímu domu s červenou cihlovou fasádou hned pod Melrose v místě, kde na Vine Street začíná obchodní Hollywood.

Krátkou procházkou na jih byste došli k obytnému komplexu Hancock Park a mezi Drummondovým blokem a touto přepychovou adresou byste míjeli elegantní rezidence jako Royale a Majestic, jejichž vstup střeží olivrejovaní vrátní. Honosná sídla barvy suché vanilky, postavená v době, kdy byla práce levná a architektura znamenala zdobnost, shlížela na zelený samet golfového hřiště Wilshire Country klubu. Petra slyšela, že v jednom z těchto domů žila i Mae Westová a ve svém saténovém županu přijímala návštěvy mladých mužů – až do samotného konce. Bůh jí žehnej.

Ale směrem k Drummondově ulici pozůstatky dávné slávy postupně bledly, až docela zmizely. Většina budov, nepěkných hranatých krabic, byla postavena v padesátých letech a starší stavení vypadala zanedbaně – včetně toho, kde žil Drummond. Z fasády se uvolnilo několik cihel a jedno z oken v prvním patře vzadu kryl plát vlhkem zvlněné lepenky. Přístupu do přízemí bránily rezavé mříže ve vstupních dveřích i v oknech. Podle cedulky na neduživém trávníku měla ochranu objektu na starosti obskurní bezpečnostní agentura, o níž Petra věděla, že dávno zanikla.

Vpravo od hlavních dveří napočítala na panelu dobrých dvacet zvonkových tlačítek. U většiny chyběly jmenovky nájemníků, opět včetně té, která patřila k Drummondovu příbytku v prvním patře, a jména, která zůstala, napovídala hispánský nebo asijský původ.

Ještě že se tlačítka dala identifikovat podle čísel bytů. Petra stiskla Drummondovo. Nikdo se neozval. Zkusila to znovu a dlouze zvonek přidržela. Ticho.

V bytě číslo jedna bydlela domovnice G. Santosová. Stejný výsledek.

Petra mávla rukou. „Zkusíme ty další dva.“

Randolph Drummond obýval jeden z šedesáti apartmánů v obludném monstru s růžovou omítkou, vystavěném kolem zastíněného plaveckého bazénu na Wilton Place. Bydlel v přízemí a okna měl do ulice. Bezpečnostní opatření veškerá žádná a i průchod do komplexu postrádal byť jen symbolickou branku. Petra se Stahlem tedy bez okolků vstoupili a zamířili k Drummondovu bytu.

Na její zaklepání se ozvalo hromové „Moment!“ Cvakl zámek, dveře se otevřely a muž opírající se o hliníkové francouzské hole se zeptal: „Co si přejete?“

„Randolph Drummond?“

„Stojí před vámi. Z masa a – kostí.“ Tělo se povážlivě naklánělo do strany. Přes žlutou košili si oblékl hnědý svetr s véčkem, na nohou měl čisté tmavozelené kalhoty a domácí trepky. Bílé vlasy si učesal na rovnou pěšinku, kulatý obličej končil sněhobílou bradkou. Vodnaté oči, mírně opálená vrásčitá pokožka. Ernest Hemingway v invalidním důchodu.

Petra by mu hádala o deset let víc než udávaných čtyřiačtyřicet.

Berle svíraly mohutné ruce pod svalnatými předloktími. Statná horní polovina těla ovšem spočívala na krátkých, neduživých nohou. Za ním Petra spatřila obývací pokoj kombinovaný s ložnicí. Rozesílanou postel zakrýval hedvábný přehoz. Ze dveří se linula klasická hudba, líbezně melodická skladba romantického autora.

Ztráta času. I když odmyslím tělesné postižení, tohle není člověk, který by měl něco společného s bulvárním kulturním časopisem, řekla si v duchu Petra. „Můžeme dál, pane?“ požádala.

„A můžu se já zeptat proč?“ Žoviálně se usmíval, ale neustoupil ani o krok.

„Vyšetřujeme vraždu a hledáme muže, který si říká Jurij Drummond.“

Úsměv povadl a invalida přesunul váhu na berlích. „Vražda? Bože můj, proč?“

Jeho odpověď rozbušila Petře srdce. Usmála se. „Nepromluvíme si raději uvnitř?“

Drummond zaváhal. „Jistě. Proč ne. Už mě dlouho nikdo nenavštívil. Naposled tady byli z charity.“

Odkulhal na berlích dozadu a uvolnil průchod. Petra se Stahlem vstoupili. V bytě zněla hudba o poznání hlasitěji. Zvuk na přenosném stereu, které leželo na podlaze, byl nastaven na rozumnou úroveň. Jedna místnost, jak Petra od počátku předpokládala, s postelí a dvěma křesly, a miniaturní kuchyňka. Klenutým otvorem v zadní stěně se vcházelo do koupelny o velikosti dlaně.

Dvě dřevěné knihovničky přetékaly knihami v tvrdých deskách. Romány a právnická pojednání. Drummond byl odsouzen za neúmyslné zabití. Stal se z něho vězeňský expert na právo?

„Z jaké charity?“ zajímala se Petra.

„Šašci ze svazu invalidů,“ odpověděl Drummond. „Kuplíři jedni! Rozdělují státní podporu a soukromé příspěvky. Jakmile se dostanete na seznam, stáváte se potenciálním zákazníkem. Ale pojdte dál a udělejte si pohodlí.“

Petra se Stahlem obsadili obě křesla a Drummond se usadil na postel. Úsměv, který měl trvale přilepený na tváři, maskoval bolestný úděl nemocného člověka. „Kdo byl zavražděn a proč bych já o tom měl něco vědět?“ zeptal se.

„Slyšel jste někdy o jistém Jurij i Drummondovi?“ zahájila výslech Petra.

„Ruské jméno, že? Kdo to je?“

„Říká vám něco časopis Kulturní brázdy?“

Drummondovy silné klouby na rukou zbělely.

„Vy ten magazín znáte,“ konstatovala Petra.

„Proč se o něj zajímáte?“

„Pane Drummonde, asi bude lepší, když se my budeme ptát a vy odpovídat.“

„Ano, už jsem o něm slyšel.“

„Jste jeho vydavatel?“

„Já?“ Drummond se zasmál. „To určitě ne.“

„A kdo ho vydává?“

Drummond se poposedáním přesunul k polštářům a chvíli mu trvalo, než se pohodlně usadil. „Jsem ochoten spolupracovat s policií, ale musíte mi říct, o co jde.“

„To tedy nemusíme,“ poučil ho Stahl důrazně.

Jeho hlas jako by invalidu vylekal. Zbledl a olízl si rty, ale pak mu oči zablýskaly hněvem. „Za svůj stav si můžu sám.“ Poklepal berlemi o sebe. „Menší problém s alkoholem za volantem. Ale to už asi víte.“

Detektivové neodpověděli. Petra po očku mrkla na svého partnera, ale Stahl jen vztekle zíral před sebe.

„Nespolehlivý služebník veřejnosti,“ pokračoval Drummond. „Chytili mě – díky bohu. Dostal jsem nepodmíněný trest, který jsem si odseděl ve vězeňské nemocnici.“ Znovu poklepal berlemi. „Říkám vám to, protože jsem zvyklý chodit ke zpovědi. Ale taky proto, abyste pochopili. Jsem možná blázen, ale ne blbec. Už pět let mám čistou hlavu a vím, že ať jsem v minulosti udělal cokoliv, nezbavuje mě to mých ústavních práv. Zbytečně se mě pokoušíte zastrašit.“

Stahl ukázal ke knihovničce. „Vidím, že rád používáte právnickou terminologii.“

„Právě naopak. Z duše ji nenávidím. Ale kdysi jsem pracoval jako advokát.“

„Jurij Drummond je váš syn?“ zeptala se Petra.

„Kdepak. Už jsem vám řekl, že to jméno neznám. Nikdy jsem je neslyšel.“

„Ale o Kulturních brázdách jste slyšel. O časopisu, který rediguje a vydává Jurij Drummond.“

Invalida mlčel.

„Pane Drummonde, když jsme našli vás, najdeme i jeho. Budte rozumný a nepřidávejte si další trable,“ naléhala Petra.

Drummond něco zamumlal a prohrábl si bělostnou bradku.

„Co prosím?“

Drummond se kousl do rtu. „Nevěděl jsem, že si říká Jurij. Ale máte pravdu, o tom tak zvaném uměleckém časopise jsem slyšel. Je to syn mého bratra. Kevin Drummond. Tak teď je z něho Jurij? Co provedl?“

„Možná nic. Chceme si s ním promluvit o Kulturních brázdách.“

„Tak to jste na špatném místě.“

„Jak to?“

„Já se s Kevinem nestýkám,“ odpověděl Drummond. „Naše rodina si na blízký vztah nepotrpí, víte?“

„Netušíte, proč si říká Jurij?“

„Ať se propadnu, jestli to vím. Třeba ze sebe dělá podvratný živel.“

„Kdy jste se svým synovcem mluvil naposled?“

„Já s ním nemluvím.“ Drummondův úsměv zkysl. „Byli jsme s jeho otcem – mým bratrem – společníci. Měli jsme advokátní kancelář. Kvůli mému prohřešku přišel Frank o spoustu klientů a tím i peněz. Když mě propustili na podmínku a vrátil jsem se z protialkoholické léčebny, splnil svou bratrskou povinnost tím, že mi našel tohle bydlení – vyčlenili zde deset bytů pro státem uznané mrzáky – a pak mě kompletně vymazal ze svého života.“

„Jak tedy víte o existenci Kulturních brázd?“

„Kevin mi kdysi poslal jedno číslo.“

„Kdy?“

„Před pár roky. Dokončil vysokou školu a oznámil, že začíná vydávat časopis.“

„Proč vám ten výtisk poslal?“ zeptala se Petra.

„Tehdy mě měl ještě docela rád. Možná proto, že mě zbytek rodiny nesnášel. Strýc alkoholik, černá ovce, však to znáte. Bratr Frank je věčně nabručený páprda. Mládí s takovým otcem muselo být pro Kevina dost smutné. Moc zábavy si neužil.“

„Takže vy jste byl něco jako Kevinův učitel a rádce?“

Drummond se uchechtl. „Zdaleka ne. Poslal mi ten plátek a já jsem mu napsal dopis. Dost nepříjemný. Napsal jsem, že je to hrůza a že měl radši studovat účetnictví. Já jsem toho kluka neměl nikdy rád.“

„Proč ne?“ zajímala se Petra.

„Protože to byl odmalička takový divný patron,“ odpověděl Drummond. „Slabý, neduživý samotář, hlavu pořád plnou velkých plánů, které se nikdy nenaplnily.“

„Plánů na vydávání časopisu?“

„Těkal od jedné záliby k druhé. Akvarijní rybky, tropické ještěrky, králíci, vyměňoval kartičky se sportovci a bůhvíco ještě. Jo, ti malí japonští roboti. Musel mít doma všechny, co se prodávali. Pořád něco sbíral. Autíčka, elektronické hry, laciné hodinky, vesměs samé kšunty. Rodiče mu všechno dovolili a rozmazlili ho. Víte, my jsme s Frankem vyrůstali ve velmi chudých poměrech. Vystudovali jsme díky fotbalu. Na střední i na vysoké jsme brali sportovní stipendium. Další dva Frankovi synové, Greg a Brian, jsou taky vynikající atleti. Greg dostal stipendium na Arizonské univerzitě, a Brian dokonce závodí za Floridskou státní.“

„Ale Kevin žádný sportovec není.“

Drummond se ušklíbl. „Řekněme, že je spíš sedavý typ.“

Když invalida mluvil o svém nemilovaném synovci, vyzařovala z něj krutost a Petra si pomyslela, že v opilosti musel bývat hodně nepříjemný. „Máte vlastní děti, pane Drummonde?“ zeptala se.

„Ne. Byl jsem ženatý, ale…“ Drummond pevně sevřel víčka. „Při té nehodě seděla vedle mě. Narazili jsme do sloupu a… Advokát využil můj žal jako polehčující okolnost a dosáhl mírnějšího trestu.“.

Když oči zase otevřel, leskly se slzami.

Stahl ho nehnuté pozoroval a jeho pohled mrazil.

„Dobře, tak kdy jste viděl Kevina naposled?“ vrátila se Petra k původní otázce.

„Jak říkám, před několika lety. Ale přesněji se to určit neodvážím. Poté, co jsem mu zkritizoval ten jeho škvár, se mi už neozval. On ten jeho plátek měl se skutečným časopisem jen málo společného, víte? Kevin ho dával dohromady doma ve svém pokoji. Peníze na počítač určitě vydoloval jako vždycky z Franka.“

„Nevzpomenete si náhodou na něco z obsahu ukázky, kterou vám poslal?“

„Já ty kraviny ani nečetl,“ odpověděl Drummond. „Stačil jediný pohled, abych poznal, co je to za slátaninu, a tak zvaný magazín putoval rovnou do koše.“

„Říkáte slátanina. Na jaké téma?“

„Kevin se vydal do světa umění. Psal o lidech, které považoval za geniální umělce. Proč vás to zajímá?“

„Napsal Kevin celé číslo sám?“

„Předpokládám, že ano… Cože? Snad si nemyslíte, že měl nějaké zaměstnance? Redaktory? Detektive, z toho plátku amatérismus přímo křičel! A nechápu, co může mít takový škvár společného s vraždou.“

Petra se usmála. „Takže s Kevinem se už nestýkáte. Přestože nebydlí daleko od vás.“

„Opravdu?“ podivil se Drummond.

„Přímo tady v Hollywoodu.“

„Ať žije Hollywood!“ ušklíbl se Drummond. „Ale dává to smysl.“

„Jak to?“

„Kevin byl vždycky nadržený na hvězdy.“

Nějakou dobu se ještě v malém bytě na Wilton Plače zdrželi a vyptávali se pořád na totéž, jenom jinými slovy, jak už to detektivové dělávají, když hledají rozpory ve svědecké výpovědi. Odmítli nabídku nealkoholických nápojů, ale invalidovi, který si začal olizovat rty, a zjevně mu vyschlo v ústech, podali z chladničky dietní kolu. Většinu mluvení obstarala Petra a při těch několika málo příležitostech, kdy Stahl utrousil pár slov, Randolph Drummond viditelně znejistěl. Ale neuhýbal, alespoň pokud to Petra dokázala posoudit. Stahlův monotónní hlas prostý emocí ho jednoduše děsil a ona se do jeho pocitů dokázala vžít.

Z rozhovoru vytěžili policisté adresy trvalého bydliště a kanceláře Franka Drummonda, obhájce ve věcech trestních – obojí v Encinu – a důležitý poznatek, že před dvěma roky promoval Kevin Drummond na Charterově akademii, malé, zato drahé soukromé škole v Eagle Rocku.

„Poslali mi pozvánku,“ řekl Drummond, „ale nezúčastnil jsem se. Nemysleli to pozvání upřímně.“

„Jak to můžete vědět?“ podivila se Petra.

„Nenabídli mi, že mě tam odvezou. Přece nepojedu takovou dálku podělaným autobusem!“

K domu Kevina Drummonda se vrátili krátce před čtvrtou, ale pořád nebyl doma.

Další zastávka Encino. Když cestou na sever projížděli bulvárem Laurel Canyon, zeptala se Petra partnera: „Co vám na Randolphu Drummondovi vadí?“

„Nesnáší svého synovce,“ zněla odpověď.

„Rozhněvaný starý muž. Odcizil se celé rodině. Ale nevidím žádnou souvislost s naším případem. Nedokážu si ho představit, jak se o berlích belhá městem a zabíjí umělce.“

„Zabil svou ženu.“

„Vy to považujete za relevantní?“

Stahl propletl bledá prsty. Po tváři mu přelétl dotčený výraz, ale zmizel tak rychle, že si Petra nemohla být jistá, zda ji neošálil zrak.

„Eriku? Na něco jsem se ptala.“

Stahl zavrtěl hlavou. „S naším případem to nemá nic společného.“

„A jsme zpátky u Kevina. Randolphův výrok, že byl nadržený na hvězdy, zapadá do Delawareovy teorie, stejně jako ty nenaplněné plány. Přidejte náklonnost k přechodným idolům. Co když před sebou máme politováníhodného ubožáka, který se nedokázal smířit s nedostatkem uměleckého nadání a rozhodl se mstít na těch, k nimž příroda nebyla tak skoupá?“

Stahl neodpověděl.

„Eriku?“

„Já nevím.“

„Co vám říká intuice.“

„Já na intuici nespoléhám.“

„Opravdu?“ podivila se Petra. „Ale na kradená auta máte docela nos.“

Jako kdyby to pokládal za výzvu, Stahl se naklonil k přednímu sklu a začal pozorovat provoz před sebou. Věnoval se té činnosti celou cestu do Valley.

Nejdřív zkusili pracoviště Franka Drummonda na bulváru Ventura. Byl majitelem a jediným společníkem advokátní kanceláře, která sídlila v desátém patře mrakodrapu obloženého bronzově zbarveným sklem. Útulnou čekárnou se nesly tóny stejně příjemné romantické hudby, jakou poslouchal Randolph Drummond. Mladá recepční se k detektivům chovala docela přátelsky a informovala je, že pan Drummond je bohužel právě u soudu a už se nevrátí, protože pojede rovnou domů. Na její jmenovce stálo DANITA TYLEROVÁ a zdálo se, že má hodně práce.

„V jaké oblasti vykonává pan Drummond svou praxi?“ zeptala se Petra.

„Má široký záběr. Od realit a obchodních sporů až po trestní právo. Můžu se zeptat, o co se jedná?“

„Potřebujeme si s ním promluvit o jeho synovi. O Kevinovi.“

„Opravdu? Ale Kevin tady nepracuje.“

„Znáte ho?“

„Od vidění.“

„A kdy jste ho viděla naposled?“

„Má nějaké potíže?“

„Ne,“ odpověděla Petra. „Chceme se zeptat na jeho vydavatelskou činnost.“

„Vydavatelskou… Já myslela, že Kevin ještě studuje.“

„Před dvěma roky dokončil akademii.“

„Měla jsem dojem, že je na univerzitě. Soudila jsem tak…“ Žena se nervózně ošila. „Asi bych o tom neměla mluvit.“

„Proč ne?“

„Šéf si potrpí na soukromí.“

„Má k tomu nějaký zvláštní důvod?“

„Je hodně uzavřený. Ale jako šéf výborný. Doufám, že se kvůli vám nedostanu do průšvihu.“

Petra se usmála. „Určitě ne. Slibuju. Můžete mi prosím říct, na které vysoké škole Kevin studuje?“

„To nevím… Opravdu. Já jsem si jenom myslela, že chodí na vysokou. O rodině toho moc nevím. Jak říkám, pan Drummond si potrpí na soukromí.“

„Kdy tady byl Kevin naposled, paní Tylerová?“

„Ach… Promiňte, ale to už si nevzpomenu. Rodina sem do kanceláře za panem Drummondem prakticky nechodí.“

„Jak dlouho pro něho pracujete, paní Tylerová?“

„Dva roky.“

„A setkala jste se někdy s Randolphem Drummondem?“

„Kdo to je?“

„Příbuzný vašeho šéfa,“ odpověděla Petra.

Tylerová pokrčila rameny. „Neznám. Ta vydavatelská činnost… O co jde, když to vyšetřuje policie? Tiskne pornografii? Ale ne, neodpovídejte.“ Sekretářka se rozesmála a položila si ukazovák na rty. „Já to nechci vědět.“

Požádali ji, aby zatelefonovala Franku Drummondovi na mobil, ale dovolala se jen do jeho hlasové schránky.

„V autě si ho většinou vypíná,“ vysvětlila recepční.

„Ten člověk si opravdu potrpí na soukromí.“

„Ten člověk především tvrdě pracuje.“

Ujížděli po bulváru Ventura. Petra dostala hlad a vyhlížela nějakou levnou, ale lákavou vývařovnu. O dva bloky dál zahlédla arabský Stánek s občerstvením, před nímž stály dva piknikové stoly. Zaparkovala neoznačený vůz u chodníku a posadila se ke stolu s blízkovýchodní verzí hamburgeru z kořeněného jehněčího a plechovkou koly. Zatímco jedla, Stahl čekal v autě. Než se prokousala do poloviny housky s opečeným mletým masem, vystoupil a sedl si naproti ní.

Bulvár hučel hustým provozem. Petra žvýkala.

Stahl jenom tak seděl. Jeho zájem o jídlo korespondoval s jeho hladem po rozmluvě s lidskými jedinci. Když už jedl, vždycky to bylo něco neslaného nemastného mezi dvěma krajíci bílého chleba. Nosil si svačinku z domu v čistém hnědém papírovém sáčku jako školák.

Pokud vůbec měl nějaký domov.

Petra ho ignorovala. Pochutnávala si na hamburgeru. Pak si utřela ústa ubrouskem a vstala. „Jdeme.“

O deset minut později zastavili před domem, kde se Kevin oddával svým rtuťovitě proměnným mladistvým zálibám.

Vzorně udržovaný atriový dům stál na nejvyšší parcele svažité ulice, která odbočovala z bulváru Ventura na jih. Chodníky stínily vzrostlé palisandry a jako většina nóbl čtvrtí v Los Angeles i tato postrádala dotek lidskosti.

Spousta vozidel. Před každým domem stála tři nebo čtyři. V případě Franklina Drummonda to znamenalo novotou zářící malý kovově šedý mercedes třídy A, který se dělil o půlkruhovou příjezdovou cestu s bílým Fordem Hexplorer, červenou Hondou Accord a něčím hodně nízkým pod béžovou autoplachtou.

Muž, který jim otevřel, si právě povoloval kravatu. Kolem pětačtyřiceti, podsaditý, široká ramena, nevýrazný kulatý obličej korunovaný zvlněnými vlasy barvy pepře a soli. Nos vypadal, jako kdyby jeho majitel strávil mládí v ringu, a na jeho masitém kořenu seděly brýle se zlatými obroučkami. Chladné hnědé oči za jejich skly si oba detektivy pátravě prohlížely.

Franklin Drummond, otec tří dospělých synů, by měl být teoreticky starší než jeho bratr Randolph, ale podle vzhledu byste rozhodně usoudili opak.

„Ano?“ přivítal je. Kravata z modrého královského hedvábí v uzlu hladce klouzala a Frank Drummond ji nechal viset na svém soudkovitém hrudníku spolu se zlatou sponou na řetízku. Značka Brioni, všimla si Petra a krátce utkvěla pohledem na ručně šité světle modré košili s naškrobeným bílým límečkem a tmavých kalhotách s šedým proužkem a dokonalými puky.

Oznámila mu, že hledají jeho syna.

Franklin Drummond přimhouřil oči do úzkých škvírek a hrudník se mu těžce zvedl. „Stalo se mu něco?“

„Slyšel jste v poslední době o Kevinovi, pane Drummonde?“

Drummond vyšel před práh a zavřel za sebou dveře. „O co jde?“

Opatrný, ale klidný. Je to zkušený právník s dlouholetou praxí, připomněla si Petra. Pracuje sám, bez společníka, a je zvyklý se o sebe postarat. Každý pokus o trik by se od něho odrazil jako od kamenné stěny, takže mu to řeknu na rovinu.

„Zajímáme se o Kevinův časopis. Kulturní brázdy. Dva lidé, o kterých psal, byli zavražděni.“

Jen to dořekla, uvědomila si, že její prohlášení zní jako trochu za vlasy přitažené. Hledají zakyslého puberťáka, který si hraje na něco, co není, a s největší pravděpodobností se ukáže, že šlo o plácnutí do vody.

„No a?“ zareagoval Frank Drummond.

„No a rádi bychom si s ním promluvili.“

Drummond střelil pohledem ke Stahlovi. Na rozdíl od bratra na něj zřejmě chování zombie zapůsobilo. „Stejná otázka,“ zavrčel.

„Jde jen o běžné vyšetřování, pane Drummonde.“

„Tak si ho najděte a můžete vyšetřovat, co hrdlo ráčí,“ odsekl Drummond. „Už u nás nebydlí.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“ zeptala se Petra.

„Proč bych vám měl odpovídat?“

„A proč ne, pane Drummonde?“

„Užitečná zásada,“ opáčil právník. „Drž pusu zavřenou, nenalítají ti do ní mouchy.“

„My nejsme žádné mouchy, pane Drummonde,“ ohradila se Petra. „Děláme jen svou práci a skutečně by nám pomohlo, kdybyste nás mohl nasměrovat na Kevina.“

„Kevin vede samostatný život.“

„V tom bytě na Rossmore Avenue?“

Drummond sežehl Petru pohledem. „Když to víte, co pohledáváte tady?“

„Platí si Kevin nájemné sám, nebo spoléhá na vás?“

Drummond našpulil rty a mlaskl jazykem. „Nevidím žádnou relevantní souvislost mezi finanční situací mého syna a vaším vyšetřováním. Jestli si chcete přečíst jeho časopis, stačí mu říct. Určitě vám ho s radostí nabídne. Je na něj pyšný.“

Sotva znatelné zvýšení hlasu při slovech časopis a pyšný.

„Nebyl doma,“ vysvětlila Petra.

„Tak to zkuste znovu. Mám za sebou těžký den a…“

„Domnívali jsme se, že jestli mu platíte nájem, mohl byste také vědět, kde se zdržuje.“

„Platím,“ řekl Drummond. „Ale to je taky všechno.“

„Otcovské radosti?“ usmála se Petra.

Drummond na návnadu neskočil; sáhl po klice.

„Nevíte, pane Drummonde, proč si váš syn říká Jurij?“

„Zeptejte se ho.“

„Netušíte aspoň?“

„Asi si myslí, že to zní super nebo jak to dneska mladí říkají.“

„Takže vy se se synem už vůbec nestýkáte?“

Drummond pustil kliku a začal skládat paže na prsou, ale pak si to rozmyslel. „Kevinovi je čtyřiadvacet. Má vlastní život.“

„Vy tady doma náhodou nějaký výtisk Kulturních brázd nemáte, že?“

„To sotva,“ odsekl Drummond. Z těch dvou slov čišelo stejné pohrdání, jaké Petra zcela nedávno slyšela z úst strýčka Randolpha.

Dospělý despekt ke Kevinovu nejnovějšímu nesmyslu.

Otec a strýc, dva bratři sportovci. Vyrůstat jako excentrické nemehlo muselo být pro chudáka Kevina dost těžké. Natolik, aby se v jeho mozku něco zlomilo a udělalo to z něj vraha?

„To sotva?“ zopakovala Petra.

„Když se od nás Kevin odstěhoval, vzal si všechny svoje věci s sebou.“

„Kdy to bylo?“

„Když skončil školu.“

V té době dostal pilotní výtisk časopisu Randolph Drummond. Vpřed večer panenského vydání se cesty otce a syna rozešly. Názorové rozdíly, nebo už otce nebavilo mít na očích neschopného juniora?

„Studuje teď Kevin někde pane Drummonde?“

„Ne.“ Právník sveřepě sevřel rty.

„Existuje nějaký důvod, proč vás moje otázky obtěžují, pane Drummonde?“

„Vy mě obtěžujete. Protože mě jenom zbytečně buzerujete. Jestli vám jde o ten časopis, pak nechápu, proč se mě na Kevina vůbec vyptáváte. A jestli ho z něčeho podezříváte… Ale to je blbost. Kevin je hodný, mírný chlapec.“

Ale řekl to tónem, jakým se mluví o charakterové vadě.

Čtyřiadvacetiletý chlapec.

„Netušíte, kdo kromě Kevina do časopisu psal?“

Drummond zakroutil hlavou a nasadil znuděný a otrávený výraz.

„Jak Kevin své dítě financoval?“

Drummond uchopil volný konec kravaty, zkroutil ho do smyčky a zase pustil. „Jestli si chcete ten časopis prohlédnout, u Kevina jistě nějaké výtisky najdete. A až ho uvidíte, řekněte mu, ať zavolá matce. Stýská se jí po něm.“

„Na rozdíl od něho,“ ucedil Stahl, když nasedl do auta.

„Co tím myslíte?“

„Matce se stýská, otci očividně ne.“

„Nefunkční rodina,“ uvažovala Petra. „Kevin byl za domácího slabocha. Ale dostali jsme se někam?“

„Ten chlap odpovídal vyloženě vyhýbavě.“

„Je právník, který raději otázky klade, než na ně odpovídá. Dali jsme mu jasně najevo, že nám jde o víc než o pár starých čísel jakéhosi časopisu. To mi vyhovuje. Občas neuškodí rozvířit hladinu a počkat si, co se vynoří.“

„A co by se mohlo vynořit?“

„To nevím. Ale štve mě, že pátráním po tom puberťákovi a jeho pitomém plátku ztrácíme spoustu času.“

„Řekla jste, že byl morbidní.“

„Ano? Kdy?“

„Na té poradě,“ odpověděl Stahl. „Řekla jste, že se dožadoval krvavých detailů a byl vyloženě morbidní.“

„To je pravda,“ potvrdila Petra. „A co?“

Půl bloku mlčení a potom: „Zkusme ještě jednou jeho byt.“

Blížila se šestá. Petra, zvyklá na noční směny, se touto dobou obvykle sprchovala a pak si připravila misku cereálií s mlékem. Papírování a výslechy v případu arménského gangu, prorážení Stahlova krunýře, oběd s Milem a Alexem a zcela promarněné odpoledne jí dokonale rozházely biologické hodiny. Cítila se unavená, točila se jí hlava a bolel ji žaludek.

„Jistě,“ povzdechla si. „Proč ne.“

Kevin Drummond pořád nebyl doma, ale když zazvonili na domovnici, ozvalo se z reproduktoru pronikavé „Ano?“

Petra se představila. Zavrněl bzučák, dveře se otevřely a po chvíli už detektivové stáli tváří v tvář malé baculaté ženě, asi padesátileté, v bílé halence, černých kamaších a teniskách. Kolem krku jí visely brýle. Na temeni trůnila jediná obrovská natáčka. Ostatní si již stihla sundat a na záda jí splývala čerstvě naondulovaná záplava nepřirozeně černých vlasů. „Všechno v pořádku?“ zeptala se poněkud nepatřičně.

„Paní Santosová?“

„Guadalupe Santosová.“ Široký upřímný úsměv. Veselý a přívětivý. Konečně.

„Hledáme jednoho z vašich nájemníků, paní Santosová. Byt číslo čtrnáct. Kevin Drummond.“

„Jurij?“

„Tak si říká?“

„Ano. Je všechno v pořádku?“ zopakovala Latinoameričanka.

„Jaký je Jurij nájemník?“

„Slušný mladík. Tichý. Co mu chcete?“

„Potřebujeme ho vyslechnout v rámci vyšetřování jednoho případu.“.

„Myslím, že není doma. Viděla jsem ho před… hmm… No, už to budou dva tři dny. Potkala jsem se s ním vzadu za domem, když jsem vynášela smetí. Nasedal do auta. Má hondu.“

Nedávno byla nahlášena jako odcizená pět let stará Honda Civic, ale Petra si vzpomněla na červený accord před domem Franka Drummonda. „Jakou barvu má jeho vůz?“

„Bílou,“ odpověděla Guadalupe Santosová.

„Takže pan Drummond už tři dny nebyl doma, je to tak?“

„Možná přichází a odchází, když spím, ale pravda je, že jsem ho v poslední době neviděla.“

„Nikdy jste s ním neměla žádné problémy?“

„Kdyby byli všichni nájemníci jako on! Slušný, spořádaný, žádné hlučné mejdany. Jeho otec mu platí nájemné vždycky na půl roku dopředu.“

„Má nějaké přátele? Pravidelné návštěvy?“

„Holku nemá, jestli se ptáte na tohle. Ani kluka.“ Paní Santosová se nesměle usmála.

„Jurij je homosexuál?“

„Ale kdepak,“ zasmála se domovnice. „Jenom jsem žertovala. Tohle je přece Hollywood, ne?“

„Vůbec žádné návštěvy?“ zasáhl do výslechu Stahl.

Latinoameričanka rázem zvážněla. Stahlova vlídnost byla prudce nakažlivá. „Když o tom přemýšlím, tak ho opravdu nikdo nenavštěvoval. Vůbec nikdo. A on sám taky moc nevychází. Na pořádek si moc nepotrpí, ale to je jeho věc.“

„Byla jste u něho v bytě?“ zeptala se Petra.

„Dvakrát. Jednou mu kapal kohoutek a podruhé jsem mu musela ukázat, jak se zapíná topení. Technický antitalent.“

„Líný špindíra?“ naznačila Petra.

„To bych neřekla. Není špinavý, jenom… Jak se anglicky řekne, když někdo hromadí spoustu věcí?“

„Křečkuje?“

„Jo, to je ono. Má jednopokojový byt a celý si ho zaplnil krabicemi. Netuším, co v nich má, ale vypadá to, že nikdy nic nevyhodí… Moment, teď si vzpomínám. Jednu jsem viděla otevřenou. Byla plná takových těch kovových autíček. Angličáky. Můj synek je taky sbíral, ale zdaleka jich neměl tolik jako Jurij. Jenomže můj Tony z hraček vyrostl. Slouží u námořní pěchoty. Je seržantem a vede výcvik nováčků na základně Pendleton.“ Celá se rozzářila. „Můj Tony bojoval v Afghánistánu.“

Petra uznale přikývla a nabídla pět vteřin ticha na počest seržanta Tonyho Santose. Potom: „Takže Jurij hromadí věci.“

„Spoustu věcí. Ale jak říkám, špinavý není.“

„Kde pracuje?“

„Myslím, že nikde,“ odpověděla Guadalupe Santosová. „Když mu otec platí nájemné a všechno… Myslím, že je jeden z těch… Však víte.“

„Co?“

„Takový ten člověk, který… Nechci přímo říct, že je nemocný. On prostě… Myslím, že není schopen vykonávat soustavnou práci.“

„Vám připadá nemocný?“ zeptala se Petra.

„Já neříkám… Jurij je prostě moc uzavřený. Pořád chodí se sklopenou hlavou, jako kdyby nechtěl s nikým mluvit.“

To se vůbec nepodobá vlezlému tajtrlíkovi, který si na mě vyskakoval, pomyslela si Petra. Kevin má asi svoje okamžiky.

Ukázala domovnici rozmazanou zvětšeninu pět let staré fotografie z řidičského průkazu Kevina Drummonda. Hubený mladík s tmavými vlasy a nenápadným obličejem Hnědé vlasy, hnědé oči, 188 cm, 69 kg, potřebuje brýle.

„To je on,“ potvrdila domovnice. „Vysoký, nosí brýle. A nemá moc pěknou pleť. Vřídky. Tady a tady.“ Dotkla se brady a tváře. „Akné, jako mívají kluci v pubertě. Ale Jurij o vi zůstalo.“

Skoro metr devadesát vysoký. To by odpovídalo popisu Baby Boyova vraha, jak si ho pamatoval Linus Brophy. Ale sotva sedmdesát kilo. Dokázal by takový hubeňour přemoct Vasilije Levitche? Když uvážíme moment překvapení a zbraň, určitě ano.

„Uzavřený, stydlivý,“ shrnula Petra. „Co dál?“

„Prostě samotář. Jako ti kluci, co… Místo lidí dává přednost počítači. Má tam spoustu vybavení. Já tomu moc nerozumím, ale asi to bylo hodně drahé. Aspoň myslím, když mu otec platí nájemné… Ale jako nájemník je dobrý. Nikdy s ním nebyly žádné problémy. Doufám, že se mu nic nestalo.“

„Takového nájemníka byste asi nechtěla ztratit, že?“ vmísil se Stahl.

„To si pište, že ne,“ řekla Guadalupe Santosová vehementně. „Tady člověk nikdy neví, koho do baráku dostane.“

Cestou na stanici, právě když se sluneční kotouč dotkl oceánu, uviděla Petra na chodníku dvojici stařečků. Muž a žena kráčeli pomalu po Fountain Avenue a za nimi důstojně capkala velká bílá kachna se žlutým zobákem.

Petra zamrkala, aby se ujistila, že netrpí halucinacemi, zabrzdila a zařadila zpátečku. Docouvala na úroveň dvojice a pak pomalu jela vedle ní. Drobní shrbení staříci v těžkých kabátech a vlněných čepicích se podobali jeden druhému jako hermafroditní dvojčata, jak už to u starých manželů někdy bývá. Mohlo jim klidně být devadesát let. Každý krok je stál viditelnou námahu. Kačena se těžce kolébala několik centimetrů za nimi – bez vodítka.

Muž se ohlédl, chytil ženu za loket a oba se zastavili a nervózně se na Petru zadívali. Možná porušili nějaký paragraf zákona proti týrání zvířat, ale co – a komu – na tom záleželo?

„Hezká kačenka,“ pochválila Petra.

„To je Horác,“ řekla žena. „Náš miláček. Už dlouho.“

Kačer zvedl nožičku a podrbal se na břiše. Malá černá očka se zavrtala do Petřiných. Jako by chtěl své pány chránit.

„Ahoj, Horáci!“ pozdravila Petra ptáka.

Kačer načepýřil pírka.

„Přeju ti krásný den,“ rozloučila se Petra a odlepila se od obrubníku.

„Co to bylo?“ vydechl Stahl.

„Realita.“

20

Dva dny po schůzce s Petrou a jejím novým partnerem mě Milo požádal, abych byl přítomen druhému rozhovoru s Everettem Kipperem.

„Zastavíme se u něho v kanceláři a zkusíme štěstí. Tentokrát jsem se dopředu objednal, ale možná budeme muset čekat. Prý má celý den nabitý program.“

„Proč ten obnovený zájem?“

„Chci si s ním promluvit o Kulturních brázdách a zjistit, jestli Jurij Drummond neprojevil zájem o interview s Julií. Petra se Stahlem se zatím k žádným dalším výtiskům nedostali, ale Drummond začíná vypadat zajímavě. Je mu čtyřiadvacet a ve skutečnosti se jmenuje Kevin. Samotář. Bydlí v jednopokojovém kvartýru na horší straně Rossmore Avenue a s nikým se nestýká. Několik dní už ho nikdo neviděl, což je samo o sobě podezřelé. Dost snobské čtení, ten jeho časopis. Zdá se, že ho vydával, aby si zhojil nějaké komplexy. Jeho otec je právník. Platí mu nájemné a s největší pravděpodobností i výrobní náklady Kulturních brázd. Nechtěl se s Petrou moc vybavovat. V podstatě jí nic neřekl.“

„Je přece právník,“ upozornil jsem přítele.

„Petra vycítila, že mezi otcem a synem existuje silné napětí. Kevin je zjevně černá ovce rodiny a tatík o něm nechtěl mluvit.“

„Samotář,“ řekl jsem.

„Překvapení, co? Prý je odmalička plný dalekosáhlých plánů, které mu pořád nechtějí vycházet. Skáče od jedné utkvělé představy ke druhé. Fanatik trpící nutkavou mánií, přesně jak jsi ho vylíčil. A taky křečkuje. Jeho domácí tvrdí, že má byt nacpaný krabicemi plnými nejrůznějších krámů. Včetně dětských hraček. Možná sbírá taky zabijácké trofeje. Ten magazín začal vydávat v posledním ročníku na akademii. Petra kdesi vyšťárala jeden výtisk, poničený a neúplný. V tiráži je jako jediný redaktor uvedený Drummond. Požadoval neskutečné předplatné, ale nepodařilo se zjistit; jestli si ten škvár vůbec někdo objednal.“

„Do které školy chodil?“

„Charterova akademie. Velmi výběrová instituce, takže úplně hloupý asi nebude. To taky odpovídá tvým předpokladům. A je vysoký – sto osmdesát osm – což by souhlasilo s výpovědí toho ožralého svědka. Sečteno a podtrženo, máme podezřelého. Stahl hlídkuje před jeho domem a Petra se pokouší zjistit další podrobnosti o Kulturních brázdách – jestli je někdo distribuoval. Když objevíme starší čísla a najdeme články o Baby Boyovi, Chině a doufejme i o Julii, požádáme o zatykač. Sice ho nedostaneme, ale i to by byl pokrok.“

Příprava a provedení vražd ukazovaly spíše na muže mezi třiceti a čtyřiceti a čtyřiadvacet se mi zdálo trochu málo, ale Kevin Drummond mohl být předčasně vyspělý zabiják. A poprvé od smrti Julie Kipperové jsem slyšel Mila mluvit lehčím tónem. Nechal jsem si své pochybnosti pro sebe a vyrazil jsem do Century City.

Tatáž oválná kancelář, tatáž zubatá sekretářka za stolem, ale tentokrát žádný počáteční úlek, jen mrazivý úsměv. „Pan Kipper odešel na oběd.“

„Můžeme vědět kam?“

„To nevím.“

„Vy jste mu nerezervovala stůl?“ podivil se Milo.

„Nerezervovala. Pan Kipper dává přednost obyčejným podnikům.“

„Oběd s obchodním partnerem v obyčejném podniku?“

„Pan Kipper nejraději obědvá sám.“

„Ale co ti lidé, s kterými celé dopoledne jednal? Tvrdila jste, že má nabitý program.“

Sekretářka se kousla do rtu.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji Milo. „Platí vás a vy musíte dělat, co vám přikáže. Mě platí město a já hájím jeho zájmy stejně usilovně.“

„Promiňte,“ omlouvala se. „Já jenom…“

„Nechce s námi mluvit, že? Nevíte proč?“

„Žádný důvod mi nesdělil. On už je prostě takový.“

„Jaký?“

„S nikým toho moc nenamluví.“ Kousla se do rtu. „Prosím vás…“

„Chápu.“ přerušil ji Milo. Asi ji opravdu chápal.

Sjeli jsme výtahem do haly v přízemí. Z budovy i do ní proudily zástupy mužů a žen v tmavých oblecích.

„Jestli nám o tom obyčejném podniku nelhala, tipoval bych jednu z restaurací v tom nákupním středisku ve vedlejší ulici. A pravděpodobně tam odešel pěšky. Tím chci říct, že se asi bude vracet tudy.“

Prostranství před kancelářskou budovou zkrášlovaly tři obrovské žulové nádoby s kaučukovníky. Vybrali jsme si jednu a posadili se na okraj.

Everett Kipper se objevil o dvacet minut později. Přicházel sám. Tentokrát měl na sobě oblek barvy puškařské oceli, opět dokonale padnoucí a opět se čtyřmi knoflíky. Bílá košile, fialová kravata, a jak při chůzi uměřeně komíhal rukama, blýskaly se mu na zápěstích zlaté manžetové knoflíčky. Dav před budovou zhoustl a Kipper nás minul bez povšimnutí.

Vstali jsme a rozběhli se za ním.

„Pane Kippere,“ oslovil ho Milo. Kipper se mrštně otočil a strnul v napjatém střehu, jako kdyby trénoval asijská bojová umění.

„Co zas chcete?“

„Položit vám pár otázek.“

„O čem?“

„Nemohli bychom si promluvit ve vaší kanceláři, pane Kippere?“

„Raději ne,“ odmítl finančník. „Policajti v kanceláři škodí obchodu. Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Jen pár minut.“

„Pojďte za mnou.“ Odvedl nás za jeden ze vzrostlých kaučukovníků, jehož listy vrhaly na jeho kulatou hladkou tvář kopisťovité stíny. „Ptejte se.“

„Slyšel jste někdy o časopisu Kulturní brázdy?“

„Ne. Proč?“

„Snažíme se vystopovat články, které mohly být o Julii napsány.“

„A tenhle časopis o ní psal?“ Kipper potřásl hlavou. „Julie se nikdy o ničem nezmínila. Proč je to tak důležité?“

„Vyšetřujeme ten případ velmi pečlivě,“ vysvětlil Milo.

„Odpověd přesto zní ne. O tom časopise jsem v životě neslyšel.“

„Nevíte, jestli se v poslední době o Julii psalo v nějakém jiném periodiku?“

„Nepsalo, a ji to pěkně Štvalo. V New Yorku, když vystavovala u Anthonyho, se jí dostalo hodně publicity. O výstavě se ve své kulturní příloze zmínily dokonce New York Times a mám dojem, že o ní referovaly i další deníky. Pořád na to vzpomínala. Kromě jiného trpěla tím, že upadla v zapomnění. Umělec, o kterém se nepíše, jako by neexistoval.“

„A čím ještě trpěla?“

„Pocitem selhání.“

„O její výstavě ve Světle a prostoru se vůbec nepsalo?“

Kipper zavrtěl hlavou. „Řekla mi, že majitelé galerie poslali noticku do Los Angeles Times, ale oni ji neotiskli… Moment, teď jsem si vzpomněl. Jeden časopis ji požádal o rozhovor, ale nebyl to ten, o kterém jste mluvili. V názvu žádná brázda nebyla… Jak se jenom jmenoval… Sakra, nevzpomenu si! No, stejně na tom nezáleží, protože když došlo na lámání chleba, vykašlali se na ni.“

„Zrušili ten rozhovor?“

„Julie se těšila jako malá holka. Čekala na smluveném místě, ale reportér se prostě a jednoduše neukázal. Samozřejmě ji to naštvalo. Zavolala šéfredaktorovi, nebo kdo to byl a seřvala ho na tři doby. Nakonec o ní otiskli krátký článeček, aby ji uchlácholili.“

„Referát o výstavě?“

„Ne, to bylo ještě před výstavou. Asi měsíc. Pokud vím, Julie se na ně obrátila sama, snažila se získat publicitu za každou cenu. Kvůli svému návratu.“ Kipper se poškrábal na nose. „Ona chudák opravdu věřila, že má šanci.“

„Copak ji neměla?“

Zdálo se mi, že si Kipper chce odplivnout. „Svět umění je…“ Mávl rukou. „Jak se ten časopis jenom jmenoval? Počkejte… Ostrovy… A něco se scénou. Takový rádoby vtipný a vzletný název… Julie mi ukázala jeden výtisk. Připadalo mi to jako nudné čtení, ale nic jsem neříkal, když byla tak vzrušená a nedočkavá… Ostrovy jakési scény… Že by výjimečné? Ostrovy a ještě něco se scénou. Nevím. Nevzpomenu si. A už musím běžet.“

Otočil se a bez rozloučení odešel. Šosy saka za ním povlávaly a v absolutním bezvětří mu vytvářely soukromé turbulence.

♦ ♦ ♦

Redakce časopisu Ostrovy výjimečné scény sídlila podle telefonního seznamu v západním Hollywoodu na bulváru Santa Monica nedaleko La Cienegy. Když jsme dojeli na udanou adresu, ukázalo se, že se jedná o skutečnou kancelářskou budovu. Třípatrová kostka z hnědých cihel vklíněná mezi květinářstvím a parkovištěm u nákupního střediska, plným aut a horkých hlav. Milo zaparkoval neoznačený vůz v zákazu u nákladní rampy a vešli jsme do budovy dveřmi vyzdobenými velkou cedulí s nápisem OBCHODNÍM CESTUJÍCÍM VSTUP ZAKÁZÁN.

Seznam v hale uváděl divadelní agentury, dietology, cvičitele jógy, finanční poradce a zlatý hřeb programu – KURZY JAGUÁR/OVSII. patro.

„Panebože, co se v těch jaguářích kurzech asi učí?“ zeptal se Milo nechápavě. „Jak se stát kočkovitou šelmou?“

Prostředí nesvědčilo o tom, že by zde sídlili boháči nebo podnikatelské hvězdy, ať už v jakémkoliv oboru. Oprýskané šedivě vymalované chodby, špinavé šedivé koberce, dveře z přeschlé překližky, zápach stávkující kanalizace, výtah, jehož přivolávači tlačítko se po stisknutí nerozsvítilo.

Stoupali jsme po schodech, vdechovali pach insekticidu a kličkovali mezi ostrůvky mrtvých švábů.

Milo zaklepal na dveře elektronického vydavatelství, a aniž počkal na vyzvání, stiskl kliku. Na druhé straně dveřního otvoru se nacházela nevelká místnost vybavená čtyřmi počítačovými pracovišti. Supermoderní technika v barevných krabicích. Kromě počítačů i skenery, tiskárny, kopírky a další přístroje, jejichž účel jsem nechápal. Po linoleu se hustě táhly černé nudle elektrických kabelů.

Na stěnách visely zarámované ukázky obálek časopisu Ostrovy výjimečné scény. Všechny na jedno brdo. Lstivě nasvětlené fotografie krásných – pokud se vám líbí podvyživené postavy – mladých lidí, z jejichž výrazu vyzařovalo pohrdání obecenstvem, v šatech zdůrazňujících tělesné křivky. Spousta latexu a gumy. Ty svršky vypadaly lacině, ale co já vím? Třeba byste si na ně museli vzít hypotéku.

Mužské i ženské modely, obě pohlaví s očima zmalovanýma jako Nefertiti. Cákance purpurového mejkapu na tvářích kostnatých dívek, čtyřdenní strniště jejich mužských protějšků.

U nejbližšího počítače se hrbil asi třicetiletý muž s tmavou kůží a vlasy spletenými do desítek copánků, oblečený do černých kalhot a žlutočerně pruhovaného trička, takže připomínal čmeláka, a usilovně bušil do klávesnice. Podíval jsem se na obrazovku. Grafika. Escher11 vyvedený v dřevěné stavebnici z hůlek a kroužků. Ignoroval nás, nebo nás nepostřehl. Na uších měl nasazena miniaturní sluchátka a zaujatě z nich něco poslouchal.

U dvou prostředních stolků na kolečkách neseděl nikdo, teprve u zadního počítače listovala mladá, sotva pětadvacetiletá dívka – rovněž se sluchátky na uších – magazínem People. Baculatá, s dětskou tvářičkou, na sobě černou kombinézu z lakované kůže a červené boty, jen mírně zmenšenou verzi obuvi, v níž se Armstrong procházel po Měsíci, a pohupovala se do rytmu, který připomínal tříčtvrťový takt. Nalakované hnědé vlasy měla natupírované do účesu z padesátých let. Otočila se k nám a tázavě pozvedla jedno obočí – přesněji řečeno vytetovanou černou linku. Kovový volský kruh v jejím středu jí přitom poskočil nahoru a zase klesl dolů. Druhý kruh, vetknutý do horního rtu, zůstal způsobně viset, stejně jako dvě řady menších kroužků v uších. Napadlo mě, že ten knoflík vetknutý do důlku v bradě ji musí dost bolet.

„Co chcete?“ křikla. Pak si sundala sluchátka, ale hlava se dál pohybovala do rytmu. Raz-dva-tři, raz-dva-tři. Valčík metalové generace.

„Co chcete,“ zopakovala už tišeji.

Milův odznak donutil k pohybu obě vytetované linky. Všiml jsem si, že jí další tetování permanentně zvýrazňuje kontury rtů.

„Policie?“

„Hledám vydavatele časopisu Ostrovy výjimečné scény.“

Napodobila opici a bodla se palcem do hrudi. „Našel jste ho. Tedy ji.“

„Sháníme informace o jisté umělkyni. Jmenovala se Julie Kipperová.“

„Co je s ní?“

„Znáte ji?“

„To jsem neřekla.“

„Už s ní není nic,“ řekl Milo. „Byla zavražděna.“

Kroužky v kůži nad očima poklesly, ale obličej zůstal nevzrušený.

„Neříkejte.“ Vstala, přistoupila ke grafikovi a poklepala mu na záda. Muž si neochotně sundal sluchátka.

„Julie Kipperová. Psali jsme o ní?“

„Kdo?“

„Kipperová. Mrtvá umělkyně. Zavražděná.“

„Hm. Umělkyně. V čem dělala?“

Dívka se tázavě ohlédla k nám.

„Malířka,“ řekl Milo. „Slyšeli jsme, že jste o ní otiskli článek, slečno…“

„Patti Padgettová.“ Velký úsměv. V levém řezáku se blýskl vsazený diamant. Nebyl z nejmenších.

Milo jí úsměv oplatil a vytáhl zápisník.

„Tak se mi to líbí,“ pochvalovala si Patti Padgettová. „Vždycky jsem toužila stát se součástí oficiálního policejního vyšetřování. Kdy jsme podle vás o zesnulé paní Kipperové psali?“

„Někdy v posledních několika měsících.“

„Tak to nám velmi zužuje oblast pátrání. Za šest měsíců jsme vydali dvě čísla.“

„Vycházíte jako čtvrtletník?“ zeptal se Milo.

„Vycházíme nepravidelně,“ opravila ho dívka. Vrátila se ke svému stolu, otevřela zásuvku a začala se v ní přehrabovat. „Tak se podívejme, jestli ta Julie Jak-se-jmenovala zaujala naši pozornost… Jak zemřela?“

„Byla zardoušena,“ odpověděl Milo.

„Ach… Už víte, kdo to udělal?“

„Ještě ne.“

„Ještě ne,“ zopakovala Patti Padgettová. „Líbí se mi váš optimismus. Největší generace, jakou tato země měla, a podobné kecy.“

„To byla druhá světová válka, Patti,“ poučilo ji čmeláčí tričko. „Tenhle bojoval ve Vietnamu.“ Podíval se na nás, jako kdyby očekával potvrzení svých slov. Když narazil na neproniknutelné pohledy, nasadil si sluchátka zpátky na uši a začal pohupovat hlavou do divokého rytmu, až mu poletovaly copánky.

„Zkusím tohle číslo,“ informovala nás Patti. „Vyšlo před třemi měsíci.“ Položila si časopis do klína, olízla si palec a začala listovat.

Moc těch stránek mezi listy obálky nebylo a netrvalo dlouho, než zajásala: „Hurá! Tady to je! V sekci Domácí dvorek… Někomu se asi líbila.“

Ukázalo se, že „Domácí dvorek“ je kompendium krátkých článků o místních umělcích. Julie Kipperová se dělila o stránku s uměleckým fotografem, který emigroval z Chorvatska, a cvičitelem psú, který se snažil fušovat do videa.

Článek o Julii Kipperové měl celé dva odstavce. Zmiňoval se o slibném newyorském debutu a o desetiletí „osobního a uměleckého zklamání“. Tvorbu malířky popsal slovy „snaha o návrat prostřednictvím sdělení esenciálního kalifornského nihilismu a ekologického schematismu“. V krajinkách Julie Kipperové jsem nepostřehl sebemenší náznak nihilismu, ale já nejsem výtvarný kritik.

„Z dosavadního díla Julie Kipperové,“ psal autor v závěru, „je jasně patrné, že její vize jsou spíše chvalozpěvem na paradoxní holismus touhy než vážným pokusem o konkretizaci a kartografii fotosyntetické disonance. Vzpírá se proti kompostování skutečnosti, které tak uchvátilo ostatní malíře na Západním pobřeží.“

Iniciály autora VP.

„Kompostování skutečnosti,“ zamumlal Milo a střelil po mně pohledem.

Potřásl jsem hlavou.

„Myslím, že to znamená něco jako kydání hnoje,“ řekla Patti Padgettová. „Šílený, co?“ Vesele se rozesmála. „Většina našich článků o kulturním dění se nese v podobném duchu. Amatérští umělci, možná talentovaní, ale bez šance chytit vlak.“

„Pijavice na těle umění,“ poznamenal Milo.

Dívka k němu vzhlédla s tichým zbožňováním. „Nechcete pro nás psát?“

„V tomto životě ne.“

„Vy věříte na inkarnaci?“

„Ne, na improvizaci.“

Patti Padgettová křikla na čmeláka: „Bacha, Todde! Právě jsem se zamilovala!“

„Jedno nechápu,“ řekl Milo. „Proč ty články tisknete, když se vám nelíbí?“

„Protože tady jsou, mon gendarme. A část našich čtenářů to rajcuje.“ Vyplivla další salvu smíchu a zatřepala kovovými chrastítky. „S naším rozpočtem nejsme žádný New Yorker, zlato. Soustředíme se – já se soustřeďuju, protože do světa jde to, co se líbí mne – na spoustu módy, trochu na interiéry a taky na muziku a film. Ty sračkózní umělecké kritiky tam strkáme proto, že někteří lidi je považují za super, a v naší velmi úzké mezeře na trhu je slůvko super vším.“

„Kdo je VP?“ zeptal se Milo.

„Tak to nevím.“ Přistoupila k čmelákovi a nadzvedla mu jedno sluchátko. „Todde, kdo je VP?“

„Kdo?“

„Iniciály pod článkem o Kipperové. Je podepsaný VP.“

„Jak to mám vědět? Nepamatoval jsem si ani na Kipperovou.“

Padgettová se otočila k nám: „Todd taky neví.“

„Nevedete seznam přispěvatelů?“

„Jejda!“ vyjekla dívka. „Tohle je opravdu investigativní pátrání. O co jde? Hledáte masového vraha? Upíra?“

Milo se zazubil. „Proč zrovna upíra?“

„Miluju Akta X. No tak, řekněte to malé Patti.“

„Je mi líto, Patti, že vás musím zklamat,“ omlouval se Milo, „ale taková exotika to není. Jenom sbíráme informace.“ Usmál se na ni a dodal: „Mladá dámo.“

„Mladá dámo,“ vydechla a položila si ruku s černě nalakovanými nehty na bujné ňadro. „Uklidni se, mé rozbouřené srdce… Hele, co kdybyste mi vy dva dovolili chodit s vámi a napsat o tom, co děláte? Jeden den v životě policajta. To by byl článek! A nebojte se, já umím psát. Mám na to diplom z Yale. Todd ostatně taky. Druhou tak dynamickou dvojici, jako jsme my, jinde nepotkáte. Ani ve snu.“

„Možná někdy jindy,“ zchladil její nadšení Milo. „Tak máte ten seznam přispěvatelů?“

„Máme, Todde?“

Musela znovu nadzvednout sluchátko a otázku zopakovat.

„Ne tak docela,“ odpověděl záhadně Todd.

„Ne tak docela?“ podivil se Milo.

„Máme virtuální seznam,“ vysvětlil Todd. „Ale náhodný. Data se do něj ukládají chronologicky a nejsou setříděna abecedně.“

„Ve vašem počítači?“

Toddův pohled mluvil velmi srozumitelně: Kde jinde?

„Mohl byste ho laskavě vyvolat, pane?“

Todd se otočil k Patti. „Neexistuje něco jako první dodatek?“

„Nech toho!“ okřikla ho dívka. „Hoši nás vezmou s sebou a my vydáme zvláštní číslo věnované práci ochránců zákona. Na obálku strčíme tu macatou kambodžskou modelku s šestnáctislabičným jménem, navlékneme ji do pořádně přiléhavé modré uniformy, dáme jí do jedné ruky jezdecký bičík a do druhé pistoli a už to pojede! Budeme slavní!“

Todd smazal z obrazovky grafiku.

Trvalo to jen několik vteřin. „Tady je to. VP – Věrný písař.“

Milo se předklonil a hleděl na monitor. „To je všechno? Jiné jméno nemáte?“

„Používáme známou technologii co vidíte, to dostanete.“ odpověděl Todd. „Takto nám ten příspěvek přišel, takto jsem ho zaznamenal.“

„Ale když jste autorovi platili, museli jste přece na šek napsat skutečné jméno.“

„Přesně tak,“ řekl Todd.

„Ha-ha-ha,“ řekla Patti.

„Vy autorům neplatíte?“

„Platíme jen fotografům a modelům pro obálky, a to ještě tak málo, jak to jen jde. Když se občas dostaneme k někomu opravdu dobrému, třeba k uznávanému scenáristovi, samozřejmě mu něco pošleme. Tak desetník za slovo. Většinou ale neplatíme nic, protože nám taky nikdo neplatí. Distributoři nám odmítají uhradit velkoobchodní cenu, dokud si nespočítají tržby. Honoráře dostáváme jen za prodané výtisky, a to trvá měsíce.“ Pokrčila rameny. „Dnešní doba podnikání nepřeje.“

„Kromě magisterského titulu z Yale má i bakaláře z ekonomiky na Brownově univerzitě,“ objasnil nám Todd.

„Jako úlitba otci,“ dodala Patti. „Je ředitelem velké kó-órporace.“

„Jak dlouho už svůj časopis vydáváte?“ zeptal jsem se.

„Čtyři roky,“ odpověděl Todd a hrdě dodal: „momentálně jsme čtyři sta tisíc v minusu. Jenom!“

„Díky mému tátovi,“ vysvětlila Patti. „Abychom si ho naklonili, děláme taky seriózní práci.“

„Kurzy Jaguár,“ řekl Milo. „Co je to?“

„Příprava na přijímací zkoušky na vysoké školy,“ odpověděla dívka. Zvedla ze stolu vizitku a zamávala nám s ní před nosem.

Patricia S. Padgettová, B. A. (Brown), MFA (Yale) Odborná konzultantka, Kurzy Jaguár

„Naším úkolem je vtlouct do hlavy potomkům ustaraných rodičů, kterým leží na srdci společenské postavení, všechny ta je a záludnosti přijímacích testů studijních schopností.“

„Ten jaguár v názvu…,“ začal Milo.

„Evokuje sílu a rychlost,“ vysvětlil Todd.

„A taky bohatství,“ doplnila Patti. „Kdo si vozí zadek v jaguáru? Nemůžeme si sice dovolit nájemné v Beverly Hills, ale chceme přitáhnout děcka z B. H.“

„Diplom z Břečťanové ligy dost pomáhá,“ řekl Todd.

„Todd má bakalářský titul z Princetonu,“ dodala Patti.

Milo se otočil zpátky k monitoru. „Takže tenhle Věrný písař vám poslal článek pod pseudonymem a vy jste ho otiskli, ale nezaplatili.“

„Vypadá to tak,“ potvrdil Todd. „Tady ta poznámka NP znamená nevyžádaný příspěvek.“

„Prostě jsme se o ten článek neprosili. Přišel nám poštou,“ doplnila Patti.

„Dostáváte jich hodně?“

„Spousty. Většinou samé kecy. Navíc otřesně napsané a plné pravopisných chyb. Netušila jsem, kolik v téhle zemi žije analfabetů.“

„Napsal pro vás tenhle VP ještě něco?“

„Podívám se.“ Todd procházel text na obrazovce. „Tady je. Úplně na začátku.“ Otočil se k Padgettové. „V druhém čísle.“

Milo se podíval na datum. „Tři a půl roku.“

„Idylická doba,“ zasnila se dívka. „Podívejte se na to. Důkazy, vodítka, žádné falešné stopy. Čistá detektivní práce. Hele, pane důstojníku, nemohli bychom taky dostat tu krásnou zlatou placku? Mějte uznání.“

Po krátkém hledání předložila druhé číslo Ostrovů výjimečné scény. Prvotina Věrného písaře byla otištěna v sekci „Jablka a červi“, v níž se střídaly brutální kritiky s bezduchým nadšeným obdivem.

Článek patřil mezi jablka. Dva odstavce pěly chválu na slibnou mladou tanečnici Angeliku Bernetovou, která vystupovala v experimentálním baletu čínského autora Labutě z Ťien-an-men, uvedeném na prknech Taperova divadla v Los Angeles.

Dva měsíce nato byla Bernetová v Bostonu zavražděna.

Soubor předtím vystupoval v Los Angeles.

Angelika tančila v triu v posledním dějství představení. VP si ji vybral kvůli „úchvatné, přímo omračující cygniální graciéznosti v tak dokonalém souladu s kompozicí skladby, až se vám svírá šourek. Tohle je TANEC ve svém nejvlastnějším historicko-pudověbioenergetickém smyslu, tak skutečný, tak erotický, bez zástěrky zbytečného studu. Její talent ji vyděluje z davu neschopných břídilů, kteří tvoří zbytek šramlu“.

„Jejda, tak se mi zdá, že bychom si měli příspěvky vybírat o něco pečlivěji,“ kála se Patti Padgettová.

„Cygniální,“ zaúpěl Milo.

„To znamená labutí,“ poučil ho Todd, absolvent Yaleovy univerzity. „Toto slovo se nachází v jednom z našich pokročilejších testů.“

„Svírající se šourek. To je teda gól. Co to je, proboha svátého, za chlapa? Sexuální psychopat?“ zeptala se dívka.

„Mohl bych dostat kopie těch článků?“ požádal Milo. „A když už jsme v tom, neotiskli jste někdy něco od jistého Drummonda?“

Dívka se ušklíbla. „Ptám se, ptám, ale odpověď žádná.“

„Prosím?“ Milo se na ni usmál, ale promluvil tiše, výhružným tónem medvěda vylézajícího z jeskyně.

„Jo, jasně, samozřejmě.“ vyhrkla dívka.

„Křestní jméno?“ požádal Todd.

„Prověřte všechny Drummondy.“

„Prověř všechny čokly,“ řekla Patti.

Nikdo se nezasmál.

Mezi přispěvateli Ostrovů výjimečné scény nefiguroval žádný Drummond, ani Kevin, ani Jurij. Časopis neotiskl článek o Baby Boyovi Leeovi ani o Chině Marangaové, ale Todd objevil recenzi recitálu Vasilije Levitche, rok starou, opět v sekci „Jablka a červi“. Levitch zahrál jednu skladbu na hudebním večeru v Santa Barbaře.

„Další nevyžádaný příspěvek,“ konstatoval Milo, když na obrazovce spatřil NP.

Autor: E. Murphy.

Exaltovaný styl plný sexuálních narážek připomínal Věrného písaře. Levitch byl „štíhlý jako harémová huriska“, když „se mazlil s Bartókovou natékající etudou“ a „z nekonečného časoprostoru mezi notami vymačkal každou kapku“.

Patti Padgettová otáčela knoflíkem v bradě. „Bože můj, my jsme ale tiskli hovadiny! Tenhle výlet do minulosti mě rozhodně pýchou nenaplňuje.“

„Musíš se na to dívat ze správné perspektivy, Patti,“ chlácholil ji Todd. „Tvůj táta obchoduje s toxickými chemikáliemi.“

Patti Padgettová nám okopírovala články a doprovodila nás ke dveřím. Tiskla se přitom k Milovi.

„Slyšela jste někdy o Kulturních brázdách?“

„Ne prosím. Co to je? Kapela?“

„Časopis.“

„Těch v Los Angeles vycházejí stovky a tisíce. Stačí vám k tomu počítač a tiskárna, případně skener.“

Svěží úsměv plný nadšení zhořkl jako smutná karikatura vrásčitého stáří. „Každý, kdo má bohatého otce, si může dovolit něco navíc.“

21

Vrátili jsme se k autu, ale ještě jsme neseděli, když Milův mobilní telefon zapípal prvních sedm taktů Pro Elišku. Přitiskl ho k uchu, něco zabručel a dodal: „Jo, hned jsem tam. Budte na ni hodní.“

A ke mně: „Včera večer přiletěla z New Yorku matka Vasilije Levitche. Čeká na mě na stanici. Třeba se od ní dozvíme, jestli jejího syna nespojuje s Drummondem něco víc než E. Murphy. Co to má sakra znamenat? Drummond používá pseudonymy? A když má vlastní časopis, proč posílá příspěvky Patti a Toddovi?“

„Článek o Bemetové vyšel dřív, než Kulturní brázdy vznikly,“ upozornil jsem ho. „Jestli ho napsal Kevin, byl tehdy v prvním ročníku. A ty další posílal možná proto, že Ostrovy výjimečné scény měly zajištěnu distribuci, kdežto ten jeho plátek ne.“

„Potřebuje se předvádět. A má tam spoustu sexu. Jako kdyby je chtěl znásilnit.“

„On je chce vlastnit. A cestuje, aby se jich zmocnil. Levitch hrál v Santa Barbaře. Bernetová vystupovala v Los Angeles, ale zavražděna byla v Bostonu. Kdybys dokázal jeho přítomnost v Bostonu v době vraždy, měl bys dost podkladů pro zatykač.“

„To jo,“ souhlasil Milo. „Ale jak mu ji mám dokázat bez zatykače? Letecké společnosti drží jazyk za zuby a Kevinova rodina mi ty informace dobrovolně neposkytne.“

Jeli jsme na západ po bulváru Santa Monica. Na křižovatce s Doheny Avenue mě něco napadlo. „Jestli Drummond přispíval do Ostrovů, mohl zrovna tak dobře obesílat další časopisy.“

Milo sevřel volant vší silou. „Ten parchant možná používá deset různých pseudonymů. Co s tím mám proboha dělat? Najmout si lingvistického experta, aby mi textově zanalyzoval každý bulvární magazín v celé Americe?“

„Začal bych s Věrným písařem a E. Murphym jako autory a zkusil, kam mě přivedou.“

„Doporučená mimoškolní četba.“ povzdechl si Milo. „A na mě čeká truchlící matka.“

O několik bloků dál: „Napadlo tě při čtení těch slátanin ještě něco?“

„Nabubřelý sloh, s jakým se běžně setkáváš v univerzitních studentských časopisech. Cílem je zapůsobit za každou cenu. Jestli máme opravdu co do činění s Kevinem, pak je to člověk, který se od vlastní rodiny velkého uznání nedočkal, ventiloval energii v nikdy neuskutečněných plánech a nakonec začal sám sebe považovat za experta přes umění. Podíval bych se na školní časopis jeho alma mater a soustředil se na recenze, jestli nenarazím na podobný styl.“

„Proč v souvislosti s Kevinem pořád opakuješ jestli?“

„Pořád mi jako pachatel nesedí,“ přiznal jsem. „Ve čtyřiadvaceti letech je na sériového vraha prostě moc mladý. Angeliku Bernetovou by musel zabít, když mu bylo jedenadvacet. Její smrt ovšem vykazuje jisté znaky začátečníka. Opakované bodání nožem svědčí o přehnaně intenzivním útoku; mrtvola ponechaná na otevřeném prostranství. Ale cestovat pět tisíc kilometrů od svého bezpečného útočiště, to se mi zdá trochu překalkulované.“

„Zkus třeba tohle,“ řekl Milo. „Vidí Bemetovou tančit v Los Angeles, vzplane k ní, zjistí si, kde a kdy její soubor vystupuje, a vyrazí za ní do Bostonu. Možná ani sám neví proč. Hlavou se mu honí nejrůznější emoce. Drží se Angelice v patách, ovšem nenápadně, sleduje ji do Cambridge a snaží se ji kontaktovat. Třeba ji přímo oslovil, ale ona ho odmítla. Ztratí nervy a zabije ji. Pak odletí domů. Přemýšlí o tom, co provedl, a uvědomí si, že mu to prošlo. Konečně aspoň v něčem uspěl. Třináct měsíců nato zmizí China. Vrah si dá práci a ukryje mrtvolu tak, že trvá dva měsíce, než ji někdo najde. Teď už je totiž opatrný. A taky dopředu plánuje. Navíc se příliš nevzdálil od domova. Dává to smysl?“

„Pokud je ten kluk předčasně vyspělý.“

„Je popudlivý,“ opáčil Milo. „Já bych si na něho vsadil.“

„Nejnovější vraždy svědčí o vzrůstajícím sebevědomí. Ve všech třech případech k nim došlo těsně po vystoupení a v blízké přítomnosti lidí. U Baby Boye a Levitche to bylo obecenstvo v sále, u Julie Coco Barnesová ve vedlejší místnosti. To svědčí o drzé, vyzývavé smělosti. Možná má dojem, že už se v řemesle zdokonalil, a cítí se jako virtuos.“

„Zdokonalil? Podle tebe spáchal další vraždy, o kterých nevíme?“

„Mezi Angelikou a Chinou uběhlo třináct měsíců a potom dva roky nic, až Baby Boy. Toho dělí od Julie šest týdnů a ji od Levitche devět.“

„No nazdar.“

„Existuje jiná možnost. Nějak se mu ty dva roky podařilo své pudy potlačit, ale teď se přestal ovládat.“

„Jak je mohl potlačit?“

„Soustředěním se na jiný objekt posedlosti.“

„Kulturní brázdy.“

„Vydavatelská činnost se může stát zdrojem intenzivního pocitu moci. Ale možná si posléze přiznal, že s tím časopisem utrpěl porážku. Další v řadě.“

„Tatík zastavil přísun peněz?“

„Podle Petry nebyl jeho otec tím časopisem vůbec nadšený. Vyjadřoval se o něm s neskrývaným despektem.“

„Svět umění ho zradil, takže si vylévá vztek na umělcích. Ale vraťme se k sexuálnímu aspektu. Oběti jsou muži i ženy. Co z toho můžeme usuzovat? Je náš zabiják bisexuál?“ zeptal se Milo.

„Nebo sexuálně nevyhraněný. A určitě trpí ve vztahu k sexu nějakým komplexem. Možná je impotentní. Ani v jednom případě se nepokusil o pohlavní styk. Třeba se ho děsí a hledá náhražku v tvůrčí umělecké seberealizaci. Útočí na nadané jedince, kteří jsou umělecky na vzestupu, a domnívá se, že nasaje esenci talentu, když se projevuje nejsilněji. Co říkáš na tuhle dávku laciné freudovštiny?“

„Právě jsi popsal uměleckého kanibala,“ řekl Milo.

„Právě jsem popsal nejvyššího uměleckého kritika.“

Zpátky doma, sám.

Allison odjela do Boulderu v Coloradu na konferenci, potom ji čeká oslava tchánových narozenin.

Poslední noc strávila u mě a pak jsem ji odvezl na letiště. Když jsem ukládal její zavazadla do kufru auta, vylovila něco z kabelky a podala mi to.

Malá pochromovaná automatická pistole. Když jsem ji převzal, řekla: „Tady je zásobník,“ a podala mi i ten.

„Zapomněla jsem, že ji musím nechat doma.“ vysvětlila. „Do letadla by mě s ní nepustili. Pohlídáš mi ji, než se vrátím?“

„Jistě.“ Schoval jsem zbraň do kapsy.

„Je registrovaná na moje jméno, ale zbrojní pas nemám. Jestli ti to vadí, odnes ji dovnitř a zamkni do trezoru.“

„Risknu to. Pojedeme?“

„Jo“

Promluvila, když jsme odbočili na dálnici. „Nezeptáš se, proč nosím zbraň?“

„Asi k tomu máš nějaký důvod.“

„Důvod je prostý. Když jsem si po tom, co se mi stala ta hrozná věc, srovnala všechno v hlavě, vyšlo mi, že už nikdy v životě nechci zažít ten strašný pocit bezmoci. Začala jsem dělat, co ženy v mé situaci obvykle dělají. Kurzy sebeobrany, základy bojových umění. Po letech, to už jsem měla doktorát, jsem pečovala o pacientku, která byla dvakrát znásilněná. Ne dvojnásobně, mezi jednotlivými případy uplynulo několik roků. Přiznala, že poprvé si za to mohla sama. Byla opilá do němoty a nechala se sbalit v baru nějakým ničemou. Podruhé se k ní dostal násilník tak, že vypáčil okno do ložnice a přepadl ji ve spánku. Pro ni jsem udělala, co bylo v mých silách, a pro sebe jsem si ve zlatých stránkách vyhledala pár obchodů se zbraněmi a koupila si malou pochromovanou přítelkyni.“

„Chápu.“

„Opravdu?“

„Zůstalas jí věrná.“

„Mám ji ráda. Skutečně ji pokládám za svou přítelkyni. Jsem docela dobrý střelec. Absolvovala jsem základní i doplňující výcvik á pořád chodím jednou měsíčně na střelnici… No, od té doby, co žijeme spolu, jsem párkrát vynechala.“

„Jestli kvůli mně, tak promiň. Nevěděl jsem.“

Pohladila mě po tváři. „Vadí ti to?“

„Ne.“

„Určitě?“

V minulosti jsem zastřelil dva muže. Oba se mě chystali zabít. Byli to zločinci. Zastřelil jsem je v sebeobraně, neměl jsem na vybranou. Přesto se mi o nich občas zdálo a probouzel jsem se zbrocený potem.

„Jsou situace, kdy se člověk musí postarat sám o sebe, protože mu nic jiného nezbývá.“

„Přesně tak,“ souhlasila Allison. „Víš, já jsem nezapomněla. Chtěla jsem, abys to věděl.“

22

Erik Stahl seděl a pil vodu.

Voda z kohoutku v dvoulitrové láhvi od koly. Přinesl si ji z domu.

Pozoroval byt Kevina Drummonda na Rossmore Avenue.

Přijel před východem slunce a obešel budovu zezadu. Našlapoval lehce a věděl, že když má na nohou tenisky s měkkou pěnovou podrážkou, nikdo jeho kroky neuslyší.

Ani stopa po Drummondově autě.

Zádně překvapení.

Našel si vhodné pozorovací stanoviště, umístěné šikmo od nevzhledného činžáku. Nenápadné, ale s vynikajícím výhledem. Nemusel vůbec natáčet hlavu, aby snadno dohlédl na vchod do domu, a nikdo z kolemjdoucích by nepoznal, co tady dělá.

Ne že by kolemjdoucí měli důvod si ho všímat. Podél bloku parkovala řada aut a Stahl si přivezl vlastní vozidlo, béžovou dodávku značky Chevrolet se skly mnohem tmavšími, než povolují předpisy.

Měl veškeré pohodlí… Seděl na číhané asi hodinu, když kolem přeletěla sojka a vrhla na zed činžáku rychle se pohybující stín. Od té doby moc známek života nepostřehl.

Sedm hodin dvaadvacet minut pozorného sledování.

Co by někdo jiný pokládal za hotová muka, naplňovalo Stahla pocitem, který se nejvíce podobal spokojenosti.

Sedět. Pít vodu z láhve. Sedět. Hledět.

Vypudit z hlavy ty obrazy.

Vyčistit ji. Všechno vyčistit.

23

Nabídl jsem se dobrovolně.

Navštívím Charterovu akademii a pokusím se získat ukázku rukopisu Kevina Drummonda.

„Díky.“ ocenil mou ochotu Milo. „Dobrý nápad. K tobě budou vstřícnější. Vypadáš jako vědec.“

„Jenže já žádný vědec nejsem,“ namítl jsem.

„Ale mohl bys být. Ode mě je to kompliment. Chovám ke vzdělancům velkou úctu.“

Než jsem vyrazil na cestu, dokončil jsem rozdělanou práci: podnikl jsem druhý pokus promluvit si s Christianem Bangsleyem alias Bahnem, dnes generálním ředitelem restaurací Srdce a domov. Od prvního pokusu uplynulo několik měsíců a tentokrát mě telefonistka s mladistvě znějícím hlasem přepojila. Sotva jsem se představil, pan ředitel mě přerušil.

„Dostal jsem váš vzkaz, ale neozval jsem se vám, protože vám nemám co říct.“

„Neobtěžoval Chinu nějaký zapálený fanoušek?“

Dlouhé ticho.

„Proč ptáte až po takové době?“

„Pořád je to otevřený případ. Tak co, víte o něčem, co by nám mohlo pomoct?“

„Nikdy jsem neviděl, že by Chinu někdo otravoval.“

Vycítil jsem v jeho hlase napětí a naléhal jsem dál. „Ale něco vám řekla.“

„Sakra,“ ulevil si. „Podívejte, já jsem hodil tuhle část minulosti za hlavu. Ale pořád existují kreténi, kteří se s tím nedokážou srovnat.“

Vzpomněl jsem si na internetové výlevy o zaprodání se konzumní společnosti a Šíření rakovinového nádoru do metastázující sítě. „Vás taky někdo obtěžuje?“

„Nic pravidelného, ale občas dostávám dopisy. Od lidí, co tvrdí, že fandili naší hudbě, a nelíbí se jim, co teď dělám. Od lidí, co žijí v minulosti.“

„Obrátil jste se na policii?“

„Moji právníci tvrdí, že to nemá smysl. Říkat někomu, že se mi nelíbí jeho životní styl, není zločin. Svobodná země a tak dál. Ale já nechci žádnou publicitu. Teď s vámi mluvím jen na radu svých právníků. Doporučili mi, že jestli mě vyhledáte ještě jednou, měl bych to udělat, protože jinak byste si myslel, že něco tajím. Netajím, ale taky vám nemůžu nijak pomoct. Je to jasné?“

„Je mi líto, že vás někdo obtěžuje. A slibuju, že všechno, co mi řeknete, zůstane jen mezi námi.“

Ticho.

Zkusil jsem to znovu: „To, co se stalo Chině, přesáhlo každou myslitelnou formu obtěžování.“

„Já vím, já vím. Kristepane… No dobře, tak já vám to teda povím. China jednu dobu opravdu zuřila, že ji někdo pronásleduje. Prý ji kdosi sledoval. Nebral jsem to vážně, protože na její paranoidní představy už jsme byli všichni zvyklí. Chovala se jako hysterka. V kapele jsme si z ní dělali srandu, že ji matka odkojila feferonkami.“

„Kdy si začala stěžovat?“

„Měsíc nebo dva před svým zmizením. Řekl jsem to policajtům, ale ti mávli rukou, že takové svědectví je bez dalších podrobností bezcenné.“

„Na co konkrétně si China stěžovala?“

„Byla přesvědčená, že ji někdo sleduje. Prý za ní lozí, očumuje ji, prostě otravuje. Jenže ve skutečnosti nikoho neviděla. Ti policajti měli nakonec možná pravdu. China totiž říkala, že má pocit, že ji někdo sleduje. Jenže ona měla takových pocitů spousty. Zejména když byla nafetovaná, což byla prakticky pořád. U ní člověk nikdy nevěděl, kdy vybuchne. Pro nic za nic.“

„Oznámila to na policii?“

„To určitě,“ uchechtl se Bangsley. „China a policie. Jde o to, že China nebyla vyděšeníí, ale naštvaná. Pořád opakovala, že jestli ten sráč někdy vystrčí ksicht, vyškrábe mu oči a nasere do důlků. Promiňte mi ten slovník, ale China byla prostě celý život taková. Za všech okolností agresivní.“

„Bylo to skutečné?“ zeptal jsem se.

„Teď vám nerozumím.“

„Opravdu se nebála, nebo to byla jen zástěrka?“

„Tak to nevím,“ odpověděl Bangsley. „Fakt nevím. V ní se člověk těžko vyznal. Vystavěla kolem sebe zed. A jako maltu použila drogy.“

Paul Brancusi se o žádném pronásledování nezmínil. „Řekla China o tom, že ji někdo obtěžuje, ještě někomu jinému? Ostatním členům kapely?“

„Pochybuju.“

„Jak to?“

Zaváhal. „Mezi mnou a Chinou… Měli jsme bližší vztah. Oficiálně byla lesba, ale jistou dobu jsme spolu spávali… Sakra, přesně tomuhle jsem se chtěl vyhnout. Jsem Šťastně ženatý, čekáme druhé dítě…“

„O váš milostný život se nikdo nezajímá,“ uklidnil jsem ho. „Jde mi jen o toho, kdo ji pronásledoval.“

„Jenže já ani nevím, jestli ji fakt někdo pronásledoval. Jak říkám, žádnou konkrétní osobu nikdy neviděla.“

„Pocit,“ poznamenal jsem.

„Přesně tak,“ potvrdil Bangsley. „China měla bujnou fantazii. Člověk musel být opatrný á brát ji s rezervou.“

„Věřil jste jí v té době, když si stěžovala?“

Střídavě. China dokázala být velmi přesvědčivá. Pamatuju, jak jsme si jednou vyšli na kopec nad Hollywoodem. Kouřili jsme trávu a dělali další příjemné věci a ona najednou ztuhla, vytřeštila oči hrůzou a popadla mě za ramena – tvrdě, dodnes cítím, jak to bolelo. Potom vyskočila a zařvala: „Kurva! Je tady. Cítím ho!“ Pak se začala otáčet kolem dokola jako dělová věž tanku, jako kdyby hledala cíl, na který by mohla vystřelit, a ječela do tmy: Vylez, ty zkurvenej sráči! Vylez a ukaž ten svůj posranej ksicht! Mávala pěstmi a pak se nakrčila jako karatistka připravená k útoku. V té chvíli jsem jí věřil. Tma, ticho… Prostě mě svou jistotou přesvědčila. Ale později jsem zapochyboval. Třeba se jí to jenom zdálo.

„China tedy křičela do lesa. Co se stalo potom?“

„Vůbec nic. Měl jsem strach, že ji někdo slyšel, a snažil jsem se ji odvést z kopce k autu. Donutila mě počkat, dokud se sama nepřesvědčila, že tam s námi opravdu nikdo není. Odjeli jsme ke mně domů a druhý den ráno byla pryč. Vyjedla mi celou ledničku a zdrhla. Za měsíc nebo za dva zmizela, jako by se po ní slehla zem. Když ji potom našli, málem jsem omdlel. Mrtvola totiž ležela nedaleko místa, kde jsme spolu tehdy v noci seděli.“

„Oznámil jste tuto skutečnost policii?“

„Po tom, jak se ke mně chovali?“

„Chinu našli blízko nápisu HOLLYWOOD.“

„Přesně tak. A tam jsme spolu tehdy byli. Rovnou pod těmi velkými bílými písmeny. China ten nápis vyloženě milovala. Měla ráda historku o herečce, která skočila z nedaleké skály. Kdysi tam nahoře býval ranč, kde půjčovali koně. China mi vyprávěla, jak se tam v noci vždycky tajně připlížila, mluvila s koňmi, čichala kobylince, procházela se kolem ohrady. Říkala, že ji vzrušuje, když pronikne na cizí pozemek. Prý se při tom cítila jako holka z Masonovy sekty. V té době ji Mason a jeho ‚Rodina‘ vyloženě fascinovali a nikdy se toho obdivu úplně nezbavila. Pořád chtěla napsat písničku a věnovat ji Charliemu, ale my jsme jí to rozmluvili. Řekli jsme jí, že takovou uhozenost nebudeme hrát. Měli jsme určité zásady.“

„I tehdy.“

„Učarovali jí masoví vrazi.“

„Ne, všichni ne. Jenom Mason. Byla jím vážně posedlá. Další z jejích charakteristických rysů. Když jí něco vlezlo do hlavy, okamžitě jí to vyteklo pusou. Udělala by cokoliv, jen aby upoutala pozornost. Horoucně po ní toužila. Přesně jako Mason, že? Vzpomínám si, že mě tehdy napadlo, jestli ji ironií osudu nezabil nějaký jiný Masonův obdivovatel.“

Areál Charterovy akademie se rozkládá na padesátihektarovém pozemku severovýchodně od Eagle Rocku, cudně oddělený od města zemitě poctivých manuálních pracovníků vesměs latinského původu břečťanem porostlými štukovými zdmi a majestátně košatými stromy.

Škola byla založena před sto dvanácti lety na místě, které stavitelé díky okolní pahorkatině a průzračně čistému vzduchu nazvali „Švýcarsko Západu“. O více než století později jste za výjimečně jasného dne také mohli spatřit okolní vrcholky, ale z plánů na výstavbu rozsáhlého rekreačního a lázeňského komplexu zbylo jen několik motelů v okolí.

Projel jsem po bulváru Eagle Rock, hlavní ulici města, kde našla útočiště řada autosalonů a servisů, a odbočil jsem na College Road do rezidenční čtvrti malých bungalovů a nízkých atriových domků obývaných vyhledávanými řemeslníky. Pod obloukem s emblémem školy jsem vjel na Emeritus Lane, vzorně udržovanou širokou cestu, a minul jsem obrovský záhon ve tvaru ochranného štítu, na němž se skvělo jméno instituce vyvedené z červených a bílých petúnií.

Budovy kampusu v montereyském stylu reprezentovaly lepší stránky architektury doby svého vzniku. Natřené jednotnou šedohnědou barvou ležely jako drahokamy vložené do klenotnice vzrostlé zeleně úctyhodného stáří. V minulosti jsem ošetřoval několik absolventů školy a věděl jsem, že k jejím základním charakteristikám patří výběrovost a finanční náročnost. Vzdělávací instituce založená kongregacionalistickou církví byla dnes plně světská a přikláněla se k aktivní politice spoluúčasti na životě obce.

Snadno přístupné parkoviště pro návštěvníky nabízelo řadu volných míst. Vzal jsem si z přihrádky plánek areálu a podle něho jsem zamířil ke knihovně. Míjel jsem hloučky studentů, kteří zářili radostným a krásným mládím. Život chutná báječně a nemůžeme se dočkat dalšího chodu.

Knihovna Anny Loringové se nacházela v nádherné dvoupodlažní budově, mistrovském architektonickém díle z dvacátých let, kterou ovšem poněkud hyzdila necitlivá čtyřpatrová přístavba k jižnímu křídlu. Přízemí šumělo klapotem klávesnic, klikáním myší a hučením ventilátorů počítačů, do jejichž monitorů se vpíjely zraky dobré stovky studentů. Zeptal jsem se knihovnice, jak se jmenuje školní časopis a kde najdu starší výtisky.

„Daily Bobcat,“ odpověděla. „Všechna čísla máme v elektronické podobě.“

Objevil jsem volný počítač. Složka Bobcat obsahovala dvaašedesát digitálně zpracovaných ročníků časopisu pojmenovaného po rysu ostrovidovi. V prvních čtyřiceti letech vycházel jako týdeník.

Kevinu Drummondovi bylo čtyřiadvacet, takže se mohl na akademii zapsat před šesti roky. Rozšířil jsem oblast pátrání o další rok a pustil se do prohlížení tisíců a tisíců stránek a jmen autorů. První tři prozkoumané ročníky jméno Drummond nevydaly. Totéž platilo pro Věrného písaře nebo E. Murphyho. První zásah se mi podařil v letním semestru Drummondova druhého ročníku studia, v březnovém čísle.

Kevin Drummond, obor mediální komunikace, napsal recenzi na koncert sedmi začínajících rockových skupin v klubu Roxy na Sunsetu, kde se snažily o průlom do světa šoubyznysu. Ze stručných hodnocení všech sedmi vystoupení jsem pochopil, že tři se Drummondovi líbila, čtyři ne. Používal nekomplikovaný jazyk a jeho styl byl na hony vzdálený od nabubřelosti a sexuální symboliky výlevů v Ostrovech výjimečné scény.

V rozmezí půldruhého roku jsem narazil na dalších jedenáct článků. Deset recenzí na koncerty moderní hudby se neslo ve stejně nezajímavém a mdlém duchu.

Výjimka mě zaujala.

V květnu posledního roku Drummondových studií se autor pod pseudonymem Věrný písař věnoval retrospektivnímu ohlédnutí za kariérou bluesového zpěváka a kytaristy Baby Boye Leea.

Článek, mnohem delší a exaltovanější, označil Baby Boye za „modlu hodnou následování, jejíž ramena se možná atlantovsky prohnou pod nezměrnou tíhou Roberta Johnsona, slepého Lemona Jacksona a vůbec celého chicagského panteonu šíbrů, z kterých jenom bolí žaludek, ale jejíž duše si uchovává neporušenou celistvost a nikdy se nezaprodá. Baby Boy si tuto tíhu a bolest, jež drtí génia, zaslouží. Je umělcem obdařeným příliš velkou dávkou emocionální integrity a psychopatologických úchylek na to, aby mohl kdy dosáhnout trvalejšího uznání.“

Esej končil citátem z textu „monumentálního srdceryvného žalozpěvu“ Ledové srdce. V závěrečném shrnutí autor doslova napsal: „Pro bluesmana bude svět vždy jen ledovou jeskyní bez srdce, zrádným nehostinným místem žmaru. Nikde neplatí úsloví Za všechno se musí platit tak pravdivě jako v temném vesmíru zakouřených barů, povětrných ženštin a smutných konců, který od nepaměti útočištěm všech geniálních souchotinářských šumařů, nedoceněných potulných věrozvěstů Umění. Baby Boy Lee nikdy nedojde štěstí, ale jeho hudba, syrová a nekompromisně nekomerční, bude dál zahřívat srdce zástupů.“

O rok později usvědčil Baby Boy autora ze lživé předpovědi, když s kapelou Tic439 nahrál úspěšný popový hit.

Nesoulad poznání. Na první pohled chatrný motiv pro vraždu.

Potřeboval jsem další informace o Kevinu Drummondovi.

Katedra mediální komunikace sídlila v majestátní napodobenině antického chrámu vyzdobené dórskými sloupy a vzdálené pět minut chůze od knihovny. Uvnitř se pyšnila stěnami obloženými mahagonem, kopulovitým stropem a korkovou podlahou, která tlumila zvuk kroků. V budově našly útočiště i další katedry. Angličtina, historie, sociologie, románské jazyky a ženská studia, poslední dvě v třetím patře spolu s mediální komunikací.

Tříčlenný profesorský sbor. V seznamu stálo: Prof. E. G. Martinová, vedoucí katedry; Prof. S. Santoriniová; Prof. A. Gordon Shull.

Začneme od hlavy.

Před rohovou kanceláří vedoucí katedry Martinové jsem narazil na prázdný předpokoj, do něhož se dveřmi šéfovské svatyně pootevřenými na deset centimetrů linula klávesnicová symfonie podobná té v knihovně, jenom sólová. Stěny zdobily sépiové fotografie dokumentující dětství Charterovy akademie. Velké čisté budovy dominovaly štíhlým proutkům mladých stromků, očividně čerstvě zasázených. Vážně se tvářící muži s celuloidovými límečky, ženy v upjatých šatech s rozhodným výrazem z nebe seslaných spasitelek. Mosazná jmenovka na dveřích hlásala:

PROF. ELIZABETH GALA MARTINOVÁ, PH. D.

Zaklepal jsem a vkročil na práh svatyně. „Profesorka Martinové?“

Série úderů do kláves, která by vydala na celou větu, pak ticho. „Ano?“

Odrecitoval jsem své jméno, akademický titul a povolání učitele lékařské fakulty v Los Angeles, otevřel jsem dveře o další decimetr a proklouzl do kanceláře.

Jedním slovem šéfovská.

Velmi tmavá černoška v topazově zbarvených hedvábných Šatech do půli lýtek vstala a obešla psací stůl. Henou zbarvené vyčesané vlasy, na krku perlový náhrdelník, perlové náušnice. Kolem čtyřicítky, kyprá, pohledná, v lékořicových očích nad půlměsíčkovitými skly brýlí tázavý, pronikavě zkoumavý pohled.

„Profesor pediatrie?“ Alt, který by za jiných okolností zněl lahodně, dělil každé slovo do ostrých slabik. „Nevzpomínám si, že bych s vámi měla sjednanou schůzku.“

„Žádnou jsem si nedomluvil.“ Ukázal jsem jí služební průkaz vystavený losangeleským policejním ředitelstvím. Přistoupila blíž, přečetla si drobným písmem vytištěné údaje a zamračila se.

„Policie? Co to má znamenat?“

„Nic znepokojivého. Mohla byste mi prosím věnovat několik minut svého času?“

Ustoupila a znovu si mě zkoumavě přeměřila. „Vaše návštěva je, mírně řečeno, velmi neobvyklá.“

„Promiňte, omlouvám se. Pátral jsem ve školní knihovně a narazil jsem na vaše jméno. Pokud si přejete, abych si domluvil schůzku…“

„Narazil jste na moje jméno? Jak?“

„Jste vedoucí katedry mediální komunikace. Sháním údaje o jednom z vašich absolventů. Jmenuje se Kevin Drummond.“

„Sháníte o něm údaje? To znamená policie?“

„Ano.“

„Z čeho konkrétně je pan Drummond obviněn?“

„Vy ho znáte?“

„To jméno si pamatuju. Jsme malá katedra. Co pan Drummond provedl?“

„Možná nic,“ odpověděl jsem a po krátké odmlce jsem dodal: „Ale možná spáchal vraždu.“

Elizabeth G. Martinová si sundala brýle. Z chodby zazněl tlumený dusot. Podrážky na korku. Mladistvé štěbetání zesílilo a zase ztichlo.

„Nebudeme stát ve dveřích.“

Podlahu kanceláře, lemované na dvou stranách vysokými knihovničkami z leštěného palisandru a na zbylých dvou okny nabízejícími výhled na bujný svěží trávník, kryl perský koberec. Panoval v ní úzkostlivý pořádek. Prostor, který si nepřivlastnily ícnihy, vyplňovaly impresionistické krajinky, možná cenné, možná patřící škole. Za masivním vyřezávaným starožitným psacím stolem visel na zdi zarámovaný doktorský diplom z Berkeley a další doklady úspěšné akademické kariéry. Na desce stolu ležel otevřený přenosný počítač a sbírka křišťálových dekoračních předmětů. V krbu ze zeleného mramoru v rohu místnosti se černala ohořelá polena.

Posadila se a ukázala na koženou židli. „O co se tady jedná?“

Shrnul jsem základní údaje případu, z ohleduplnosti co nejstručněji.

„To je všechno pěkné, profesore Delaware, ale pořád ještě platí první dodatek, nemluvíc o akademických svobodách a ochraně důvěrných osobních údajů. Přece nemůžete očekávat, že si k nám jen tak nakráčíte a my vám ochotně otevřeme všechny naše záznamy jen proto, abychom policii pomohli s vyšetřováním zločinu, jehož se údajně dopustil náš absolvent.“

„Já vás přece nežádám o žádné důvěrné informace. Hledám fakta, která by mohla mít spojitost s naším pátráním. Neměl Kevin Drummond třeba disciplinární problémy?“

Elizabeth Martinová si mě chladně měřila.

„Vyšetřujeme několikanásobnou vraždu, paní profesorko. Jestli tyto zločiny spáchal Kevin Drummond, zájmu médií neunikne ani vaše instituce. Pokud se ukáže, že tady měl problémy a škola je zaretušovala, neubráníte se nežádoucí publicitě.“

„To má být hrozba?“

„Rozhodně ne,“ ohradil jsem se. „Pouze konstatování, jak to v podobných případech chodí.“

„Policejní konzultant… Lékařské fakultě tato vaše vedlejší činnost nevadí? Informoval jste vůbec o ní svého vedoucího katedry?“

Usmál jsem se. „To má být hrozba?“

Promnula si ruce. Na krbové římse stálo několik stříbrných rámečků s fotografiemi. Martinová v červeném společenském kostýmu vedle šedovlasého muže ve fraku. Martinová, tentokrát ve vycházkových šatech, vedle téhož muže, který vypadal nejméně o deset let starší než ona. V pozadí budovy s pozlacenými střechami, hladinu kanálu protínala ladná křivka přídě gondoly. Benátky.

„Bez ohledu na možné následky nemohu na váš požadavek přistoupit,“ prohlásila odhodlaně.

„Dobře, chápu vaše stanovisko. Ale pokud existuje něco, co bych měl vědět – co by měla vědět policie –, a vy přijdete na způsob, jak nám pomoci, hodně lidem byste tím ulehčila život.“

Vytáhla z kožené kazety zlaté pero a poklepala jím do stolu. „Můžu vám říct jenom jedno. Nevzpomínám si, že by tato katedra měla s Kevinem Drummondem nějaké problémy. Nebylo v něm nic… nic vražedného. Vůbec nic.“ Pero teď ťukalo do přihrádky s došlou poštou. „Upřímně řečeno, profesore Delaware, tato situace mně připadá absurdní.“

„Učila jste Kevina?“

„Kdy promoval?“

„Před dvěma roky.“

„V tom případě musím odpovědět kladně. V té době jsem vedla seminář o masových sdělovacích prostředcích, který je pro studenty našeho oboru povinný.“

„Ale konkrétně si na Kevina Drummonda jako na svého žáka nevzpomínáte.“

„Je to velmi oblíbený předmět,“ vysvětlila beze stopy samolibosti. „Zapisují si ho i studenti jiných specializací.“

„Předpokládám, že Kevin měl svého studijního poradce.“

„Já jsem to nebyla. Beru si pouze ty nejlepší, kteří mají naději na diplom s vyznamenáním.“

„Keviii tak dobré výsledky neměl?“

„Kdyby měl, jistě bych si na něho vzpomněla.“ Prsty se jí rozběhly po klávesnici laptopu.

Dejte si odchod, doktore Delaware.

Kdybych teď na chodbě hledal jmenovky jejích podřízených kolegů, neunikl bych šéfovskému pátravému zraku. Buď si najdu jiný způsob, jak se s nimi spojit, nebo to přenechám Milovi.

Vstal jsem a chystal se rozloučit, když mi nečekaně sdělila střípek informace. „Jeho poradcem byl Gordon Shull. Máte štěstí, protože profesorka Susan Santoriniová přednáší na konferenci ve Francii.“

Žasl jsem nad tím nenadálým obratem. „Mohl bych si s profesorem Shullem promluvit?“

„Poslužte si. Bude ve své kanceláři. Druhé dveře vlevo.“

V mahagonem obložené chodbě postával hlouček studentů, ale mnohem dál, u kanceláří katedry románských jazyků. O mediální komunikaci takový zájem nebyl.

Zaklepal jsem na zavřené dveře, ale odpovědělo mi hrobové ticho. Už jsem vytahoval notes a chystal se napsat vzkaz, když mě vyrušil bodrý hlas: „Hledáte někoho?“

Od zadního schodiště přicházel muž s batohem na zádech. Pětatřicet, metr osmdesát, urostlý, zrzavý a mírně prokvetlý ježek, hranatá, větrem ošlehaná tvář, drsná pleť, husté obočí. Na sobě měl červenočerně kostkovanou košili, černou kravatu, černé džínsy a hnědé pohorky. Batoh pocházel z armádních přebytků. Bledě modré oči, rozježené pětidenní strniště, rovněž zrzavé a prošedivělé. Svým drsným způsobem docela pohledný muž. Fotograf z National Geographic nebo nadšený přírodovědec, který se uchází o grant, aby mohl zkoumat vzácné horské druhy.

„Profesor Shull?“

„To jsem já.“ Napřáhl pravici. „Gordie Shull. Co pro vás mohu udělat?“

Zopakoval jsem mu projev, který jsem už přednesl Elizabeth Martinové.

„Kevin? Počkejte, kdy to bylo…“ Gordon Shull se zamyslel. „Dva roky. Co provedl?“

„Možná nic. Narazili jsme na něj v souvislosti s vyšetřováním.“

„Co vyšetřujete?“

„Vraždu.“

Shull ustoupil, sundal z ramenou ruksak a poškrábal se na bradě.

„To nemyslíte vážně! Kevin?“ Protáhl si záda. „Tomu nevěřím.“

„Měli jste s ním nějaké problémy?“

„Jaké problémy máte na mysli?“

„Třeba kázeňské.“

„Ale kdepak. Byl jenom trochu…, jak bych to řekl…, excentrický.“

Vylovil z kapsy svazek klíčů na velkém, lesklém kroužku a odemkl dveře. „Nejspíš bych s vámi vůbec neměl mluvit. Ochrana soukromí… Ale na druhé straně vražda… Nejdřív se budu muset zeptat šéfky.“ Zabloudil očima ke kanceláři Elizabeth Martinové.

„Profesorka Martinová mě za vámi sama poslala. Od ní vím, že jste byl studijním poradcem Kevina Drummonda.“

„Opravdu? Hm… V tom případě je asi všechno v pořádku.“

Jeho kancelář dosahovala sotva třetiny rozlohy šéfovské svatyně. V šeru temné místnosti jsem se dokázal rozkoukat, teprve když Shull vytáhl roletu na úzkém okně, ale sukovité ostění se projasnilo až po cvaknutí vypínače, který oživil zářivku.

Charterova akademie vyznávala přísné funkční kastovnictví. Shullův pracovní stůl a knihovničky měly svou dánskou modernou daleko ke starožitnostem, místo impresionistických krajinek zdobily stěny jen dva plakáty výstav současného umění v New Yorku a Chicagu.

Za stolem visely nakřivo dva diplomy. Patnáct let starý bakalářský ze školy, na které právě působil, a o čtyři roky mladší z Washingtonské univerzity.

Shull odložil ruksak do kouta a posadil se. „Kevin Drummond… Pořád mi to nejde do hlavy.“

„Řekl jste, že byl excentrický. V jakém smyslu?“

Švihl nohama, položil je na desku stolu a složil ruce za hlavou. Pod zrzavým sestřihem rekruta námořní pěchoty se vlnila hrbolatá lebka. „Opravdu ve vší vážnosti naznačujete, že je vrah?“

„Rozhodně ne. Ale může být zapleten do případu, který právě vyšetřujeme.“

„Jak?“

„Tuto informaci si bohužel musím nechat pro sebe.“

Shull se zazubil. „To není fér.“

„Co mi o něm můžete říct?“

„Vy jste psycholog? Poslali vás, protože si myslí, že Kevin je psychicky narušený?“

„Policie mě někdy pověřuje specifickými úkoly v souvislosti s mou specializací.“

„Neuvěřitelné… Bůhvíproč mám dojem, že je mi vaše jméno povědomé.“

Usmál jsem se na něho a on na mě. „No dobře, tak Kevinova excentricita… Začal bych tím, že byl nepřirozeně uzavřený – alespoň podle toho, co jsem viděl na vlastní oči. Samotář bez přátel, spolužákům se vyloženě vyhýbal. Ale zase ne že by z něho šel strach. Tichý, hloubavý, nijak zvlášť nadaný, průměrně inteligentní a společensky poněkud nepřizpůsobivý.“

„Jak intenzivně jste se s ním stýkal?“

„Občasné schůzky takající se studia. Plánování zkoušek a podobně. Dost školu flákal… Mám dojem, že ho to u nás nebavilo. Ale to není nic neobvyklého. Studenti mají někdy pocit, že je škola deptá.“

„Trpěl depresemi?“

„Psycholog jste tady vy,“ zakřenil se Shull. „Ale pokud to mohu laicky posoudit, tak ano. Když tak o něm přemýšlím… Víte, nikdy jsem neviděl, že by se usmál. Pokoušel jsem se ho vytáhnout z ulity, ale on si na nezávaznou konverzaci nepotrpěl.“

„Introvert?“

Shull přikývl. „Přímo ukázkový. Vážný, řekl bych dokonce smutný. Zcela postrádal smysl pro humor.“

„Měl nějaké zájmy? Koníčky?“

„Hm… Napadá mě jen popová kultura. Což platí pro polovinu našich studentů. Jsou produktem své výchovy.“

„Jak to myslíte?“

„Duch doby,“ odpověděl Shull. „Jestli byli vaši rodiče jako moji, vedli vás k lásce ke knihám, divadlu, k výtvarnému umění. Dnešní studenti většinou vyrostli v rodinách, kde se veškeré kulturní dění redukuje na sledování televizních seriálů. Je dost obtížné vzbudit v nich zájem o kvalitu.“

Já jsem prožil dětství obklopen mlčením a ginem. „O které oblasti popové kultury se Kevin zajímal?“

„O všechny. Hudba, výtvarné umění. Z tohoto hlediska dokonale vyhovoval profilu studenta naší katedry. Elizabeth Martinová od nás vyžaduje holistický přístup. Umění jako společný jmenovatel, rozhraní a styčné body mezi světem umění a dalšími aspekty kultury.“

„Průměrně inteligentní,“ řekl jsem.

„Neptejte se mě na jeho studijní výsledky, protože ty vám rozhodně neřeknu.“

„Stačí mi přibližné hodnocení.“

Shull vstal, přistoupil k oknu, zadíval se na koruny stromů, poškrábal se na hlavě a povolil si kravatu. „Tady se dostáváme na tenký led, vážený pane. Vedení školy neústupně trvá na absolutní diskrétnosti, pokud se týká známek našich studentů.“

„Ale nebudu daleko od pravdy, když ho označím za průměrného studenta, že?“

Shull se zasmál. „Dobře, na to mohu přistoupit.“

„Vykazovaly jeho studijní výsledky v čase nějakou tendenci? Ať už k lepšímu, nebo k horšímu?“

Shull váhal. „Vzpomínám si, že ke konci trochu polevil.“

„Kdy?“

„V posledních dvou třech semestrech.“

Hned po vraždě Angeliky Bemetové. A krátce před promocí založil Kevin Drummond časopis Kulturní brázdy.

„Víte o tom, že se Kevin pokusil proniknout do vydavatelské branže?“

„Myslíte ten jeho Časopis?“

„Četl jste ho?“

„Mluvil se mnou o něm. Tehdy jsem u Kevina poprvé a naposled zažil trochu vzrušení.“

„Nikdy vám ten časopis neukázal?“

„Jenom pár článků, které napsal.“ Shull se usmál, tentokrát spíš smutně, soucitně. „Prahl po uznání. Snažil jsem se mu vyhovět.“

„Ale to jeho psaní za moc nestálo, že?“

Shull pokrčil rameny. „Byl ještě děcko a psal jako děcko. Diletant.“

„Upřesnění, prosím.“

„Prváci, druháci, třeťáci. A pořád dokola. Ne že by mi to vadilo. Každá dovednost vyžaduje čas, aby se mohla rozvinout. Jediný rozdíl mezi Kevinem a stovkami jeho vrstevníků spočíval v jeho přesvědčení, že už je hotový mistr, který nemá co zlepšovat.“

„Naznačil jste mu, že se mýlí?“

„Bože, to ne! Proč bych mu měl bourat iluze a podrývat sebedůvěru? Tak nevyrovnanému, utrápenému děcku? Věděl jsem ovšem, že se o to postará reálný svět, jen co opustí školu.“

„Nevyrovnané, utrápené děcko,“ zopakoval jsem.

„Hele, vy mi tady naznačujete, že se namočil do vraždy.“ Vrátil se ke stolu. „Já ho v žádném případě nechci pomlouvat. Tichý, tak trochu podivín, s poněkud nekritickým hodnocením vlastních schopností. To je všechno. V žádném případě nechci vyvolat dojem, že byl duševně vyšinutý, nebo dokonce šílenec. Tak moc se od podobných typů, kterých jsem už zažil spoustu, zase nelišil.“

Opřel se lokty o stůl a vážně se na mě zadíval. „Opravdu mi nemůžete prozradit žádné podrobnosti? Vzbuzují se ve mně moje stáré žurnalistické instinkty.“

„Bohužel. Tak vy jste pověsil novinařinu na hřebík a vydal se na akademickou dráhu?“

„Práce vysokoškolského učitele má své kouzlo.“ odpověděl Shull.

„Co ještě mi můžete o Kevinovi říct?“

„Už nic. A za několik minut mi začínají konzultační hodiny.“

„Už vás o moc času nepřipravím, pane profesore. Zeptám se jen na Kevinovy vydavatelské sny. Co o nich víte? Svěřil se vám?“

Shull se zatahal za bradu. „Jakmile se do toho svého časopisu v posledním ročníku pustil, nedokázal už o ničem jiném mluvit. Mladí jsou prostě takoví.“

„Jací?“

„Posedlí. Přijmeme je k nám do školy a označíme je za dospělé, ale ve skutečnosti jsou to adolescenti. A když se dospívající mládež pro něco nadchne, je to opravdu jako posedlost. Na té skutečnosti byla ostatně vybudována celá průmyslová odvětví.“

„A čím byl posedlý Kevin?“

„Úspěchem, řekl bych.“

„Zastával nějaké vyhraněné názory?“

„Na co?“

„Na umění.“

„Na umění,“ napodobil Shull ozvěnu. „Mluvíme tady o dospívající mládeži. Kevin přijal základní víru všech nastupujících studentů.“

„V čem spočívá?“

„V pohrdání komercí. Co se prodává, to nestojí za nic. Typická doktrína vysokoškolských kolejí.“

„Mluvil s vámi o tom?“

„Nejednou.“

„Vy tento pocit sdílíte?“

„Mým úkolem je ta ztracená kachňátka vychovávat a tříbit jejich názory, ne po nich střílet salvami kritiky.“

„Když vám Kevin ukázal ty své články, zasahoval jste do nich? Opravoval jste mu chyby?“

„Do článků ne. Ale prakticky u každého eseje či referátu, který jsem mu zadal, jsem mu doporučil drobné změny.“

„Jak přijímal kritiku?“

„Dobře.“ Shull potřásl krátkým ježkem. „Musím říct, že velmi dobře. Často se mě ptal na radu. Myslím, že ke mně tak trochu vzhlížel. Zdálo se mi, že odjinud se mu moc podpory nedostalo.“

„Víte o tom, že Kevin psal umělecké kritiky do vašeho školního časopisu?“

„Vím. Byl na ně dost pyšný.“

„Ukázal vám je?“

„Chlubil se jimi. Myslím, že ke mně postupně získal důvěru. Samozřejmě jsme spolu nechodili na pivo nebo na pizzu. Naše styky se omezily na posluchárnu a mou kancelář. Kevin nebyl ten typ.“

„Jaký typ máte na mysli?“

„Typ člověka, s kterým si rád zajdete na pivo.“

„Prozradil vám, že píše také pod několika pseudonymy?“

Shull nakrčil obočí. „Pod jakými?“

„Věrný písař,“ odpověděl jsem. „E. Murphy. Podepisoval tak některé články ve svém časopisu i příspěvky do jiných kulturních periodik.“

„Opravdu? To je divné. Proč to dělal?“

„Doufal jsem, že se to dozvím od vás, pane profesore.“

„Víte co? Nechte titul titulem a říkejte mi Gordie. Pseudonymy… Chcete naznačit, že Kevin něco skrýval?“

„Jeho motivace zůstává v této chvíli záhadou,“ odpověděl jsem.

„No, já o jeho pseudonymech nevím vůbec nic.“

„Řekl jste, že se Kevinův prospěch postupně zhoršil. Všiml jste si nějakých změn v jeho písemném projevu?“

„Proč se ptáte?“

„Zdá se mi, že přešel od jednoduchého přímého stylu k snobsky okázalé mnohomluvnosti.“

„Neříkejte.“ Shull se zasmál, spustil uzel na kravatě a rozepnul si kostkovanou košili u krku. „Já sice nejsem literární kritik, ale získal jsem přesně opačný dojem. Snobská okázalost to rozhodně nebyla. Pokud jsem to dokázal posoudit z těch několika málo ukázek jeho tvorby, zdálo se mi, že se zlepšuje, že si tříbí vkus. Ale chápu, kam svým dotazem míříte. Jestli se nemýlíte a Kevin je skutečně mentájně vyšinutý, pak by se to v jeho psaní mělo projevit. Ale teď mě budete opravdu muset omluvit. Mám pozvané studenty.“

Doprovodil mě ke dveřím. „Nevím, co podle vás Kevin udělal, a ani to vědět nechci.“ řekl s rukou na klice. „Ale musím vám říct, že je mi ho líto.“

„Proč?“

Místo odpovědi otevřel dveře a vyšli jsme na chodbu. Dva metry od nás seděla na zemi velmi hezká asijská studentka. Když spatřila Shulla, svižně vyskočila a věnovala mu zářivý úsměv.

„Běž dál, Amy,“ vyzval ji. „Hned se ti budu věnovat.“

Počkal jsem, až dívka zmizí v kanceláři, a zeptal jsem se znovu: „Proč je vám Kevina Drummonda líto?“

„Smutná, nešťastné děcko,“ odpověděl. „Mizerný spisovatel. A teď se od vás dovídám, že je možná psychopat a vrah. Podle vás to není dost důvodů k lítosti?“

24

Vracel jsem se do Los Angeles. Odbočil jsem na silnici číslo 134 a zamířil na východ, když mi zapípal mobilní telefon. Milo.

„Posledních pár hodin by ses mi tady docela hodil. Utěšoval jsem truchlící matku. Vasilij Levitch byl hodný syn, zázračné dítě, naprostý génius hudby, zřítelnice mámina oka, nikdo na světě by mu nechtěl ublížit. Pak tady mám předběžná hlášení svých detektivních zelenáčů. Prověrka okolí místa činu na Bristol Avenue nepřinesla žádné poznatky a žádný návštěvník recitálu, s kterým mluvili, si nevšiml ničeho neobvyklého. Totéž hlídač z bezpečnostní agentury a obsluha parkoviště. Vasilijův vrah tedy bud splynul s davem, nebo se mu podařilo nepozorovaně uniknout.“

„Obecenstvo na koncertu bylo přece dost staré. Mladík jako Drummond by musel být dost nápadný, ne?“

„Mohl přijít v masce. Třeba seděl v poslední řadě ve stínu. Navíc, když jdeš na klavírní recitál, nerozhlížíš se po hledišti a nehledáš podezřelé osoby. Pořád nám zbývá prověřit několik návštěvníků, kteří nebyli členy klubu. Už jsi skončil v té Škole?“

„Ano. Kevin Drummond napsal několik uměleckých kritik do studentského školního časopisu, ve většině případů nic, co by vrhlo na případ trochu světla. Ale v posledním ročníku, krátce předtím, než založil Kulturní brázdy, se jeho styl náhle změnil. Od normálního stylu k tomu, co jsme našli v Ostrovech. Možná v té době prodělal nějakou psychickou znťěnu.“

„Stal se z něho schizofrenik?“

„To ne… Tedy pokud je to náš člověk. Na schizofrenika jsou ty vraždy moc dobře naplánované a provedené. Exaltovanému literárnímu stylu a falešné představě o vlastní nepřekonatelnosti by spíše odpovídala méně závažná psychická porucha. Lehčí forma mánie. Chorobné velikášství. Podobnými slovy mi Drummondův stav vylíčil jeho studijní poradce v souvislosti s Kevinovými vydavatelskými plány. Mánie se může projevit posunem hranic a uvolněním zábran. A taky periodickými odchylkami od obvyklého chování. Poradce popsal Kevina jako uzavřeného nekomunikativního samotáře bez přátel, průměrného studenta s velkými ambicemi. Nebyla s ním prý žádná zábava. To vše svědčí o depresivní složce bipolární poruchy. Další věc, která mluví ve prospěch mánie, je jeho křečkování, o kterém se zmínila domovnice. V minulosti přeskakoval od jedné módní záliby k druhé, což je varovný předběžný symptom možného propuknutí mánie. Tato porucha obvykle automaticky neznamená agresivitu a sklony k násilí, ale když už k tomu dojde, může to být vážné.“

Milo si povzdechl. „Takže máme diagnózu, ale chybí nám pacient.“

„Provizorní diagnózu s výhradami,“ upřesnil jsem. „Studijní poradce mi také řekl o Kevinově skálopevném přesvědčení, že obchodní úspěch je neslučitelný s kvalitou uměleckého díla. Samo o sobě to moc neznamená. Poradce to označil za typickou doktrínu vysokoškolských kolejí a měl pravdu. Jenže většina studentů jednoho, dne zamění koleje za skutečný svět a začnou žít samostatně. Zdá se, že Kevin se v tomto směru daleko nedostal.“

„Opožděný vývoj… Úspěch rovná se korupce, takže je nutno udusit ho v zárodku. Zatím po něm není ani vidu, ani slechu a vypadá to čím dál víc, že vzal do zaječích. Petra říká, že Stahl hlídá jeho byt ve dne v noci jako ostříž, ale ten chlap se neukázal. Nechal jsem hledat jeho hondu, ale dokud není oficiálně podezřelý, skončí můj požadavek na dně koše s nejnižší prioritou.“

„Když odmyslíme nezvěstné auto, nemohl se Drummond zavrtat ve svém bytě? Samotář jako on by si nějakou dobu vystačil s konzervami a laserovou tiskárnou. Prověřil to Stahl?“

„Požádal domovnici, aby u Drummonda zaklepala. Nikdo neotevřel, zevnitř nebyly slyšet žádné zvuky, nikdo se tam nepohyboval. Stahl zvažoval, že ji přiměje odemknout byt univerzálním klíčem – třeba pod záminkou, že uniká plyn –, ale pak si to rozmyslel a napřed zavolal Petře. Petra zavolala mně a společně jsme se dohodli, že ještě počkáme, než získáme pádnější důkazy. Kevinův otec je právník. Jestli toho kluka někdy sbalíme, bude ho hájit pořádný vlčák, takže nemá cenu dávat protistraně dopředu do rukou trumfy v podobě námitek proti vynucené výpovědi a nepřípustnosti důkazů. Abych se ujistil, na čem jsem, promluvil jsem si se soudkyní, která je známá benevolentním přístupem k vydávání zatykačů. Poslechla si, co na Drummonda mám, a pak se mě zeptala, jestli hodlám psát scénář k frašce z policejního prostředí.“

„Co máte tedy v plánu?“ zeptal jsem se.

„Stahl bude dál hlídat barák a Petra pokračuje v pročesávání hollywoodských klubů, specializovaných knihkupectví a dalších míst, kde se scházejí stoupenci alternativní kultury, a vyptává se, jestli někdo Kevina nezná. Já si znovu projdu spis Julie Kipperové a třeba najdu něco, co mi dříve uniklo. Taky jsem zavolal Fiorellovi do Cambridge a požádal ho, aby nechal zkontrolovat hotelové přihlášky, jestli tam Drummond v inkriminované době nebydlel. Slíbil, že se pokusí, ale to už bychom asi chtěli moc.“

„Ještě jedna věc. Mluvil jsem s Christianem Bangsleyem, dalším žijícím členem Chininy kapely. Podle něho byla China přesvědčená, že ji někdo pronásleduje.“ Popsal jsem mu noční incident na kopci pod nápisem. „Byla vzteklá, ale nebála se. Ten večer, kdy zmizela, se pohádala se svými muzikanty. Přidej k tomu drogy a její sklon k vulgární agresivitě a dostaneš pěkně výbušnou situaci.“

„S někým jako Kevin?“

„S kterýmkoliv ničemou. Nález Chininy mrtvoly na kopci pod nápisem ukazuje na spojitost s jejím tajemným pronásledovatelem. Měla to místo ráda a pravidelně tam chodila. Vrahovi stačilo jistou dobu ji sledovat, aby poznal její pravidelné zvyky. Co když se nenechala sbalit na ulici, jak jsme si dosud mysleli? Co když se ten večer rozhodla k procházce na svém oblíbeném místě, vrah ji stopoval a potom přepadl a zabil? Bangsley mi řekl, že i když tehdy zuřivě ječela na celé kolo, nikdo ji neslyšel. Tam v těch kopcích zvuky zápasu snadno zaniknou.“

„Proč ji ten nápis tak přitahoval?“

„Kvůli jedné mladé herečce, která skočila ze skály a zabila se.“

„Nenaplněné sny,“ řekl Milo. „Zdá se, že měla s Drummondem dost společného.“

„Ano. Dokud ještě vůbec něco měla.“

25

Po šestnáctihodinovém křižování Hollywoodem a bezvýsledné snaze najít někoho, kdo by znal Kevina Drummonda, se Petra dostala do postele ve tři ráno. Vzbudila se v devět a začala vyřizovat telefonáty. Ležela v posteli s natočenými vlasy, na sobě jen tričko a kalhotky, v kterých spala.

Milo ji podrobně informoval o Alexově návštěvě v Eagle Rocku. Popis studijního poradce pomohl upřesnit Drummondův psychologický profil.

Samotář, jak ostatně předpokládali.

Na margo samotáře – žádnému majiteli, návštěvníku či zaměstnanci klubu, hospody nebo knihkupectví Drummondův obličej vůbec nic neříkal.

Jediní dva lidé, kteří na zvětšeninu fotografie z Drummondova řidičského průkazu vůbec nějak zareagovali, byli majitel automatické prádelny dva bloky od Drummondova činžáku a prodavač v nedaleké samoobsluze, který po jistém váhání připustil, že podobný chlapík u nich občas nakupoval zásoby.

„Jaké zásoby?“

„Konzervy?“ Prodavač měl holou hlavu a odpovídal se stejně dychtivě nedočkavým otazníkem na konci a stejně nejistým výrazem v širokém obličeji jako účastnící televizních soutěží.

„Jaké konzervy?“

„Dietní?“

Majitel prádelny byl Číňan, který mluvil velmi lámanou angličtinou, ale zato se pořád usmíval. Jediné, co z něj Petra vydolovala, bylo „Jo, asi prát.“ Potlačila pokušení zeptat se, jestli si Drummond nepřinesl pytel krvavého prádla, nasedla do auta a vrátila se na stanici, aby se vrhla na Drummondovy pseudonymy.

O Věrném písaři nenašla v seznamu pochopitelně ani zmínku, zato falešných E. Murphyů se v okolí potulovalo požehnaně. Tak pozdě v noci už ovšem nemělo cenu s tím něco dělat a Petra nechala jejich prověřování na druhý den.

Teď tedy v pohodlí své útulné postele vytáčela jedno číslo za druhým, ale o dvě hodiny později musela konstatovat, že na žádného slibného E. Murphyho nenarazila.

Zato se jí podařilo lokalizovat Henryho Gilwhitea, transsexuálního vražedného manžela protivné pošťačky Olivy. O půl jedné již věděla, že Gilwhite nastoupil trest ve státní věznici v San Quentinu, ale za necelý rok ho přemístili do federální káznice v Lompocu. Tříminutový rozhovor s dozorcem jí odpověděl na otázku proč.

Poděkovala dozorci, uvařila si kávu, snědla oschlou koblihu, oblékla se a odjela do Hollywoodu.

Našla si na parkovišti místo, odkud měla nerušený výhled na poštovní schránku číslo 248. Do obchodu vešlo několik nemajetně vyhlížejících zákazníků a zase odešlo, pak deset minut nic. Petra zpříjemnila svůj vstup na scénu úsměvem a vysloužila si dvě dýky zpod hnědých víček Olivy Gilwhiteové.

„Zdravím vás, paní Gilwhiteová. Mluvila jste v poslední době s Henrym?“

Oliva zrudla, skvrny na její tváři se slily v narůžovělou masku. „Vy!“

Ještě nikdy nezaznělo zájmeno tak nepřátelsky.

„Tak mluvila?“

Oliva zabručela jakousi nadávku.

Petra strčila ruce do kapes a přistoupila k pultu. Oliva shrábla ze stolu dva aršíky poštovních známek a otočila se k ní zády.

„Bylo to od vás hezké, že jste nechala Henryho přeložit. Do Lompocu to máte mnohem blíž než do San Quentinu a můžete ho snadněji navštěvovat. A taky za ním jezdíte. Pravidelně co dva týdny. Jako hodinky. Tak jak se mu daří? Co ten jeho chronický problém se zvýšeným tlakem? Už je to lepší?“

Oliva se k ní natočila profilem a vystavila svěšenou tvář. Rty se jí pohybovaly, jako by shromaždovala sliny k plivnutí. „Co je vám do toho?“

„Lompoc je pro něho také mnohem bezpečnější věznice,“ pokračovala Petra, „když uvážím, že do Quentinu zavřeli Armanda Guzmana, který je nejen bratranec Henryho oběti, ale také jeden z šéfů gangu Vatos Locos. Zjistila jsem si, že zatímco v Quentinu sedí řada příslušníků gangu, v Lompocu jen čtyři, takže Henry s nimi nepřijde tak snadno do styku. Jenže současně jsem se dozvěděla, že Lompoc je v poslední době dost přeplněný. Za těchto okolností člověk nikdy neví, kdy se může příznivá konstelace změnit.“

Oliva, která mezitím zbledla jako stěna, se otočila o dalších devadesát stupňů. „To přece nemůžete.“ Nepřátelství se z jejího hlasu vytratilo a nahradilo nervy drásající kňučení.

Petra se usmála.

Oliva Gilwhiteová zatřepala svěšenými laloky a peroxidovým porostem nad opileckým obličejem. Život s takovou megerou musel být pro Henryho pěkná slast. Není divu, že jí zahýbal, třeba s homosexuálem.

„To nemůžete.“ zopakovala Oliva.

„Problém je v tom, že přes svůj věk a potíže s vysokým tlakem si Henry jako odsouzený vrah moc sympatií vězeňské správy nezíská. A rozhodně mu nepomohlo, když odmítl psychologickou poradnu. Váš Henry je tvrdohlavý paličák.“

Oliva si hrábla do platinového vrabčího hnízda. „Co po mně chcete?“

„Předchozí nájemce schránky 248. Co o něm víte?“

„Ztroskotanec. Ztracená existence. Jako všichni ostatní. Co si sakra myslíte, že tady mám za klientelu? Filmový hvězdy?“

„Řekněte mi o tom ztroskotanci něco víc. Jak vypadal? Jak platil za schránku?“

„Vypadal… Mladej. Hubenej. Vysokej. Silný brýle. Hubu samej uher. Nemluvnej buran. A teplouš.“

„Gay?“ zeptala se Petra.

„Vždyť říkám. Teplouš.“

„Proč si myslíte, že byl homosexuál?“

„Já si to nemyslím, já to vím. Dostával samou teploušskou poštu.“ Oliva už zase prskala jako vzteklá kočka.

„Magazíny pro gaye?“

„Ne, pozvánky vod papeže. Jasně že teploušský magazíny. K čemu myslíte, že tohle slouží?“ Hodila rukou ke stěně zaplněné schránkami. „Moc biblí mi sem nechodí.“ Oliva se skřípavě zasmála a i na tu dálku Petra ucítila jalovcové bobule. K obědu se podával gin.

„Uvedl vám své jméno?“

„Kdo by si takový věci pamatoval!“

„Musel vám přece říct jméno.“

„Musel vyplnit formulář.“

„Kde je?“

„Pryč. Když schránka změní majitele, papíry vyhodím. Myslíte si, že tady vedu archiv?“

„Jak praktické.“

„Bejt praktická je moje druhá přirozenost. Můžete mi vyhrožovat, jak chcete, ale fakta nezměníte.“ Oliva tiše zaklela a Petra jí ze rtů odečetla zkurvend čubko. „Měla byste se stydět. Tak zvaná vochránkyně tak zvanýho zákona, a vyhrožuje starý vopuštěný ženský. Měla bych si na vás stěžovat. A možná to udělám.“ Bojovně založila ruce na prsou, ale současně o krok ustoupila, jako kdyby očekávala úder.

„O jakém vyhrožování to mluvíte?“ zeptala se Petra.

„A nepřípustnej nátlak,“ rozohnila se Oliva. „Znám svý práva.“

„Já sice žádné výhrůžky neslyšela, madam, ale klidně si na mě můžete stěžovat, komu chcete.“ Vytáhla pouzdro s odznakem. „Tady je moje služební číslo.“

Oliva se podívala na propisovačku, která se povalovala na pultu, ale nechala ji ležet.

„Jaké jméno vám ten mladík uvedl?“

„Už si nepamatuju.“

„Zkuste si vzpomenout.“

„Nepamatuju si…, něco ruskýho. Ale Rus určitě nebyl. Šacovala jsem ho na cvoka.“

„Choval se jako cvok?“ zeptala se Petra.

„Jasně. Celej se klepal, slintal a všude viděl malý zelený mužíčky.“

Petra čekala.

„Byl divnej“ upřesnila Oliva. „Stačí? Jsem já ňákej psychiatr? Byl to nemluvnej teplouš, pořád chodil s hlavou dolů. Ale mi to nevadilo. Zaplať, vem si svý malý špinavý tajemství a vypadni.“

„Jak vám platil?“

„Hotově na dřevo. Jako většina.“

„Měsíčně?“

„Kdepak. Máme velkej zájem a málo místa. Chceš schránku, zaplať dopředu na kvartál. Takže vod něho jsem inkasovala minimálně za tři měsíce.“

„Minimálně?“

„Vod některých žádám víc.“

„Od kterých?“

„Co vypadaj, že si to můžou dovolit.“

„Patřil mezi ně?“

„Co já vím?“

„Jak dlouho měl schránku pronajatou?“

„Dlouho. Několik roků.“

„A jak často si chodil pro poštu?“

„Moc často jsem ho neviděla. Pravděpodobně chodil v noci. Ke schránkám je volnej přístup štyryadvacet hodin denně.“

„Nebojíte se, že vás někdo vykrade?“

„Na noc vyprázdním pokladnu a všechno pozamykám. Když chce někdo čmajznout pár tužek, ať si poslouží. Kdyby se tu začlo krást, zvednu poplatky za schránky. Voni to vědí a chovaj se slušně. To je kapitalismus.“

Henry Gilwhite se sešel s homosexuálním prostitutem pozdě v noci. Jakou si asi vymyslel záminku? Že jde do hospody na pivo? Představila si Olivu, jak sedí doma v jejich obytném přívěsu v Palmdale, a najednou jí té ženy zabylo líto.

„Už vás nebudu dlouho trápit…“

„Už jste se mě natrápila dost.“

„Nebylo to ruské jméno Jurij?“

„Jo, asi jo,“ potvrdila neochotně Oliva. „Zní to jako čuryj. Nepochcal vás náhodou, že po něm tak jdete?“ Kdákavě ze zasmála, udeřila dlaněmi do pultu a propukla v hlenovitý chechot, který vzápětí transformoval v neovladatelný záchvat kašle.

Při odchodu Petru vyprovázel ohavný sípot.

26

Ve čtyři ráno druhého dne sledování bytu Kevina Drummonda vystoupil Erik Stahl ze své dodávky s tmavými skly a rozběhl se dozadu za činžák. Modročernou noc bičovaly nepravidelné, ale o to kousavější poryvy větru z vnitrozemí. Neonový přísvit na severu, hollywoodská polární záře, bledl v drobném mžení.

Drummondúv dům se ještě nějakou dobu k životu neprobudí; slunce vyjde až za dvě hodiny.

Stahl nad svým nápadem dlouho dumal, než dospěl k názoru, že se rozhodl správně. Téměř osmačtyřicet hodin nedělal nic jiného, než seděl a přemýšlel. Connorová mu za ty dva dny třikrát volala na mobil, ale o svých úvahách jí neřekl.

Během dlouhých hodin nepřetržitého pozorování viděl Stahl spoustu lidí. Ulice byla dost frekventovaná. Muže, který mlátil svého psa, by nejraději sbalil a obvinil z týrání zvířat. Na neznaboha, který tak dlouho těkal očima po zaparkovaných autech, až si vyhlédl zánovní toyotu, už chtěl zavolat hlídku, když si to ten ničema rozmyslel a zmizel. A Stahlovu orlímu zraku samozřejmě neuniklo několik nenápadných a velmi krátkých rozhovorů mezi čtyřma očima – setkání drogového dealera se zákazníkem.

Nej zaměstnanější překupník bydlel ve vedlejším domě a Stahl si zapsal adresu pro pozdější hlášení na protinarkotické oddělení… Ale ne, mnohem jednodušší bude anonymní udání.

Zdálo se, že většina Drummondových sousedů jsou občané dbalí zákonů. Hispánci.

Ticho a klid. Poslední vozidlo, které projelo ulicí, byl žlutý taxík před dvanácti minutami.

Stahl si vytáhl zip černé větrovky až ke krku, vložil do kapsy černých kalhot pouzdro se soupravou nářadí a pomůcek, zapnul kapsu na knoflík, vystoupil z auta, rozhlédl se, protáhl, zhluboka se nadechl a lehkým klusem zamířil šikmo přes ulici k činžáku.

Podrážky z pěnové gumy tiše šustily po asfaltu. Staré, řádně vychozené tenisky, které si při dvacetikilometrových bězích třikrát týdně dávno odvykly vrzat.

Běžecký trénink se stal součástí jeho nového života.

Proluka mezi Drummondovým činžákem a sousední budovou zarostla býlím a trávou. Našlapovalo se na ni měkce a pohodlně a samozřejmě nehlučně. V žádném z oken se nesvítilo.

V době, kdy město spí…

Pokračoval za dům a rozhlédl se po zaparkovaných autech. Jen pro jistotu. Už to tady několikrát kontroloval, ale po bílé hondě ani památky, místo rezervované pro byt číslo čtrnáct – Drummondův – zelo prázdnotou.

Stahl spěchal k zadnímu vchodu do budovy.

Zamčeno. Jednoduchý dózický zámek, koule na dveřích. Nálepka na zárubni sice upozorňovala na instalovaný alarm, ale Stahlovi stačilo krátké pátrání, aby ji usvědčil ze lživé reklamy. Ani kousek drátu a firma, která v této části města instalovala všechny poplašné systémy, tento dům v záznamech neměla. Otevřel pouzdro s nářadím, vytáhl z něj výkonnou tužkovou svítilnu s úzkým paprskem a posvítil si nejdřív na klíčovou dírku a pak na sadu šperháků. Vybral si dva nejpravděpodobnější a hned první hladce vklouzl do štěrbiny.

Armáda ho naučila poradit si s nejrůznějšími typy zámků. A spoustě dalších věcí.

Tyto speciální dovednosti využil jen jednou. V Rijádu. Nesnesitelné vedro, všude písek, vražedné sluneční paprsky mu spalovaly sítnici. Přestože měli na základně k dispozici americkou stravu a saúdskoarabská metropole se svými mrakodrapy a konzumním životním stylem podobala jako vejce vejci západním velkoměstům, Stahl ji nepovažoval za nic jiného než za špinavou díru uprostřed pouště.

Odemknutí zámku v Rijádu bylo součástí operace, jejímž cílem bylo násilné vniknutí do podkrovního hnízdečka saúdského prince, který svedl šestnáctiletou dceru vojenského atašé z velvyslanectví Spojených států.

Hubená a nepříliš hezká dívka s hraničním IQ a nulovou sebeúctou. Žádný div, že ji princ Talal, pohledný, bohatý, jemný a uhlazený urostlý černovlasý muž s jiskrným pohledem, svými sladkými řečmi natolik omámil, že si z ní udělal poslušnou otrokyni. Za sexuální služby, které mu kdykoliv na zavolání přispěchala do podkroví poskytnout, se jí odměňoval tím, že ji nacpával drogami. Rodině – panovnické rodině – to ovšem bylo silně proti srsti. Styk s tak evidentně podřadnou dívkou škodil princově pověsti. Saúdové ovšem v žádném případě nehodlali svého zhýčkaného zlatého hocha k něčemu nutit. Špinavou práci za ně vždycky vykonali cizinci.

„Ber to takhle,“ řekl Stahlovi jeho velící důstojník. „Jako Američanka z toho vyvázne ještě lacino. Kdyby byla Arabka, tak by ji ukamenovali.“

Oficiálně bydlel princ v královském paláci. Hnízdečko k pelešení si zřídil v bílém mramorovém ráji pod střechou jedné z výškových budov, jejíž vchod pro dodavatele zůstal v ten večer „náhodou“ odemčeny a nehlídaný.

Ve stejný den princ večeřel se dvěma poskoky z ministerstva zahraničí, kterými všichni Američané sloužící v Saúdské Arábii z hloubi duše opovrhovali. Doprovázela ho jedna ze tří manželek, ale to princi nezabránilo, aby odpoledne dívku ve svém podkrovním útulku nenakrmil koksem a nezanechal ji tam pod dohledem filipínské služebné, aby na něho počkala, až si v noci odběhne pro sexuální drink před spaním.

Stahl budovu od rána sledoval a viděl, jak si královský syn přivezl svou fenku. U zadního vchodu zastavil žlutý bentley. Princ, oblečený v bílé hedvábné košili a béžových kalhotách, vystoupil z auta a nechal dveře u řidiče otevřené. Přispěchal vrátný a přibouchl je, ale automobil neodjel. Za pět minut se otevřely zadní dveře a vystoupili dva muži, kteří z auta vynesli lidskou postavu zamotanou do přikrývky a zamířili s balíkem do budovy. Vrátný jim ochotně přidržel dveře.

O hodinu později se princ zase objevil. Tentokrát měl na sobě tradiční dlouhou bílou arabskou róbu a na hlavě kefíji se zlatou Čelenkou. Vklouzl za volant bentleye a odfrčel.

Za dalších dvacet minut vyšli zadním vchodem dva muži v oblecích, nasedli do nedaleko zaparkovaného mercedesu a odjeli.

Krátce po západu slunce vstoupil do budovy i Stahl. Zamířil ke schodišti, pozvedl cípy arabského hábitu a vyrazil na osmadvacet pater vysoký výstup do princova přivátu.

Před dveřmi, oddělujícími schodiště od mansardy, postával ospalý strážný. Stahl k němu přistoupil, zamumlal několik arabských frází, které se naučil zpaměti, otočil si hlídače zády k sobě a sevřel mu hrdlo předloktím. Bezvládné tělo odtáhl ke schodišti a svázal omdlelému muži ruce a nohy nylonovou šňůrou. Pak vylovil sadu šperháků a sklonil se k zámku. Přepychové hnízdečko lásky, ale zámek za pár dolarů. Ale proč ne? Talal neměl pod střechou hlídaného mrakodrapu uprostřed hlavního města žádný důvod k obavám.

Dívka ležela na pohovce potažené purpurovým brokátem úplně nahá a totálně zfetovaná a vpíjela se očima do obrazovky satelitního televizoru naladěného na kanál MTV.

„Nazdar, Cathy.“

Dívka si pohladila ňadro a olízla rty.

Z vedlejší místnosti se vynořila filipínská služebná. Stahl jí strčil pod nos nádobku s aerosolem a stiskl čepičku. Nevěděl, čím přesně ho důstojník zdravotní služby na tuto výpravu vybavil, ale stačilo jediné vdechnutí a Filípínka zavrávorala a upadla do bezvědomí. Zachytil ji a složil do křesla. Pak si svlékl arabskou róbu a pokračoval v práci oblečený jen v černém tričku a džínsech. Zabalil Cathy do stejné přikrývky, v jaké ji princ přivezl, přehodil si ji přes rameno a zahájil ústupovou fázi operace.

Snesl náklad po schodech do osmadvacet pater vzdáleného přízemí. Za budovou čekal přistavený automobil. Žádný bentley ani mercedes, ale nenápadný starý ford. Kdyby se dívka náhodou probrala z drogového omámení, jistě by to považovala za ponižující. Talal ji s oblibou ojížděl ve své limuzíně a Cathy se svěřila sestře, že se jí to moc líbí.

Rijád, symbol podvodu a klamu. Ničím se nerozptyluj a soustřed se na úkol. A hlavně o něm nepřemýšlej.

Souprava šperháků byla jedna z mála věcí, které si Stahl z armády přinesl do civilního života.

Civilního v tom smyslu, že nenosil do práce uniformu.

Pronikl do přízemí činžáku. Drummond obýval garsonku v prvním patře a jeho okna vedla do dvora, ale schodiště začínalo na straně od ulice a vedla k němu chodba s tenkým prošlapaným kobercem na prkenné podlaze.

Ve vzduchu se vznášel pach insekticidů a kořeněných omáček. Prkna pod kobercem se prohýbala a vrzala a Stahl musel našlapovat velmi opatrně. Ze dvou světel pod stropem svítilo jen to vpředu. Betonové schody měly dlážděné nášlapné plochy a pod podrážkami z pěnové gumy nevydaly ani hlásku.

Během několika vteřin se Stahl zastavil, nikým nezpozorován, před Drummondovým bytem. Znovu otevřel pouzdro a posvítil na klíčovou dírku. Stejný typ zámku jako na zadních dveřích, takže mohl použít stejný šperhák. Za okamžik již vklouzl dovnitř.

Zamkl za sebou dveře a z černého plastového pouzdra u boku vytasil automatickou pistoli Glock. Stál v temnotě a čekal, až jeho smysly zachytí jemné vibrace života, náznak, že byt není opuštěný.

Nic.

Postoupil o krok kupředu a zašeptal: „Kevine?“

Mrtvé ticho.

Rozhlédl se. Jedna místnost, nepříliš velká. Dvě malá okna, obě zastíněná závěsy. Kdyby rozsvítil, venku by si toho mohl někdo všimnout, takže musel spoléhat jen na druhou – silnější a větší – baterku, která rovněž tvořila součást jeho výbavy.

Přejížděl kuželem světla po pokoji a vyhýbal se oknům.

Životní prostor Kevina Drummonda vyplňovala neustlaná postel, uboze vyhlížející noční útočiště, a skládací židle u dlouhého nízkého pracovního stolu. Bližší ohledání ukázalo, že jde o nenatřené dveře, položené na dvou kozách na řezání dříví. Spousta místa pro práci. Pravou stranu, sousedící s postelí, zabíral přenosný elektrický vařič a zásoba potravin – tři konzervy chilli, sáček bramborových lupínků, omáčky v prášku, dva kartony po šesti plechovkách koly. Mezi tím vším kartáček na zuby ve sklenici.

Na levé části desky stály tři počítače s devatenáctipalcovými plochými monitory, dvě barevné tiskárny, skener, digitální fotoaparát, krabice tonerů pro tiskárny a dvanáct balíků kancelářského papíru.

Dveře za stolem vedly do koupelny. Aby se tam dostal, musel se Stahl protáhnout mezi hromadami časopisů. A téměř každý čtvereční decimetr podlahové plochy zabíraly krabice.

Nejprve zkontroloval koupelnu. Sprchový kout, umývadlo a toaleta bez známek nedávného používání, zatuchlý pach, ve sprše plíseň, umývadlo lemované obojkem zaschlé špíny, na zčernalou desku na míse by se Stahl neposadil, ani kdyby mu platili. Nikde žádná toaletní skříňka nebo lékárnička, jen obyčejná skleněná polička nad umývadlem. Na ní nedbale pohozená vymačkaná tuba zubní pasty, nosní kapky, zvláčňující krém na ruce – pravděpodobně sloužil jako lubrikační prostředek při masturbaci –, aspirin, peptobismol, tablety proti akné vydané na lékařský předpis před třemi roky v lékárně v Encinu. Tři ještě zbyly – Kevin přestal pečovat o svou pleť.

Chyběl šampon i mýdlo a Stahl uvažoval, jak dlouho už Kevin Drummond v bytě nebyl.

Má snad ještě jednu postýlku?

Vrátil se do pokoje a zastavil se mezi krabicemi. Jeho noční akce se ukazovala zcela bezcenná a zbytečná; co hůř, možná i škodlivá, protože jestli vyjde najevo, že se vloupal do bytu podezřelého, vyšetřování a hlavně dokazování před soudem se značně zkomplikuje.

Začal prohlížet obsah krabic.

Očekával archiv starších vydání Kulturních brázd.

Mýlil se. V garsonce nenašel jediný výtisk. Mladík byl opravdu křeček, ale hromadil výtvory jiných lidí.

Stahl zjistil, že může harampádí rozdělit do dvou kategorií – hračky a časopisy. Hračky reprezentovaly většinou kovové modely autíček, mnohé dosud v původních obalech, figurky z Hvězdných válek a jiných akčních filmů, které ani neznal. Magazíny zahrnovaly širokou škálu od Vanity Fair přes New Yorker, InStyle, People a Talk po Interview. A spousta pornografie pro gaye včetně bondáže a sadomasochistických praktik.

Žena, která obhospodařovala poštovní schránky, řekla Petře, že Kevin je „teplouš“. Stahl přemýšlel, jestli tu informaci předala Sturgisovi a jak velký detektiv asi zareagoval, když se o Drummondově sexuální orientaci dozvěděl.

Petra řekla jemu o Sturgisově orientaci. Možná proto, aby se vyvaroval nešetrné nebo urážlivé poznámky o homosexuálech.

Zbytečná starost, protože on nikdy k ničemu žádné poznámky neměl. To ovšem na počátku jejich partnerství nemohla tušit.

Uvědomoval si, že ji znervózňuje. Když spolu jezdili, byla nesvá a vyskakovala jako písečná blecha.

Typ spolupráce, který při vyšetřování tohoto případu zvolili, oběma vyhovoval – každý si šel svou cestou.

Connorová není špatná policistka. Zajímá se jen o své povolání, nesvazují ji žádná rodinná pouta.

Na povrchu tvrdá jako křemen, ale když se dostane do nové nebo nečekané situace, snadno se podráždí.

On ji dráždí.

Věděl, že tak na lidi kolem sebe působí.

A bylo mu to srdečně jedno.

Dokončil prohlídku Drummondova bytu. Nenašel žádné osobní papíry nebo trofeje a také nic nezákonného, nic, co by třeba jen náznakem ukazovalo na kriminální aktivitu. Hromadění časopisů a zejména jejich volba potvrzovaly teorii toho psychiatra: Kevin Drummond trpí utkvělou posedlostí, jejímž objektem jsou osobnosti, celebrity.

Vloupání přineslo dva výsledky. Stahl teď věděl, že neochota soudu vystavit na Drummonda zatykač, bez kterého samozřejmě nemohli získat povolení k domovní prohlídce, vyšetřování nijak neomezila. Prohlídka by pouze potvrdila Kevinovu homosexualitu a ani teď si Stahl nebyl jistý, do které poloviny sadomasochistické úchylky mladík patří. Že by stál na straně „sado“ a jiní lidé mu dodávali „maso“?

A zadruhé byl Stahl – poté, co strávil jistý čas v Drummondově pelechu a cítil studenou prázdnotu – ochoten se vsadit, že mladík utekl již před drahnou dobou a neměl v úmyslu se vrátit. Přestože nechal v bytě relativně drahé počítačové vybavení.

Tatíkovy prachy. Lehce nabyl, lehce pozbyl.

Absence výtisků Kulturních brázd naznačovala, že Kevin používá další skladiště. Nebo na vydavatelské aktivity zanevřel.

Našel si jiného koníčka?

Zhasl baterku a nehybně stál v Drummondově smutně ubohém stísněném obydlí, aby se ujistil, že si jeho přítomnosti v bytě nikdo nevšiml. I tak si však pro jistotu přetáhl přes obličej černou masku z pružné tkaniny s otvory pro oči, jakou používají speciální jednotky. Kdyby se ho někdo při odchodu pokusil zastavit, zapamatuje si jen maskovaného nočního lupiče.

Maska každého rozumného člověka dostatečně zastraší a podstatně sníží riziko konfrontace.

Stahl by udělal cokoliv, aby se ochránil, ale byl by rozhodně raději, kdyby nemusel nikomu ublížit.

27

Hovor přišel ve chvíli, kdy jsme s Milem snídali v kavárně na rohu promenády a Třetí ulice v Santa Monice. Obloha barvy cupaniny hrozila deštěm a náš stolek na chodníku před kavárnou míjelo jen málo chodců. Počasí ovšem neodradilo vychrtlého kytaristu od další snahy vydělat si mizernou hrou a ještě mizernějším zpěvem pár drobných na živobytí. Milo mu podal desetidolarovou bankovku a požádal ho, ať se přesune jinam. Muž se přemístil o pět metrů a pokračoval v kvílení. Milo se vrátil k omeletě.

Od mé návštěvy Charterovy akademie uplynuly dva dny. Kevin Drummond se ve svém bytě neukázal a Erik Stahl se domníval, že se hned tak nevrátí.

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

„Podle Petry Stahlův instinkt,“ odpověděl Milo.

„Stojí za něco?“

„Kdo ví? Jediná nová věc, kterou jsme se o Drummondovi dozvěděli, je jeho homosexualita. Petra zjistila, že na svou poštovní schránku si nechával posílat především pornografii pro gaye.“ Milo odložil vidličku. „Myslíš, že je to pro nás důležité?“

„Mluvili jsme o někom, kdo je…, řekněme sexuálně zmatený, kdo nemá ujasněnou svou orientaci.“

„Možná si ji už ujasnil. Co Szabo a Loh? Bohatí gayové, kteří si žijí na vysoké noze. Závist či žárlivost se přímo nabízí.“

„Na Szaba nebo Loha nikdo nezaútočil a v jejich domě došlo jen k jedné vraždě. Ten, kdo zabil Levitche, šel pouze po Levitchovi, aby zničil to, co měl.“

„Talent.“ Milo se ohlédl po skučícím kytaristovi. „Tomu nic podobného nehrozí.“

„Něco nového o Kipperovi?“ zeptal jsem se.

„Má ženskou. Mnohem mladší. Ještě jí není třicet. Moc pěkná. Jmenuje se Stephanie. Pracuje jako sekretářka ve firmě, která sídlí ve stejné budově jako jeho makléřská společnost. V posledních dnech jí dělá kavalíra i na veřejnosti. Taky blondýna, takže si ji sousedi mohli splést s Julií, když Kippera navštívila. Kdybych neměl články v Ostrovech, které spojují Julii s ostatními vraždami, a shodu strangulaČních stop, která s největší pravděpodobností potvrzuje použití stejného škrtidla u ní a u Levitche, zaměřil bych se teď na možný Kipperův pokus o druhé manželství. Bývalé partnerky dokážou pořádně znepříjemnit život, finančně i emocionálně. A od Kipperových sousedů víme, že dokáže být mstivý.“

„Julie dělala vlny a on ji umlčel.“

„Jo,“ souhlasil Milo. „Škoda. Já toho chlapa nemám rád. Něco mi na něm…“

Nabodl na vidličku sousto a zapil je kávou.

„Jak víš, že se jmenuje Stephanie?“ zeptal jsem se. „Mluvil jsi s ní?“

„Slyšel jsem, že ji tak oslovila její kamarádka, když šly v restauraci na toaletu.“

„Tys ji sledoval?“

„Tehdy jsem pokládal za rozumné trochu si ji proklepnout.“ Pokrčil rameny a vtom mu zazvonil mobilní telefon. „Sturgis… Ahoj… Neříkej… Jo, jasně… Mám tady Alexe, takže ho rovnou přiberu…“ Podíval se na hodinky. „Odsud za tři čtvrtě hodiny. Tak jo. Díky. Ahoj.“

Schoval telefon do kapsy a podíval se na mou nedojezenou topinku. „To byla Petra. Nechceš si to vzít s sebou?“ Strčil pod talíř peníze, zamával na číšníka a vstal od stolu.

Dohonil jsem ho na promenádě. „Co se stalo?“

„Mrtvá žena,“ odpověděl Milo. „Mrtvá rusovláska.“

Stěny pitevny obložené bílými kachličkami i nerezové stoly se leskly čistotou a panovalo v ní ticho a příjemný chládek. Stáli jsme s Milem a Petrou vedle zakryté mrtvoly na stole. Koronerova asistentka Rhonda Reeseová, příjemná třicetiletá prsatá hnědovláska s pohledným obličejem průvodkyně turistů, vyplňovala hlavičku formuláře o ohledání mrtvoly.

Po desítce jsem se rychle dostal do Boyle Heights, ale mezistátní silnice číslo pět byla jako obvykle ucpaná a kvůli zdržení se cesta do koronerova úřadu protáhla na více než hodinové martyrium brzdění a rozjíždění. Milo usnul a já přemýšlel o ženách.

Petra na nás čekala v hale. „Už jsem nás ohlásila. Jdeme.“

Rhonda Reeseová stáhla z mrtvoly prostěradlo, složila je do úhledné hromádky a uložila pod stůl. Ženské tělo, dlouhé a statné. Voskově lesklá pokožka již získala onen typický šedozelený nádech. Oči a ústa zavřené. Klidný výraz obličeje, žádné viditelné známky násilí. Plochá kůže na hrudi mezi drobnými pevnými prsy se zapadlými bradavkami byla posetá pupínky a zhojenými jizvičkami. Vystouplé kyčle, široká pánev, kostnaté nohy, lýtka porostlá zkroucenými kaštanově hnědými chloupky. Nateklé zarudlé kotníky samá vyrážka, ztvrdlá a popraskaná kůže připomínala aligátoři krunýř.

Kotníky ženy z ulice.

Plosky nohou černé prachem, pod polámanými neudržovanými nehty temné obloučky špíny. Mezi prsty na nohou zarudlé skvrnky – plíseň. Hustým, temně zrzavým trojúhelníkovitým porostem na podbřišku plným lupů prosvítalo několik bílých chlupů.

I vlasy byly rusé, ale světlejší, u kořínků klaretově rudé, na konečcích spíš do růžova. Dlouhé rozcuchané vlasy, husté a špinavé, lemovaly opuchlý obličej, který kdysi dávno mohl být i krásný.

Žádné vpichy po jehle.

„Příčina smrti?“ zeptal se Milo.

„Nemůžu mluvit za doktora Silvera,“ odpověděla Rhonda Reeseová, „ale když jí pozvednete víčka, uvidíte drobné krvavé podlitiny.“

„Uškrcená.“ Milo se sklonil k mrtvole, prohlédl si oči a zamrkal. „Krk je trochu zarudlý, ale nevidím známky strangulace.“ Podíval se na Petru.

Přikývla. Rozdíl oproti ostatním obětem.

„Něžné škrtidlo?“ nadhodil jsem.

Petra na mě mlčky hleděla a Milo pokrčil rameny. Hrozný termín, ale v policejním žargonu běžný. Popisoval trik, kdy vrah použije široké měkké škrtidlo, aby zamezil vzniku strangulační rýhy, která na první pohled prozrazuje násilnou smrt. Někteří lidé tímto způsobem přiškrtí sami sebe, aby dosáhli intenzivnějšího pocitu sexuálního vyvrcholení, a občas při tom nešťastnou náhodou zemřou.

Před několika lety jsme s Milem vyšetřovali podobný případ. Tam však nešlo o nešťastnou náhodu. Dítě…

„Kdy proběhne pitva, Rhondo?“ zeptal se Milo.

„Budete se muset zeptat doktora Silvera. Jsme dost přetížení.“

„Dave Silver?“ otázala se Petra.

Reeseová přikývla.

„Znám ho. Fajn chlap. Promluvím s ním,“ slíbila Petra.

Milo si prohlížel tělo. „Kdy zemřela?“ zeptal se Petry.

„Včera časně ráno. Našli ji popeláři. Na jih od bulváru. V uličce za kostelem, který kdysi sloužil jako divadlo.“

„Svatodušní kostel Nejsvětějšího spasitele?“ zeptal se Milo.

„Jo, tam,“ odpověděla Petra. „Ležela opřená o zed. Popeláři se přes ni nemohli dostat ke kontejnerům. Mysleli si, že spí, a snažili se ji probudit. Řekni jim o těch šatech,“ požádala Reeseovou.

„Měla toho na sobě požehnaně. Staré hadry, špinavé až hrůza.“ Nakrčila nos. „Víte, co znamená ta vyrážka na nohou, že? Problémy s krevním oběhem. Rostla toho na ní spousta. I v ní. Udělali jsme stěry z nohou a sliznic v ústech a nosu a po kultivaci jsme dostali botanickou zahradu. Kromě pachu nemytého těla z ní byl cítit alkohol. Když jsme ji sem přivezli, za chvíli to tu smrdělo jako v hospodě. Výsledky krevních testů dostaneme až odpoledne, ale tipovala bych tři promile a víc.“

Odříkávala fakta beze stopy emocí, ale to jim na surové krutosti neubralo.

Milo s netečným výrazem zkoumal tělo. „Nevidím vpichy.“

„Žádné nemá,“ řekla Reeseová. „Zdá se, že alkohol byl jediná droga, které holdovala, ale uvidíme, co nám ukáže toxikologie.“

„Zaznamenali jste, co všechno měla oblečené?“

„Samozřejmě.“ Rhonda nalistovala příslušnou stránku v záznamu. „Dvoje kalhotky, dvoje pánské trenýrky, tři trička, přes ně podprsenku, mikinu se znakem UCLA.“

„Chyběla v nápisu na mikině polovina písmene C?“ zajímal se Milo.

„To tady nemám,“ odpověděla Reeseová. „Ale můžu se podívat.“

Na pojízdném stolku z nerezavějící oceli ležela kartonová krabice. Reeseová si navlékla rukavice, sáhla do krabice, vytáhla velký papírový pytel, otevřela ho a začala se v něm s nakrčeným nosem přehrabovat. Za okamžik vylovila modrou mikinu, neskutečně uválenou a špinavou, plnou suchého listí. „Jo, půlka céčka je utržená.“

Milo se otočil k Petře. „Rusovlasá žena, která se podle popisu té stará paní z galerie Světlo a prostor přehrabovala v kontejneru, měla na sobě právě takovou mikinu. Portrét, který nám namalovala, nebyl k ničemu. Přičítal jsem to jejímu šedému zákalu, ale teď se zdá, že přece jenom vidí docela slušně, jenomže je mizerná malířka. Tento případ je oficiálně tvůj?“

„Ne,“ odpověděla Petra. „Vyfasovali ho Digmond a Battista. Já jenom náhodou slyšela, jak se o něm baví, a vzpomněla jsem si, že jsi mluvil o zrzavé tulačce, která se motala kolem galerie. Ještě jsme ji neidentifikovali. Prověřujeme otisky prstů.“

„Můžu to schovat?“ Reeseové se ze zápachu svršků dělalo zle.

„Jo, jasně, díky. Kde jsou fotky z místa činu?“ zajímal se Milo.

„Dig a Harry mají svoje a jedna sada je tady,“ odpověděla Petra.

„Poslyš, Rhondo, kdyby ti to nevadilo, potřebovali bychom pirátské kopie.“

„Klidně.“ Reeseová se vzdálila a za chvíli se vrátila s bílou obálkou.

Milo jí poděkoval a Reeseová se usmála. „Přeju vám hodně štěstí, detektivové.“

„Nechtěla bys pro nás vyřešit pár vražd?“

Reeseová se zasmála nahlas. „Jasně, proč ne. Budu mluvit s živými lidmi?“

Zastavili jsme se na parkovišti za márnicí.

„Uvolní ti Digmond s Battistou kousek prostoru?“ staral se Milo.

„Určitě,“ odpověděla Petra. „Jsou zavalení prací a s radostí mi ten případ hodí na krk. Ale radši bych ještě chvíli počkala, jestli se prokáže souvislost s ostatními oběťmi. Zatím ani nevíme, zda to byla vražda.“

„A co ty podlitiny v očích?“

„Mohla se udusit sama. Záchvat nebo zaskočené zvratky. Něco jí mohlo podráždit oči, třeba jí do nich vítr nafoukal prach. Sám víš, jak to s bezdomovci je. Smrt jim kráčí v patách, jak se říká. Jiná věc ovšem bude, jestli má porušenou jazylku nebo chrupavky v hrtanu. Mikina nám říká, že to byla skutečně ona, kdo se před smrtí Julie Kipperové motal kolem galerie, ale pokud existuje spojitost s dalšími vraždami, chybí mi vnější zranění. Nemá ani oděrku, natož rány nožem. A i kdyby ji někdo zardousil, provedení se liší od Kipperové a Levitche. Ti měli hlubokou strangulační rýhu, drát se jim zařezal do krku. To znamená, že vrah použil brutální sílu, jako kdyby jednal ve vzteku. Sérioví vrazi s časem přidávají na agresivitě, ne naopak. Nemám pravdu, Alexi?“

„Může tady existovat spojitost s ostatními případy, ale vrah měl jiný motiv. Oběť pro něho znamenala něco jiného.“

„Co třeba?“ zeptal se Milo.

„Mohla za tou galerií vrahovi zkoumat terén.“

„Taková ženská jako předsunutá hlídka?“ Milo potřásl hlavou. „Ze by si Drummond vybral jako komplice bláznivou tulačku z ulice a teď se jí zbavil?“

„Mohl to klidně udělat, pokud se domníval, že mu z její strany hrozí nebezpečí. Žena bez domova, alkoholička, pravděpodobně duševně nemocná, mu mohla dobře posloužit, když se cítil v bezpečí. Ale jestli zjistil, že se o něho zajímáme, mohl se rozhodnout zahladit stopy.“

„Zjistit to mohl snadno,“ vložila se Petra. „Mluvili jsme s jeho otcem a s domovnicí. Řadu dní ho nikdo neviděl a dosavadní zjištění naznačují, že utekl nebo se skrývá.“

„Vrah používá měkké škrtidlo v případech, kdy k oběti cítí lítost. Tato žena byla poměrně statná, ale v alkoholickém omámení se nedokázala bránit, čímž vrahovi usnadnila práci. Poloha oběti svědčí o jisté dávce respektu. Měla roztažené nohy?“

Milo otevřel obálku s barevnými fotografiemi a našel celkový záběr.

Petra se podívala a podala mi snímek. „Nohy těsně u sebe.“

„Přesto ji mohl naaranžovat,“ řekl jsem. „Sice ne do sexuálně vyzývavé pozice, ale v důsledku rdoušení dochází ke křečím. Tahle poloha mrtvoly je vzhledem k příčině smrti nepřirozená. Opravdu vypadá, jako by spala.“

Oba detektivové pozorně zkoumali fotografii. „Podle mě je opravdu naaranžovaná.“ uznal Milo.

Petra přikývla.

„Vrah v tomto případě nechtěl oběť ponížit.“ pokračoval jsem v úvahách. „Právě naopak. Chránil její sexuální intimitu.“

„Kevin je gay,“ řekl Milo. „Pravděpodobně nepovažuje ženy za sexuální oběti.“

„Julii vrah naaranžoval do erotické polohy. Kevin možná inklinuje k homosexualitě, ale jestli je opravdu náš vrah, asi pořád nemá ve své orientaci tak docela jasno.“

„Dává to smysl,“ souhlasila Petra. „Otec i bratři jsou urostlí chlapi, zdatní sportovci. Určitě to mezi nimi neměl lehké.“

Podívala se na Mila a já zahlédl v jejích tmavých očích záblesk neklidu. Asi se bála, jestli se ho nedotkla.

Přikývl, jako by ji chtěl ujistit, že ne.

„Ať už měl jakýkoliv motiv,“ řekl jsem, „vrah si dal záležet, aby oběť vypadala v uvozovkách slušně. V kontextu ostatních případů jde o projev jisté úcty.“

„Komplic, ke kterému ovšem neměl blízký vztah?“ zeptal se Milo.

„O Kevinových bizarních sexuálních sklonech můžeme zatím jen spekulovat, ale i kdyby se zajímal o ženy, nedokážu si představit, že by si mladík jako on začal něco se starou nemocnou tulačkou z ulice. Co ho k ní mohlo přitahovat?“

„Kevin je samotář,“ odpověděl jsem Petře. „Pravděpodobně se od raného mládí cítí jako vyvrženec. K problémům v sexuální oblasti se u něj navíc přidružila role, do které se stylizoval – rytíř na bílém koni, který bojuje osamělou bitvu za umění v jeho nejčistší podobě. Při takovém stupni odcizení si umím docela dobře představit, že inklinuje k podobným outsiderům.“

„To znamená, že bych měla pátrat na ulicích mezi bezdomovci a ne v knihkupectvích a klubech,“ povzdechla si Petra.

„Zdržuje se mezi bezdomovci a odstraňuje talenty. Připadá mi to jako válka proti světlejším stránkám života,“ poznamenal Milo.

„Je tady ještě něco, co mi připadá zajímavé,“ řekl jsem. „Tato mrtvola se našla za bývalým divadlem. Co když jde o rafinovanou narážku na umělecké vystoupení před obecenstvem?“

„Pořád se tam vystupuje před obecenstvem,“ řekl Milo. „Kostel. Copak je kázání něco jiného? Nebo věří nějakému zvrácenému kultu a přinesl oběť svému bohu.“

„Případ se nám pořádně zamotává.“ Petra se kousla do rtu. „Dobře, co podnikneme dál?“

„Můžeme ‚si být na devětadevadesát procent jistí,“ řekl Milo, „že ta mrtvá je rusovláska, kterou viděla Coco Bamesová za galerií, ale pokusím se od staré paní získat pozitivní identifikaci. Nejdůležitější bude zjistit totožnost. Žena jako ona musí mít někde záznam. Kdy přijdou otisky?“

„Víš sám, jak to s otisky chodí,“ odpověděla Petra. „Může to být dnes, ale taky za týden. Promluvím si s Digem a Harrym a uvidím, jestli by se to nedalo popohnat.“

„Jakmile zjistíme totožnost, dokážeme vysledovat její pohyby,“ prohlásil Milo. „A možná ani nebudeme muset na ty otisky čekat. Když mi paní Bamesová řekla, co viděla, trochu jsem pátral a našel jsem církevní útulek. Leží v tvém okrsku a jmenuje se Holubičí dům. Vzpomněli si na vysokou rusovlásku, která u nich občas přespala. Jmenovala se Bernardina nebo Emadina, příjmení neznali. Podle nich na tom vždycky nebyla tak špatně, protože když měla čistou hlavu, mluvila prý docela rozumně.“

„Třeba právě tuto stránku její osobnosti v ní vrah rozpoznal,“ řekl jsem. „Věděl, že ji bude muset do němoty opít, aby se nemohla bránit.“

„Já ten Holubičí dům znám,“ poznamenala Petra. „Vodívám tam děcka. Mají slušné výsledky.“

Milo se podíval na snímek mrtvé. „Nikdo není dokonalý.“

28

Coco Barnesovou jsme našli v ateliéru upraveném z velké garáže u hrnčířského kruhu, na kterém vytáčela jakýsi amorfní hrnec. U nohou jí ležel Laňce, její pes.

Stačil jí jediný pohled. „To je ona – přesně jako na tom obrázku, co jsem vám namalovala. Chudinka, co se jí stalo?“

„To zatím nevíme, madam,“ odpověděl Milo.

„Ale je mrtvá, že?“

„Ano, madam.“

Coco Bamesová si utřela ruce od hlíny. „Víte co, mladý muži? Budte tak hodný a neříkejte mi madam. Připadám si vždycky jako prehistorická vykopávka. Jmenuju se Coco.“

Milo zavolal Petře a zeptal se jí, jestli můžeme navštívit útulek bez ní. Souhlasila.

„Co dělá?“ zajímal jsem se.

„Hlídá dům Kevinových rodičů ve Valley. Stahl pořád pozoruje jeho byt, ale podle mě je to zbytečná ztráta času.“

Otočil jsem se do protisměru a všiml si, že ukazatel stavu paliva klesl k nule.

„Jezdíš se mnou nahoru dolů,“ řekl Milo. „Zaplatím ti plnou nádrž.“

„Radši mě místo toho pozvi na večeři.“

„Kam?“

„Do pořádně drahého podniku.“

„Rande ve čtyřech?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“ Odbočil jsem k čerpací stanici na Lincolnově bulváru.

Milo vyskočil, vložil kreditní kartu do štěrbiny na stojanu, otevřel nádrž, vsunul do ní pistoli hadice a okamžitě se pátravě rozhlédl. Detektiv je pořád ve službě. Potřeboval jsem se protáhnout, takže jsem taky vystoupil a očistil si přední sklo.

„Jak se má Allison?“

„Odjela do Boulderu,“ odpověděl jsem.

„Lyžovat?“

„Na konferenci.“

„Aha… Tak, máš ji plnou,“ Zavěsil pistoli do stojanu. „Kdy se vrátí?“

„Za pár dní. Proč se ptáš?“

„Musíme na ni počkat,“ odpověděl. „Abychom mohli zorganizovat to rande ve čtyřech.“

Útulek Holubičí dům se nachází ve zchátralém tmavém činžáku na Cherokee, dva bloky na sever od bulváru Hollywood. Musíte vědět, kde hledat, protože na domě nevisí žádná tabule. Vchod byl otevřený a hned první dveře vlevo v přízemí byly označeny KANCELÁŘ.

Za otlučeným psacím stolem seděl ředitel Daryl Witherspoon, mladý, hladce oholený černoch s vlasy spletenými do copánků a stříbrným křížkem na řetízku kolem krku, který se zahoupal, když vstal a podal nám ruku. Jeho šedá sportovní souprava voněla pracím práškem.

Milo mu ukázal fotografii a ředitel si přitiskl dlaň na tvář. „Ach ne! Chudinka Ema.“

„Erna? A dál?“

„Ernadina Murphyová,“ odpověděl Witherspoon.

„E. Murphy“ vydechl jsem.

Witherspoon se na mě zvědavě ohlédl. „Co se jí stalo?“

Odpovědi se ujal Milo: „Volal jsem k vám aši před týdnem a mluvil jsem s jistou ženou, která paní Murphyovou podle všeho znala.“

„To byla nejspíš Diana Pirellová, moje asistentka. Byla Ema… Stalo se jí to už před týdnem?“

„Včera v noci. Co nám o ní můžete říct?“

„Neposadíme se?“ navrhl Witherspoon.

Milo a já jsme se usadili na pohovce z bazaru, která páchla zažraným cigaretovým kouřem. Witherspoon nám nabídl kávu z bublající konvice, ale odmítli jsme. Shora k nám doléhala ozvěna kroků. Místnost byla vymalována kanárkovou žlutí, která razila do očí. Uměleckou výzdobu stěn zajišťovaly citáty z bible na bílých čtvrtkách.

Witherspoon si k nám přitáhl židli. „Můžete mi říct, co se stalo?“

„To ještě s jistotou nevíme,“ vyhnul se přímé odpovědi Milo. „Našli ji nedaleko odsud, v uličce za Svatodušním kostelem.“

„Kostel… Ema nebyla věřící,“ podivil se Witherspoon. „Jedna z mála věcí, kterou o ní vím s jistotou.“

„Odmítala víru?“ zeptal jsem se.

Ředitel útulku přikývl. „Kategoricky. Ne, že bychom na naše svěřence naléhali. Ale snažíme se jim zprostředkovat evangelium. Ema ovšem po náruči našeho Pána netoužila. Nepatřila k našim pravidelným klientům. Prostě se tady občas ukázala, když na tom byla špatně. Přijmeme každého. Odmítáme jen ty, kteří se chovají násilně.“

„Chovala se někdy násilně?“

„Nikdy.“

„Proč na tom bývala špatně?“ zeptal se Milo.

„Démon alkohol. Pomalu se upíjela k smrti. Znali jsme ji už několik let a v poslední době to s ní šlo opravdu z kopce.“

„Konkrétně?“

„Měla zdravotní problémy. Úporný kašel, kožní choroby, bolesti žaludku. Když tady jednou přespala, našli jsme ráno zakrvácené prostěradlo. Nejdřív jsme si mysleli, že dostala…, však víte… měsíčky. Pak se ukázalo, že krvácela z…“ Witherspoon v rozpacích poposedl. „Z konečníku. Vnitřní krvácení. S obtížemi se nám podařilo Emu přesvědčit, aby se nechala vyšetřit, a zavolali jsme lékařku, která s námi spolupracuje – bez nároku na odměnu, pochopitelně. Doktorka řekla, že nejde o nic vážného, trhlinky ve sliznici, ale že by se měla nechat pořádně vyšetřit, protože to ukazuje na střevní onemocnění. Nabídli jsme Emě, že jí zajistíme vyšetření u specialisty v nemocnici, ale ona odešla a několik měsíců se u nás neukázala. Jako obvykle. Vždycky přišla a odešla. Mnozí naši klienti nás mají za nádraží.“

„Měla i mentální problémy?“

„Samo sebou.“ odpověděl Witherspoon. „Ty mají u nás snad všichni.“

„Jakým druhem psychický potíží Ernadina Murphyová trpěla?“

„Jak říkám, u ní se všechno odvíjelo od alkoholu. Myslím, že nakonec to došlo příliš daleko. Organické poškození mozku. Demence. Prostě zblbla. Když tady v poslední době přespávala, často se v noci budila a měla halucinace. Korsakovův syndrom. A všichni trpí nedostatkem vitaminu B.“ Witherspoon se zamračil. „Lidé si z nich často tropí žerty a mluví o růžových slonech, ale ubezpečuju vás, že na tom nic veselého není.“

„Jak na tom byla, než se její stav zhoršil?“ zeptal jsem se.

„Hmm… Ono se nedá říct, že by někdy byla úplně… normální. Netvrdím, že byla hloupá, to ne. V těch vzácných chvílích, když dlouho nepila a rozpovídala se, bylo zřejmé, že má bohatou slovní zásobu. Shodli jsme se, že se jí v mládí dostalo slušného vzdělání. Ale když jsme se jí na to zeptali, zmlkla a uzavřela se do sebe. Postupem času se období střízlivosti zkracovala a intervaly mezi nimi prodlužovaly. No a poslední rok byla opilá prakticky pořád.“

„Agresivní?“ zeptal se Milo.

„Naopak. Byla pasivní, duchem nepřítomná, mluvila nesouvisle a nesrozumitelně, nedokázala se soustředit. A ztrácela motorickou kontrolu. Pletly se jí nohy, zakopávala… Tak se jí to stalo? Spadla a uhodila se do hlavy?“

„Nezdá se,“ odpověděl Milo.

„Někdo ji zabil?“

„To ještě nevíme, pane.“

„Ach bože můj,“ povzdechl si Witherspoon.

Milo otevřel zápisník. „Jak se jmenovala lékařka, která ji vyšetřovala, když krvácela z konečníku?“

„Pracuje jich pro nás, několik, všechny dobrovolně. Myslím, že tehdy to byla Hanna Goldová. Má ordinaci na Highlands. Viděla Emu jenom jednou, nenavázala s ní žádný vztah. To ostatně nikdo. Erna byla nepřístupná.“

Witherspoon pozvedl ramena a zase je svěsil. „Pán dává a zase bere, ale my lidé svou cestu mezi životem a smrtí ovlivňujeme.“

„Víte něco o rodině Emadiny Můrphyové?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Witherspoon. „Nikdy se mi nesvěřila.“

„Měla nějaké přátele?“ zeptal jsem se. „Stýkala se s jinými vašimi ovečkami?“

„Pokud vím ne. Upřímně řečeno, ženy, které u nás žijí, se jí bály. Ema byla vysoká, statná, a kdo ji neznal, toho dokázala někdy pořádně vylekat.“

„Čím?“

„Třeba šla a najednou sebou začala škubat,“ vysvětloval Witherspoon. „Jindy si zase něco pro sebe mumlala. Jako kdyby měla vidiny.“

„Jaké vidiny?“

„Nedokázala je popsat slovy, ale podle toho, jak se chovala – stála, na něco ukazovala a neslyšně pohybovala rty –, se zdálo, že je vyděšená. Viděla v duchu něco, co jí nahánělo strach. Ale pomoc odmítala.“

„Proto se jí ostatní ženy bály?“

„No, možná jsem použil silný výraz. Spíš z ní byly nervózní: Nebyly s ní žádné problémy. Někdy skočila doprostřed místnosti a začala blábolit a mávat kolem sebe pěstmi. To jí šli všichni z cesty. Ovšem nikdy nikoho nenapadla, snad jenom sebe. Mlátila se pěstí do prsou a do hlavy. Nic vážného, ale umíte si představit, že při její postavě to vypadalo dost děsivě.“

„Mluvil jste o jejích světlejších chvilkách, kdy dokázala jasně uvažovat. Na základě čeho jste dospěli k názoru, že byla vzdělaná?“

„Měla bohatý slovník,“ odpověděl mi Witherspoon. „A uměla se vyjadřovat. Rád bych vám uvedl příklad, ale bohužel si na žádný nevzpomenu. Už jsem ji nějakou dobu neviděl.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Milo.

„Tři, možná čtyři měsíce.“

„Mohl byste se podívat do svých záznamů a vyjádřit se konkrétněji, pane řediteli?“ požádal Milo.

„Je mi líto. Jediné papíry, které tady vedeme, jsou povinné podklady pro úřady. Jsme jako nezisková organizace osvobozeni od daní. Ale úřední papírování mi zabere tolik času, že si nechci přidávat další.“

„Bohatý slovník,“ zopakoval jsem.

„Nejen to, i vyjadřovací schopnosti. Někdy mluvila tak, že jste ji mohli pokládat za vzdělanou, inteligentní ženu.“

„A o čem ve svých světlejších okamžicích mluvila?“

Witherspoon se zatahal za jeden z copánků. „Víte co? Radši se zeptám Diany.“ Přistoupil ke stolu, zvedl sluchátko a vyťukal čtyřmístnou místní linku. Chvíli šeptal a pak nám oznámil: „Hned přijde.“

Diana Petrellová byla malá tělnatá šedesátiletá žena s krátkými šedivými vlasy. Na nose jí seděly obrovitánské brýle s želvo vínovými obroučkami, širší než její obličej. Na sobě měla růžové tričko s nápisem Slitování, dlouhou džínsovou sukni a tenisky.

Když ji Milo informoval o smrti Emy Murphyové, zašeptala tichým vysokým hláskem: „Proboha,“ a po dalších podrobnostech se rozplakala. Pak se posadila naproti nám a utřela si oči. Daryl Witherspoon jí nalil čaj.

Zahřála si dlaně o šálek a řekla: „Doufám, že ta chudinka konečně najde trochu klidu.“

„Zmučená duše,“ poznamenal soucitně Milo.

„Ano,“ souhlasila Diana Petrellová. „Ale to jsme všichni, že?“

Milo jí napřed položil stejné otázky jako Witherspoonovi a pak zopakoval můj dotaz na světlejší okamžiky Erny Murphyové.

„O čem mluvila?“ Petrellová se zamyslela. „Hm, většinou o umění. Dokázala si hodiny prohlížet obrázky v uměleckých publikacích. Jednou jsem dokonce zašla vedle do antikvariátu a koupila jí pár knih o malířích, ale když jsem se vrátila, byla pryč. To pro ni bylo typické. Neklidná, nevydržela dlouho na jednom místě. Tehdy jsem ji vlastně viděla naposled. Už se nevrátila, aby si ty knížky prohlédla.“

„Jaký druh umění upřednostňovala?“ zeptal se Milo.

„Hm… Tak to vám neřeknu. Myslím… Prostě hezké obrázky…“

„Krajinky?“

Hezké obrázky Julie Kipperové.

„Všechno, co bylo hezké. Myslím, že ji to uklidňovalo. Ale zase ne vždycky. Když na tom byla psychicky opravdu zle, nepomáhalo jí nic.“

„Bývala hodně nervózní a rozrušená, že?“

„Ale nikdy s ní nebyly problémy.“

„Měla v Holubičím domě nějaké přátele?“

„Ne, neřekla bych.“

„A někoho mimo útulek?“

„Nikdy jsem ji s nikým neviděla.“

„A nemluvila třeba o někom?“

Petrellová zavrtěla hlavou.

„Konkrétně mě zajímá, madam,“ pokračoval Milo, „jistý mladý muž. Čtyřiadvacet, vysoký, hubený, tmavovlasý, brýle, nečistá pleť.“

Petrellová se podívala na Witherspoona a oba zakroutili hlavami.

„Ten ji zabil?“ zeptal se Witherspoon.

„Opakuju, že zatím nevíme, jestli ji někdo zabil, pane. Co nám ještě můžete o Erně Murphyové říct?“

„Už mě nic nenapadá,“ odpověděla Petrellová. „Osamělé stvoření. Jako většina z nich. Samota je jejich největší potíž. Bez boží dobroty jsme všichni osamělí.“

Milo se zeptal, jestli můžeme ukázat fotku Emadiny Murphyové ostatním obyvatelům útulku a Daryl Witherspoon se nesouhlasně zamračil.

„Tento týden u nás bydlí pouze šest žen,“ řekla Diana Petrellová.

„A muži?“ zajímal se Milo.

„Těch máme osm.“

„Poslední týdny byly pro ně dost těžké. Jsou na tom dost špatně. Nevím, jak by snesli pohled na obrázky, které jste mi ukázal,“ strachoval se Witherspoon.

„Tak dobře, žádné obrázky,“ ustoupil Milo. „Ale dovolte nám aspoň s nimi promluvit. Můžete jít s námi a pohlídat nás, abychom jim nepřitížili.“

Witherspoon a Petrellová si vyměnili další pohled a ředitel s těžkým srdcem svolil. „To by snad šlo. Ale při prvním náznaku potíží skončíme, ano?“

♦ ♦ ♦

Witherspoon se vrátil ke své práci a my s Milem jsme následovali Dianu Petrellovou po hlasitě protestujících schodech. Ve vyšších patrech to vypadalo jako v laciné ubytovně – dlouhé světlé chodby lemované řadami dveří. V prvním bydlely ženy, v druhém muži. Malé pokoje, v každém jen patrová postel a policová skříňka. Na polštářích bible, na stěnách další mravoučné citáty.

Polovina obyvatel spala. Jméno Erny Murphyové vyvolávalo jen prázdné pohledy, dokud Lynnetta, mladá černovláska s obličejem modelky a souostrovím starých vpichů na obou hůlkovitých předloktích, nevyhrkla: „Velká Zrzka.“

„Vy ji znáte?“

„Párkrát jsem se s ní dělila vo pokoj.“ Lynnettiny velké černé oči přetékaly nekonečným smutkem a bolestí. Dlouhé černé vlasy měla mastné a levou stranu krku jí zdobila vytetovaná hvězda velikosti šerifské placky. Pod modrým inkoustem pulzovala naběhlá žíla pomalým, nevzrušeným tepem. Seděla na spodním lůžku, v jedné ruce držela bibli, v druhé balíček solených arašídů. Záda mela shrbená jako stařena. Svěšené koutky úst naznačovaly rezignaci. „Co se jí stalo?“

„Obávám se, že je mrtvá, madam.“

Lynnettin pulz pokračoval v líném běhu, ale koutky úst se zvedly a v očích jí zajiskřilo pobavením.

„Připadá vám to směšné, madam?“ zeptal se Milo.

Lynnetta ho obdařila pokřiveným úsměvem. „Směšnej jste akorát vy s tou madam. Tak co se jí stalo? Někdo ji vodkrouhnul?“

„To zatím nevíme.“

„Asi jí to udělal ten její kluk.“

„Co to bylo za kluka?“

„To nevím. Vona mi akorát řekla, že má kluka a že je děsně chytrej.“

„Kdy vám to řekla?“ vyptával se Milo.

Lynnetta se poškrábala na předloktí. „To už musí bejt dávno.“ Otočila se k Petrellové. „Nemohlo to bejt tehdy, když jsem tu byla naposled, ale vo pár mejch návštěv dřív, že jo?“

„Několik měsíců,“ potvrdila Petrellová.

„Já totiž cestovala, víme?“ pochlubila se Lynnetta. „Jo, musí to bejt pár měsíců.“

„Cestovala jste?“ podivil se Milo.

Lynnetta se usmála. „Poznej Ameriku. Jo, musí to bejt pár měsíců. Možná šest. Nebo sedům. Nevím. Pamatuju si to, protože mi to připadalo jako pitomej kec. Kdo by tak vo ni stál? Vo takovou gorilu? Ještě by vod ní něco chytil.“

„Vy jste ji neměla moc ráda, že?“

„A proč bych ji měla mít ráda? Dyť byla praštěná. Začala se s váma bavit a potom vodpadla. Motala se jak mátoha a blábolila si sama pro sebe.“

„Co ještě vám o tom svém příteli řekla?“

„Akorát to.“

„Že byl chytrý?“

„Jo.“

„Jméno ne?“

„Ne.“

Milo přistoupil blíže k posteli, ale Diana Petrellová se mu postavila do cesty a Milo se poslušně vrátil na původní místo. „Kdybyste nám o tom jejím příteli mohla říct jakoukoliv podrobnost, moc byste nám pomohla,“ naléhal.

„Já už fakt nic jinýho nevím.“ Krátce se zamyslela. „Povídala, že je chytrej. To je všecko. A chvástala se. Prej když je chytrej von, tak je chytrá i vona. Jo, a ještě že si pro ni přijde a vodvede ji vodsad.“ Lynnetta se ušklíbla. „To zrovna.“

„Chtěl ji odvést ž Holubičího domu?“

„Vodsad! Z ulice. Ze života. Asi to udělal, když je mrtvá, ne?“

Vrátili jsme se k autu. „Co myslíš?“ zeptal se Milo.

„Ema Murphyová měla ráda krásné obrázky. To by mohl být styčný bod s člověkem jako Kevin, který ustavil sám sebe za nejvyššího arbitra umění. Krajinky Julie Kipperové můžeme bez přehánění označit za krásné. Erně by se určitě líbily. Možná ji na tu výstavu poslal. Využil ji k odlákání pozornosti.“

„Coco Barnesová otevřela zadní dveře a možná je potom zapomněla zamknout.“ Milo si přejel rukou přes obličej. „Duševně nemocná žena jako předsunutá hlídka. Myslíš, že Ernu využil ještě k něčemu jinému? Nemohl ji třeba přimět, aby zabila Julii? Ema byla dost velká a silná, aby dokázala přemoct slabou a křehkou ženu jako Julie, zejména v omezeném prostoru té toalety. Žena vražedkyně by také vysvětlovala, proč jsme nenašli žádné stopy semene nebo sexuálního zneužití. A už víme, že Erna měla okamžiky, kdy dokázala jasně uvažovat.“

„Relativně jasně,“ zdůraznil jsem. „Juliina vražda byla na šílence příliš dobře naplánovaná a promyšlená. Na místě činu nezůstal jediný použitelný důkaz. Kdyby poslal Emu místo sebe, nemohl spoléhat na to, že bude dostatečně opatrná. Ne, myslím, že tato možnost nepřipadá v úvahu. A ještě něco. Před rokem napsal E. Murphy recenzi na vystoupení Vasilije Levitche. Okázale květnatý styl článku byl místy skutečně těžko srozumitelný, ale rozhodně ne natolik, aby ho mohla napsat Erna. Někdo si její jméno přivlastnil. Ukradl její totožnost.“

„Chytrý kluk,“ poznamenal Milo. „Slyšels Lynnettu. Byla si jistá, že si Erna jenom něco namlouvá.“

„Ve smyslu milostného vztahu pravděpodobně ano. Ale jistý vztah mezi nimi vzniknout mohl. Erniny estetické zájmy, skutečnost, že byla vzdělaná a občas dokázala rozumně uvažovat a mluvit, to vše mohlo na člověka jako Kevin Drummond zapůsobit. Tragická postava na dně společenského žebříčku, totální ztroskotanec. I její psychóza ho k ní mohla přitahovat. Některé duševně nemocné fascinuje šílenství druhých. Ale ať už byl jejich vzájemný vztah jakýkoliv, Kevin si ji držel pěkně od těla. Jeho domácí si na žádnou ženu nevzpomíná – a na ni by určitě nezapomněla. Petra mluvila se spoustou lidí, ale nikdo ty dva spolu neviděl.“

„Nejdřív si ji zidealizoval a potom ji zabil.“

„Přestala zapadat do jeho vidění světa a možná ji pokládal za hrozbu.“

„Chladnokrevný, bezcitný parchant,“ rozohnil se Milo. „Ledové srdce. Jako v té Baby Boyově písničce. Koupil jsem si jeho cédéčko a poslechl si ho. Myslel jsem, že mi to pomůže udělat si o něm přesnější obrázek.“

„A pomohlo?“

„Hrál fantasticky. I absolutně hudebně hluchý člověk jako já cítí, že z té kytary tryská jeho duše. Ale to je asi tak všechno. Mimochodem, víš, že na tom albu je i tvoje jméno?“

„To není možné. Kde by se tam vzalo?“

V poděkování. Drobným písmem, úplně vespod. Baby Boy děkuje každému od Ježíše Krista po Roberta Johnsona. Strašně dlouhý seznam. Je v něm i Robin. Říká jí, krásná kytarová dáma‘ a děkuje jí, že dbá o blaho jeho nástrojů. A hned potom přicházíš na řadu ty. Přesně si to nepamatuju, ale stojí tam asi toto: „Děkuji také doktoru Alexu Delawareovi za to, že pečuje o blaho kytarové dámy.“

„To už není nějaký pátek pravda.“

„Promiň,“ omlouval se Milo. „Myslel jsem, že ti to udělá radost.“

Zařadil jsem rychlost a vyrazil na západ, ale stavební práce nás brzy zastavily. Muži v přilbách řádili jako šílení, aby městu transplantovali novou tvář. Možná se jednoho dne dočkáme úpravného, čistého a zdravého Hollywoodu, o jakém podle předvolebních slibů sní otcové města. Zatím žijeme ve vratké rovnováze mezi pozlátkem a špínou.

O několik kilometrů dál se na zalesněném kopci severně od nás vynořil obrovský bílý nápis HOLLYWOOD, pod nímž před lety ukončila svůj život začínající hvězdička a kde vrah zanechal tělo Chiny Marangaové, aby tam pomalu shnilo. Nenavrhl jsem, abychom si tam zajeli, a Milo také ne. Po takové době už to nemělo smysl.

Plazili jsme se hustým provozem na Vine Street. „Ema. Další ukradená duše,“ povzdechl si Milo.

„Zneužitá,“ opravil jsem ho. „O tom je dnešní svět.“

29

Encino. Petra se smířila s jádrem Milova sdělení – identifikace E. Murphyové znamená, že vražda rusovlásky skončí v jejím koši.

Zvedla mobilní telefon a informovala Stahla.

„Dobře.“ řekl tím svým bezbarvým tónem, který Petru tak iritoval. Na mě ničím dojem neuděláš.

Přesto zaznamenala jistý pokrok – ve snaze prolomit ledy navrhla při jednom z řídkých setkání na stanici svému novému partnerovi tykání a on přijal.

„Budeš dál sledovat Kevinův byt?“ zeptala se.

„Ztráta času.“

„Proč myslíš?“

„Nedomnívám se, že by se tu v dohledné době ukázal. Ale jak chceš. Ty jsi šéf.“

„Já zůstanu u domu jeho rodičů. Zatím se tady nic neděje, ale ještě počkám. Ale měli bychom si prověřit minulost Emy Murphyové. Jestli si opravdu myslíš, že Kevinův byt je slepá ulička, pusť se do toho.“

„Ano.“

Ticho.

Ale Petra se nedala. Však já tě donutím mluvit. A dočkala se. „Máš nějaký návrh, kde začít?“

„U obvyklých zdrojů… Moment! Před domem právě zastavilo auto. Žena. Mohla by to být Kevinova matka. Jako šťastný výletník zrovna nevypadá… Zjisti něco o té Murphyové. Já se ti zase ozvu.“

Zůstala v autě a dívala se, jak žena vysedá z modré corvetty. To byla ta dlouhá nízká věc pod plachtou, kterou se Stahlem viděli při své první návštěvě rodinného sídla Franklina Drummonda.

Červená honda patřila podle registrace Anně Martinezové, hispánské služebné, která podle všeho bydlela v domě svých zaměstnavatelů, majitelem zbývajících vozidel byl Franklin Drummond. K dennímu dojíždění používal mercedes, corvetta sloužila jako hračka paní domu, o bílý explorer neměl zájem nikdo. Možná rezervní vůz pro mladší syny, když přijedou na návštěvu.

Kevin se musel spokojit s levnou herkou. Nepatřil mezi oblíbené děti.

Žena si uhladila vlasy, zavrtěla zadkem a zamkla corvettu dálkovým ovladačem. Střední věk, vysoká, hubená, dlouhé nohy, masitý obličej, ale docela pohledný. Žena v domácnosti, která rozhodně nepostrádá sex-appeal. Na hlavě nosila přilbu světle oranžových vlasů – stejná barva jako Ema Murphyová. No řekněte, není to zajímavé, doktore Freude? Na sobě měla volný bílý svetr s barevně vyšitými kosočtverci, které nadouvala její velká ňadra, přiléhavé černé leginy a opánky na supertenkých jehlových podpatcích.

Vyzývavé oblečení. A ty boty! Přímo volaly Vem si mě! Stárnoucí nána, která loví chlapy?

Že by Kevinovu mámu píchal kromě otce ještě někdo jiný?

Petra se dívala, jak stoupá po schodech, přehrabuje se v kabelce od Gucciho a loví klíče.

Auto, oděv, boty, vše mluvilo jasnou řečí. Matinka se ráda pobaví. Žena, která si je vědoma své sexuality. Ostré koření do rodinné omáčky a Petra si mohla jenom představovat, jaké dětství asi Kevin prožíval.

Dnes odpoledne ovšem matinka opravdu nevypadá spokojeně. Něco ji znepokojuje. Ztuhlé držení šíje, ústa jako kriketová branka. A teď jí dokonce vypadly klíče z ruky a musí se pro ně sklánět.

Petra vystoupila z auta ve chvíli, kdy žena mířila klíčem do zámku. Než jím otočila, stála vedle ní.

Žena se obrátila. Petra zamávala plackou.

„Nemám vám co říct.“ Kuřácký hlas. Z rusovlásčina svetru se linula vůně Chanel 19 a pach tabákového kouře.

„Jste paní Drummondová?“ zeptala se Petra.

„Ano. Terry Drummondová.“ V hlase zazněl strach.

„Mohla byste mi věnovat pár minut? Chtěla bych si s vámi promluvit o Kevinovi.“

„Vyloučeno,“ odmítla Terry Drummondová. „Manžel mě upozornil, že se tady asi ukážete. Neexistuje žádný zákon, podle kterého bych s vámi musela mluvit.“

Petra se usmála. Kosočtverce na svetru se rytmicky nadouvaly. Sladké. K zulíbání. „To je samozřejmě pravda, paní Drummondová. Ale já jsem vás nepřišla zatknout. A nehodlám vás dlouho obtěžovat.“

Ruka s klíčem ztuhla. „Říkejte si, co chcete, já jdu domů.“

„Paní Drummondová, vašeho syna Kevina už týden nikdo neviděl. Myslím, že jako matku by vás to mělo přinejmenším znepokojovat.“

Pozorně se na ženu zadívala a pátrala po sebemenším náznaku, že o synovi ví. Možná se jí ozval.

Terry Drummondové vyhrkly slzy do očí. Měla je světle hnědé se zlatými skvrnkami. Nádherné oči, opravdu, navzdory štědře naneseným stínům a maskaře. Petra poopravila své hodnocení. Terry nebyla jen pohledná. Byla to atraktivní žena v plném rozkvětu, i v napjaté nervozitě z ní sálala smyslnost. Když byla mladší, muži v ní nejspíš viděli bohyni sexu.

Jaké to asi bylo, mít takovou matku?

Petra nevěděla o matkách vůbec nic; ta její zemřela při porodu. Jejím porodu.

Nasadila smířlivý výraz a poskytla paní Drummondové čas na rozmyšlenou. Terry se ověsila těžkými zlatými šperky, na prstenu jí zářil čtyřkarátový diamant. Kabelka od Gucciho vypadala zblízka jako originál.

S tím tělesným žárem a pohledným zjevem snadno ulovila začínajícího právníka, který pomalu stoupal po kariémím žebříčku, pomyslela si Petra. Pravděpodobně se vzdala původní profese, měla-li nějakou, vychovala tři syny, věnovala se roli oddané matky ve slušné předměstské čtvrti a dočkala se toho, že její nejstarší syn je… jiný.

A teď je vystrašená – Kevin jí nevolal.

„Jistě se o syna bojíte, paní Drummondová. Netvrdím, že Kevin spáchal zločin, prostě si s ním potřebujeme promluvit. Možná mu hrozí nebezpečí. Přemýšlejte prosím. Už se někdy v minulosti stalo, že takto zmizel? Nemyslíte, že by pro něj bylo lepší, kdybychom ho našli?“

Terry Drummondová potlačila vzlyk. „Jak ho můžete najít vy, když o něm nevím já?“

„Jak dlouho už je pryč, madam?“

Terry zavrtěla hlavou. „Už vám nic neřeknu.“

„Tušíte, proč se o Kevina zajímáme?“

„Ve spojitosti s nějakou vraždou. To je absurdní. Kevin je hodný, slušný chlapec.“ Paní Drummondové přeskočil hlas a zachvěla se. Petra vycítila, že někdo tato slova v souvislosti s Kevinem používal jako hanlivou urážku.

Měkkota.

„Věřím vám, paní Drummondová.“

„Tak proč nás pořád pronásledujete jako Štvanou zvěř?“

„Přeháníte, paní Drummondová. Určitě znáte Kevina lépe než kdokoliv jiný. Záleží vám na něm víc než komukoliv jinému. Kdyby se s vámi spojil, jistě mu dobře poradíte.“

Terry Drummondová se rozplakala. „Já tohle nemám zapotřebí. Nezasloužím si to. Kdyby ten idiot můj švagr nechal Kevina na pokoji, tohle by se nikdy nestalo. Proč se raději nezaměříte na něho? On už přece dva lidi zabil“

„Randolph?“

„Manželku a dítě. Ten hnusný ochlasta!“ zavrčela Terry. „Frank pořád Randyho prosil, aby přestal pít, ale mamě. Ten parchant nás málem přivedl na mizinu. Jenom těch soudních stání… Kdyby nebyl Frank tak schopný a chytrý, nikdy by se nevrátil zpátky na vrchol. Chápete, proč nás Randy nemůže vystát? Bůhvíco vám o nás napovídal a vy teď…“

„Randolph nám pouze potvrdil, že je Kevinův strýc,“ přerušila ji Petra. „A to bychom si snadno zjistili sami.“

„Proč, proboha?“ vyjekla Terry. „Proč se do mého syna tak navážíte? Je to dobrý člověk, slušný, laskavý, chytrý, jemný, nikdy by nikomu neublížil.“

Žena celá ztuhla a Petra přeřadila na jinou rychlost.

„Víte o tom, že Kevin měl přítelkyni? Jmenovala se Ema Murphyová.“

„Jak?“

Petra zopakovala jméno.

„Nikdy jsem o ní neslyšela. Kevin neměl žádnou… Já jeho přátele neznám.“

Kevin, nespolečenský samotář. Terry si uvědomila, že přiznala, co neměla. Zbledla a pokusila se chybu napravit. „Když děti vyrostou, vyletí z hnízda a jdou vlastní cestou. Zejména tvůrčí duchové potřebují prostor.“ Znělo to jako dobře nacvičené zdůvodnění Kevinova podivínství.

„To je pravda,“ souhlasila Petra.

„Já maluju,“ řekla Terry Drummondová. „Začala jsem brát hodiny kreslení a teď potřebuju svůj vlastní prostor.“

Petra přikývla.

„Prosím vás,“ žadonila Terry, „dejte mi pokoj.“

„Tady je moje vizitka, paní Drummondová. Přemýšlejte o tom, co jsem vám řekla. Kvůli Kevinovi.“

Terry zaváhala, ale pak si navštívenku vzala.

„Ještě něco,“ vzpomněla si Petra. „Nevíte náhodou, proč si Kevin říkal Jurij?“

Terry se náhle usmála – celá se rozzářila a moc jí to slušelo. Položila si ruku na ňadro, jako kdyby vzpomínala, kdo z něj sál. „On je tak roztomilý. A chytrý! Řeknu vám to, abyste věděla, jak moc se v něm mýlíte. Před lety, to byl ještě malý, mu Frank vyprávěl o soupeření v kosmu. Kevin byl opravdu ještě dítě, ale vždycky mu to myslelo a rychle chápal. Frank vzpomínal na své dětství a na to, jak byli tehdy všichni posedlí sputnikem. Vysvětloval chlapci, že my Američané jsme byli líní a pohodlní a že nás Rusové svou pílí v kosmu předběhli. Frank s ním odmalička mluvil takto vážně. Kevin byl jeho prvorozený syn a trávil s ním spoustu času. Vodil ho do parků, do muzeí, dokonce k sobě do kanceláře. Kevinovi tam říkali malý právník, protože mluvil jako dospělý. No, Frank vyprávěl Kevinovi o Rusech a o sputniku a o tom jejich astronautovi… Oni jim vlastně říkali jinak. Kosmo… Kosmo něco.“

„Kosmonauti,“ napověděla Petra.

Jo. Kosmonauti předběhli naše astronauty a první, který vyletěl do vesmíru, se jmenoval Jurij… Už nevím jak dál. A malý Kevin Franka poslouchal, ani nedutal, a když Frank domluvil, Kevin mu řekl: „Tati, já taky chci být první. Chci být Jurij.“

Paní Drummondově znovu vytryskly slzy. Jedna ruka s dlouhými nehty zavadila o ňadro pod vzedmutými kosočtverci. „Od té doby, když se Kevinovi něco podařilo, třeba když dostal ve škole dobrou známku nebo udělal zkoušku, říkala jsem mu Jurij. Měl to rád, protože to znamenalo ocenění úspěchu.“

30

Měl jsem na záznamníku dva vzkazy.

Allison volala před dvěma hodinami, Robin o několik minut později a obě mě žádaly, abych se jim ozval, až budu mít čas. Zavolal jsem Allison do hotelu. Zvedla sluchátko po čtvrtém zazvonění a zdálo se mi, že nemůže popadnout dech. „To jsi ty? Výborně. Máš štěstí, žes mě chytil. Byla jsem na odchodu.“

„Nevolám nevhod?“

„Kdepak, velmi vhod. Šla jsem na další seminář.“

„Jak probíhá konference?“

„Boulder je nádherný,“ rozplývala se. „Hory, čistý vzduch…“

„A ty musíš poslouchat nudné referáty.“

Zasmála se. „Ale ne. Slyšela jsem několik opravdu dobrých příspěvků, které by určitě zajímaly i tebe. Posttraumatický syndrom u obětí teroristů, rozsáhlý výzkum deprese u dětí… Jak se vyvíjí případ?“

„Žádný velký pokrok,“ odpověděl jsem.

„To je mi líto… Škoda, že tady nemůžeš být se mnou. Mohli jsme si užívat na svahu.“

„V Boulderu je ještě sníh?“

„Ani vločka. Zrušila jsem Filadelfii a zítra se vracím. Nechtěl by ses večer sejít?“

„To si piš.“

„Grantova rodina to vzala v pohodě,“ vysvětlila. „Mám-li být upřímná, zdálo se mi, že se jim ulevilo. Všichni si uvědomujeme, že je načase zpřetrhat pouta. Mám si vzít na letišti taxík a přijet rovnou k tobě?“

„Můžu tě vyzvednout.“

„Ne, máš dost práce s případem. Do osmi bych to měla zvládnout.“

„Mám něco uvařit?“

„Jestli chceš, ale není to nutné. Však se nějak nasytíme. Tak či onak.“

Hovor s Robin jsem odkládal. Když jsem se konečně rozhoupal a uslyšel napětí v jejím hlase, trpce jsem toho litoval.

„Díky, že voláš.“

„Stalo se něco?“

„Nechtěla jsem tě s tím zatěžovat, ale řekla jsem si, že bys to měl vědět. Stejně by ses to nakonec dozvěděl. Někdo se k nám vloupal. Zpustošil mou dílnu a ukradl pár nástrojů.“

„Bože, to je mi líto. Kdy?“

„Včera v noci. Zašli jsme si na večeři. Když jsme se kolem půlnoci vrátili, našli jsme porozsvěcovaná světla a dveře do dílny otevřené dokořán. Policejní hlídka přijela až za tři hodiny, sepsala hlášení a zavolala detektivy, kteří sepsali další hlášení. Technici všechno poprášili kvůli otiskům prstů. Měli jsme dům plný cizích lidí… Všechny ty ‚vyšetřovací úkony‘, o kterých jste s Milem tolikrát mluvili.“

„Ti zloději pronikli do domu násilím?“

„Zadní dveře a mříž byly zamčené, ale oni je vytrhli ze závěsů. Zdá se, že už byly hodně rezavé. Nechali jsme zapnutý alarm, ale policejní technik zjistil, že dráty byly zoxidované a že se přerušil kontakt. Je to starý dům… Měla jsem to nechat zkontrolovat, ale správce bydlí až v Lake Havasu a všechno je na dlouhé lokte…“

„Jak velká je škoda?“

„Dost věcí ukradli, ale horší je, že rozmlátili všechno, co leželo na ponku. Krásné staré kousky. Martinka se slonovinovým krkem, mandolína Lyou & Healy – patřila Clydu Buffumovi, dvanáctistrunná Stela. Pojistka to samozřejmě pokryje, ale chudáci klienti. Ty nástroje pro ně znamenaly víc než peníze… Ale nechci tě obtěžovat. Vůbec nevím, proč jsem ti volala. Tim nechal namontovat nové dveře a pak musel odletět do San Franciska.“

„Ty jsi sama?“

„Jen na pár dní.“

„Hned přijedu.“

„Nejezdi, Alexi… Přijed.“

Čekala na mě. Seděla na bílé plastové židličce na úzkém pruhu trávníku před domem, na sobě džínsy a zelený svetr.

Ještě jsem k ní nedošel a už mě objala.

„Odnesli Baby Boyovy kytary.“ Celá se chvěla. „Domlouvala jsem se s Jackem Truem, že je koupím. Chtěla jsem ti je dát. Jack se ptal v aukčních síních a všude mu řekli, že by o ně nebyl zájem, takže by souhlasil.“

Pozvedla hlavu a podívala se mi do očí. „Věděla jsem, že by se ti líbily. Měl to být dárek k tvým narozeninám.“

Ona měla mít narozeniny za necelý měsíc. Ani jsem si na ně nevzpomněl.

Pohladil jsem ji po hlavě. „Jsi hodná, žes na mě myslela.“

„A to je důležité, že?“ Usmála se a posmrkla. „Pojd dál.“

Obývací pokoj vypadal pořád stejně, chybělo snad jen pár kousků porcelánu. „Přišli detektivové s nějakou teorií, kdo to udělal?“

„Prý mladí kluci. Nejspíš pouliční gang. Zjevně to nebyli profíci. Řadu vzácných kousků nechali ležet. Nádhernou excelku D’Angelico a F pětku ze čtyřicátých let. Ještě že jsem je měla ve skříni. Kromě Babyho gibsonky vzali jen elektrické nástroje. Několik fenderek ze sedmdesátých let a baskytaru Standell. A ještě elektrofonickou Les Paul se zlatou deskou.“

„Šli po pozlátku,“ konstatoval jsem. „Děcka.“

„Ano. Výběr kořisti a také to, že všechno ostatní rozmlátili, ukazuje podle policie na mladistvé pachatele. Jako když se kluci vloupají do školy. Ale pouliční gangy přece řádí dál na jih od Rose Street. Tady jsme s nimi zatím žádné problémy neměli.“

Rose Street leží dva domovní bloky daleko. Další pomyslná losangeleská hranice, stejně opravdová jako filmový příběh.

Možná si to Robin v té chvíli také uvědomila, protože se roztřásla, přitiskla se ke mně a zabořila mi hlavu do záhybů košile.

„Musel Tim na sever opravdu tak nutně?“ zeptal jsem se.

„Nechtěl mě tu nechat samotnou, ale já jsem trvala na tom, aby jel. Podepsal smlouvu s producentem dětského nastudování Bídníků. Dva týdny příprav před premiérou. U dětí musíš být opatrný, aby si nepřetížily hlasivky.“

„Neříkala jsi, že budeš sama jenom pár dní?“

„Jakmile to tady dám trochu do pořádku, pojedu za ním.“

Nic jsem na to neřekl.

„Díky, žes přijel, Alexi.“

„Nechceš pomoct s úklidem?“

„Nechci to tam ani vidět.“

„Potřebuješ pauzu. Zajdeme si někam na kafe.“

„Nemůžu odsud odejít. Čekám na zámečníka.“

„Kdy přijde?“

„Měl tu být už před hodinou. Zůstaň tady se mnou, Alexi. Prosím.“

Přinesla dvě láhve koly. Seděli jsme naproti sobě a popíjeli.

„Nechceš aspoň sušenky?“

„Ne, díky.“

„Jsem sobecká. Jistě máš spoustu práce.“

„Kde budeš dneska spát?“ zeptal jsem se.

„Tady.“

„Nebudeš se bát?“

„Ne,“ odpověděla. „Já nevím.“

„Tak víš co? Uděláme to takhle: Jakmile ti namontují nové zámky, uklidíme dílnu, odvezeme nástroje ke mně a večer můžeš odletět do San Franciska.“

Složila ruce do klína.

„To by šlo.“ Pak se rozplakala.

Když byla připravena pohlédnout tváří v tvář té spoušti, odešli jsme do dílny. Místo Robinina úzkostlivého pořádku jsme našli kůlničku na dříví. Společně jsme zametali a uklízeli, sbírali trosky rozmlácených hudebních nástrojů, ladicí kolíky, kobylky, hmatníky… Použitelné kousky jsme ukládali do krabic, zničené vyhazovali do smetí.

Zauzlované struny jsme se snažili rozplést, a když to nešlo, putovaly rovněž do odpadu. Několikrát jsem se píchl o ostrý konec drátu, až mi vytryskla krev, protože jsem se nedokázal na práci soustředit.

Robin oddechovala námahou. Setřela z ponku poslední zbytky prachu, narovnala si záda, rezolutně prohlásila: „Končíme, lepší už to nebude,“ a natáhla ke mně ruku.

Stál jsem jako socha se smetákem v ruce.

„Pojd sem,“ vyzvala mě.

Odložil jsem smeták a přistoupil k ní. Z půlmetrové vzdálenosti mi spojila ruce za hlavou, přitáhla si mě a políbila.

Otočil jsem hlavu, takže mi její rty přistály na tváři.

Suše se zasmála. „Tolikrát jsme se milovali, a teď ti nesmím ani dát pusu.“

„Existují jisté hranice,“ řekl jsem. „Bez nich by z naší civilizace moc nezbylo.“

„A teď se cítíš jako civilizovaný člověk, ano?“

„Moc ne.“

Násilím mi otočila hlavu a znovu mě políbila. Tvrdě, vášnivě. Tentokrát jsem si nechal její jazyk proniknout do úst. Cítil jsem, jak mi tvrdne přirození, ale emoce za fyziologickou reakcí znatelně pokulhávaly.

Vycítila to. Dotkla se mě dlaní na tváři a vteřinku jsem se bál, že mi vytne políček, ale Robin se jenom odtáhla.

„V jádru jsi vždycky býval slušný člověk.“

„Proč to nevnímám jako kompliment?“ položil jsem řečnickou otázku.

„Protože jsem vyděšená a osamělá a nepotřebuju žádné tvoje hranice.“

Svěsila paže podél těla a z očí jí hleděla směsice chladu a ublíženosti.

„Tim říká, že mě miluje. Kdyby tak věděl…“ Povzdechla si. „Já jsem hrozná, Alexi. Prosím tě, věř mi, že když jsem ti volala, chtěla jsem jenom slyšet dobré slovo, abych se uklidnila, a říct ti o Babyho kytarách. Bože, to mně na tom vloupání nejvíc vadí. Opravdu jsem ti je chtěla dát. Chtěla jsem pro tebe něco udělat.“ Zasmála se. „A největší sranda je, že vlastně nevím proč.“

„To, co jsme spolu prožili, jen tak snadno nevymizí.“

„Myslíš na mě někdy?“

„Pochopitelně.“

„A ona to ví?“

„Allison je vnímavá.“

„Já se moc snažím, abych na tebe nemyslela,“ svěřovala se Robin. „A většinou se mi to daří. Jsem šťastnější, než si možná myslíš. Ale někdy se mě držíš jako klíště a mám co dělat, abych tě zahnala. Tim mi pomáhá. Je na mě hodný.“

Rozhlédla se po zplundrované dílně. „Pýcha a pád. Opravdu jsem se včera nevzbudila s myšlenkou, že bych měla náladu na trochu zoufalství.“ Znovu se zasmála, tentokrát veseleji, a lehce mě pohladila po tváři. „Pořád jsi můj přítel.“

„Jsem.“

„Řekneš jí to? Že jsi tady byl?“

„Nevím.“

„Možná bys neměl. Blažená nevědomost a tak dál. Ne že bys udělal něco špatného. Au contraire. Nemáš se jí k čemu přiznávat, tak raději mlč. Tak zní moje rada. Rada ženy.“

Gang mladistvých. Stejně dobrá teorie jako každá jiná. Ale stejně si oddechnu, až sedne do letadla směr San Francisco.

Erekce nepolevovala. Otočil jsem se, aby si toho nevšimla, a přistoupil jsem ke skříni, do níž ukládala nejvzácnější nástroje. „Odneseme to do auta.“

31

„Kytarová struna.“ oznámil jsem.

Milo, Petra a Erik Stahl na mě mlčky hleděli. Druhá pracovní porada vyšetřovacího týmu. Tentokrát nám nikdo neservíroval indickou kuchyni; seděli jsme v malé zasedačce na policejní stanici Los Angeles západ. V sedm ráno vyzváněly telefony jako o závod.

Na ten nápad jsem přišel při úklidu Robininy dílny, když jsem rozplétal zasukované struny. Když jsem Mila informoval o vloupání, zasakroval a slíbil, že požádá pacifickou divizi, aby si na vyšetřování dali záležet.

„Tloušťka škrtidla a vroubkování,“ pokračoval jsem. „Zkuste porovnat hluboké E nebo A se stopami na krku Julie Kipperové a Vasilije Levitche. Kytarová struna jako vražedný nástroj současně odpovídá uměleckému založení našeho hocha.“

„Hraje na ně,“ poznamenala Petra.

Milo zaklel, otevřel složky se spisem o případu, vyhledal příslušné fotografie a poslal je kolovat. Stahl si je prohlédl bez komentáře a Petra konstatovala: „Z těch snímků se to nedá poznat. Zajdu koupit struny a zanesu je koronerovi. Konkrétní značku?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Umělec,“ ušklíbl se Milo. „Zajímalo by mě, jestli bychom u Kevina v bytě našli kytarové struny.“

Stahl zamrkal a sklopil oči.

„Mluvila jsem s Kevinovou matkou,“ řekla Petra. „Byla podrážděná a nervózní a nic jsem z ní nevytáhla. Kevin je hodný, slušný et cetera. Bylo vidět, že má o Kevina opravdu strach, a podle toho soudím, že neví, kde je. Nebo to naopak ví. Jedna věc mi na ní padla do oka – je ohnivá rusovláska.“

„Jako Erna Murphyová,“ řekl Milo. „Zajímavé. Co si o tom myslíš, Alexi? Oidipův komplex?“

„Jaká ta jeho matka je? Jak na tebe působí?“ zeptal jsem se Petry.

„Dobře vyvinutá, prsatá, nóbl oblečená. Předvádí se. Mám dojem, že hledá ztracené mládí. A na tři děti rozhodně nevypadá.“

„Svůdnice?“

„Kdyby chtěla svádět chlapy, jistě by se jí to dařilo. Nepostřehla jsem u ní žádné známky duševní nevyrovnanosti, která by mohla vysvětlit Kevinovy potíže dědičností, ale mluvila jsem s ní jen krátce, sotva tři minuty. Ona se mnou vážně nechtěla mluvit.“

„Je možné, že Erniny zrzavé vlasy v Kevinovi něco vyvolaly.“ řekl jsem. „Možná zasunutou vzpomínku z dětství.“

„Kytarová struna!“ rozčiloval se Milo. „S čím ještě vyrukuje? Příště někoho umlátí smyčcem? Víme, že Kevin měl spoustu snů a plánů, které nikdy neuskutečnil. Zajímalo by mě, jestli se nechtěl stát taky kytarovým mágem.“

„Co kdybychom se podívali do jeho bytu?“ navrhla Petra. „Řekneme domovnici, že je odtamtud cítit plyn, přimějeme ji, aby to šla zkontrolovat, a nabídneme jí ochranný doprovod.“

„Já to zařídím,“ nabídl se Stahl.

„Ještě k tomu vloupání,“ změnil téma Milo. „Baby Boy uvedl Robin v poděkování na obalu svého alba a z její dílny zmizely Baby Boyovy kytary.“

Vyslovil myšlenku, která ve mně hlodala.

„Tvoje jméno je tam taky, Alexi.“

„Je to dlouhý seznam,“ namítl jsem. „A i kdyby existovala spojitost, já osobně se nemám čeho bát. Nejsem umělec. Zavoláš Robin?“

„Nechci ji zbytečně děsit, ale varovat ji musím. Měla by se mít na pozoru. Jsem rád, že je v San Francisku… Jo, zavolám jí. V kterém hotelu bydlí?“

„To nevím. Její přítel pracuje pro producenty dětského nastudování Bídníků, takže by neměl být problém to zjistit.“

Milo našpulil rty a začal kroutit desky poznámkového bloku.

Její přítel.

Hodiny na stěně ukazovaly deset minut po sedmé. Jestli nemá letadlo zpoždění, měla by Allison za čtvrt hodiny přistát.

„Něco nového o Erně Murphyové?“ zeptal se Milo.

„Nemá záznam v rejstříku, neléČila se ve státní nemocnici,“ odpověděl Stahl.

„Zatím jsme nenašli žádné rodinné příslušníky, abychom je mohli informovat o její smrti,“ dodala Petra.

„Většina státních sanatorií pro duševně choré byla před lety zavřena nebo privatizována,“ vysvětlil jsem. „Klidně se mohla někde léčit a my o tom nevíme.“

„Co navrhujete, pane doktore?“ zeptal se Stahl.

Milo mě předešel. „I kdyby ležela třeba v Camarillu nebo podobném ústavu, nic nového nám to neřekne. Už přece víme, že byla duševně nemocná. Potřebujeme poznatky ze současnosti, důkaz, který by ji spojoval s Drummondem. Opravdu u nás nemá žádný záznam?“

Stahl zavrtěl hlavou. „Ani dopravní přestupek. Neměla řidičák.“

„To pravděpodobně znamená, že psychickou poruchou trpěla delší dobu,“ poznamenal jsem.

„Myslíš od mládí? Duševně nemocná a současně bystrá a vzdělaná?“ podivil se Milo.

„Strach z řízení motorového vozidla bývá průvodním znakem některých poruch,“ poučil jsem ho.

„Mě řízení taky občas děsí,“ podotkla Petra.

„Měla vůbec nějaké doklady?“ zeptal se Milo.

„Číslo sociálního zabezpečení,“ odpověděl Stahl. „Před osmi lety se přihlásila na sociálce, ale ani jednou si nepřišla pro dávky. Jediný záznam o zaměstnání, který jsem objevil, je šestnáct let starý. Přes léto pracovala u McDonalda. Červen, červenec, srpen.“

„Před šestnácti lety jí bylo sedmnáct,“ spočítal Milo. „Prázdninová brigáda. To znamená střední školu. Kde?“

„Misijní střední v San Diegu. Volal jsem tam. Podle ředitele školy se rodiče jmenovali Donald a Coletta, ale další záznamy tam o ní nemají. Na radnici v San Diegu jsem zjistil, že Murphyovi bydleli sedmadvacet let ve stejném domě, ale před deseti roky ho prodali. Kam se odstěhovali, není známo. Jinou nemovitost v tamějším okrese si nekoupili. Zajel jsem do San Diega. V té čtvrti bydlí dělníci, civilní zaměstnanci námořní základny a vysloužili poddůstojníci. Na Murphyovy si nikdo nevzpomíná.“

„Možná se odstěhoyali ze státu, když otec odešel do penze,“ uvažoval Milo. „Už kvůli nim bych byl docela rád, kdybychom je našli.“ Obličej mu zkřivila púlvteřinová grimasa při představě, že bude muset rodičům oznámit smrt dítěte. Pokolikáté už? „Ale jak to vidím já, Ema opustila rodinný krb už hodně dávno a obávám se, že bychom se od nich nic důležitého nedozvěděli.“ Podíval se na mě, jako by žádal o potvrzení.

Ujal jsem se slova: „Absence sociálních vazeb dělá z Emy ideálního společníka našeho hocha. Získal někoho, s kým mohl mluvit bez obav, že ho prozradí – třeba kamarádce. Získal podřízenou duši, kterou mohl ovládnout a přivlastnit si její totožnost,“

„A to, že se s nikým nestýkala, z ní udělalo snadný terč,“ dodala Petra. „Bezbrannou oběť.“ Smetla si neviditelné zrnko prachu z klopy černého saka a obrátila se k Milovi: „Co dál?“

„Nechceš ještě jednou navštívit Kevinovy rodiče?“ navrhl Milo. „Zatřást rodinným stromem a počkat si, co spadne?“

„S tím bych zatím počkala,“ nesouhlasila Petra. „Starý Drummond se k nám staví vyloženě nepřátelsky a vyjádřil se naprosto jasně, že s námi nechce nic mít. Paní Drummondovou bych snad dokázala přimět k povolnosti, ale v té rodině vydává rozkazy on. Nezapomínej, že je právník. Musíme být opatrní. Jediný chybný krok, a máme po důkazech. Kdybychom měli k dispozici neomezené lidské zdroje, nechala bych ten dům a jeho obyvatele sledovat čtyřiadvacet hodin denně. Žijeme bohužel v reálném světě, takže jsem se rozhodla, že ještě jednou pročešu ulice a budu hledat svědky, kteří si vzpomenou na Kevina nebo Ernu.“ Podívala se na Stahla. „Neuškodilo by podívat se po jejích rodičích.“

Stahl přikývl, „Donald a Coletta. Vezmu to celostátně.“

„Kytarová struna,“ řekl Milo. „Zatím hrajeme hodně falešně.“

„Zatím,“ opravila ho Petra, „ani nevíme, jakou písničku hrajeme.“

32

Allison dojela taxíkem s půldruhahodinovým zpožděním. Čerstvě nalíčená, ale vypadala unaveně. Položil jsem na gril dva steaky a zalil salát italskou omáčkou s parmezánem. Na pánvi se ohřívaly špagety s olivovým olejem a krájeným česnekem.

Natáhla nosem vůni. „S tím jídlem jsem se mýlila. Mám hlad jako vlk. Ještě že jsi uvařil.“

„Copak vám v letadle nerozdávali buráky?“

„Můžu mluvit o štěstí, že jsme vůbec přistáli. Opilý spolucestující. Řádil jako šílenec a jednu chvíli to vypadalo dost zle. Pár se nás dalo dohromady a přemohli jsme ho. Nakonec usnul.“

„Snad ses taky nezapojila!“

„Držela jsem jednu nohu.“

„Sheena, královna džungle.“

Zvedla ruku a zaťala biceps. „Bylo to hrozné.“

„Odvážná holka,“ pochválil jsem ji.

„Když se něco takového stane, nepřemýšlíš, ale jednáš… Musím se posadit. Je součástí menu i víno?“

Dali jsme si s jídlem na čas a pak jsme seděli, klábosili a odplouvali do lehkého opojení. Později jsme se v posteli nazí objímali, ale nemilovali se a usnuli jsme jako bratr a sestra. Probudil jsem se ve čtvři, našel Allisoninu polovinu postele prázdnou a šel jsem ji hledat.

Seděla v kuchyni, svítila si jen zářivkou nad dřezem, na sobě měla pouze moje tričko a pila instantní kávu bez kofeinu. Vlasy měla vyčesané do rozčepýřeného uzlu, obličej odlíčený a její holé nohy bíle zářily na pozadí tmavé dubové podlahy.

„Mám určitě narušené biorytmy,“ řekla na vysvětlenou.

„Z Colorada?“

Pokrčila rameny a já se posadil.

„Doufám, že ti to nevadí, ale chodila jsem po domě, abych se unavila… Co znamenají ta kytarová pouzdra v pokoji pro hosty?“

Řekl jsem jí, co se stalo.

„Chudák Robin. Musel to být pro ni šok. Bylo to od tebe hezké.“

„Pokládal jsem za správné pomoct jí.“

Jeden z dlouhých černých pramenů se uvolnil a spadl jí přes ucho. Měla oči podlité krví a bez mejkapu vypadala bledá, ale o několik let mladší.

Naklonil jsem se k ní a políbil ji na rty. Oba jsme měli nakyslý dech.

„Odletěla za ním do Sarí Franciska?“

„Ano.“

„Dobře. Udělals správnou věc, když jsi jí pomohl. Ale teď udělej něco i pro mě.“

Vstala, uchopila tričko za spodní okraj a přetáhla si ho přes hlavu.

V sedm mě probudilo její tiché chrápání. Díval jsem se, jak se jí zvedá a klesá hrudník, a prohlížel si její tvář, bledou, vklíněnou mezi dva polštáře. Usta měla komicky pootevřená a rukama s dlouhými prsty svírala okraj přikrývky.

Pevně. A víčka se ji křečovitě chvěla. Něco se jí zdálo a asi to nebylo nic hezkého.

Zavřel jsem oči. Přestala chrápat. Zase začala. Když se probudila a zamžourala na mě, měla modré zornice zastřené zmatkem.

Usmál jsem se na ni.

„Ach.“ Posadila se a chvíli na mě zírala jako na cizince. Pak se konečně probrala. „Dobré ráno, lásko.“ Protřela si oči. „Chrápala jsem?“

„Ani trochu.“

Měla na dopoledne pozvané pacienty a odjela v osm. Ustlal jsem postel a myslel jsem na Robin a na to, jaký význam mají Babyho ukradené kytary, a jestli vůbec nějaký mají.

Pouliční gangy řádí o tři bloky dál na jih…

Ale Babyho gibsonka byla jediná akustická kytara, kterou zloději odnesli.

Zazvonil telefon. Milo. „Strangulační rýha na krku Julie Kipperové a Vasilije Levitche dokonale odpovídá kytarové struně. Hluboké E, užší provedení. A teď mi řekni, co z toho pro nás vyplývá.“

„Že na těch vraždách není vůbec nic náhodného.“ odpověděl jsem. „A to mě znepokojuje. Mluvil jsi s detektivy z pacifické divize o té krádeži u Robin?“

„Vyšetřují to jako běžné vloupání.“

„Jsou dobří?“

„Průměrní. Ale nevidím žádný důvod, proč by se měli mýlit. Ve čtvrti, kde Robin bydlí, jsou vloupačky na denním pořádku.“

Robin bydlela řadu let u mě v Glenu. Dražší čtvrť. A taky bezpečnější – s výjimkou okamžiků, kdy je nebezpečná. Před několika lety mi vraždící šílenec vypálil dům.

Náš dům…

„Požádal jsem je, aby tam příštích několik týdnů posílali hlídkový vůz,“ informoval mě Milo.

„Obvyklé dvě projíždky denně?“

„No jo, já vím, ale pořád lepší než nic. Taky jsem jim dal poznávací značku a typ Kevinova auta, aby se po něm pozorně dívali. Robin je zatím v San Francisku, takže si nedělej starosti. Včera večer odemkla domovnice Stahlovi Drummondúv byt. Sbírá hračky a časopisy a má tam hromadu počítačů a tiskáren, ale žádnou kytaru, žádné struny, žádné hrůzné trofeje, nic kompromitujícího. Ale taky ani jeden výtisk Kulturních brázd a to mi připadá docela zajímavé.“

„Zametá stopy. Nebo má další skrýš.“

„Stahl obvolává veřejná skladiště.“

„Tak mě napadá, jestli Stahl včera nenavštívil Drummondúv byt už podruhé.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Milo.

„Jindy je nehybný jako socha, ale když jsi včera mluvil o prohlídce Kevinova bytu, zamrkal a sklopil oči.“

„Myslíš, že… No, on je opravdu divný, ale že by… No nic. Mezi těmi časopisy je i porno. Pro gaye a hodně tvrdé. Podle Stahla vedl Kevin spartánský život. Pár kousků oblečení, žádné osobní věci, z kterých by se dalo něco vyvodit. Další důvod k domněnce, že utekl a nehodlá se hned tak vrátit, nebo má jiné doupě.“

„A taky to může znamenat zhoršení psychického stavu,“ doplnil jsem. „Stahuje se do sebe a plivá na hodnoty svých rodičů.“

„Petra se rozhodla, že to s jeho rodiči přece jenom ještě zkusí. Konkrétně s otcem. Já teď jedu na hlídku před kancelář Everetta Kippera, a pokusím se získat další podrobnosti o jeho přítelkyni. Volal mi totiž jeden z jeho sousedů, že prý náš starý dobrý Ev vypadal obzvlášť naštvaně. Mlátil do šutrů jako zběsilý dlouho po večerce. Jenže sousedi už se bojí volat na něho policii. Ta jeho slečna vypadá v posledních dnech naopak smutně a obědvá a večeří sama. Zatím nevidím nic, co by ji s případem spojovalo, jenže jinou stopu, kterou bych mohl sledovat, taky nemám. Čím déle přemýšlím o Emě Murphyové, tím víc bych se toho o ní chtěl dozvědět, ale Petra zatím narazila jen na dva nebo tři svědky, kteří si na Emu matně vzpomínají. Žádný přítel, žádná kamarádka, vždycky ji viděli samotnou.“

„A co ta lékařka, kterou zavolali do Holubičího domu, když jim Ema zakrvácela prostěradlo? Třeba se jí s něčím svěřila.“

„Sám jsi slyšel, že se ta doktorka setkala s Emou pouze při té jediné příležitosti.“

„Jenže personál Holubičího domu přiznává, že jakmile od nich někdo odejde, ztrácejí s ním kontakt. Ema žila víc na ulici než v útulku. Jestli znovu onemocněla, což je dost pravděpodobné, mohla se obrátit na osobu, která jí už dříve pomohla.“

„No, za zkoušku by to stálo,“ uznal Milo. „Stejně nic lepšího v ruce nemáme. Postaráš se o to? Já jsem na cestě do Century City.“

„Jistě,“ svolil jsem. „Jak se ta lékařka jmenuje?“

„Moment, musím se podívat… Tady ji mám. Hanna Goldová.“

„Hned jí volám.“

Vytočil jsem číslo doktorky Goldové. Ohlásil se mi recepční. Představil jsem se včetně akademického titulu.

„Má teď někoho v ordinaci, pane doktore.“

„Volám kvůli její pacientce. Emadina Murphyová.“

„Je to naléhavý případ?“

„Je to důležité.“

„Okamžik prosím.“

O půl minuty později: „Doktorka Goldová chce vědět, o co se přesně jedná.“

„Ernadina Murphyová byla zavražděna.“

„Ach bože. Ještě moment vydržte.“

Tentokrát jsem musel vydržet déle, než se mi mužský hlas znovu ozval. „Doktorka Goldová bude mít čas až ve dvanáct. Můžete se u ní zastavit.“

Doktorka Goldová si zřídila ordinaci v pískově žlutém bungalovu vedle autoservisu značky Fiat. Vpravo vedle dveří visela černá plastová tabule se zlatými písmeny.

MUDr. Vrinda Srinivasanová MUDr. PhMr. Hanna R. Goldová MUDr. Angela B. Borelliová Interní a gynekologicko-porodnická ordinace Zdravotní centrum pro ženy

Dorazil jsem v pravé poledne, ale doktorka Goldová ještě nebyla hotová; v čekárně seděly tři pacientky – dvě starší ženy a podvyživená, sotva patnáctiletá dívka. Všechny tři ke mně vzhlédly, když jsem vešel, ale jen ta slečna na mě vydržela zírat, dokud jsem se na ni neusmál. Pak se znechuceně ušklíbla a vrátila se k okusování nehtů.

Malá dusná čekárna, zařízená čistým, ale ošuntělým nábytkem z výprodeje. Na stěnách visely zarámované fotografie Machu Picchu, nepálských hor a chrámu Angkor Vat. Z reproduktoru tiše zpívala Enya.

Na pultu recepce ležela cedulka s ručně psaným upozorněním:

Ošetřujeme klienty pojišťovny Medi-Cal a stát nám občas dokonce i zaplatí.

Hotovost neodmítáme – zaplaťte, kolik můžete, nebo si s tím nelamte hlavu.

Recepci neoddělovala od čekárny žádná skleněná stěna a za úzkým stolkem seděl pětadvacetiletý mladík s nakrátko ostříhanými, předčasně prošedivělými vlasy, začtený do Základů účetnictví jako do napínavého thrilleru. Na jmenovce, připnuté k náprsní kapse košile s krátkými rukávy, stálo ELI.

Když jsem přistoupil ke stolku, neochotně knihu odložil.

„Jsem doktor Delaware.“

„Dneska jí to trvá nějak dlouho.“ Ztišil hlas do šepotu. „To, co jsem jí řekl, ji hodně rozrušilo. Asi byste to na nás nepoznal, ale je moje sestra.“

O pětadvacet minut později už všechny pacientky odešly a Eli oznámil, že si skočí na oběd. „Hned přijde,“ ujistil mě a s učebnicí pod paží vyšel z bungalovu.

Za pět minut vyšla z ordinace žena v bílém plášti zapnutém až ke krku a se zdravotní kartou v ruce. Mladý obličej s výrazem moudré lišky, bronzová pokožka, která přirozeně září. Nemohlo jí být o moc víc, než třicet, ale husté vlasy po ramena měla bílé jako sníh. Dědičná záležitost; Eli na tom bude za pár let stejně. Světle zelené oči vypadaly, že si potřebují odpočinout.

„Jsem doktorka Goldová.“ Podala mi ruku a sevřela mi prsty v obranném gestu, kterému se ženy s křehkými kostmi rychle naučí, aby jim je muži silným stiskem nerozdrtili. Dlaně měla suché a studené.

„Děkuji, že jste si na mě udělala čas.“

Oči barvy mořské hladiny, zešikmené, široké a zvědavé. Široká ústa, energická hranatá brada. Výjimečně krásná žena.

Zamkla dveře do čekárny, usedla do ošoupaného křesla s veselým olivově zeleným potahem, které neladilo s ostatním zařízením místnosti, a přehodila nohu přes nohu. Pod bílým pláštěm nosila černé džínsy a na nohou šedé kotníkové boty. Z reproduktoru se nesla Enyina galština.

„Co se Erně stalo?“

Seznámil jsem ji se základními fakty.

„Ach bože. A vy jste přišel, protože…“

„Pracuju jako konzultant pro policejní oddělení. Požádali mě, abych si s vámi promluvil.“

„To znamená, že Emina vražda má psychologický podtext – na rozdíl od běžného pouličního zločinu.“

„Tím si v dané fázi vyšetřování zatím nejsme jistí. Znala jste ji dobře?“

„Někoho jako Ema nikdy nepoznáte. Několikrát jsem se s ní setkala.“

„Tady, nebo v Holubičím domě?“

„Tady dvakrát, v útulku jednou.“

„Obrátila se na vás po tom ošetření v útulku?“

„Dala jsem jí svou vizitku,“ vysvětlovala lékařka. „Doslova mě šokovalo, když jsem zjistila, že si ji nechala.“ Otevřela složku se zdravotní dokumentací. Obsahovala jediný list papíru, popsaný, pokud jsem to vzhůru nohama mohl posoudit, drobným úpravným rukopisem. „V obou případech přišla do ordinace. Poprvé dva týdny po ošetření v Holubičím domě. Trhliny v konečníku začaly znovu krvácet a stěžovala si na bolest. Nepřekvapilo mě to. V útulku jsem ji prohlédla jen zevně. U těch ubožáků se můžete jen dohadovat, jak vypadají uvnitř. Naléhala jsem na ni, ať se nechá pořádně vyšetřit, a nabídla jsem jí, že jí zařídím bezplatný pobyt v okresní nemocnici. Ona však odmítla. Dala jsem jí mast a analgetika a poučila ji o hygieně. Nešla jsem na ni moc zhurta, lékař musí vědět, koho má před sebou.“

„Vím, jak to myslíte. Praktikoval jsem na Západní pediatrické.“

„Opravdu?“ podivila se. „Já si odbyla své začátky v okresní, ale pak jsem taky skončila v ZP. Neznáte náhodou Rubena Eaglea?“

„Velmi dobře.“

Chvíli jsme vzpomínali na společné známé, ale pak lékařka zvážněla. „Když za mnou Erna přišla podruhé, byla v mnohem horším stavu. Bylo to pozdě večer, už jsem zavírala. Personál už odešel a já se chystala pozhasínat, když otevřela dveře do čekárny. Stála na prahu, mávala rukama a vypadala úplně mimo. Pak se jí v očích objevila panika a skočila ke mně s napřaženýma rukama.“

Lékařka se při té vzpomínce zachvěla. „Zděšeně jsem uskočila, ale ukázalo se, že chtěla jen fyzický kontakt… Jako když dítě běží k mámě, aby je utěšila v náručí. Jenže ona byla statná ženská a mou prvotní reakcí byl úlek a strach. Podívala se na mě těma svýma šílenýma očima a pak se zhroutila na podlahu a rozplakala se. Pomohla jsem jí vstát a odvedla ji do ordinace. Svaly měla úplně ztuhlé šokem a nesrozumitelně blábolila. Nejsem psychiatr, takže jsem nechtěla experimentovat s thorazinem a podobnými těžkými kalibry. Ale kdybych zavolala na pohotovost, pokládala by to za zradu, a stejně jsem se jí už nebála. Nebyla nebezpečná, spíš k politování.“

Zavřela složku. „Píchla jsem jí nitrosvalově valium, uvařila jí bylinkový čaj a seděla s ní… no, dobrou hodinu. Nakonec se uklidnila. Kdyby ne, asi bych tu pohotovost zavolala.“

„Netušíte, co ji rozrušilo?“

„Nechtěla mi to říct. Po tom počátečním blábolení už prakticky celou dobu mlčela. Jako němá. Pak se omluvila, že mě tak přepadla, a chtěla odejít.“

„Ale něco vám snad řekla, ne?“ zeptal jsem se.

„Odpovídala ano nebo ne na jednoduché nevinné otázky. Ale o tom, proč přišla a co ji rozrušilo, nebo o svých zdravotních problémech neřekla ani slovo. Chtěla jsem ji aspoň vyšetřit, ale ona kategoricky odmítla. Ale pořád se omlouvala. Byla natolik při smyslech, aby si uvědomila, že se chová nepatřičně. Navrhla jsem jí, aby se vrátila do útulku, a ona to označila za báječný nápad. Opravdu, přesně tato slova použila. ‚To je báječný nápad, paní doktorko.‘ Když to říkala, byla taková… nabitá energií. Najednou se rozveselila a slíbila, že to určitě udělá. Ale ta její energie a dobrá nálada měly v sobě něco zneklidňujícího, protože bylo vidět, že je pořád nervózní a rozrušená. A mluvila dost nepřirozeně, v kontextu její osobnosti příliš… kultivovaně. Chápete, jak to myslím? Používala vzletné fráze, které mi k ní vůbec neseděly.“

„Lidé v Holubičím domě měli dojem, že byla dost vzdělaná.“

Hanna Goldová chvíli uvažovala. „Nebo to jenom hrála.“

„Jak to myslíte?“

„Sám přece víte, že u některých duševně nemocných je to docela běžné. Zapamatují si odposlouchané fráze a pak je opakují. Jako autistické děti.“

„Měla jste z Emy takový dojem?“

Lékařka sevřela rty. „Nemůžu tvrdit, že bych z ní měla vůbec nějaký dojem.“ Přimhouřila šikmé oči. „Víte už, kdo jí to udělal?“

„Někdo, komu důvěřovala a kdo ji zneužil.“

„Sexuálně?“

„Byla sexuálně aktivní?“

„V klasickém smyslu ne.“

„Jak to myslíte?“

Olízla si rty. „Když jsem ji poprvé vyšetřovala, našla jsem odřeniny v genitální krajině a stará poranění – fibrózní jizvičky. A samozřejmě parazity v ochlupení. Všechno typické příznaky lidí, kteří žijí na ulici. Ale když jsem prohlédla vagínu, nevěřila jsem svým očím. Neporušený hymen. Ta žena byla panna! Tulačky jako Ema jsou zvyklé na ty nejhorší představitelné formy sexuálních praktik. Jistě, Ema byla statná, urostlá žena, ale silný chlap – nebo dokonce parta násilníků – by si s ní snadno poradili. Skutečnost, že tato žena v životě neměla pohlavní styk, považuju vzhledem k prostředí, v jakém žila, za naprosto unikátní.“

Pokud ovšem neměla partnera, který o heterosexuální styk nestál.

„Říkáte, že měla oděrky a jizvy v genitální krajině. Někdo ji mohl zneužívat i bez dokonaného pohlavního styku.“

„Ne, příznaky odpovídaly spíš zanedbané hygieně. Nešlo o tržné ani bodné rány, které by svědčily o použití násilí. A když jsem ji vyšetřovala, nejevila žádné známky neklidu. Naopak, byla netečná, stoická. Jako kdyby tuto část oddělila od zbytku těla.“

„O čem mluvila ve svých světlejších chvilkách, když dokázala jasně uvažovat?“ zeptal jsem se.

„Když sem za mnou přišla poprvé, přiměla jsem ji, aby se rozpovídala o tom, co má ráda, co se jí líbí. Okamžitě začala o umění. Že je to ta nejkrásnější věc na světě a že umělci jsou jako bohové. Dokázala mi jmenovat malíře, francouzské, vlámské, umělce, o kterých jsem v životě neslyšela. Domnívám se, že si je vymyslela, ale ta jména zněla hodně autenticky.“

„Zmínila se někdy o rodině nebo přátelích?“

„Pokoušela jsem se z ní vytáhnout něco o rodičích. Ptala jsem se, odkud pochází, kde chodila do školy. Ale nechtěla o tom mluvit. Jediný příbuzný, kterého přiznala, byl její bratranec. Prý je moc chytrý a taky miluje umění. Zdálo se mi, že je na něho pyšná. Ale nic víc mi o něm neřekla.“

„O něm? Nemohla mluvit o sestřenici?“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak ne.“ Potřásla hlavou. „Už je to dost dlouho, co jsem s ní mluvila. Naznačil jste, že ji zneužil někdo, komu věřila. Opravdu měla bratrance? Domnívala jsem se, že si ho vymyslela.“

„O žádném nevíme,“ odpověděl jsem. „Policie pracuje s hypotézou, že ji ke svým zločinným záměrům zneužil člověk, kterého znala. Kdy konkrétně vás v ordinaci navštívila?“

Nahlédla do záznamů. Poprvé přišla Ema Murphyová před pěti měsíci, podruhé ve čtvrtek v týdnu, kdy byl v sobotu, tedy o dva dny později, zavražděn Baby Boy Lee.

„Mluvila o tom svém bratranci tak nadšeně, že na ni musel skutečně silně zapůsobit. Kdybych tehdy věděla…“

„To jste samozřejmě vědět nemohla.“

„Mluvíte jako pravý psycholog. Na fakultě jsem s jedním chodila.“

„Fajn chlap?“

„Otřesný.“ Potlačila zívnutí. „Promiňte. Bože, já jsem unavená. A víc vám toho stejně neřeknu.“

„Líbala se s bratrancem,“ zavrčel Milo do telefonu.

„Ale dál než k polibkům se nedostali.“ Zopakoval jsem mu výsledek vaginálního vyšetření Erny Murphyové.

„Poslední panna v Hollywoodu. Kdyby to nebylo tak smutné…“ Spojení kolísalo – Milo seděl v jedoucím autě a mluvil do mobilního telefonu.

„Připadá mi spíš jako panenská oběť,“ řekl jsem. „Použil ji a odhodil jako nepotřebnou.“

„A k čemu ji použil?“

„Dobrá otázka.“

„Nebyla by aspoň teoretická odpověď?“

„Obdivovala ho, byla poddajná, snadno ovladatelná, zaujatě poslouchala jeho fantazírování. A vykonávala pro něho pomocné práce – třeba předběžnou prohlídku místa činu a hlášení o situaci. Vztah postrádající erotickou složku logicky odpovídá Kevinově homosexualitě. Svedl je dohromady vztah k umění. Možná o něm mluvila jako o bratranci proto, že pro ni představoval náhradní rodinu. O své skutečné rodině odmítala mluvit.“

„Nebo je Kevin opravdu její bratranec,“ poznamenal Milo.

„I to je možné. Měla stejně zrzavé vlasy jako jeho matka.“ Rozesmál jsem se.

„Hele, někdy pomáhá, když člověk není zrovna oslnivě inteligentní.“

„Jak to ty můžeš vědět?“ zeptal jsem se žertem.

„Nech toho,“ okřikl mě. „S Eminými rodiči jsme zatím nepokročili. Stahl se vyptává v ozbrojených silách. Ale objevila se Kevinova honda. Odstavné parkoviště v Inglewoodu. Dopravka ji před dvěma dny odtáhla, protože parkovala v zákazu stání.“

„Tak v Inglewoodu. U letiště?“

„Nedaleko. Zrovna tam jedu. Ukážu Kevinův obrázek u přepážek leteckých společností. Třeba si na něho někdo vzpomene.“

„To chceš obcházet letiště sám?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Kdepak, přiberu ty dva detektivní mlíčňáky. Ale pořád to bude příslovečné hledání jehly v kupce sena. Nechal jsem to auto odtáhnout k nám do laboratoře, ale moc si od prohlídky neslibuju. Ale počítám, že se definitivně potvrdilo, že Kevin je náš člověk. Určitě má na svědomí něco moc špatného, protože když se dozvěděl, že se na něho vyptáváme, vzal nohy na ramena a vypadl z města. V jeho bytě jsme nenašli žádné trofeje proto, že si je vzal s sebou.“ Spojení opět přerušil praskot statické elektřiny. „…u které letecké společnosti bych měl začít?“

„Prověř si ho v pasové kontrole, abys vyloučil zahraniční lety.“

„To bude moje první zastávka,“ potvrdil Milo. „Mělo by to jít rychle, tihle hoši milují papírování. Ale stejně bych vsadil na domácí linku. Kde bys začal ty?“

„Proč ne Boston? Už tam jednou byl. Na baletu. Líbil se mu.“

33

Erik Stahl strávil dva dny dohadováním s nejrůznějšími složkami ozbrojených sil Spojených států. V záznamech správy sociálního zabezpečení existovaly tisíce Donaldů Murphyů. Armáda ten seznam mohla podstatně zúžit, ale okusovaČi tužek v Pentagonu se nedělí o informace bez pořádné projíždky na úředním šimlu.

Znalost tajemného jazyka zelených mozků mu situaci o něco ulehčila.

To, co si o armádě skutečně myslel, byla zcela jiná kapitola.

Začal s Eminou matkou, protože Coletta je přece jenom méně obvyklé jméno než Donald. Ze sto osmnácti záznamů v análech správy sociálního zabezpečení jich třiačtyřicet odpovídalo přibližnému věkovému rozmezí. Zahájil pátrání ve státech na západním pobřeží, ale skončil s prázdnýma rukama a celou dobu uvažoval, jestli je tahle honička za Eminými rodiči vůbec k něčemu dobrá. Co se tak od nich můžou dozvědět?

Ale byl zvyklý dělat, co se mu řekne.

Postupně se propracovával na východ a zastihl jednu Colettu Murphyovou v Saint Louis. Vyhýbavý a odmítavý tón záporných odpovědí mu nasadil do hlavy brouka podezření. Podle přízvuku usoudil, že mluví s černoškou, ale nezeptal se. To se už nedělá.

Armáda ho naučila rasové ohleduplnosti. Názornými lekcemi. Jako například chovat se k Saúdům jako k polobohům, i když ti na vás zvysoka…

Prověřil si saintlouiskou Colettu na místní policii. Zjistil, že má v rejstříku řadu záznamů o drobných krádežích, což vysvětlovalo její rezervovanost, a že nebyla provdána za Donalda Murphyho.

V půl deváté večer vytočil číslo Coletty Murphyové v Brooklynu.

„Proč mě sakra budíte?“ zaznělo ze sluchátka rozhořčeně.

V New Yorku bylo půl dvanácté v noci.

„Promiňte, madam, jenom si potřebuju něco ověřit.“ Nečekal, že se něco dozví, ale přesto poctivě odrecitoval nacvičené vysvětlení, že policie hledá Donalda Murphyho v rámci běžného vyšetřování. O Emě se nezmínil.

„Kristepane, víte, kolik je hodin? To nejsem já, ale moje švagrová, co si ji vzal brácha mýho muže. Narodilo se jim mentálně narušený dítě. Já se jmenuju Coletta a Donald si taky našel Colettu. Pěkně uhozený, co? Ale řeknu vám jedno. Přivdat se do jejich rodiny není žádná výhra. Voba jsou ničemný mizerové. Myslím mýho Eda a jeho bráchu.“

„Donalda?“

„Koho jinýho?“

„Kde bych našel vaši švagrovou?“

„Šest stop pod zemí,“ odpověděla brooklynská Coletta.

„A Donalda?“

„Nevím a je mi to úplně jedno. Kašlu na něho.“

„Nemáte ho ráda?“

„Je to hnusnej mizera. Jako můj Ed.“

„Mohl bych si s Edem promluvit?“

„Mohl, ale musel byste šest stop pod zem.“

„To je mi líto,“ řekl Stahl lhostejně.

„Nemusí. Nesnášela jsem ho.“

„Svého manžela?“

„Voba. Dokud Ed žil, mlátil mě jak žito. Když natáhl brka, měla jsem konečně trochu klidu. Dokád jste mě nevzbudil.“

„Netušíte, kde bych Donalda našel?“

„Děkuju, nemusel jste se omlouvat.“

„Promiňte, že jsem vás vzbudil, madam.“

„Myslím, že bydlel v Kalifornii, ne? Co provedl?“

„Jde o jeho dceru. O Ernu.“

„To je ta bláznivá,“ potvrdila Coletta z Brooklynu. „Co provedla?“

„Nechala se zavraždit,“ odpověděl Stahl.

„Aha. Chudák holka. No, přeju vám hodně štěstí, až ho budete hledat. Zkuste putyky. Donald chlastal kořalku jak ryba vodu. To samý Ed. Ale námořnictvu to bylo šumafuk. Udělali z něho seržanta nebo jak u námořnictva říkají poddůstojníkům. Žádnej válečnej hrdina, akorát šoupal papírama, ale dělal ze sebe velký zvíře. Miloval uniformu. Vymetal v ní bary a balil ženský.“

„To vojáci dělávají.“

„Mně to povídejte! Já byla za jednoho dýl jak třicet roků vdaná. Ed sloužil u pobřežní stráže. Potom mu dali stůl v Port Authority a von si začal hrát na admirála. No ale nakonec se jeho lodička potopila a já doplavala na suchou zem. A teď si půjdu lehnout.“

„Ještě jednu otázku, madam… Prosím,“ dodal Stahl neochotně.

„Je pozdě!“ odsekla. „Co chcete?“

„Nevzpomínáte si, na které námořní základně váš švagr sloužil?“

„Někde v Kalifornii. Myslím, že v San Diegu. Jednou v létě jsme ho s Edem navštívili. Seděli jsme na zadku a nudili se. Pěknej hostitel, to vám teda povím. No a potom ho převeleli na Havaj. Umíte si to představit? Námořnictvo jim zařídilo placenou dovolenou na Havaji!“

„Zůstali na Havaji dlouho?“

„Asi rok. Potom Donald odešel do výslužby. Dostal slušnou penzi a odstěhovali se zpátky do Kalifornie.“

„Do San Diega?“

„Ne, někde k Los Angeles. Aspoň myslím. Ztratili jsme s nima kontakt. Já bejt na jejich místě, zůstala bych na Havaji.“

„Proč tam nezůstali?“

„Jak to mám vědět? Asi byli blbí. Ale jak vo nich mluvím, vracej se mi zlý vzpomínky. Dobrou noc.“

„Kde přesně u Los Angeles?“ vyhrkl Stahl, než stačila zavěsit.

„Vy jste mě neslyšel, pane? Co si to vůbec dovolujete, vybalit na mě ty svý pitomý votázky takto pozdě v noci? Na to nemáte právo. A jak vás tak poslouchám, mluvíte jako voják. Vy jste sloužil v armádě, co? Nemám pravdu?“

„Máte, madam.“

„Tak já vám to řeknu takto: Je po večerce a já jdu spát.“

Linka oněměla.

Převelení ze San Diega na Havaj podstatně omezilo okruh pátrání a evidence správy sociálního zabezpečení konečně vydala skrývané tajemství: Donald Arthur Murphy, šedesát devět let.

Někde u Los Angeles. Duševně nemocná Ema se nezatoulala daleko od domova.

Bylo příliš pozdě, aby telefonoval na osobní oddělení vojenského námořnictva nebo na katastrální úřad, takže to Stahl pro dnešek zabalil a odjel do svého jednopokojového bytu na Franklinově bulváru. Svlékl se, složil šaty do vzorného komínku, lehl si na ustlanou postel a chvíli masturboval a na nic nemyslel. Když si ulevil, osprchoval se a vydrhl ručníkem tak silně, až mu zčervenala kůže. Pak rozložil na papírový talířek omyté a nakrájené salátové lístky, vysypal na ně stogramovou konzervu tuňáka, protože přece potřebuje proteiny, rychle skromnou večeři spolykal, aniž vnímal její chuť, a šel spát.

Druhý den ráno vstal a posadil se k telefonu.

V okrese Los Angeles nevlastnil Donald Murphy žádnou nemovitost. Totéž platilo pro Orange, Riverside, San Bernardino a další jižní okresy až k mexické hranici. Stahl zařadil zpátečku, zamířil na sever a skončil v Oregonu. Nic.

Murphyovi bydleli v pronájmu.

Zavolal na osobní oddělení vojenského námořnictva v Port Hueneme a po jistých tahanicích získal adresu, na kterou pošta každý měsíc doručovala Donaldu Murphymu šek s důchodem.

Sanatorium Sluneční zahrada na Palms Avenue v Mar Vistě.

Půl hodiny autem. Connorová se už nějakou dobu neozvala, ale Stahla vedl smysl pro pořádek a zavolal jí na stanici – přestože věděl, že tam Petru nezastihne. Nechal jí vzkaz, v němž ji informoval, co zjistil, a zkusil její číslo domů. Telefon vyzváněl marně.

Spí a nechce se jí vstávat? Nebo už je dávno na nohou a pročesává ulice? Ale třeba si někde užívá. Je docela hezká a určitě má přítele. Dívka, která žije společensky.

Na rozumové úrovni potřebu zpříjemnit si život stykem s bližními chápal.

Na té citové mu byli jiní lidé zcela lhostejní.

34

Petra skutečně vstala časně a vyrazila do ulic. Včerejší noční směnu strávila ve společnosti tvorů, kteří vylézají po setmění. Návštěvníci klubů, vyhazovači, hlídači parkovišť, pouliční kazatelé, drogové zombie, šlapky, pasáci a široká škála dalších ničemů. A taky nejrůznější úchylové a blázni. Noční Hollywood je jeden velký blázinec pod širým nebem.

Hleděla do mrtvých očí, čichala zatuchlý pach, zvedal se jí žaludek a cítila lítost a bezmocnost. Všechno souputníci Emy Murphyové, ale žádný z těch, kdo ze sebe dokázal vysoukat souvislou větu, nepřiznal, že zná vysokou statnou rusovlásku.

Dnešek nebude jak z onoho světa. Vyslechne majitele stánků a prodavače, kteří jí posledně unikli. Snad si jeden nebo dva řádní občané na Ernu vzpomenou.

Úlovek, který v její síti uvízl, by jen těžko mohla označit za řádného občana. Mrtvolně bledý dvaadvacetiletý narkoman a distributor pilulek se slepenými světle hnědými vlasy, které mu visely na lopatky. Říkal si Strobe, ale ve skutečnosti se jmenoval Duncan Bradley Beemish. Pocházel z vesnice kdesi na jihu – Petra si už přesně nepamatovala odkud – a pořád ještě mu čouhala sláma z bot. Před lety utekl z domu do Hollywoodu a jako většina jemu podobných sklouzl na špatnou cestu.

Petra ho jednou využila jako informátora. Moc jí nepomohl. Narazila na něho, když vyšetřovala ozbrojenou loupež v baru, a mladý feťák jí sdělil jméno člověka, který znal jiného, kdo možná zaslechl něco, co ji možná přivede na stopu pachatelů. Nepřivedlo.

Fiasko ji stálo sedmdesát dolarů a myslela si, že tím se Strobem jednou provždy skončila, ale sám se k ní přihlásil, když vyslýchala majitele bufetu na Western Avenue, který nabízel „středomořskou kuchyni“. V těchto končinách to znamenalo kebab, smažené zeleninové krokety a čpavý kouř oleje syčícího na dřevěném uhlí, který se valil na chodník.

Majitel pocházel ze Středního východu. V ústech se mu třpytil zlatý řezák a odpovídal s úlisnou ochotou, jako kdyby měl co skrývat. Městská hygienická stanice zařadila podnik do nejnižší kategorie, což znamenalo, že ho od zavření dělí nález krysích výkalů na obloženém chlebíčku. Zlatý zub popřel, že by kdy Ernu Murphyovou viděl, a nabídl Petře zdarma vzorek k ochutnání. Když s díky odmítla a otočila se k odchodu, ozval se za ní pištivý hlas: „Já bysem si ten sendvič vzal, dedektive Connorová.“

Ohlédla se a hleděla do vystresovaného cukajícího obličeje amfetaminového labužníka. Ten kluk nedokázal ani vteřinku klidně postát. Poskakoval, kroutil se a dlouhé vlasy mu vibrovaly jako zelektrizovaná kovová vlákna.

Snědá pokožka vládce kebabového království zfialověla. „Ty zloději! Vypadni!“ A k Petře dodal: „Odvedte ho z mého podniku a strčte ho za mříže. Pořád mi sem lozí a krade před nosem.“

„Tě mrdám, Osamo,“ zapištěl Strobe.

„Mluv slušně, Duncane,“ napomenula ho Petra.

Strobe se zarazil, ovanul ji tabákovým dechem a plácl se do kolen. „Pedektive Connorová! Co… Kdo to je?“ Rozklepaný prst namířil na fotografii, kterou Petra držela v ruce.

„Mrtvá žena.“

„Paráda. Ukažte, kouknu se.“

„Paní policistko!“ rozkázal kebabový král. „Vyvedte ho z mého podniku!“

Strobe poklesl v kolenou, až se mu rozevlály vlasy, a zvedal ruku do klasického pozdravu se vztyčeným prostředníkem. Než mohl posunek dokončit, Petra ho vystrkala ze dveří od pokřiku Zlatého zubu ke svému autu.

„Zasranej Arabák!“ Narkomanův hlásek zněl náhle výhružně. „Kdybych se tam vrátil a podřezal ho, vobtěžovala byste se s pátráním?“ Než však Petra mohla něco odpovědět, amfetaminem živený mozek stočil pozornost kojotích očí k fotografii Erny Murphyové. Bezcitná vychytralost dítěte doutnala těsně pod povrchem. „Hej! Ten ksicht znám.“

„Opravdu?“

„Jo, jo, jo, jasně, viděl sem ji… Kdy to sakra bylo… Musí to bejt už pár dní.“

„Kdy, Duncane?“

„Kolik za to dostanu?“

„Ten sendvič,“ nabídla Petra.

„Co? Hahahahahahahaha. Mluvte vážně, dedektive Connorová.“

„Jak můžu vědět, jak je tvoje informace cenná, Duncane, dokud mi neřekneš, co víš?“

„A jak vám to můžu říct, dokád mi nezaplatíte, dedektive Connorová?“

„Duncane, Duncane,“ povzdechla si Petra, otevřela kabelku a vylovila dvacetidolarovku.

Strobe popadl bankovku jako šimpanz v ZOO burský oříšek. Strčil peníze do kapsy a zamžoural na snímek. „Musí to bejt pár dní.“

„To už jsi mi řekl. Kdy přesně? A kde?“

„Kdy to přesně bylo… Tři dny. Tři… Možná dva… Nebo tři.“

„Tak si vyber, Duncane.“

„Ach, sakra,“ zaklel Strobe. „Čas… Dyť to znáte… Někdy je…“ Narkoman se zakřenil. Dokončil větu v hlavě a zdála se mu vtipná.

Dva, nebo tři dny? Ta časová diference se může ukázat jako rozhodující, uvažovala Petra. Ema Murphyová zemřela před třemi dny. Kdyby se Duncan rozhodl pro dva, byly by jeho informace bezcenné.

„Tak dva, nebo tři?“ naléhala Petra.

„Musí to bejt tři… Řek bych. Jo, tři dny.“

„Kdes ji viděl, Duncane?“

„Kolem Bronsonu, Ridgeway… Tam někde.“

Nedaleko místa, kde našli Erninu mrtvolu. Petra přejela feťáka pohledem. Kost a kůže, váčky pod očima, počínající vrásky. Kolik mu zbývá? Maximálně pět let.

Strobe se pod jejím pátrávým pohledem ošíval, houpal se na patách a namotával si vlasy na ukazovák. Dívčí rysy, ale nic ženského v sobě nemá, pomyslela si Petra. Kořist, která se změnila v dravce. V temné opuštěné uličce by se k němu Petra nepřiblížila bez pistole v ruce.

„Kolik bylo, když jsi ji viděl?“

„Pozdě… Nebo brzo. Jak se to veme.“

„V kolik hodin?“

„Ve dvě. Ve tři. Ve čtyři. Co já vím?“

„V noci?“

Strobe na Petru zíral, jako by nechápal, že se může tak pitomě ptát. „Jasně že v noci.“

„Cos tam dělal, Duncane?“

„Procházel se.“

„S kým ses procházel?“

„S nikým.“

„Procházel ses sám?“

„Hele, ještě poznám, když mám společnost.“

Hollywood. Bronson se nachází několik minut chůze od Medicine Row na Sunsetu. Výborné místo, když chcete vydyndat pár pilulek od zkorumpovaného lékaře, ošetřovatelky nebo lékárníka, vrátit se na bulvár a obratem ruky je se ziskem prodat. Nebyla to jen teorie. Petra věděla, že před rokem zatkli detektivové z protinarkotického oddělení rezidenta na chirurgii, který spravoval drogový velkosklad. Blbec jeden! Dře se na medicíně, snaží se, dotáhne to poměrně daleko a pak všechno hodí za hlavu kvůli vidině rychlého zbohatnutí.

„Myslím, že ses tam procházel obchodně,“ řekla Petra.

Strobe přesně věděl, jak to myslela, a ve falešném úsměvu ukázal mezery mezi zuby. Na dásních mu rostlo něco zeleného. Panebože!

„A teď chci slyšet, co jsi přesně viděl.“

„Vona je cvok, že jo?“

„Byla,“ opravila ho Petra.

„Jo, jo, jo. Tak to sem viděl. Cvoka. Bláznivou ženskou. Motala se sem a tam jak praštěná. A kušnila sama pro sebe. Jako každej cvok. A potom ji sbalil chlap v auťáku. Kunčaft.“

„Chceš říct, že šlapala?“

„Co jinýho dělaj ženský, když se v noci motaj na jednom místě?“ Strobe se zasmál. „Tak co, podřezal ji? Máme tady Jacka Rozparovače, že jo?“

„Tobě to připadá směšné, Duncane?“

„Hele, člověk se směje, když může, ne?“

„Víš s jistotou, že šlapala chodník?“

„No… Jistě. Proč ne?“

„Tak co? Jistě, nebo proč ne?“

„Zas si mám vybírat?“

„Nech těch keců, Duncane. Řekni mi, co skutečně víš, a dám ti další dvacku. Jestli chceš dělat cavyky a zatloukat, seberu ti i to, cos už dostal, a na místě tě sbalím. Obvinění už se najde.“

„Klídek,“ zakňoural Strobe, už zase celý vyděšený, a Petra usoudila, že mu určitě překazila nějaký nekalý záměr, s kterým za horkokrevným prodavačem kebabu přišel. Na jak dlouho?

Strobe těkal očima kolem sebe a vyzáblé tělo ztuhlo napětím. Hledal únikovou cestu.

Nebo se chystal k útoku.

Pak sklopil zrak k Petřině kabelce.

Měla v ní pistoli. Hned nahoře. Pouta si připnula k opasku za záda.

Takový pitomec snad není – nebo je?

Usmála se, řekla mnohoznačně: „Duncane, Duncane,“ popadla mladíka za rameno, otočila ho, sáhla pro pouta a bleskurychle mu je zacvakla kolem jednoho a vzápětí druhého zápěstí.

„Au! Co to děláte, dedektive?“

Rychlá osobní prohlídka vynesla na denní světlo zmačkaný balíček cigaret, papírový pytlík plný bílých tabletek a želatinových kapslí a zrezivělý kapesní nůž.

„Au,“ zakňoural mladík ještě jednou a pak se rozbrečel. Jako malé děcko.

Posadila spoutaného narkomana na zadní sedadlo, cigarety mu zastrčila do kapsičky na košili, drogy vysypala do kanálu – promiň, Tichý oceáne – a nůž schovala do vlastní kapsy. Pak vklouzla za volant, otevřela kabelku a položila ruku na pistoli.

Narkomanovi se po tvářích kutálely slzy.

„Vomlouvám se, dedektive Connorová,“ zakňoural hlasem dvanáctiletého dítěte. „Fakt sem vás nechtěl vodit za nos. Akorát že mám hroznej hlad, to je všechno. Už sem nejed, ani nepamatuju.“

„Copak, nejdou kšefty?“

Strobe se zahleděl ke kanálové mříži, kde zmizelo jeho zboží. „Už mám po kšeftech.“

„Podívej se, Duncane, já nemám čas hrát si s tebou na schovávanou. Buď okamžitě vyklopíš všechno, co víš o Emě Murphyové a co přesně jsi v tu noc před třemi dny viděl, nebo tě odvezu na stanici a tam si tě podám.“

„Ale dyť já vo ní nevím vůbec nic! Do tedka sem neznal ani její jméno,“ kňoural Strobe. „Akorát sem ji viděl, jak už sem vám řekl. Je to jedna z těch blázni vejch…“

„Viděl jsi ji pohromadě s jinými, jak ty říkáš, cvoky?“

„Zatknete mě?“

„Když budeš spolupracovat, tak ne.“

„A nemůžete mi sundat ty náramky?“ Strobe se na sedadle zahnízdil. „Bolí jako čert.“

Mladík měl zápěstí jako hůlky a Petra pouta preventivně utáhla, aby z nich nevyklouzl, ale bolet ho to rozhodně nemohlo. Petra byla opatrná, jako ostatně celý život. Všichni lidé jsou herci…

„Sundám ti je, až skončíme.“

„Není to nezákonný?“

„Duncane.“

„Pardon, pardon… Oukejoukejoukej,“ drmolil Strobe. „Co vím… Na co jste se ptala?“

„Jestli jsi ji viděl pohromadě s jinými cvoky.“

„To sem neviděl. Vona tady nebyla celou dobu, jako že by sem patřila. Na chvíli se vokázala a pak se zas vypařila, jestli víte, jak to myslím. Nikdy sem s ní nemluvil. Von s ní nikdo nemluvil, protože vona se taky s nikým nebavila. Byla bláznivá. Cvok.“

„A to, že byla prostitutka, víš určitě, nebo si to jenom myslíš?“

Narkomanův neposedný jazyk přejel po kusu popraskané Šedé tkáně, která se vydávala za spodní ret. „Ne, určitě to nevím. Akorát si to myslím. Dyť nasedla do toho auťáku, ne?“

„Co to bylo za auto?“

„Prostě auto,“ odpověděl Strobe. „Normální vobyčejná kára, žádnej medák nebo poršák.“

„Barva?“

„Světlá.“

„Velké, nebo malé auto?“

„Malý… myslím.“

Kevin Drummond jezdil v bílé hondě, kterou našli, jak Milo Petru informoval, nedaleko letiště. Další nepřímý důkaz, že Kevin je ten, koho hledají. Dohodli se, že počkají, než technici auto zkontrolují, a pak Petra znovu zkusí štěstí s Kevinovými rodiči.

Výpověd zbědovaného feťáka je posunula o další krůček k cíli. Místo a čas přesně zapadaly do skládačky.

Kevin se rozhodne, že se Erny zbaví. Naloží ji do auta, odveze o několik ulic dál, nalije do ní kvanta alkoholu, zabije ji, odstaví vůz v Inglewoodu, nějak se dostane na letiště a ufrnkne k nebesům.

Milo jí volal časně ráno, ještě než odešla z domu. Zatím nenašel na letišti nikoho, kdo by si na Kevina vzpomněl.

„To auto, Duncane. Můžeš mi říct značku?“

„Nemůžu sloužit, dedektive Connorová.“

„Nissan? Toyota? Honda? Chevy? Ford?“

„Nemůžu sloužit,“ stál na svém Strobe. „Říkám pravdu. Nechci vám něco nakecat, abyste potom zjistila, že sem se mejlil, a přišla si pro mě, protože byste si myslela, že sem vás vobelhal… Prosím vás, nemůžete mi to sundat? Já nesnáším, když sem spoutanej.“

Něco v jeho hlase – plačtivá lítost, která vytryskla ze smutných vzpomínek na nedůstojné zacházení v minulosti – chytilo Petru za srdce. Když dítě uteče z domova do Hollywoodu, musí k tomu mít pádný důvod. Na kratičký, ale o to hrůznější okamžik si představila mladšího Duncana Beemishe s růžovými tvářičkami, jak se krčí doma v komoře, svázaný perverzním otcem.

Jako kdyby vycítil její nejistotu, Strobe se rozplakal ještě hlasitěji.

Petra ho okamžitě vrátila do reality. „Bylo to normální osobní auto? Ne třeba dodávka nebo džíp?“

„Normální auto.“

„Sedan? Kupé?“

„Prostě auto.“

„Barva?“

„Světlá.“

„Bílá? Šedá?“

„Nevím. Hele, já vám nechci lhát…“

„Proč sis myslel, že šlape chodník, Duncane?“

„Protože postávala na ulici, a když vedle ní ten auťák zastavil, tak nasedla.“

„Kolik lidí v tom autě sedělo?“

„Nevím.“

„Jak vypadal řidič?“

„Neviděl sem ho.“

„Jak daleko od tebe to auto zastavilo?“

„Hm… No… Asi půl bloku.“

„Stalo se to přímo na bulváru?“

„Ne. V boční ulici.“

„Ve které?“

„Ehm… Ridgeway… Jo, myslím, že Ridgeway… Jasně, byla to Ridgeway. Je tam fakt tma, můžete si to klidně vověřit. Skoro všecky lampy tam sou rozkřápaný…“

Ridgeway Street leží domovní blok daleko od nemocnice, kde vloni zatkli lékaře, který pracoval na vedlejší úvazek jako velkodistributor narkotik. Radnice pravděpodobně dala instalovat nové osvětlení, ale pouliční lékárníci je vzápětí rozbili.

„Mluvila ta žena s řidičem, než nastoupila do auta?“ pokračovala Petra ve výslechu.

„Ne. Prostě nasedla a vodfrčela.“

„Takže nevyjednávala o ceně? Nerozhlížela se po policejní hlídce? To mi na šlapku moc nesedí, Duncane.“

Strobe vytřeštil oči. „No jasně! Máte pravdu!“ Znovu se na sedadle zavrtěl. „Už mi ty náramky sundáte? Prosím!“

Petra ho ještě chvíli ždímala, ale nedostala z něj ani kapku. Vystoupila z auta, vrátila se do bufetu a požádala majitele, aby jí připravil dvojitou porci kebabu s hranolky a velkou kolu. Zlatý zub se jí pokusil vnutit objednaný pokrm jako pozornost podniku, ale Petra trvala na zaplacení a Arabovi se zakalily temné oči vyčítavým stínem.

Asi jsem se dopustila etnické urážky, pomyslela si Petra, když jí nabídl misku papriček zdarma.

Vrátila se ke své hondě, položila tác s jídlem na kapotu, vytáhla mladíka ze zadního sedadla, odemkla mu pouta a posadila ho na obrubník. Bez odporu poslerhl a v očích mu radostně zajiskřilo, když mu vsunula do kapsičky košile další dvacetidolarovku a položila tác na kolena.

Od dveří svého podniku je pozoroval Zlatý zub.

Než se Petra stihla nadechnout, Strobe žvýkal jako o závod. Hlasitě mlaskal. Žral jako hladové zvíře.

S plnou pusou masa a hranolků a se slinami tekoucími po bradě ovšem nezapomněl na slušné vychování. „Díky, dedektive.“

„Dobrou chuť, Duncane.“

35

Milo čekal na blondýnu. Hodinu pozoroval kancelářskou budovu, a když vyšla s třemi spolupracovnicemi na oběd, pustil se za ní a sledoval skupinu o dvě ulice dál do centra k nákupnímu středisku. Všechny čtyři ženy byly oblečeny do kostýmků střízlivých barev, ale blondýna, které odhadoval asi pětadvacet nebo šestadvacet let, z nich byla nejmladší.

Stephanie, mladá partnerka Everetta Kippera.

Sošná postava, prostředně vysoká, dlouhé nohy. Nijak se nesnažila své přednosti kapitalizovat – sukni nosila ke kolenům –, ale nedokázala zabránit přirozeným pohybům těla.

Světlé vlasy měla dlouhé a rovné, platinové bez zbytečné příměsi zlata. Zezadu vypadala jako naplnění nejdivočejších snů každého muže – pokud zrovna nebyl gay.

Milo oceňoval její postavu stejnýma očima, jakýma obdivoval krásný obraz.

Následoval čtveřici k restauraci Food Court, kde tři společnice zamířily dovnitř, když se jedna z nich předtím zeptala: „Nerozmyslíš si to, Steph?“

Blondýna zavrtěla hlavou.

„Tak ahoj,“ rozloučila se kolegyně.

Světlovláska pokračovala kolem knihkupectví a vchodu do multikina, zastavila se u výlohy obchodu s textilem a u několika butiků a pokračovala až na otevřené prostranství na jižním konci komplexu, kde obrovský žulový kvádr ostře nasvícený sluncem obklopovaly lavičky a Stánky s rychlým občerstvením.

Nádherný den. Perfektní pro schůzku s milencem.

Nákupní středisko se hemžilo turisty, zákazníky a úředníky z okolních kancelářských budov, kteří spěchali na oběd. Milo si koupil plechovku ledového čaje, splynul s davem a uvolněně se procházel na dohled zářivě blondaté hlavy.

Když se Stephanie zastavila u kamene a nepokračovala v chůzi, Milo se schoval za roh. Po chvíli se vynořil, otočil se ke krásce zády a usrkával brčkem osvěžující nápoj – zjistil, že může pozorovat blondýnin odraz ve výkladní skříni.

Pohodila hlavou a uhladila si vlasy za uši. Sundala si sluneční brýle. Znovu si je nasadila.

Čeká na milence? Milo uvažoval, proč Kipper vypadal tak naštvaně.

Často bloudil očima k pasáži, odkud mohl Kippera nejspíš očekávat. ‚

Stephanie si koupila u pojízdného Stánku párek v rohlíku s hořčicí a s pohárkem neidentifikovatelného nápoje v ruce zamířila k lavičce. Posadila se a pustila se do jídla.

Pomalu žvýkala, uždibovala kousky a házela je holubům.

Přehodila jednu dlouhou, krásně modelovanou nohu přes druhou.

S nedojezeným rohlíkem v ruce vstala, u jiného Stánku si koupila kornout zmrzliny a vrátila se na lavičku.

Ani jednou se nepodívala na hodinky.

Uplynulo patnáct minut a blondýna neprojevila sebemenší náznak netrpělivosti.

Dalších pět minut. Zakryla si ústa, zívla, zaklonila hlavu.

Sundala si brýle a vystavila obličej polednímu slunci.

Zavřela oči. Klid, pohoda.

Na nikoho nečekala.

Milo obešel širokým obloukem arkádu a zezadu se k ní přiblížil. Neuvidí ho, dokud nebude připravený.

Služební průkaz držel otevřený, ale schovaný v dlani. Jistě se vyděsí, když ji znenadání osloví neznámý mohutný chlap; pohled na policejní odznak ji snad dostatečně uklidní, aby nevyvolala scénu.

Neslyšela ho přicházet ani se nepohnula a oči otevřela teprve v okamžiku, kdy obešel lavičku a zastavil se rovnou před ní.

Tmavé oči. Překvapené. Ale Milo ihned přesunul pohled na modřinu, která jí hyzdila levou tvář nad lícní kostí. Zapracovala s líčidly a pudrem vskutku dovedně a fialová podlitina téměř zmizela pod nánosem mejkapu, ale nemuseli jste mít zrovna orlí zrak, abyste si všimli tmavší skvrny na hladké opálené pleti. Celou levou polovinu obličeje měla znatelně napuchlou – s edémem si neporadí ani ta nejkvalitnější kosmetika.

Odznak jí prozradil, že se nemusí bát fyzického napadení, ale že by ji uklidnil, to se říct nedalo. Milo schoval průkaz do kapsy a omluvil se. „Promiňte, že vás obtěžuju, madam. Zejména dnes.“

„Nechápu,“ zašeptala. „Proč zrovna dnes?“

Milo se posadil vedle ní, představil se a uvedl funkci, přičemž zdůraznil klíčová slova. Poručík. Policie. Vraždy.

Stephaniin strach tím nerozptýlil, ale poskytl jejím obavám ohnisko, na které se mohly soustředit.

„Jde o Julii, že?“ Třásly se jí rty. „To nemyslíte vážně.“

„Co nemyslím vážně, slečno…“

„Crannerová. Stephanie Crannerová. Ev mi řekl, že jste mu kvůli Julii kladl spoustu otázek. Že ho pravděpodobně podezříváte, protože je její bývalý manžel.“ Zvedla ruku k pohmožděné tváři, pak se zarazila a položila ji zpět do klína. „To je absurdní.“

„Řekl vám, že ho policie podezřívá?“ zeptal se Milo.

„A není to snad pravda?“ Stephanie Crannerová měla příjemný hlas, mladistvý, svěží, teď ovšem zkreslený nervozitou. Vůbec celá zářila mládím a zdravím – až na tu podlitinu.

„To vám udělal pan Kipper?“

Hnědé oči se sklopily k zemi. „Nechci mu kvůli tomu dělat žádné problémy. S Julií to ostatně nemělo nic společného – ani s její vraždou.“

Milo se na lavičce schoulil, aby byl menší a ještě menší a působil co nejmíň hrozivě.

Zato Stephanie Crannerová se napřímila „Musím se vrátit do práce.“

„Není to tak dlouho, co tady sedíte,“ řekl Milo. „Obvykle vám oběd trvá čtyřicet minut.“

Stephanii poklesla čelist. „Vy mě sledujete?“

Milo pokrčil rameny.

„To je odporné!“ rozhořčila se blondýna. „Nic jsem neudělala. Náhodou jsem se zamilovala do Eva, to je všechno.“ Vteřinová pauza. „A on miluje mě.“

Milo se významně zadíval na oteklou tvář. „To vám udělal poprvé?“

„Samozřejmě že poprvé!“

„Aha.“

„Opravdu poprvé. Jinak je na mě moc hodný, proto mu nechci dělat problémy. Prosím vás…“

„Nebojte se,“ ujistil ji Milo.

„Děkuji, pane… poručíku.“

Milo se zjevně nechystal k odchodu.

„Už můžu odejít, pane poručíku? Prosím, pusťte mě.“

Milo se natočil a poposedl blíž k ní. Podíval se jí do očí. „Slečno Crannerová, v žádném případě vám nechci zasahovat do života nebo působit zbytečné potíže, Pracuju na oddělení vyšetřování vražd, ne domácího násilí. I když bych vám měl po pravdě říct, že se naše práce často prolíná.“

Stephanie Crannerová na něho zírala s otevřenou pusou. „To je neuvěřitelné! Chcete naznačit…“

„Dělal bych si menší starosti o vaše bezpečí, kdybych věděl, co se přesně stalo.“

„Stalo se to, že jsme se s Everettem… pohádali. A padla nějaká rána. Byla to moje chyba. Přestala jsem se ovládat. Začala jsem na něho ječet a potom jsem se do něho pustila. Rukama i nohama. A tvrdě. Chvíli se jenom bránil, ale potom mi to oplatil.“

„Jak? Pěstí?“

„Rukou.“ Ukázala Milovi dlaň. Na každé ruce nosila dva prsteny. Dost levné – úzké zlaté kroužky s polodrahokamy, kdepak diamanty.

„Tohle že vám udělal otevřenou dlaní?“

„Ano, poručíku. Dal mi facku. Ale já jsem na něho v té chvíli skočila, srazili jsme se… plnou silou. Věřte mi, vzalo ho to mnohem víc než mě. Padl přede mnou na kolena a prosil o odpuštění.“

„Odpustila jste mu?“

„Samozřejmě. Kromě toho jsem mu neměla co odpouštět.“ Sevřela ruku a lehce se udeřila do pevného ňadra. „Já jsem si začala, on se jenom bránil.“

Milo se napil čaje a nechal několik okamžiků uplynout v tichu.

„Dnes obědváte sama,“ poznamenal.

„Má obchodní jednání.“

„Aha.“ Už zase použil tu berličku, kterou si tak oblíbili psychiatři. Tolik let kvůli ní Alexe plísnil, a jak se mu dnes hodí.

„Opravdu,“ vyhrkla Stephanie Crannerová. „Když mi nevěříte, můžete si to ověřit.“

„A vy jste dala přednost samotě.“

„Odkdy je to zločin?“

„Co vás tak rozčílilo, že jste svého přítele napadla, slečno Crannerová?“

„Nevidím sebemenší důvod, proč bych o tom s vámi měla mluvit.“

„Nemluvíte.“

„A taky nebudu.“

Milo se usmál.

„Vy mi nedáte pokoj, že?“

„Dělám svou práci,“ odpověděl Milo.

„Tak dobře,“ podvolila se Stephanie Crannerová. „Když to teda musíte vědět, pohádali jsme se kvůli Julii. Což je právě ten důvod, proč s Evem jenom zbytečně ztrácíte čas.“

Založila ruce na prsou a nasadila samolibý výraz, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

„Teď vám bohužel nerozumím, slečno Crannerová.“

„Prosím vás, to jste opravdu tak nechápavý?“ vyjela Stephanie Crannerová. „Ev Julii miloval. A pořád ji miluje. A mě to štve. Ano, miluje mě, jenomže současně… Stále na ni myslí. I teď, když je… Od té doby, co zemřela, nedokáže…“ Fyziologická reakce na vzrušení ji od hrdla po kořínky vlasů zalila červení tak tmavou, že rázem připomínala zralé rajče. Takto nějak malují karikaturisté rozčilené politiky.

„Co pan Kipper nedokáže od té doby, co Julie zemřela?“ zeptal se Milo.

Stephanie Crannerová něco zamumlala.

„Promiňte, neslyšel jsem.“

„Však víte.“

Milo mlčel.

„Sakra práce,“ ulevila si Stephanie Crannerová. „Já a ta moje nevymáchaná huba.“ Přejela si konečky prstů po rukávu. Pak zatřepetala víčky, pohodila hlavou a pokřiveně se na Mila usmála. „Prosím vás, pane poručíku, neprozradte Everettovi, že jsem vám řekla o tom… Prosím, neříkejte mu to, on by…“

Odmlčela se.

Milo potlačil vlastní pokřivený úsměv; věděl, co mělo následovat. On by mě zabil.

„Mrzelo by ho to,“ promluvila blondýna zbytečně důrazně. „Nemám žádné právo si na něho stěžovat. To vy jste me donutil, abych říkala věci, které jsem nemyslela vážně.“

„Dohodněme se takto: Od Juliiny smrti se pan Kipper změnil,“ navrhl Milo.

„Ne… Ano. Ale nejen tak, jak si myslíte. Hlavně emocionálně… Je jako duchem nepřítomný. Jédno souvisí s druhým.“

„Emocionálně,“ zopakoval Milo. Další psychiatrický trik. Vracet pacientova slova jako ozvěna.

„Ano!“ vyhrkla blondýna. „Everetta vázal k Julii tak silný cit, že ji nedokáže vypudit z mysli a… přenést se přes její smrt. Prostě na ni nedokáže přestat myslet.“

Rozmáchla se a hodila nedojezený kousek rohlíku na dlažbu. Byl to spíše akt násilí než lásky ke zvířatům, protože holubi se zděšeně rozprchli. Růžek se zbytky hořčice se chvíli kutálel a zastavil o kus dál.

„Věděla jsem o Julii, už když jsem s ním začala chodit.“

„Co jste věděla?“

„Že se ještě občas scházejí. Nevadilo mi to. Myslela jsem si, že s tím Ev časem přestane, když bude mít mě. A on se opravdu snažil. Chtěl se cele věnovat mně, ale…“

Zamrkala, aby zahnala slzy, které se jí draly do očí, nasadila si sluneční brýle a natočila se k Milovi profilem.

„Scházeli se dál,“ řekl Milo tiše.

„Ale ne za mými zády, poručíku. Ev se mi vždycky svěřil. Netajil se svým vztahem k bývalé manželce. Byla to součást naší dohody.“ Prudce se k Milovi otočila. „Ev miloval Julii tak hluboce, že ji nedokázal opustit. Možnost, že by jí ublížil, nebo ji dokonce zabil, je absolutně vyloučená.“

Podařilo se mu ji zdržet další čtvrthodinu. Přenesl řeč na její osobní život a dozvěděl se, že má diplom z univerzity, že pracuje jako sekretářka a po večerech studuje MBA. Inteligentní mladá žena s velkými plány.

Už viděla sebe a Kippera jako budoucí žraloky ve finančním světě. Ve dvou se to lépe táhne.

O Kipperovi a Julii se ovšem už nic nového nedozvěděl. Předal jí vizitku.

„Ale já už vám opravdu nemám co říct.“

Milo si pomyslel, že navštívenku zahodí, sotva jí zmizí z očí. Vstal a rozloučil se. Když odcházel, lámal si hlavu, jak je možné, že se mladá, atraktivní a inteligentní žena jako Stephanie Crannerová dokázala klidně smířit s tak ponižujícími výstřelky, jaké musela od Kippera snášet. Možná důsledek výchovy, ale to je Alexova parketa, Uzavřel své úvahy a vrátil se k autu.

Posadil se za volant, vytáhl mobil, vyťukal ze seznamu Alexovo číslo a shrnul mu rozhovor se Stephanií.

„Já bych s ní souhlasil,“ řekl Alex.

„Taková oddanost? Kipper se s Julií rozvedl, ale ani po devíti letech se od ní nedokázal odpoutat? Choval k ní tak silné city, že ani po její smrti na ni nemůže zapomenout? Tobě se to zdá normální, Alexi? Přidej Kipperovu horkokrevnost – a dnes už víme, že dokáže fyzicky napadnout ženu – a dostaneš pěkně výbušnou situaci. Jak jsem řekl Crannerové, domácí násilí chodívá ruku v ruce s vraždou.“

„Netvrdím, že se Kipper nemohl přestat ovládat a Julii v afektu zabít. Ale místo a průběh činu vypovídá o něčem jiném. Juliina vražda byla chladnokrevně promyšlená a naplánovaná, stejně jako ty ostatní. Vrah oběť sledoval, zvolil si k činu optimální lokalitu, použil předem připravenou zbraň, naaranžoval mrtvolu do pseudosexuální pozice. Kdyby Julii zabil Kipper, nebyl by ji po smrti ponížil, naopak by tělo upravil do co nejdůstojnější polohy. Jediné, co by mě přimělo změnit názor, by byla spojitost mezi Kipperem a Emou Murphyovou. Nezapomínej také, že Levitch a Julie byli uškrceni stejnou kytarovou strunou. To by znamenalo, že Kipper zabil Levitche, aby nás svedl ze stopy při vyšetřování Juliiny smrti. A to už mi připadá jako ve špatném filmu.“

„Život občas imituje mizerné umění,“ řekl Milo. „Proč by to nebylo možné? Dobře oblečený muž jako Kipper by mezi obecenstvo na koncertě u Szaba a Loha snadno zapadl. A Julie a Levitch byli jediní, koho vrah zardousil strunou.“

„Ty pochybuješ o psychopaticko-kanibalském scénáři? A co náš Věrný písař a články o našich obětech?“

„O umělcích se přece píše… Tady nejde o pochybnosti, já se jenom pokouším zvážit všechny alternativy.“

„V pořádku,“ řekl Alex.

„Určitě máš pravdu, ale Kipperův nenormální vztah k Julii mě irituje. A nejenom jeho nemohoucnost odpoutat se od ní, ale i jeho pohrdání sousedy a policií, když dlouho do noci dělá kravál. Podle mě to svědčí o postupné ztrátě sebeovládání. Kdy překročí hranici? Nechtěl bych být v kůži Stephanie Crannerové. Nejsem si jistý, jestli chápe, jakému riziku se vystavuje.“

„Míváš spolehlivé instinkty, Milo. Pokud jsi přesvědčený, že jí hrozí vážné nebezpečí, měl bys ji varovat.“

„V podstatě jsem to udělal… No dobře. Poradím se s Petrou a pak zjistím, jak daleko pokročili technici s autem Kevina Drummonda. Dík, žes mě vyslechl.“

„Bylo mi potěšením.“

„Robin je ještě v San Francisku?“

„Co jsem slyšel, tak ano.“

Alex odpověděl vyrovnaným hlasem, ale Milovi bylo jasné, že se ho otázka dotkla. Ale teď se nemůže rozptylovat podružnostmi, musí se držet správného kurzu.

Ještě tak vědět, který kurz je ten správný.

Neomluvil se, nemělo by to smysl. Místo toho slíbil: „Jakmile se něco dozvím, dám ti vědět.“

„Budu rád,“ odpověděl Alex svým obvyklým přátelským tónem. „Je to pořádně zamotaný případ, že?“

Nikdy v sobě nezapře psychoterapeuta.

36

Erik Stahl zvládl v rychlém sledu padesát kliků na jedné ruce a pak si dal čtyři stovky klasických. Jen zřídka se při cvičení zapotil, ale dnes měl tričko celé promáčené – že by v očekávání návštěvy u Donalda Murphyho?

Nepříjemné. Měl by se ovládat. Ale tělo nelže.

Osprchoval se, oblékl si jednu ze svých souprav – černý oblek plus bílá košile plus šedá kravata – a vyrazil do sanatoria Sluneční zahrada v Mar Vistě.

Kávově hnědá vícepodlažní budova s tmavohnědým lemováním kolem oken a dveří. V přízemní hale se stěnami pokrytými zvlněnou zelenou tapetou podřimovali stařečkové v kolečkových křeslech.

Do nosu ho udeřil nemocniční pach.

Stahla se zmocnila závrať. Potlačil nutkavý impulz otočit se na podpatku a utéct a postavil se do přísného pozoru jako rekrut na cvičišti, srovnal si klopy saka a zamířil k recepčnímu pultu.

Seděla za ním Filipínka středního věku v bílém plášti přes květované šaty. Většina sloužících v Saúdské Arábii pocházela z Filipín. Vlastně spíše otroků. Ti chudáci na tom byli mnohem hůř než on.

Na jmenovce na bílém plášti stálo CORAZON DIAZOVÁ, ASISTENTKA ODDĚLENÍ.

Tak se v nemocnici označují úředníci.

Stahl se na ni usmál, usilovně se snažil, aby působil jako úplně normální chlap, a oznámil, proč přišel.

„Policie?“ podivila se recepční.

„Nejde o nic vážného, madam. Potřebuju si jenom promluvit s jedním z vašich pacientů.“

„My jim říkáme hosté.“

„Host, kterého hledám, se jmenuje Donald Murphy.“

„Podívám se.“ Cvakání do klávesnice. „Druhé patro.“

Vyjel velmi pomalým výtahem do druhého poschodí. Na stěnách opět zelené tapety, ale o účelu instituce nemohl nikdo pochybovat – špitál pro přestárlé a nemohoucí. Dlouhá chodba s dvěma řadami dveří, uprostřed haly prosklená sesterna, v jejíchž dveřích klábosila skupinka ošetřovatelek v červených uniformách. Na chodbě stála dvoje pojízdná nosítka, na jednom z nich zmuchlaná přikrývka a polštář.

Stahl se s obtížemi donutil zachovat klid.

Blížil se k sestřičkám, ale ty vesele švitořily dál a nevšímaly si ho. Už už se chtěl zeptat, v kterém pokoji Donald Murphy leží, ale včas si všiml bílé tabule vedle dveří se seznamem „hostů“ napsaným silným modrým fixem. Jako přehled rozpracovaných případů u nás na stanici, pomyslel si.

Dvě stě čtrnáct.

Prošel halou a kráčel chodbou kolem pokojů, v nichž bydleli velmi staří lidé. Někteří upoutaní na lůžko, jiní v invalidních vozících. Ze dveří se nesl hluk puštěných televizorů a tiché cvakání a pípání lékařských přístrojů.

Tady byla ve vzduchu cítit nemocnice ještě silněji. Typická čpavá „vůně“ chemikálií, okořeněná zápachem zvratků, fekálií, kyselého potu nemocných a dalšími čichovými vjemy, jejichž původ nedokázal odhalit.

Kůže mu zvlhla lepkavým potem, zatočila se mu hlava a žaludek se mu rozbouřil tak silně, že se měl co ovládat, aby se nepředklonil a nezvracel. Zastavil se uprostřed chodby, opřel se dlaní o tenkou tapetu, zhluboka dýchal a polykal sliny. Stále se o něho pokoušela závrať, ale po chvíli se cítil lépe a pokračoval k číslu 214.

Dveře byly otevřené. Vešel a zavřel za sebou. Muži, který ležel na posteli, vedly do nosu a do předloktí plastové trubičky. Rada monitorů nad Čelem postele prozrazovala, že ještě žije. Zpod přikrývky se plazila hadice katetru a ústila do skleněné nádoby na podlaze, zpola naplněné jantarovou tekutinou.

Podle záznamů námořnictva se seržant (ve výslužbě) Donald Arthur Murphy narodil před devětašedesáti roky, ale tento muž vypadal jako stoletý stařec.

Stahl pro jistotu zkontroloval cedulku přivázanou na zápěstí. D. A. MURPHY. Datum narození souhlasilo.

S bušícím srdcem potlačil paniku a zahleděl se na starce. Ernin otec měl seschlý vrásčitý obličej klínovitěho tvaru, na hlavě rozcuchaný chumáč bílých vlasů, u kořínkú lehce ryšavých. Hřbety velkých silných rukou pokrývaly fialové jaterní skvrny. Nos mu rozkvetl do purpurové alkoholické houby. Tváře se propadaly do bezzubých úst.

Měl zavřené oči a ležel jako mumie. Stahl neviděl, že by se mu zvedal hrudník, ale podle monitorů ještě dýchal.

„Pane Murphy?“ zkusil to.

Tělo na posteli ani přístroje nad ní nezareagovaly.

Tolik úsilí, a k ničemu. Stahl nerozhodně uvažoval, s kým by si měl promluvit, ale vtom ho přepadla silná nevolnost a tělo mu zalil pot jako příbojová vlna. Sakra, tohle nezvládnu, blesklo mu hlavou.

Zahlédl židli a dovrávoral k ní právě včas. Posadil se a zavřel oči…

Z mdloby ho probralo kvílení mlhové sirény.

„Kdo jste a co tady k čertu pohledáváte?“

Stahl otevřel oči a zabloudil pohledem k hodinám nad přístroji. Byl mimo sotva několik minut.

„Odpovězte!“ naléhal hlas. Plechový, ženský, hlásná trouba rozhořčení.

Otočil se ke zdroji.

Starší žena. Pětašedesát, možná k sedmdesátce. Vysoká, statná, s širokými rameny.

Hlava se svým tvarem blížila dokonalé kouli, opatřené na vrchlíku nadýchanými a bohatě nalakovanými vlnami vlasů barvy šampaňského vína. Obličej zakrýval silný nános líčidla, ale ani vysoká vrstva tmavorudé rúže nedokázala zvýraznit tenké rty. Žena měla na sobě trávově zelené úpletové šaty, nepochybně velmi drahé, s velkými skleněnými knoflíky a límečkem lemovaným paspulkou. Byly jí tak těsné, až hrozilo, že z nich její zápasnická postava každým okamžikem vyskočí. Boty a velká kabelka z krokodýlí kůže, opatřená masivní sponou ozdobenou skleněnou napodobeninou drahokamu. Kámen na prstenu, navlečeném na klobásovitém prostředníku levé ruky, byl ovšem pravý – masivní, zářící bílým svitem. Diamantové náušnice, každá s dvěma kamínky. Kolem krocaního krku šňůra velkých černých perel.

„Bude to?“ zaburácela. Zapřela ruce o boky jako stodola a shlížela na Stahla vražedným pohledem. Na pravé ruce se jí blyštěl další masivní prsten se smaragdovým solitérem, ještě větším než diamant na levici. Hodnota šperků, jimiž se ověšela, několikanásobně převyšovala Stahlův roční příjem.

„Okamžitě zavolám ochranku,“ vyhrožovala dáma. Podbradek se jí třepal a ňadra mocně dmula.

Stahla bolela hlava a zvuk nelítostného hlasu ho drásal jako rozemleté sklo v otevřené ráně. Sáhl do kapsy a otevřel pouzdro s odznakem.

„Vy jste od policie?“ žasla obryně. „A jak je teda možné, že jste spal v Donaldově pokoji?“

„Promiňte, madam. Necítil jsem se dobře. Sedl jsem si, abych se vydýchal, a asi jsem na okamžik omdlel.“

„Jestli nejste zdravý, tak tady tím spíš nemáte co pohledávat. Donald je těžce nemocný člověk. Doufám, že jste ho nenakazil. To je strašné, co se tady děje!“

Stahl vstal. Nevolnost pominula. Rozpaky a nutnost vypořádat se s tou rozzuřenou saní ho zbavily úzkosti.

Zajímavé…

„Jaký je váš vztah k panu Murphymu?“ zeptal se.

„Ne, ne, ne,“ ohradila se žena a zahrozila prstem. Diamant se výhružně zablýskal. „Vy řeknete mně, co tady pohledáváte.“

„Dcera pana Murphyho byla zavražděna.“

„Ema?“

„Vy jste ji znala?“

„Jestli jsem ji znala? Jsem její teta. Donaldova sestřička. Co se jí stalo?“ Podrážděně se dožadovala odpovědi, ani stopa soucitu, o šoku nemluvě.

„Vás to nepřekvapuje?“ podivil se Stahl.

„Mladý muži, Emadina byla od dětství duševně narušená. Donald se s ní léta nestýkal a já také ne. Nikdo z rodiny.“ Zadívala se na muže na posteli. „Snad vidíte sám, že nemá cenu Donalda obtěžovat.“

„Jak dlouho je v tomto stavu?“

Její výraz říkal Co je ti do toho? „Měsíce, mladý muži. Měsíce.“

„Kóma?“

Žena se zasmála. „Vy jste určitě detektiv.“

„Co je mu, slečno…“

„Paní Truebloodová. Alma F. Truebloodová.“

Murphyho sestřička. Stahl si nedokázal představit, že tahle almara byla někdy malá holka. „Paní Truebloodová, mohla byste mi něco říct o…“

„Ne!“ odsekla Alma Truebloodová.

„Ještě jste neslyšela otázku, madam.“

„To není nutné. O Ernadině vám nemám co říct. Od mládí byla duševně nemocná. Jestli chcete něco vědět, divím se, že nezemřela už dřív. Žila na ulici a bůhví s kým se pelešila. Donald ji už spoustu let neviděl. V tomhle se budete muset spokojit s mým slovem.“

„Kolik je to spousta let?“

„Hodně. Donald se s ní nestýkal. Ztratili kontakt.“

„Takže vás její smrt nepřekvapila, jestli vám dobře rozumím.“

„Samozřejmě že ne. Emadina odmítala pomoc, chtěla jít vlastní cestou. Žila na ulici. Jako bezdomovec! Odmalička byla divná. Divoká, neposlušná, protivná. A ty její úlety! Co ta třeba nesnědla! Křídu, bláto, zkažené maso. Škubala si vlasy, chodila pořád dokolečka a mluvila sama pro sebe. Od rána do večera čmárala obrázky, ale neměla ani zbla nadání.“

Alma Truebloodová se hrozivě napřímila. „Nikdy jsem ji neměla ráda a nechtěla jsem, aby k nám chodila. Měla špatný vliv na moje děti. A něco vám řeknu, mladý muži. Nepřipustím, abyste mou rodinu zatahoval do nějakých špinavostí.“

Stahl neuctivě zavrčel.

„A co mělo znamenat tohle, mladý muži?“

„Nemusíte se hned rozčilovat, madam.“

„Já se nerozčiluji. Já jenom chráním svého bratra. On potřebuje ochranu – vždyť se na něho podívejte! Nejdřív měl problémy se srdíčkem, potom mu selhaly ledviny, játra, zkrátka všechno. Zdejší pobyt mu platím já a věřte mi, není to právě levná záležitost. Nebýt mě, skončil Donald v obyčejném špitále pro veterány. Ale to já nepřipustím. Pánbůh byl ke mně štědrý a můj velký bráška tady může odpočívat, jak dlouho bude potřebovat.“ Alma Truebloodová se nadechla. „Nemyslete si, že jsem bezcitná. Je mi líto, co se Emadině stalo. Ale už dávno opustila rodinu a já nepřipustím, aby všechno zničila.“

„Jak může něco zničit tím, že zemřela?“

„Tak, že… že nás budou spojovat s ohavným životem, který vedla. My – já a můj manžel, William T. Trueblood – jsme úctyhodní, respektovaní občané našeho města. Přispíváme na řadu charitativních projektů a já nepřipustím, aby bylo jméno pana Trueblooda vláčeno bahnem. Je to jasné?“

„Naprosto.“

„V tom případě vám děkuji a můžete odejít.“ Alma Truebloodová otevřela zelenou krokodýlí kabelku a nabídla Stahlovi pohled na její obsah. Plná, ale všechny položky byly úhledně srovnány – balíčky v hedvábném papíru. Detektiv poprvé v životě viděl takový pořádek v dámské kabelce.

„Sloužila jste někdy v armádě, paní Truebloodová?“

„Co vás to napadlo? To je směšné.“ Buřtovité prsty propátraly dno kabelky a vylovily malé zlaté pouzdro s navštívenkami. Jednu podala Stahlovi. „Řekněte někomu, aby nás informoval ohledně Ernadinina pohřbu. Účty samozřejmě zaplatím. Přeji vám dobrý den, mladý muži.“

Stahl schoval vizitku – těžký ruční papír, lesklý zlatý tisk – do náprsní kapsy.

Sestřička vystoupala po společenském žebříčku hodně vysoko.

Stahl zamířil ke dveřím.

„Měl byste s tou svou narkolepsii něco dělat,“ zavolala za ním Alma Truebloodová. „Vaše nadřízené by jistě nepotěšilo, kdyby se o ní dozvěděli.“

37

Pozdě odpoledne zavolal Milo. „Petra a já jsme usoudili, že nastal vhodný okamžik pro nový pokus s Drummondovými rodiči. Na volantu a klice u řidiče se nenašly jiné otisky než Kevinovy – tedy kromě šmouh, které po sobě zanechali chlapi z inglewoodské odtahovky. Jinak žádné krevní stopy, žádné tělní tekutiny, žádné zbraně. A taky žádný důkaz přítomnosti Emy Murphyové, ale Petra objevila svědka, který viděl Emu v tu noc, kdy byla zavražděna, nasedat do malého auta světlé barvy nedaleko místa, kde ji potom našli. Kevinův vůz odtáhli až den nato.“

„Kdo je ten svědek?“ zeptal jsem se.

„Speedový narkoman a dealer,“ odpověděl Milo. „Jistě, není to právě vzor občanských ctností, ale jeho svědectví potvrzuje časový rámec. Kevin ji naložil, zabil a odjel z městá.“

„Když nejdřív v autě setřel všechny její otisky. Umýval ho někdy v poslední době?“

„Těžko říct, když tak dlouho stojí u nás na dvoře. Kluci z laborky se zmínili, že přední dveře vypadaly nepřirozeně čistě, jakoby utřené. Zjevná snaha zlikvidovat stopy svědčící o kriminální aktivitě. To je taky důvod, proč chceme znovu přitlačit na mamku a taťku. Ocenili bychom tvé plodné návrhy a zejména tvou přítomnost. Psychologická strategie a tak dál.“

„Kdy?“

„Za pár hodin. Po setmění. Vyzvednu tě. Petra nás bude čekat na místě.“

„Stahl ne?“

„Petra ho posadila k počítači. Zatím se měj. A začni žhavit mozkovnu.“

Máte-li před sebou přímé jednání s živými lidmi, můžete se na ně připravit, ale jen do jisté míry. My tři jsme se o to pokusili. Seděli jsme v Petřině accordu, zaparkovaném v tiché encinské ulici dva bloky západně od domu Teresy a Franklina Drummondových ve stínu hustého antropomorfního pepřovníku. Úzký srpek měsíce vrhal jen slabé světlo, v němž jednotlivé větve nabývaly podoby vztahujících se rukou. Občas kolem nás projelo auto, ale nikdo si nás nevšímal.

Petra nás informovala o Drummondových. „Označil bys to za semeniště psychopatických vrahů, Alexi?“

„Zatím jen za slušnou předměstskou vyšší střední třídu,“ odpověděl jsem.

Smutně pokývala hlavou. „Myslím, že bychom se měli soustředit na Franka jako na hlavu rodiny – v pravém smyslu toho slova. Je hodně dominantní. Kdybychom ho ignorovali, popudili bychom si ho hned na počátku proti sobě.“

„On nám přijde otevřít už dostatečně popuzený,“ řekl jsem. „Můžeš začít přátelsky, ale od jistého bodu bys měla nasadit rozhodnější tón.“

„Myslíš výhružný?“ zeptal se Milo.

„Jestli vědí, kde se Kevin zdržuje, hrozí jim obvinění z napomáhání pachateli závažného zločinu,“ vysvětloval jsem. „Frank je právník, takže nás pravděpodobně seřve a vyrukuje na nás se spoustou paragrafů, ale já budu číhat na známky strachu nebo znepokojení. Přehnaně nepřátelská reakce je často projevem snahy o zatajení pravdy.“

„To je jako máme požádat, aby zradili vlastního syna, aby si zachránili kůži?“

„Nevím přesně, jaký vztah ke Kevinovi mají, ale možná nebudou ochotni riskovat kvůli němu obvinění z trestného činu. Kromě toho bych se ve vhodném okamžiku zaměřil na finanční hledisko. De facto platili vydávání Kevinova časopisu, takže nesou nepřímou odpovědnost za jeho obsah a všechny případné důsledky. Když nic menšího, rozhodně by to neprospělo Frankově praxi. S podobnou taktikou se můžeme zaměřit i na matku. Ukážeme jí Erniny fotografie. Třeba se v ní probudí pocit viny.“

„Tím spíš, jestli je to sestřenice Erna,“ podotkl Milo. „Stahl ještě žádnou spojitost v tomto směru neobjevil?“ zeptal se Petry.

„Ne. Našel Ernina otce, ale ten je v kómatu a umírá. V sanatoriu se setkal s Erninou tetou, sestrou Donalda Murphyho. Jmenuje se Alma Truebloodová a je to prý opravdová dračice. Seřvala ho jako malého kluka. Podle ní byla Ema odmalička divná a odmítala pomoc rodiny.“

Otočila se ke mně. „Dobrá, budeme studovat jejich reakce. Jsme tři a oni dva, takže bychom to měli v pohodě uhlídat. Řekneme jim, že je Alex psycholog?“

„K čemu by to bylo dobré?“ zeptal se Milo.

„Naznačili bychom tím, že máme proti Kevinovi dostatek důkazů a považujeme ho za psychopata.“

Oba čekali na mou odpověď.

Rozhodl jsem se rychle. „Ne, raději se budu držet v pozadí. Jestli mi necháte volný manévrovací prostor, zasáhnu, když to budu považovat za vhodné.“

„Souhlasím,“ řekla Petra.

Milo přikývl.

„Tak co, pánové, připravení?“ ukončila Petra bojovou poradu.

Otevřel nám podsaditý muž v poněkud těsné sportovní košili, volných tmavozelených kalhotách, černých ponožkách a domácích trepkách. Masitý obličej, široký nos, zvlněné prošedivělé vlasy, v očích vzteklý pohled. Natažená pružina, jen se vymrštit.

„Dobrý večer, pane Drummonde,“ pozdravila Petra.

Frank Drummond procedil nesrozumitelnou kletbu. Podíval se na Mila a na mne.

„Celý pluk policajtů! Co zas chcete?“

„Našli jsme Kevinův vůz,“ řekla Petra.

Franklin Drummond zamrkal. Držel jsem se stranou a schovával se za Milovou mohutnou tělesnou schránkou, ale napjatě jsem Drummonda pozoroval. Jistě to vycítil, protože se zavrtal očima do mých a pohnul bradou.

„Kde?“ vyštěkl.

„Bylo odtaženo, pane,“ informovala ho Petra. „Parkovalo v zákazu stání nedaleko losangeleského letiště. Dotazujeme se u všech leteckých společností, abychom zjistili, kam Kevin zmizel. Jestli víte…“

„Letiště,“ vyprskl Drummond. U kořínků vlasů se mu zaperlil pot a hnědé oči se zuřivě rozmrkaly. „Zatraceně!“

„Můžeme prosím dál?“

Drummond pozvedl masitá ramena a napřímil se – postoj obhájce v soudní síni. „Nemám ponětí, kde Kevin je.“

„To vás jistě znepokojuje, pane.“

Drummond neodpověděl a Petra pokračovala: „Za dané situace považujeme Kevinovo zmizení za nepřímý důkaz, že spáchal zločin.“

„To je směšné a absurdní obvinění!“ soptil Drummond.

Petra přistoupila těsně k němu a my s Milem ji následovali. Nátlak v plné síle. „Jestli víte, kde se váš syn skrývá, je v jeho i vašem zájmu, abyste nám to řekl.“

Drummond zaťal zuby.

„Franku?“ zavolal za ním ženský hlas. Následovaly kroky, tlumené, ale současně klapavé.

„To je v pořádku,“ řekl Drummond, ale kroky se blížily a za okamžik se nad jeho pravým ramenem vynořil manželčin obličej. Polovina obličeje. Terry byla o šířku dlaně vyšší než on – díky černým nazouvacím sandálům na pět centimetrů vysokých podpatcích, úzkých jako pletací jehlice. Odtud ten klapot.

Tlumení dodal plyšový koberec.

Podíval jsem se na ty podpatky ještě jednou. Podrobuje své nohy tortuře v pohodlí vlastního domu.

„Vrať se dovnitř,“ vyzval ji Drummond.

„Co se stalo?“ nedala se Terry.

Petra jí řekla o Kevinově hondě.

„Bože, ne!“

„Terry!“ okřikl ji manžel.

„Franku, prosím tě…“

„Paní Drummondová, vašemu synovi možná hrozí vážné nebezpečí,“ řekla Petra naléhavě.

Frank jí zabodl prst proti obličeji. „Tak dost! Poslyšte, vy…“

„Franku!“ Terry proklouzla kolem manžela, pověsila se mu na napřaženou ruku a stáhla ji dolů.

„To už přesahuje všechny meze!“ burácel Drummond. „Vaše chování je neomluvitelné!“

„Pustíte nás dál?“ zeptala se Petra klidně. „Za dané situace si můžete vybrat. Buď u vás, nebo na stanici.“

Drummond zaťal pěsti a zkřivil tvář do složité grimasy, kterou vyjádřil pohrdavý odpor. Stála ho hodně úsilí, ale za všechno se platí – v tomto případě bolestí za emoce. „Co myslíte tou danou situací?“

„V automobilu vašeho syna jsme našli důkazy kriminální aktivity.“

„Jaké důkazy?“

„Promluvme si uvnitř.“ řekla Petra.

Drummond nereagoval.

„To by stačilo, Franku,“ řekla jeho žena. „Pusť je dál.“

Drummond vztekle nasál vzduch. „Snažte se být struční,“ vyštěkl.

Ale bojovnost z něj vyprchala.

Zařízení obývacího pokoje svědčilo o bohatství získaném spíš usilovnou prací než dědictvím. Kazetový strop se vzhledem ke skromněji členěnému prostoru klenul zbytečně vysoko. Stěny se leskly leštěným falešným mramorem. Štukové ozdoby zvlněné jako hustá šlehačka. Průmyslově vyřezávaný těžký světlý nábytek vybledl v záři příliš mnoha bodových nástěnných svítidel a křišťálových lustrů. Na vysokém béžovém kovralu ode zdi ké zdi ležely náhodně naaranžované strojově tkané kopie perských koberců.

Tři obrazy. Harlekýn, balerína a nepřirozeně světlá interpretace vyschlého říčního koryta pod lososově růžovou oblohou. Flíčky stříbrné barvy v krajince měly znázorňovat odlesk slunce od vyhlazených kamenů. Hrůza. Kevin Drummond rozhodně nevyrůstal v prostředí charakterizovaném kvalitním výtvarným uměním.

A utekl z něj. Špinavý hollywoodský byt nebyl vzdálený ani hodinu cesty autem, ale vzato do důsledku jako by se nacházel na jiné planetě.

Jeho otec těžce dosedl na procovsky čalouněnou pohovku. Terry se usadila půl metru od něj, zkřížila dlouhé nohy tanečnice navlečené do těsně přiléhavých kalhot, pohodila ohnivou hřívou a neprojevila sebemenší náznak rozpaků, když se jí ničím nespoutaná ňadra volně zahoupala.

Bez podprsenky, vysoké podpatky. Z kuchyně se linula vůně konzervovaných špaget v kořeněné omáčce.

Uvažoval jsem o Kevinovu dětství.

Franklin Drummond vydechl a napřímil záda. Terry měla nalíčený obličej, ale kosmetika nedokáže zakrýt žal. Sedla si však uvolněně, pohodlně, Kleopatra odpočívající na bárce, která pluje po hladině Nilu.

Seděla od manžela tak daleko, aby se vyhnula dotyku.

„Vím, jak je to pro vás těžké…,“ začala Petra.

„A vy nám to ještě ztěžujete,“ štěkl Franklin Drummond.

Jeho manželka se k němu otočila, ale mlčela.

„A co máme podle vás dělat, pane Drummonde?“

Odpovědi se Petra nedočkala.

„Podle všeho Kevin utekl a někde se skrývá,“ vmísil se Milo. „Netušíte kde?“

„Vy jste detektivové,“ odsekl Drummond.

Milo se usmál. „Kdybych já byl na vašem místě, určitě by mě zajímalo, kde je můj syn.“

Další mlčení. Pátral jsem v tvářích obou manželů po sebemenším náznaku klamu. Mimoděčné zamrkání, záškub lícního svalu, drobná změna držení těla.

Viděl jsem jen sklíčenost. Bolest, kterou jsem až příliš dobře znal.

Rodiče vážně nemocného dítěte. Rodiče dětí, které utekly z domova. Rodiče dospívajících ratolestí, jejichž chování již dávno přestalo být předvídatelné.

Muka nevědomosti.

Zachytil jsem pohled Terry Drummondové. Usmál jsem se na ni, ona na mě. Manžel si toho nevšiml. Seděl prkenně, otupělé oči upřené do vzdálené prázdnoty.

„Jedna věc hovoří v náš a možná i váš prospěch,“ řekl Milo. „Kevin neměl cestovní pas, takže existuje naděje, že neopustil Spojené státy.“

„Já tomu nevěřím. Toto přece není možné,“ vydechla Terry.

„Klid, zlato,“ ozval se Frank.

„Toto přece není možné,“ zopakovala paní Drummondová. „Proboha svátého, co po nás vlastně chcete?“

„Informace o místě pobytu vašeho syna,“ odpověděl jí Milo.

„Já o místě jeho pobytu nic nevíml Bože, já snad zešílím!“

„Terry!“ okřikl ji manžel.

Zcela ho ignorovala; odsedla si a otočila se k němu zády. „Vy si opravdu myslíte, že kdybych o Kevinovi něco věděla, tak bych vám to neřekla?“

„A řekla?“ zeptala se Petra.

Terry ji sjela pohledem plným opovržení. „Vy určitě nejste matka.“

Petra zbledla, pak se usmála. „Smím vědět, proč byste nám to řekla?“

„Protože každá matka chrání své děti, milá slečno. Vy opravdu věříte, že chci, aby Kevina pronásledovali lidé, jako jste vy? Že chci, abyste ho, bůh mě netrestej, zastřelili jenom proto, že se na vás křivě podívá? Já vás policajty dobře znám. Svrbí vás prst na spoušti. Kdybych věděla, kde je, udělala bych všechno pro to, abych ho dostala do bezpečí a zbavila těch vašich podezření.“

Franklin Drummond se na manželku zadíval s výrazem, který nejvíc připomínal nově nabytou úctu.

Nikdo nepromluvil.

Ticho prolomila Terry. „Podezřívat Kevina ze zločinu – z čehokoliv – je zcela absurdní. Něco takového matka prostě ví. Má někdo z vás děti?“

Mlčení.

„Cha. To jsem si mohla myslet. A teď mě dobře poslouchejte. Kevin je hodný chlapec a nic zlého neudělal. Proto bych vám řekla, kde je, kdybych to věděla. Protože jsem jeho matka.“ Kosý pohled na Franka prozradil, že klade matku o hodně stupínků výš než otce.

„Spokojení?“ zeptal se Drummond tiše. „Mohli byste nás teď laskavě opustit?“

„Proč Kevin utekl?“ zeptal se Milo.

„Vy přece s jistotou nevíte, že utekl,“ namítla Terry.

„Jeho vůz se našel nedaleko letiště…“

„Pro to může existovat řada vysvětlení,“ vmísil se Frank. Důrazně, útočně, probudil se v něm právník.

Manželka po něm střelila znechuceným pohledem a otočila se k Petře. „Kdybyste měli opravdový zájem dělat svou práci dobře, milá slečno, přestali byste mého syna považovat za zločince a začali ho hledat jako normálního občana.“

„To znamená?“ vybídla ji Petra.

„To znamená… Já nevím, co to znamená. To je vaše práce…, váš svět!“

„Paní Dru…“

Terry si promnula ruce. „My jsme slušní lidé. Nevíme, jak se v takové situaci zachovat.“

„Odpovídat na naše otázky by byl dobrý začátek.“

„Na jaké otázky?“ vykřikla Terry. Červeně nalakované nehty proťaly vzduch jako dravčí pařáty ve snaze prolomit neviditelnou bariéru. „Ještě jsem od vás žádnou rozumnou otázku neslyšela! Žádnou! Žádnoul“

Milo a Petra počkali, až se uklidní, a pokračovali podle zaběhaného scénáře. V následujících dvaceti minutách se nedozvěděli nic než přibližné datum Kevinova posledního telefonátu s rodiči.

Téměř před měsícem.

Přiznal to Frank; Terry při jeho slovech smrtelně zbledla.

Měsíční interval mezi kontakty vypovídal o vztazích mezi rodiči a potomkem za celé svazky.

„Kevin potřeboval prostor,“ obhajovala se matka. „Vždycky byl tvůrčí typ.“

Frank otevřel ústa, zarazil se a začal vytahovat nitě z čalounění.

„Přestaň, zničíš to,“ napomenula ho Terry tiše.

Poslechl, zavřel oči a opřel si hlavu o polštář.

„Kdy jste mu naposled poslali peníze?“ zapojil jsem se poprvé do výslechu.

Při zmínce o penězích Frank ožil a prudce otevřel temné oči. „Dost dávno. Už od nás žádné nechtěl.“

„Kevin odmítl peníze?“

„Nakonec ano,“ řekl Frank.

„Nakonec ano,“ zopakoval jsem.

„Od dětství byl nezávislý,“ doplnila Terry. „Nechtěl celý život spoléhat na nás.“

„Ale Kulturní brázdy jste mu financovali.“

Když jsem vyslovil název časopisu, oba se zachvěli.

„Pomohl jsem mu ten jeho magazín rozjet,“ řekl Frank.

„A potom?“

„Potom nic. Jste úplně vedle, jestli si myslíte, že máme něco společného s tím, co udělal.“

„Máme něco společného s jeho životem.“ ohradila se Terry. „Kevin je náš syn. Nikdy nepřestaneme být součástí jeho života, ale…“ Hlas se jí vytratil do ztracena.

„Kevin si potřeboval vybudovat vlastní identitu a vy jste to respektovali.“

„Přesně tak.“ potvrdila má slova Terry. „Kevin si vždycky zakládal na své osobnosti.“

Frank zamrkal, a proto jsem se obrátil na něj: „Posílal jste mu peníze, aby mohl rozjet svůj časopis, a potom jste přestal, ano?“

„Poslal jsem mu peníze na všechno, co potřeboval,“ upřesnil Frank. „Nešlo o částku určenou výhradně na časopis.“

„Co jste si o tom jeho magazínu myslel?“

Pokrčil rameny. „O čem psal, nebyl můj obor.“

„Mně se velmi líbil. Kevin psal moc pěkně,“ chválila syna matka.

„A po prvních několika měsících…?“ Záměrně jsem otázku nedokončil.

Frank přimhouřil oči. „Přestal jezdit domů a vůbec se neozýval…“

„To neříkej,“ skočila mu do řeči manželka. „Nerozešli jsme se ve zlém, nepohádali jsme se. Ty a Kevin…“ Otočila se k nám. „Můj manžel je trochu panovačný. Mladší chlapci se s tím dokážou vyrovnat, ale Kevin chtěl jít vlastní cestou.“

„No výborně,“ ušklíbl se Frank. „Takže nakonec je to moje chyba.“

„Není to ničí chyba, Franku. Jak můžeš mluvit o chybě? Nikdo přece neudělal nic špatného. Snažíme se jim jenom poskytnout o Kevinovi co nejpřesnější obrázek, aby v něm viděli člověka, a ne nějakého… nějakého podezřelého.“

Frank složil silné paže na prsou.

„Nikdo tě z ničeho neobviňuje, Franku,“ dodala Terry.

„Chvála bohu.“

Přisedla si blíž k manželovi, natáhla se pro nacpaný polštářek a položila si ho na klín jako domácí zvířátko.

Frank se ohlédl ke kuchyni a nasucho polkl. „Víte co? Já už toho mám dost. Celý den jsem seděl u soudu a domnívám se, že si zasloužím domácí večeři. Přišli jste krajně nevhod.“

Terry ho sice nepodpořila, ale nezdálo se, že by hodlal ustoupit.

„Jak se Kevin živil, když vás přestal žádat o peníze?“ zeptal jsem se jí.

„On nás o ně nežádal,“ opravila mě. „Ani na začátku. My jsme mu je nabídli a Kevin souhlasil, že je bude přijímat.“

„Prokázal nám tím velkou laskavost,“ prohodil uštěpačně Frank.

„Kevin není materialisticky založený. Chtěli jsme mu k promoci koupit nové auto, ale on si pořídil starou ojetinu.“ Zachmuřila se; pomyslela na bílou hondu u letiště.

Já jsem zatím v duchu vedl monolog sám se sebou: Potřeboval nenápadné auto, protože se chystal spáchat zločin? Ale jestli ano, proč si nevybral tmavou barvu?

Nahlas jsem řekl: „V jistém okamžiku tedy Kevin z vlastní vůle odmítl nadále od vás přijímat peníze.“

„Ano,“ potvrdila Terry.

„Jsou různé způsoby, jak si říct o peníze,“ vmísil se Frank. Natáhl paže, propletl prsty a zapraskal klouby. „Řadu let jsem financoval jeho koníčky.“

„To otcové většinou dělají, Franku,“ upozornila ho Terry.

„Ano, to jsem já.“ A s povzdechem dodal: „Otec.“

Terry ho probodla pohledem; drobné ruce zaťaté v pěst zbělely. „Teď jste nás viděli z té nejhorší stránky. Doufám, že máte radost.“

V jejím hlase zaznělo tolik studu, že sebou její manžel škubl. Zvedl se, posadil se těsně vedle ní a položil jí ruku na koleno. Ani se na něj nepodívala.

Milo se podíval na mě a pak na Petru. Neznatelně přikývla a já jsem také nic nenamítal.

Sáhl do kufříku, vylovil z něj fotografii mrtvé Erny Murphyové a ukázal ji Drummondovým.

„Ach, proboha svatéhó,“ vyjekla Terry.

„Kdo to sakra je?“ vyštěkl Frank. A pak: „No a mám po večeři.“

Milo a Petra je drželi v obývacím pokoji, zatímco vůně špaget pomalu vyprchávala, až úplně vymizela. Detektivové kladli dokola tytéž otázky, občas je přeformulovali, ale smysl zůstal zachován, střídali pochopení a odměřenost. Sondovali detaily, hledali spojitost mezi Kevinem a Ernou Murphy o vou.

Drummondovi ji vytrvale popírali – popírali úplně všechno. Bez známek nervozity, úzkosti nebo strachu. Věřil jsem jim. Věřil jsem, že o synovi toho vědí velmi málo, téměř nic.

V jistém okamžiku se napětí uvolnilo, nikdo nezvyšoval hlas.

Jako by najednou na všechny dolehla únava a beznaděj. My jsme se nedozvěděli nic důležitého, oni měli nezvěstného syna.

„Chudák ta žena,“ přerušila mlčení Terry. „Říkáte, že byla bezdomovec?“

„Ano, paní Drummondová,“ potvrdil Milo.

„Proč by měl, pro všechno na světě, Kevin někoho takového vůbec znát?“

„Žil v Hollywoodu.“ vysvětlila Petra. „Tam narazíte na nejrůznější existence.“

Nejrůznější existence vyvolaly na Frankově tváři otrávený úšklebek. Že by v tom okamžiku pomyslel na synovu sexuální orientaci? „Mně se nikdy nelíbilo, že se tam odstěhoval.“

„Potřeboval změnu, Franku,“ zdůraznila Terry. A k nám: „Kevin by nikdy… Chci říct… Měl dobré srdce, ze soucitu by možná takové žebračce dal peníze, ale to je všechno. O duševně nemocné nebo obecně o postižené se nikdy nezajímal.“

„Zajímalo ho jenom umění,“ řekl jsem.

„Ano. Kevin miloval umění. To zdědil po mně. Kdysi jsem tančila.“

„Opravdu? V baletu?“ zeptala se Petra.

„Chodila jsem i do baletu, ale specializovala jsem se na moderní tance. Rokenrol, disko, džez. Byla jsem několikrát i v televizi.“ Uhladila si vlasy. „Taneční estrády. Ale to už je dávno. Tehdy jsem na sobě hodně pracovala.“

Frankovi zablesklo v očích.

Terryina zmínka o někdejší umělecké kariéře mě přivedla na jistou myšlenku. „Slyšela jste někdy jméno Baby Boy Lee?“

Kousla se do rtu. „Byl hudebník, že?“

„Setkala jste se s ním někdy?“

„Nevím…, nevzpomínám si. Ale ne, myslím, že v žádném našem pořadu neúčinkoval. Ale měli jsme tam slavné kapely.“ Zasnila se. „Dave Clark Five, Byrds, Little Richard…“

Vzpomínky na hvězdnou minulost přerušil Frankův hlasitý povzdech.

„Proč se mě na něho ptáte?“

Teď jsem to byl já, kdo musel počkat na souhlas – Milo i Petra přikývli.

„Baby Boy Lee byl zavražděn.“ odpověděl jsem. „Kevin o něm napsal článek do svého časopisu a po jeho smrti telefonoval na policii a zajímal se o…, řekněme o soudně lékařské detaily.“

„Tak o tohle jde?“ Frank se chraplavě zasmál. „Bože můj! Tak naprostou a totální pitomost jsem snad v životě neslyšel.“ Další výbuch-smíchu. „Telefonoval na policii! To nemůže být pravda! Vy jste snad spadli z měsíce!“

„Je toho víc, pane Drummonde,“ ozval se Milo.

„Například?“

Milo zavrtěl hlavou.

„Nádhera,“ ušklíbl se Drummond.

„Kolik peněz jste mu celkem dal, pane Drummonde?“ zeptal jsem se, abych převedl hovor na jiné téma.

„Proč je to tak důležité?“

„Proč je to tak tajné?“

„Protože vám…“

„Deset tisíc dolarů,“ skočila mu do řeči manželka.

„Nádhera,“ zopakoval Frank.

„Není to žádné tajemství, Franku.“

„Najednou, nebo ve splátkách?“ zeptal jsem se.

„Najednou,“ odpověděl Drummond. „Dar k promoci. Chtěl jsem mu ho vyplatit postupně, ale žena… Kromě toho jsem mu platil povinné ručení na auto a zdravotní pojištění. Říkal jsem si, že deset tisíc by mu při troše skromnosti mělo pokrýt nájemné i ostatní životní náklady.“

„Z jakých zdrojů financoval Kevin svůj časopis a náklady na živobytí ty dva roky?“

„To nevím,“ přiznal Drummond. „Předpokládal jsem, že si sehnal práci.“

„Zmínil se někdy, že pracuje?“

„Ne, ale peníze po mně taky nechtěl.“

„Kevin byl vždycky nezávislý,“ řekla Terry, jako by se Lim všechno vysvětloválo.

„Jaký druh práce vykonával předtím?“ zeptal jsem se.

„Během studia na akademii nepracoval,“ odpověděla Terry. „Byla jsem proti tomu. Chtěla jsem, aby se soustředil na studium.“

„Byl dobrý student?“

„Ach, ano.“

Kevinův poradce na akademii – profesor Shull – se vyjádřil trochu jinak.

„A pracoval někde, než nastoupil na vysokou?“

„Samozřejmě. V obchodě s akvaristickými potřebami, nabízel předplatné na nejrúznější časopisy, udržoval nám zahradu.“ Terry si olízla rty. „A každé prázdniny pomáhal Frankovi v kanceláři.“

„Jako nekvalifikovaný úředník?“ obrátil jsem se na Drummonda.

„Třídil a zakládal dokumenty.“ Jeho výraz naznačoval, že se synovými výkony moc spokojený nebyl.

Terry se hned chytila. „Kevin byl vždycky… Měl svoje vlastní představy.“

„Kevin nesnáší rutinu,“ upřesnil Frank. „Moje kancelář, každá právnická kancelář, se vyznačuje zaběhanou rutinou. Kdybych měl tipovat, vsadil bych se, že si našel něco… nekonvenčního.“

„Například?“ zeptala se Petra.

„Například psaní. Nebo něco podobného.“

„Kevin je v pořádku,“ řekla Terry. „Vím, že se mu nic nestalo.“ Hlas se jí třásl. Frank se ji pokusil vzít za ruku, ale ona ucukla, odtáhla se od něj a propukla v hlasitý vzlykot.

Drummond se otráveně opřel.

Když se utišila, zeptal jsem se: „Máte o Kevina strach, že?“

„Samozřejmě že mám! Vím, že nikomu nic neudělal, ale ten… ten obrázek, co jste nám ukázali…“

Znovu se rozplakala.

„Přestaň,“ okřikl ji Frank drsně. Pak se násilím přiměl ke klidu a ztišil hlas. „Ber ohled aspoň na sebe, Ter. Tohle přece nemáš zapotřebí.“

„A proč?“ vzlykla. „Protože to říkáš?“

„Tak jak zní diagnóza – kromě klasické nefunkční rodiny?“ zeptal se Milo, když nás Petra odvážela k jeho autu.

„Kevin se z domu odstěhoval před dvěma roky,“ odpověděl jsem, „ale k vzájemnému odcizení došlo mnohem dříve. Rodiče netuší, co se děje v jeho hlavě. Jestli nelžou v tom, že odmítl peníze, tak by mě zajímalo, kde bral prostředky na ten svůj časopis.“

„Nezákonné zdroje,“ řekl Milo. „Nejspíš z ulice. Tak se seznámil s Ernou.“

„Jeho sestřenice asi nebyla,“ řekla Petra.

„Taky se mi to nezdá,“ souhlasil Milo.

Nadnesl jsem téma barvy Kevinova vozu. Že by plánoval zločin, ale dal přednost bílému autu před tmavým?

„Na tak důmyslné úvahy podle mě intelektuálně nemá,“ prohlásila Petra. „Když jsem s ním mluvila po telefonu, připadal mi jako děcko.“

„Zkažené děcko,“ řekl Milo. „A matka se bojí, že je oběť.“

„Matky tak uvažují,“ řekla Petra téměř stejně smutným tónem jako Terry Drummondová.

38

Milo a Petra si ještě chtěli o případu poradit. Zastavili jsme u kavárny s celonočním provozem na bulváru Ventura a od číšnice, která z našich obličejů vyčetla, koho má před sebou, a udržovala si od nás opatrný odstup, jsme si objednali kávu a jablkový koláč na několik způsobů.

„S těmi penězi jsi uhodil hřebík na hlavičku,“ řekl mně Milo. „Deset táců stačilo tak na Kevinovo počítačové vybavení, a to kdo ví jestli. Zbývají náklady na tisk, marketing časopisu, nájemné a stravu.“

„Kevinova domácí tvrdí, že zaplatil na šest měsíců dopředu,“ řekla Petra. „Nájemné za byt dělá pět stovek měsíčně, to máme tři tisíce. Pronájem poštovní schránky taky uhradil na půl roku předem. Není to moc, ale zjevně ty zálohy hradil penězi od otce. A ten nám právě řekl, že Kevin upřednostňoval nekonvenční práci.“

Objednala si pohár Boston se šlehačkou. Šlehačku shrábla na talířek a pustila se do čokolády.

Milo snědl naráz polovinu svého jablečného koláče á la monde de luxe (dva kopečky vanilkové zmrzliny). Uvědomil jsem si, že mám hlad, a zaútočil jsem na řez pekanového ořechu.

„Problém je,“ pokračovala Petra, „že jsem pobíhala tři dny v ulicích, ale nenarazila jsem na jediného člověka, který Kevina znal, nemluvíc o náznaku nezákonných aktivit.“

„V čem podle tebe jel?“ zeptal jsem se. „Drogy?“

„Bohatý kluk s finanční podporou od rodičů. To sedí.“

„Deset táců z něho nedělá narkobarona,“ řekl Milo, „ale na počáteční investici by to stačilo. Nakoupil zboží, rozprodal překupníkům nebo přímým zájemcům a z výtěžku zaplatil další zásoby.“

„Místo, kde naložil Emu, je známé centrum pokoutního prodeje léků,“ dodala Petra. „Možná to tam Kevin znal z předchozích zkušeností s šířením drog.“

Milo dojedl koláč a pustil se do zmrzliny. „Tys svého času pracoval v nemocnici, Alexi. Máš k tomu co dodat?“

„S černým trhem s léky jsem se nikdy nesetkal.“

„Ale občas se někým ze Západní pediatrické potkáváš, ne?“

„Občas,“ potvrdil jsem.

„A z okolních nemocnic?“

„Pár kontaktů tam mám.“

Podíval se na Petru. „Jak by se ti zamlouvalo, kdybychom ukázali Kevinovu fotku bílým plášťům?“

„Tím nic nepokazíme,“ souhlasila. „Ke kolegovi asi budou otevřenější. Ujmeš se toho, Alexi?“

„Jistě. Ale jestli někdo prodává načerno léky, určitě se mi s tím nepochlubí. A ani nepřizná, že zná nějaké dealery.“

„Ale můžeš pozorovat jejich reakce,“ řekl Milo. „Jistě bys poznal, že někdo něco skrývá. Od toho bychom se pak odrazili.“

„Fajn.“

„Ale nemusíš se zedřít. Věnuj tomu maximálně den. Je to sice výstřel naslepo, ale člověk nikdy neví.“

„Pustím se do toho hned zítra,“ ujistil jsem přátele. „Ale neměli bychom opomíjet ani další možné zdroje Kevinových příjmů. Počítače, tiskárny, skenery, to muselo stát balík. A sbíral pornografii.“

Oba na mě hleděli a Petra se bouchla do čela.

„Že mi to nedošlo! Když jsem navštívila kancelář Franka Drummonda, jeho sekretářka se zeptala, jestli Kevina vyšetřujeme kvůli pornografii. Kristepane, měla jsem to přímo před nosem. Ta holka možná věděla něco o Kevinově minulosti.“

„Letní brigády v otcově kanceláři,“ podotkl Milo. „Nezdálo se, že by na ně ta tik vzpomínal zvlášť nadšeně.“

„Kevin je tvůrčí typ,“ rozvíjela myšlenku Petra. „Možná se jeho kreativita upírá směrem, který se otci nelíbí. Synáček totiž sbírá tvrdé sado-maso.“

„Nebo v tom byznysu jeli oba a názorově se neshodli ohledně tvorby,“ dodal jsem. „Co když je za Frankovým odporem a nepřátelstvím něco víc než pouze otcovská snaha ochránit syna?“

Oba mlčeli; Petra si pohrávala s vidličkou. „Rodinný podnik… Jistě jste si všimli, že Terry mohla v mládí klidně točit nemravné filmy. Postavu na to má.“ Petra zaryla zuby vidličky do ubrusu. „Spojím se s mravnostním a prověřím to.“

Strávil jsem den rozhovory s přátelskými tvářemi na pediatrické klinice a v dalších nemocnicích na Sunsetu. Kevina na fotografii nikdo nepoznal. Zkusil jsem několik méně přátelských obličejů. Odpověděly mi prázdnými pohledy a vrtěním hlavou.

Zajel jsem si na místo, kde Erna Murphyová nastoupila do auta. Přes den byla sluncem zalitá a starými nájemními domy lemovaná ulice klidná a tichá, nic neprozrazovalo, co se zde děje po setmění.

Spatřil jsem mladou Hispánku, která si vyšla na procházku s dvojčaty ve skládacím sportovním kočárku. Usmívala se, děti podřimovaly.

O několik kilometrů na západ by na sobě měla uniformu služebné a děti by nebyly její. Tady se matky starají o své potomky samy.

A na noc je zamykají.

Než jsem se vrátil domů, zavolal jsem Milovi, abych ho informoval o nulovém výsledku své snahy.

„Tak to jsme soudruzi ve zbrani, kamaráde. U aerolinek jsem nic nezjistil a celé dopoledne jsem volal do Bostonu a pokoušel se zjistit, jestli se Kevin ve městě a okolí někde neubytoval – teď i v době, kdy někdo ubodal Angeliku Bemetovou. V prvním případě nic, v druhém těžko říct, protože většina menších ubytovacích podniků tvrdí, že uchovávají knihy hostů jenom rok. V několika už archivují seznamy na počítači, ale jestli u nich Kevin spal, tak pod jiným jménem. Větší hotely hlásí, že v týdnu, kdy zemřela Bemetová, byly dopředu zadané – spousta velkých akcí – a záznamy si pochopitelně vedou. Opět žádný Kevin Drummond.“

„Jaké akce to byly?“

„Počkej, musím se podívat… V tom týdnu se v Bostonu konalo šest kongresů. Tři na Harvardu – dějiny vědy, rehabilitační medicína a vztah mezi médii a politikou. Potom sympozium o fyzice plazmatu na MrP, výroční setkání právníků na Taftu a jakási konference o Středním východě na Brandeisově univerzitě. Myslíš, že něco z toho je parketa našeho hocha?“

„Pochybuju,“ odpověděl jsem. „A student závislý jen na kapesném by nebydlel ve Four Seasons nebo v Parker House.“

„Proto jsem se zaměřil nejdřív na motely a levné ubytovny. Kromě toho jsem prověřil půjčovny automobilů a otravoval policejní oddělení v Bostonu i Cambridgi, aby se podívali do svých záznamů o nahlášených dopravních nehodách a přestupcích. Uvažoval jsem, že si Kevin mohl půjčit auto pod falešným jménem, ale kdyby špatně zaparkoval, musel by předložit pravý řidičák. Takto přece dopadli Samova syna, takže jsem si řekl, proč nezkusit štěstí?“ Milo si dlouze povzdechl. „Nada. A Petra zjistila, že do pornografického byznysu není zapojen Kevin, ale jeho otec. Franklin Drummond zastupoval před soudem více než deset výrobců filmů pro dospělé. Valley je centrála pornografie, advokát z Encina to nemá tak daleko.“

„Porušení ústavních práv?“

„Kdepak. Běžné provozní záležitosti. Nesplacené faktury, obchodní spory, stížnosti zaměstnanců. Frank odpovídá tvé představě právníka bez společníků, který si těžce vydělává na chleba. Ten se hned tak nad něčím nezačervená. Když uvážím, kolik producentů snímků s hvězdičkou jeho kanceláří projde, ani se nedivím, že jeho sekretářku napadlo, že se Kevin taky, jak se říká, namočil.“

„Ale důkazy, že se skutečně podílel na výrobě pornografie, nemáš.“

„Zatím ne. Na mravnostním ví o Frankovi, ale o Kevinovi v životě neslyšeli. Prověřili obchodní rejstřík včetně nastrčených firem, ale nula od nuly pošla.“

„Něco na Terry?“

„Taky nic. Ale to neznamená, že matinka nemohla v mládí pornofilmy točit. Možná se právě při tom seznámila s Frankem… Dobře, Kevin se s největší pravděpodobností do rodinného podnikání nezapojil. Co dál?“

„Rodinné podnikání mohlo u něho vyvolat nebo posílit zmatek v sexuální orientaci,“ řekl jsem. „Samo o sobě by to nic neznamenalo, ale když to přihodíme na hromádku, pomůže nám to Kevina lépe pochopit. Dokážu si představit, že se chtěl odpoutat. Byl posedlý uměním pro samotné umění. Začal nenávidět lidi, kteří se podle jeho názoru zaprodali, kteří prostituovali sami sebe. Ale v soukromí svého bytu sbíral nemravné obrázky.“

„Zmatek v sexuální orientaci,“ řekl Milo. „Hezký eufemismus. Kevin je gay, Alexi.“

„Já jsem to nemyslel jako eufemismus. Může být heterosexuál, ale nevyhraněný.“

„Možná… Nechci být neskromný, ale moc jsi mi nepomohl. Souhlasím, Drummondovi jsou zvrácená rodinka, ale jak mi to sakra pomůže najít Kevina, než svůj sexuální zmatek vy ventiluje vraždou dalšího nic netušícího umělce?“

Na to jsem mu odpovědět nemohl.

„Samozřejmě neztrácíme ze zřetele ani Emu Murphyovou. Existuje vzdálená možnost, že nám Frank a Terry lhali, když tvrdili, že ji neznali, nebo že Emin chytrý a uměnímilovný bratranec není jen výplodem jejího chorého mozku. Stahl pátrá na internetu po jejím rodokmenu. Použil jméno Eminy tety-dračice Almy Truebloodové. Ukázalo se, že opravdu sedí na pořádném balíku. Provdala se za podnikatelského magnáta v oblasti kuchyňského vybavení a žije v obrovském domě v Pasadeně.“

„Sousedka Everetta Kippera,“ upozornil jsem Mila.

Několik vteřin mlčel. „To mě nenapadlo… No nic, počkáme si, s čím Stahl přijde. Dohodli jsme se totiž s Petrou, že nám nezbývá nic než aplikovat postup osvědčený v šoubyznysu – nedostává se nápadů, svoláme poradu. Koná se dnes v devět večer u Gina na bulváru. Jsi upřímně zván, ale žádné vzrušení ti slíbit nemůžu.“

„Měl by ses stydět,“ opáčil jsem se smíchem. „Dnes to nebyla žádná procházka růžovou zahradou, a na závěr nuda.“

39

Mezi posledním pozvaným ambulantním pacientem a mužem umírajícím na Lou Gehrigovu nemoc, o kterého pečovala v hospici, měla Allison delší pauzu. Nakoupil jsem nějaké delikatesy, vyzvedl ji před její ordinací na Montana Avenue a vyjeli jsme si do Oceán Parku. Seděli jsme, jedli a pozorovali západ slunce. Na pláži postávala skupinka surfařů, kteří čekali na vlny. Nenapravitelní optimisté. Nad mořem pleskali křídly pelikáni a pátrali na vodní hladině po soustu k večeři.

Allison dojedla sendvič, utřela si ústa ubrouskem a zadívala se na ptáky. „Miluju pelikány. Jsou nádherní.“

Pelikáni patří mezi mé oblíbené opeřence. Nemotorní letci, ale neuvěřitelně výkonní jedlíci. Žádné dlouhé rozmýšlení, rovnou na věc. Seznámil jsem Allison se svými názory, objal ji kolem krku a dopil pivo. „Jestli je tady někdo nádherný, jsi to ty.“

„Jsi nestoudný lichotník.“

„Někdy to pomáhá.“

Položila mi hlavu na rameno.

„Myslíš na to, co tě čeká, že?“ Několikrát mi o svém pacientovi s ALS vyprávěla. Slušný, příjemný pán. Nedožije se padesátky. Pomáhala mu čtyři měsíce. Teď, kdy pomalu odcházel, vytrácel se i její pocit, že může být užitečná.

„Co jsme si to vybrali za povolání!“ rozohňovala se před několika týdny. „Máme být odborníci na lidskou psychiku, ale který bůh si nás vyvolil?“

„Baal vědy,“ odsvědčil jsem.

„Přesně tak. Stačí mít dobré známky a vykonat potřebné zkoušky. Jako spirituální příprava to sotva stačí.“

Dlouho jsme oba mlčeli a dívali se na oceán. Pak se Allison zhluboka nadechla.

„Máš náladu na další zpověd?“

Stiskl jsem jí rameno.

„Ta moje malá chromovaná přítelkyně,“ řekla Allison. „Už jsem ji jednou použila.“

„Kdy?“

„Nedlouho poté, co jsem si ji koupila. Než jsem si zařídila vlastní ordinaci, pronajímala jsem si prostory v Culver City. Obvykle jsem pracovala do pozdních hodin, protože jsem se domů neměla k čemu vracet. Jednou jsem se zdržela s papírováním až do půlnoci. Zamkla jsem a šla ke svému autu. Na parkovišti postávala skupinka pankáčů. Kouřili trávu a pili pivo. Než jsem došla k autu, přiblížili se ke mně. Byli Čtyři. Patnáct, nanejvýš šestnáct let. Nevypadali jako tvrdí hoši, ale byli dost pod parou. Do dnešního dne nevím, jestli mi chtěli opravdu ublížit, nebo se jenom tak předváděli, jak to puberťáci dělávají. Ale když jejich vůdce přistoupil ke mně a výhružně se na mě zašklebil, usmála jsem se na něho jako naivní dívenka, sáhla do kabelky pro pistoli a vrazila jsem mu ji pod nos. Počural se do kalhot. Cítila jsem moč. Potom se otočil a utekl, jeho kumpáni za ním. Zmizeli, ale já tam pořád stála jako zařezaná, pořád s tím pitomým úsměvem. Cítila jsem se mizerně, vůbec mi nebylo do smíchu, ale v té chvíli jsem nedokázala ovládat obličejové svaly. Pak jsem se roztřásla. Nešlo to zastavit. Pistole mi poskakovala v ruce. Měsíc byl v úplňku a jeho světlo se odráželo od hlavně. Vypadalo to jako padající hvězdy. Vzpomněla jsem si na ten zážitek, když jsme spolu onehdy v kaňonu pozorovali meteority… Svírala jsem pažbu tak silně, že mě rozbolely prsty. Pak jsem se konečně uklidnila, ale ruka na zbrani zůstala strnulá. Tehdy jsem zjistila, že jsem částečně stiskla spoušť.“

Sklopila hlavu v závoji dlouhých černých vlasů.

„Nějakou dobu jsem uvažovala, že pistoli zahodím, ale pak jsem dospěla k závěru, že to není řešení. Rozhodla jsem se, že si tu zbraň podrobím, že ji ovládnu – stejně jako svůj život… A teď následuje opravdová zpověd. Jedním z důvodů, proč mě tak přitahuješ, je skutečnost, že se podílíš na vyšetřování závažných kriminálních případů. Pohybuješ se ve světě, jehož jsem se stala obětí. Vždycky jsem měla pocit, že my dva jsme spřízněné duše. Hodně jsem na tebe myslela. A když jsi mi potom zavolal… Neumíš si představit, jak mě to vzrušilo.“

Vzala mě za ruku. Její nehty mě zašimraly v dlani. Náhlá prudká erekce jako by ani nepatřila k mému tělu.

Nejdřív s Robin a teď tohle. Na všechno reaguju svou menší hlavou.

„To byl pochopitelně jenom jeden z důvodů,“ pokračovala Allison. „To, že jsi hezký a chytrý, ti v mých očích rozhodně neuškodilo.“

Zadívala se na mě.

„Neříkám ti to, abych se vyvyšovala nad Robin, protože ona tvou práci nesnášela, kdežto já jsem velká odvážná holka. Tak to prostě je.“ Sevřela mi prsty. „Připadám ti nenormální?“

„Vůbec ne,“ ujistil jsem ji.

„Změní se něco, když jsem ti o sobě tohle všechno řekla? Byla bych nérada. Jsem s tebou šťastná… Vím, že dost riskuju, když ti tak nechávám nahlédnout do své duše.“

„Nic se nezmění. Mám tě rád takovou, jak jsem tě poznal.“

„Jsi hodný, že to říkáš.“

„Je to pravda.“

„Pravda…“ Přitiskla se ke mně. „To mi stačí.“

Vysadil jsem ji před ordinací a chystal se na schůzku u Gina, když zavolal Milo.

„Zrušeno. Další mrtvola. Podobný případ jako všechny předchozí, ale v něčem se liší – tělo se nenašlo vedle žádného kulturního zařízení, nýbrž v močále nedaleko Mariny. Vrah mrtvolu nezahrabal, ale schoval v hustém porostu. Cyklista, který jel kolem, si všiml hejna ptáků a šel se podívat. Rozklad už dost pokročil. Koroner odhaduje, že tam to tělo leželo možná dva, ale spíš tři dny.“

„To znamená, že k vraždě došlo krátce nato, co Erna nasedla do auta. V době, kdy Kevin odstavil svou hondu u letiště. Z Mariny to taky není na letiště daleko.“

„Místo nálezu leží po cestě. Vypadá to, že si Kevin dal dárek na rozloučenou. Oběť je prokazatelně umělec. Armand Mehrabian, sochař. Žije v New Yorku. K nám se přijel zúčastnit výběrového řízení, které radnice vypsala v rámci rozsáhlého projektu úpravy městského centra. Pracoval s kamenem, bronzem a tekoucí vodou – říká se prý tomu kinetická skulptura. Bydlel v hotelu Loew v Santa Monice a před třemi dny zmizel. Mladý, talentovaný, umělecký svět si ho právě začal všímat. Měl velkou šanci tu zakázku získat. Bodná rána do břicha jako Baby Boy Lee, kolem krku strangulační rýha s otiskem vroubkovaného škrtidla. Řekl jsem koronerově asistentce, že vrah pravděpodobně použil kytarovou strunu, hluboké E, a hluboce jsem tím na ni zapůsobil.“

„Nález mrtvoly u Mariny znantená, že případ vyšetřuje pacifická divize, že?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdil Milo. „Detektivové Schlesinger a Small. Neznám je. Petra říká, že spolupracovala se Schlesingerem, když ještě sloužil ve Wilshiru, a že prý je dobrý. Přesuneme poradu na později, aby se taky mohli zúčastnit. V našem spolku se řídíme zásadou rovných příležitostí a ochotně se dělíme o zoufalství. Počítám se zítřejším dopolednem, aby měli Schlesinger a Small dost času na předběžné prověření okolností Mehrabianovy smrti. Kvůli nim se posuneme na západ. Místo Gina se sejdeme u mých indických přátel. Řekněme v deset. Vyhovuje?“

„Dokonale.“

40

Tatáž malá místnost v Café Moghul, tentýž pach spáleného oleje a karí.

S dalšími dvěma muži stísněnými u stolu jsem si připadal jako ve vězeňské cele.

Oběma detektivům z pacifické divize bylo přes čtyřicet. Dick Schlesinger měl mohutnou postavu, černé vlasy a hloubavý výraz v protáhlém obličeji, který mu jako dálnice protínal knír připomínající barvou kožešinu z norka. Marvin Small byl menší, zaoblenější prošedivělý blondák, jehož tvář zdobil stříbrný knírek, který vyrážel zpod boxerského nosu a byl rozježený a pichlavý jako slamník. Často se smál, i když nebylo čemu.

Žena v sárí přinesla chai a ledově studenou vodu a při odchodu se na Mila zářivě usmála.

„Ten váš šašek Drummond,“ zahájil poradu Marvin Small. „Mohl utéct jinam než do Bostonu?“

„Váš odhad je stejně dobrý jako náš.“

Dick Schlesinger potřásl hlavou. „Další těžký případ s řešením v nedohlednu.“

„Máte jich v poslední době víc?“ zeptala se Petra.

„Visí nám dva. Malá holka, která se ztratila v supermarketu, když šla s matkou nakupovat. Sledujeme jednoho kluka ze skladu, který má v rejstříku sexuální zneužití. Ale chybí nám mrtvola, chybí nám důkazy a náš podezřelý sice není žádný génius, ale na nás je zatím chytrý dost. Kromě toho vyšetřujeme evidentní vraždu. Prostitutka zastřelená na Lincolnově bulváru, jedna z těch šlapek, co obhospodařují oblast mezi Rose Street a letištěm. Vrah nechal na místě její kabelku plnou koksu a peněz a tentokrát jsme narazili na pasáka, kterému na jeho holce skutečně záleželo. Měli spolu tři děcka. V poslední době tam zmlátili pár městských zaměstnanců, většinou těch pitomců z odboru dopravy a řidičů autobusů, co si cestou z noční šichty odskočili na číslo bokem. Doufáme, že to neznamená začátek řádění dalšího sériového vraha. Zabiják úředníků z radnice. To nám ještě scházelo!“

„Ale neplač pro mě, Argentino,“ řekl Small. „Zdá se, že vy tady taky máte plné ruce práce.“

Zaklepání na dveře. Usměvavá Indka přinesla tác s předkrmy a položila ho na stůl. Na účet podniku. Milo poděkoval a žena odešla.

„Ona je do vás zamilovaná,“ konstatoval Marvin Small.

„Moje stará láska,“ řekl Milo.

Petra se zazubila.

Všichni jsme se s frustrací z nevyřešených případů vyrovnávali pomocí lehkovážného vtipkování, jen Stahl seděl jako socha a mlčel.

Detektiv Small se zadíval na předložené pokrmy s jistou dávkou nedůvěry. „Žijeme v multikulturní době. Ale s touto kulturou jsem se ještě nesetkal – myslím v kulinářské oblasti.“

„Není to špatné, Marve,“ uklidňoval ho Schlesinger. „Moje žena je vegetariánka a často spolu chodíme do indických restaurací.“ Sáhl pro tenkou moučnou placku, pojmenoval ji (správně – čapátí) a naložil si zeleninu. Petra, Milo a Marvin Small se pustili do jídla. Stahl ne.

Od včerejška mi ležel v žaludku silně kořeněný plátek uzeného hovězího ze sendviče – Milův telefonát mi narušil trávení –, takže jsem se držel horkého aromatického čaje.

Stahl jako by odplul do jiného světa. Dostavil se na poradu s velkou bílou obálkou, kterou položil před sebe na talíř místo jídla. Celou dobu nepromluvil a ani se nepohnul.

Ostatní pomalu žvýkali a Small se Schlesingerem shrnuli dosavadní zjištění v případu Armanda Mehrabiana. Do zvuků pohybujících se čelistí poslali kolovat fotografie z místa činu. Rychle jsem si je prohlédl. Ohavně rozšklebená bodná rána na břiše připomínala zranění, která utrpěli Baby Boy Lee a Vasilij Levitch.

Nález mrtvoly ve volné přírodě vykazoval podobnost se smrtí Angeliky Bemetové a Chiny Marangaové.

Flexibilita. Tvořivost.

Vyslovil jsem své myšlenky nahlas. Ostatní poslouchali, ale nijak mé úvahy nekomentovali. Dalších dvacet minut vyplněných jídlem a výměnou známých informací. A pak se Milo zeptal: „Tak jak to vypadá s tím Murphyovým rodokmenem, Eriku?“

Stahl otevřel bílou obálku a vytáhl počítačem vytištěný genealogický diagram. „Tohle jsem našel na internetu, ale vypadá to celkem spolehlivě. Donald Murphy, otec Erny Murphyové, měl bratra a sestru. Bratr se jmenoval Edward a oženil se s Colettou Braniganovou. Jediné dítě, dcera Mary Margharet. Edward zemřel. Coletta žije v New Yorku. Mary Margharet skončila jako jeptiška v Albuquerque.“

„Horká stopa,“ uchechtl se Small. „Šílená sestra Mary.“

Stahl se nenechal vyvést z klidu. „Murphyho sestra se jmenuje Alma Truebloodová. Setkal jsem se s ní v sanatoriu, kde Murphy leží a umírá. Z prvního manželství měla dva syny, jeden zemřel. První manžel je také mrtvý, ale rozvedla se s ním ještě před jeho smrtí. Našel jsem několik vzdálených bratranců, ale žádný z nich nežije v Kalifornii a nejmenuje se Drummond. Neobjevil jsem jediný spojovací článek s Kevinem.“

„Takže ty řeči o bratranci byly s největší pravděpodobností výplod chorého mozku.“ Small v podstatě zopakoval Milovo včerejší hodnocení.

„Bratranec, který miluje umění,“ řekl Schlesinger. „To je všechno?“

Milo si vzal od Stahla diagram, chvíli na něj nepřítomně zíral a pak otráveně zavrtěl hlavou.

Podíval jsem se na rodokmen – a zabodl jsem prst na jedno místo. „Kdo je tohle?“

Stahl se naklonil přes stůl a přečetl si jméno napsané vzhůru nohama. „První manžel Almy Truebloodové. Pracoval jako realitní agent v Temple City.“

„Alvard G. Shull,“ četl jsem nahlas. „Kevinovým studijním poradcem na Charterově akademii byl profesor A. Gordon Shull. Synové Almy Truebloodové, tedy bratranci Erny Murphyové, se podle tohoto grafu jmenovali Bradley, který zemřel, a Alvard.“

„Alvard junior,“ řekla Petra. „Třeba se mu nelíbilo křestní jméno po otci a raději požívá prostřední. A. Gordon.“

„A sakra,“ vydechl Small. „Zajímá se ten váš profesor o umění?“

„To se tedy skutečně zajímá.“

V místnosti zavládlo hrobové ticho.

„Shull se mi svěřil,“ prolomil jsem mlčení, „že mu rodiče vštípili lásku k literatuře, divadlu a výtvarnému umění. A vůbec se nesnažil Kevina hájit, jak by se dalo čekat od učitele. Zpočátku vyjádřil podiv, jak ho vůbec můžeme z něčeho podezřívat, ale během rozhovoru se rychle dopracoval k výrokům o jeho excentricitě: Vzpomínám si, že doslova řekl, že Kevin ‚nebyl typ člověka, s kterým si rád zajdete na pivo‘. Tehdy jsem tomu nevěnoval pozornost, ale v retrospektivě mi to připadá jako velmi krutý odsudek. A při odchodu mi Shull řekl, že Kevin byl mizerný spisovatel.“

„Páni!“ zvolala Petra.

Milo si přejel dlaněmi obličej.

„To není všechno,“ pokračoval jsem. „Když jsem o Kevinovi mluvil s vedoucí Shullovy katedry, narazil jsem na kamennou zed. Ta dáma se oháněla prvním dodatkem, akademickými svobodami a ochranou osobních údajů, jak se celkem pochopitelně dá od vedoucí katedry čekat. Jenže potom zjistila, že Kevinovým poradcem byl Shull, a otočila o sto osmdesát stupňů. Najednou byla víc než ochotná dovolit mi se Shullem promluvit. Nic jsem z toho nevyvozoval, ale možná k tomu měla důvod. Chtěla Shulla dostat do problémů.“

„Ze by Shull upadl v nemilost?“ uvažovala Petra.

„Vysokoškolský učitel může upadnout do nemilosti, když dá protekčnímu synkovi špatnou známku,“ upozornil Small. „Máme na toho chlapa něco pádnějšího než to, že miluje umění a měl bláznivou sestřenici?“

„Sestřenici, kterou někdo zardousil,“ připomněla Petra. „A podle svědectví byla přítomna na místě, kde došlo k jedné z našich vražd.“

Small se zatahal za knírek. „Takže teď mluvíme o dvou podezřelých, ano? Učitel a žák. Jako Buono a BianchP, Bittaker a Norris^? Dva zlotřilí psychopati, kteří se dali dohromady a vytvořili vražedné umělecké duo?“

„Ti dva jsou opravdu učitel a žák.“ řekla Petra. „Možná společně podnikají výlety mimo akademickou půdu.“ Obrátila se na Stahla: „Říkáš, že Shullova matka je bohatá. To by mohlo vysvětlovat, odkud bral Kevin peníze.“

„Shullúv vliv by mohl kromě toho vysvětlovat změnu Kevinova literárního stylu,“ doplnil jsem Petru. „Kevin začal psát prostým jazykem, ale Shull ho vedl k složitější stavbě vět. Řekl jsem mu, že mi Kevinúv styl připadá až snobsky okázalý. Zasmál se tomu, ale možná se v duchu vůbec nebavil.“

„Zdál se ti něčím divný, Alexi?“ zeptal se Milo.

„Ani ne. Klidný, rozvážný, vyrovnaný – možná až moc. Ale já se od počátku domnívám, že náš pachatel nebude na první pohled psychopat. Spíš někdo, kdo může volně navštěvovat umělecké podniky a nevzbudit žádné podezření. A dostatečně inteligentní, aby úspěšně naplánoval několikanásobnou vraždu.“

„Ano, já vím,“ potvrdil Milo. „Kevin ti od začátku připadal moc mladý.“

„A jak starý je Shull?“ zeptala se Petra.

„Pětatřicet až čtyřicet.“

„Typické věkové rozmezí.“

„Odkud pochází rodinný majetek?“ zeptal se Schlesinger.

„Almin druhý manžel,“ odpověděl Stahl.

„Jeho část mohla snadno najít cestu k jejímu jedinému žijícímu dítěti,“ poznamenal jsem. „Ví se, jak zemřel Shullúv otec a bratr?“

Stahl zavrtěl hlavou.

„Dobrá práce, Eriku,“ pochválila partnera Petra.

Stahlovy oči oživil nepatrný náznak emocí, ale vzápětí se do nich vrátil prázdný pohled.

„Tak už to v životě chodí,“ zafilozofoval si Marvin Small. „Člověk se ani nenaděje a všechno se rázem změní.“

„Promluvil velký myslitel,“ ušklíbl se Schlesinger s výrazem dlouhodobě týrané manželky v obličeji. „Ale osobně bych proti změně nic nenamítal. Pro změnu. Vy, lidičky, se teď zaměříte na toho profesora, že?“

„Jakmile odsud vypadnu, proženu ho všemi databázemi,“ ujistila kolegu Petra.

„Výslech jeho matky bych nedoporučoval,“ varoval Stahl.

„Nepříjemná paní?“ zeptal se Milo.

„Na pivo bych s ní nešel.“

První pokus o vtip, který jsem z jeho úst slyšel, vyslovil Stahl svým obvyklým monotónním kovovým hlasem robota. Mrtvý hlas zničeného člověka. Nebo je tak divný od narození?

Zasunul graf do obálky a zíral na prázdný talíř.

Milo se otočil ke mně. „Jak se jmenuje ta vedoucí katedry?“

41

Alvard Gordon Shull neměl v policejním registru žádný záznam, ale když Petra ukázala jeho fotografii z řidičského průkazu Kevinově domovnici, Guadalupe Santosová se domnívala, že ho asi poznává.

„Hmm… Možná.“

„Možná co, paní Santosová?“

„Jednou jsem viděla Jurije, jak se na ulici baví s mužem, který se tady tomu pánovi dost podobal.“

„Kde na ulici, paní Santosová?“

„Nedaleko odsud. Na Melrose. Pár bloků tímto směrem.“ Mávla rukou na východ. „Myslela jsem, že si Jurij zašel na nákup.“

Když Petra později referovala mně a Milovi o svém rozhovoru s domovnicí, znechuceně potřásla hlavou. Proč nám o tom sakra neřekla dřív?

„Podle čeho jste tak usoudila, paní Santosová? Nesl nákupní tašku?“

Domovnice se zamyslela. „Možná… Už je to dost dávno.“

„Ale domníváte se, že mluvil právě s tímto mužem, ano?“

„Já… Nejsem si jistá. Jak říkám, už je to dávno.“

„Jak dávno?“

„No… několik měsíců. Pamatuju si to jenom proto, že to bylo poprvé a naposled, co jsem Jurije s někým viděla. Ale ne že by se spolu procházeli, to ne.“

„A co dělali?“

„Jenom tak mluvili. Možná se ten pán ptal Jurije na cestu, co já vím? Jurij se pak otočil a šel domů. Sám.“

„Ten muž také odešel pěšky?“

„Hmm… Myslím, že ano. Ale přísahat bych na to nemohla, to ne. Lhala bych, kdybych tvrdila, že si pamatuju takové detaily. Kdo to je?“

„Možná nikdo. Děkuji, paní Santosová.“

Domovnice zavřela dveře. Vypadala ustaraně.

Shull bydlel na Aspen Way v Hollywood Hills. Stahl, který jeho dům celou noc hlídal, nehlásil žádný pohyb.

„Jak daleko je z Aspen Way k nápisu HOLLYWOOD?“ zeptal jsem se Mila.

„Moc ne. Kousek na západ a dáš se do kopce. A ke Kevinovi to taky neměl daleko.“

Zastavil se u mě cestou z další porady, chvíli okupoval můj telefon a teď seděl na kuchyňském stole a probíral případ.

„Taky to není daleko od studia, kde China nahrávala před svým zmizením,“ dodal jsem. „Ani od Hadího doupěte. Řekl bych, že Shull hraje rád na své hollywoodské domácí půdě, ale máme zde i tři vraždy ve Westsidu a jednu v Bostonu. Ten chlap je přelétavý, do síťky na motýly ho těžko polapíme.“

„Jak se díváš na spojení mezi Kevinem a Shullem? Učitel a žák, kteří vytvořili dvoučlenné zabijácké komando?“

„To je jedna možnost. Navštívím Shulla, on znervózní a přiměje Kevina, aby se někam schoval. Jeden z nich – nebo možná oba – sbalí Emu na ulici a zbaví se jí. Pak Shull odveze Kevina na letiště, odstaví jeho auto a vrátí se domů taxíkem.“

„Pošlu ty své dva zelenáče, aby prověřili všechny taxislužby ve městě.“ Zvedl telefon a vydal příslušný rozkaz. „A ta druhá možnost?“

„Terry Drummondová má pravdu a její chlapec je nevinný.“

„Jestli je nevinný, je také s největší pravděpodobností mrtvý.“ Seskočil ze stolu, došel k ledničce, nalil si mléko a vrátil se na původní místo. „Jestli Kevin vzal roha, pochybuju, že se skrývá zrovna v Bostonu. Shull je dost chytrý na to, aby ho poslal jinam.“

Věděl jsem, na co myslí: Kolik jiných měst? Kolik dalších mrtvol?

Zapípal mu pager. Koronerův úřad. Zvedl telefon a já jsem odešel do pracovny. Posadil jsem se k počítači a projel jsem A. Gordona Shulla obecnými vyhledávači.

Kliknutí na jeho osobní webovou stránku mě odměnilo chybovým hlášením o neaktivní položce. Z jednatřiceti dalších odkazů byla třetina duplicitních a z původních dvaceti se dvanáct týkalo citací z rejstříku publikační činnosti Charterovy akademie – na kterých konferencích na téma mediální komunikace vystoupil, s jakými referáty, články v odborném tisku.

Role umělce v současné společnosti.

Angažovaná žurnalistika – užitečný nástroj změny, nebo podvod?

Rokenrolové vábení – sexualita jako metafora v moderní hudbě.

Lingvistika jako osud – proč může být Noam Chomsky bohem?

Další titul mi doslova sevřel hrdlo.

Ledové srdce – nejkrajnější fatalismus umělcova snažení.

Bez anotace, bez dalších odkazů, jen název referátu, který Shull přednesl na večerním semináři věnovaném památce Ezry Pounda, pořádaném v jedné z uměleckých kaváren ve Venice.

Zjistil jsem si místa, kde přednesl jiné své referáty. Vždy šlo o neformální setkání v klubech či kavárnách. Na profesora vskutku nepříliš impozantní publikační aktivita. Vycpávka do počtu. Že by právě proto neměla doktorka Martinová svého podřízeného ráda? Nebo v tom bylo ještě něco?

Vzpomněl jsem si, jak familiárně jednal Shull se studentkou, která čekala před jeho kanceláří. Oblíbený kantor, kamarádský, bezva chlap. Póza? Akademická půda, stejně jako politika, nabízí amorálním lidem širokou škálu možností.

Kavárna ve Venice. Jak se to shoduje s mou teorií o oblíbené domácí půdě? Kdo má v Los Angeles auto, je pánem svého osudu.

Pak mě napadlo ještě něco…

Do pracovny vešel Milo. „Mehrabianovo zranění odpovídá Baby Boyovu. Shoduje se i vroubkovaná strangulační rýha. Ale podrž se – tentokrát po sobě vrah zanechal hmatatelný důkaz. Několik krátkých vousů, rezavě šedých. Našly se v Mehrabianově bradce, ale ten ji měl černou a dlouhou. Zabiják do něho vrazil hubou. Doslova.“

„Shull nosí módní strniště. Pětidenní. Zrzavé, mírně šedivé.“

„To sedí, Sherlocku! Koroner odhaduje délku těch krátkých vousů na pět nebo šest dní.“

„Tak co bude následovat?“ zeptal jsem se. „Vyslechneš ho a pak zatkneš?“

„K tomu máme zatím ještě daleko.“

„I s těmi vousy jako důkazem?“

„Volal jsem státnímu zástupci. Chce toho víc. Podstatně víc.“

„Protože je Shull z bohaté rodiny?“

Milo se usmál. „Kdybys to řekl prokurátorovi do očí, vyhodil by tě oknem.“

„Nepomohlo by tohle?“ Ukázal jsem na obrazovce monitoru Ledové srdce.

„Páni!“

„Pořád to nestačí na zatykač?“

„Obávám se, že ne. Literární výboje nejsou důkazem trestné činnosti.“

„Tak zkusme tohle: V týdnu, kdy byla zavražděna Angelika Bemetová, se v Bostonu konalo šest konferencí. Když jsi mi o nich říkal, zmínil ses, že jedna se týkala médií. Téma, o které Shull mohl projevit zájem.“

Vytasil poznámkový blok a nalistoval příslušnou stránku. „Média a politika. Harvard.“

„Kdo konferenci pořádal?“

„Nic víc nemám.“

„Chceš, abych se na to podíval?“

„Jasně. Využij ten svůj doktorát pro změnu k něčemu užitečnému. Prosím.“

Odjel se slibem, že se za hodinu vrátí. Trvalo mi to téměř tak dlouho, ale konečně jsem držel v ruce seznam účastníků konference o vztahu mezi sdělovacími prostředky a politikou.

Musel jsem se prokousávat bariérou ochrany důvěrných údajů, což celý proces zpomalilo, ale naštěstí jeden můj spolužák z fakulty teď na Harvardově univerzitě přednáší. Zavolal jsem mu, vyměnil si s ním pár vzpomínek na bezstarostné mládí a ostatní spolužáky a získal potřebná spojení. Bezostyšně jsem trousil jména, oháněl se tituly a zaštítěn dobrými úmysly jsem spustil kolovrátek povídačky o plánovaném sympoziu na téma sdělovací prostředky a násilí.

Konečným adresátem mých lží byl jeden z předsedajících konference, o kterou jsme se zajímali, profesor žurnalistiky z Washingtonské univerzity jménem Lionel South. Nezapřel reportéra – chrlil na mě dvě stě slov v minutě.

„Ano, máte pravdu, to jsem byl já. Harvard nám zapůjčil Kennedyho sál, takže jsme do předsednictva přizvali jednoho z jejich profesorů, ale konferenci ve skutečnosti řídila Vera Mancusová z Clarkovy univerzity a já. Říkáte, že to sympozium pořádá lékařská fakulta v Los Angeles? Chcete téma pojednat z psychiatrického hlediska?“

„To ještě zvažujeme. Samozřejmě zapojíme katedru psychiatrie a požádáme o spolupráci právnickou fakultu.“ Někdy dokážu chrlit nepravdy jako na běžícím pásu. Ve volných chvílích přemýšlím, jestli to není nějaká úchylka.

„Medializované násilí,“ řekl South. „Máte hodně sponzorů?“

„Není to Špatné,“ odpověděl jsem.

„Ještě pár stříleček na školním dvoře a nebudete vědět, co s penězi.“

Donutil jsem se ke kolegiálnímu smíchu. „Pokud se týká toho seznamu…“

„Hned vám ho pošlu e-mailem. Na oplátku mě můžete průběžně informovat, jak pokračujete. A kdybyste potřebovali někoho do předsednictva…“

Našel jsem to na třetí stránce uprostřed jiných jmen na S.

Shull, A. Gordon, profesor, med, kom. Charterova akademie.

O kousek mi vzrostlo sebevědomí. Shull se bostonské konference opravdu zúčastnil.

Sedělo to.

Pochlubil jsem se Milovi, jen co se vrátil.

„Fantazie! Vynikající práce! Přednesl referát?“

„Ne, jenom se zúčastnil. Respektive podepsal prezenční listinu.“

„Chodil za školu?“

„Nebylo by to nic těžkého. Jakmile se zaregistroval, nikoho nezajímalo, jestli na přednášky opravdu chodí. Měl prostě volno.“

„A spoustu času zajít si na balet.“

„Jistě,“ souhlasil jsem. „Balet mohl být jedním z jeho koníčků. Vyrůstal přece v kulturním prostředí.“

„Ledové srdce… Ten hajzl!“ Milo nalistoval v notesu seznam bostonských hotelů a znovu obsadil můj telefon. O čtyřicet minut později držel v ruce důkaz. V týdnu, kdy zemřela Angelika Bernetová, bydlel Shull v hotelu Ritz-Carlton.

„Není to daleko od místa, kde ta baletka vystupovala,“ informoval mě. „Sbalí ji v Bostonu, odveze přes řeku do Cambridge, kde ji zabije a nechá ležet na místě, které je daleko od jeho hotelu, ale blízko univerzity, kde se konference pořádá. Vykuchá chudáka holku a za pár minut poslouchá pseudovědecké kydy.“ Z očí mu šlehala nenávist.

„Čas požádat o zatykač.“

Milo potichu zaklel. „Obrátil jsem se na tu nejpoddajnější soudkyni, jakou jsem dokázal sehnat. Vyjádřila pochopení pro mou situaci,“ Milo se ušklíbl, „ale chce hmatatelné důkazy.“

„Jako například krátké ryšavé vousy nalezené u Mehrabianovy mrtvoly,“ řekl jsem. „Jenomže nemůžeš dokázat, že patří Shullovi, dokud nemáš legální oprávnění vyžádat si od něj kontrolní vzorek.“

„Ať žije Joseph Hellet“ soptil Milo. „Alespoň že máme konkrétní cíl. Petra opakuje pochůzku ulicemi, tentokrát vyzbrojená Shullovou fotografií. Informoval jsem o těch vousech Smalla a Schlesingera. Poděkovali a prý je mám informovat o dalším vývoji. Podle mě by Mehrabianovu vraždu nejraději přenechali nám. A bojím se, že u nás také Mehrabian skončí.“

Zašilhal na obrazovku. „Našels v kyberprostoru další zajímavosti?“

„Shull měl webovou stránku, ale už je mimo provoz.“

„Zahlazuje stopy?“

„Nebo technické problémy,“ odpověděl jsem. „Člověk s tak mohutným egem jistě chce být na síti. Zajímalo by mě, čím se v poslední době zabýval. Tady by nám mohla pomoct profesorka Martinová.“

„Myslíš, že bude spolupracovat?“

„Jak jsem řekl na poradě, zdá se mi, že Shull nepatří mezi její oblíbence. Takže možná ano.“

„Tak ji navštívíme.“ rozhodl Milo. „Ale doma, ne v práci.“

„Proč?“

„Abychom ji dostali z její domácí půdy.“

Elizabeth Gala Martinová měla kancelář plnou starožitností, ale doma upřednostňovala modemu.

Bydlela ve velké členité šedé kostce na rozlehlém pozemku v lepší části Pasadeny. Zahradu s nízkými keři, inspirovanou japonským stylem, osvětlovaly strategicky rozmístěné reflektory. Uprostřed dokonale zastřiženého trávníku se klenul masivní gong. Na široké příjezdové cestě stála dvě auta. Nejnovější model BMW stříbřité barvy a o něco starší, ale barevně shodné kupé značky Mercedes-Benz.

Každé stéblo trávy rostlo na přesně vymezeném prostoru a v okolí domu panovala tak oslnivá čistota, jako by ho zahradník denně obcházel s vysavačem.

Sotva kilometr od domu Everetta Kippera, ale na tom v dané chvíli nejspíš nezáleželo. Milo zvedl klepadlo na dveřích přesně v osm večer.

Otevřít nám přišla osobně doktorka Martinová, oblečená v dlouhém kaftanu ze zeleného hedvábí vyšívaného zlatými draky. Na nohou měla zlaté sandály a nehty nalakované růžovým odstínem. Henou obarvené vlasy vypadaly čerstvě učesané, z uší jí visely těžké šestiúhelníkové zlaté náušnice. Za ní se otevírala rozlehlá hala s travertinovou dlažbou.

Prvotní překvapení v očích vystřídal pronikavý pohled, tvrdý jako křemen. „Profesor Delaware.“

„Děkuji, že jste na mě nezapomněla.“

„Udělal jste na mě… silný dojem.“ Zadívala se na Mila. Představil jsem ho.

„Policie.“ řekla klidně. „Znovu kvůli panu Drummondovi?“

„Spíš kvůli panu Shullovi.“ řekl Milo.

Martinová pozvedla paže a zase je nechala klesnout k bokům.

„Pojďte dál,“ vyzvala nás.

Nesourodý, náladově nasvícený interiér korunovaný světlíky. Široká okna v zadní stěně nabízela výhled na jemně osvětlenou zahradu a dlouhý úzký bazén, který kopíroval křivku vysoké bílé zdi. Na stěnách visela rozměrná abstraktní plátna. Kovové policové skříňky byly plné moderního skla.

Elizabeth Martinová nás posadila na nízkou černou semišovou pohovku a sama zaujala místo v černém koženém křesle.

„Tak dobře,“ zahájila rozhovor. „Řekněte mi, co má tohle všechno znamenat.“

„Profesorko Martinová,“ odpověděl Milo, „prošetřujeme možnou nezákonnou činnost pana Gordona Shulla. Je mi líto, ale víc vám toho říct nemohu.“

Přes jídelnu k nám pronikaly různorodé zvuky. Kroky a rachot za dvojitými dveřmi. Cinkot nádobí, zurčení vody. Někdo v kuchyni.

„Vy mi nemůžete říct nic, ale po mně chcete, abych vám řekla všechno, co potřebujete vědět.“

Milo se usmál. „Přesně tak.“

„Tomu říkám férová odpověď.“ Zelené hedvábí se rozvlnilo, jak si Elizabeth Martinová přehodila nohu přes nohu. Používala příjemný parfém a nás dva zvolna zahaloval oblak vůně svěží trávy. Intenzivnější odpařování těkavých látek v důsledku zvýšené tělesné teploty? Navenek působila klidně a vyrovnaně, ale člověk nikdy neví.

„Paní profesorko, jde o velmi vážnou záležitost,“ řekl Milo naléhavě. „A mohu vás ujistit, že ty informace nakonec stejně vyjdou najevo.“

„O jakých informacích mluvíte?“

„O problémech pana Shulla.“

„Ach, takže Gordon má problémy, ano?“

„Předpokládám, že o nich víte.“

Elizabeth Martinová se otočila ke mně. „Profesore Delaware, když jste mě navštívil poprvé, tvrdil jste, že Kevin Drummond má něco společného s vraždou. V našem nudném akademickém světě neslyšíme něco podobného každý den. To je důvod, proč jste na mě zapůsobil.“ Zpátky k Milovi: „A vy mi teď chcete naznačit, že podezříváte Gordona Shulla z vraždy?“

„Nezdá se, že by vás to překvapilo.“

„Snažím se překvapením vyhýbat. Ale než budeme pokračovat, musíte mi říct jedno: Hrozí mé katedře velké nepříjemnosti?“

„Obávám se, že ano, paní profesorko.“

„Tak to je zlé. Máme ve svém středu vraha.“ Náhle jí zvlnil rty znepokojivě krutý úsměšek. „No, myslím, že když se vám nahromadí příliš mnoho odpadků, nejlepším řešením je zbavit se jich. Prostě je vyhodit. Promluvme si tedy o Gordonovi. Možná mě ho dokážete zbavit.“

Přehodila si nohy opačně a zdálo se, že se dobře baví. „Vrah… Musím přiznat, že takto jsem Gordona nevnímala.“

„A jak jste ho vnímala, paní profesorko?“

„Jako prázdnou nádobu. Nedostatek osobnosti. Gordon je skrz naskrz falešný. Neschopný slaboch, který si hraje na něco, co není. Jenom řeči, žádné činy.“

Dveře kuchyně se otevřely a vstoupil jimi muž s vysokým sendvičem na talíři. „Liz?“

Tentýž bělovlasý muž, kterého jsem viděl na fotografiích v pracovně profesorky Martinové. Měl na sobě bílé tričko s límečkem, béžové plátěné kalhoty a hnědé mokasíny. Vysoký a statný, s mohutným břichem. Nejméně o deset let starší než Martinová.

„Všechno v pořádku, zlato. Pánové jsou od policie.“

„Od policie?“ Přistoupil k nám. Sendvič měl tři poschodí vyplněná záplavou zeleného salátu a krocaním masem.

„Přišli se zeptat na Gordona Shulla, drahý.“

„Copak? Něco ukradl?“ Postavil se vedle jejího křesla.

„Představím vám svého manžela. Doktor Vernon Lewis. Vernone, toto je detektiv…“

„Sturgis,“ doplnil Milo. „Vy jste také profesor na akademii, pane?“

„Ne,“ odpověděla Martinová místo manžela. „Vernon je opravdový doktor. Lékař. Ortoped.“

„Podle vaší poznámky o krádeži soudím, pane doktore, že Gordona Shulla znáte,“ řekl Milo. „A ne z té nejlepší stránky.“

„Hlavně podle jeho pověsti,“ řekl Vernon Lewis. „Osobně jsem se s ním sešel jen párkrát na večírcích pořádaných akademií.“

„Nechceš si jít odpočinout, zlato?“ vyzvala ho Elizabeth Martinová.

Lewis se na manželku tázavě zadíval. Usmála se na něj. Pozvedl obočí a sklopil zrak k sendviči. „Jak dlouho to bude trvat, Liz?“

„Moc dlouho ne.“

„No dobře. Rád jsem vás poznal, pánové. A moc ji netrapte.“ Pokračoval pokojem a zmizel za rohem.

„Jakou pověst měl doktor Lewis na mysli?“ zeptal se Milo.

„Jedním slovem amorální. S Gordonem jsou problémy – já s ním mám problémy – od samého počátku.“

„Patří k jeho amorálnosti i krádeže?“

„Kdyby jenom to.“ Martinová se zamračila. „Jenom pánbůh ví, proč s vámi o tom’mluvím, ale pravda je taková, že jsem si s tím chlapem užila svoje. Vedu katedru, která má tři pedagogy, a měla bych si umět ohlídat, koho přijmu a koho ne.“

„Vás někdo donutil Shulla zaměstnat?“ zeptal jsem se.

„Donutil by byl příliš silný výraz.“ Vypadala, jako kdyby polkla něco zkaženého. „Bylo mi důrazně doporučeno, abych Gordona přijala.“

„Protože je z bohaté rodiny.“

„Ach ano, samozřejmě. Vždycky jde v první řadě o peníze, ne? Před šesti lety jsem přišla na Charterovu akademii vybudovat špičkovou katedru mediální komunikace. Naslibovali mi hory doly. Měla jsem řadu jiných nabídek – větší školy, lépe vybavené. Ale všechny mimo oblast Los Angeles. V té době jsem se seznámila s Vemonem, který si tady vybudoval úspěšnou praxi. Upřednostnila jsem lásku před praktičností.“ Slabý úsměv. „Rozhodla jsem se správně, ale… Každé rozhodnutí má své následky.“

„Škola nedodržela sliby, které vám dala?“ zeptal jsem se.

„Nesplněné sliby jsou nedílnou součástí akademického světa. Rozhoduje poměr mezi pravdou a obelháváním. Nechápejte mě špatně. Jsem na akademii celkem spokojená. Je to dobrá škola… Na to, jaká je.“

„Jaká je?“

„Malá. Velmi malá. Ale na druhou stranu nabízí možnost bližšího kontaktu se studenty, což mě od počátku přitahovalo a stále ještě přitahuje. Jako celek jsou studenti příjemná parta. Po pěti letech v Berkeley a všech těch levičáckých nesmyslech pro mne měla Charterova akademie značný půvab. Ale někdy mě prostě omezuje.“

„Které sliby škola nesplnila?“ zajímal jsem se.

Odpočítávala na prstech. „Přislíbili mi pět pedagogů, dostala jsem tři. Snížili mi plánovaný rozpočet o třicet procent, protože řada sponzorů odřekla. V té době prožívala Amerika hospodářskou recesi, řada podnikatelů zkrachovala, znáte to. A kvůli nižšímu počtu vyučujících jsem musela podstatně zredukovat svůj původně naplánovaný studijní program.“

„A které sliby vám naopak splnili?“

„Dali mi krásný psací stůl.“ Usmála se. „Mohla jsem tehdy odejít. Vemonova praxe je natolik výnosná, že máme víc, než potřebujeme. Ale nechodila jsem třiadvacet let do školy jen proto, abych potom hrála golf nebo si nechávala dělat manikúru. Rozhodla jsem se tedy dívat se na věci z té lepší stránky a plně využít jednoho ze slibů, které neporušili, konkrétně volné ruky při přijímání pedagogů. Podařilo se mi zlanařit Susan Santoriniovou, protože ani jí se nechtělo z jižní Kalifornie; její partner je filmový producent. Ale když jsem se začala ohlížet po třetím členu naší uzavřené elitní skupinky, pozval si mě děkan a sdělil mi, že se přihlásil nadějný kandidát a že mi důrazně doporučuje, abych jeho přihlášku posoudila pozitivně.“

Dotkla se perlové náušnice. „Gordon Shull je karikatura. Jeho otec je však jeden z našich nejbohatších absolventů. Ostatně Gordon je také náš bývalý žák.“

„Chcete říct, že pan Shull je karikatura vědce?“

„Karikatura. Tečka. Když jsem dostala na stůl jeho přihlášku a všimla si, že studoval u nás, nechala jsem si vyhledat jeho materiály.“

„Měla jste nějaké podezření?“

„Spíš bych řekla, že nemám ráda, když mi někdo něco důrazně doporučuje. Ovšem když jsem se podívala na jeho studijní výsledky, nelibost rázem přerostla v hněv. Říct, že Gordon byl podprůměrný student, je k němu příliš lichotivé. Snad do každého semestru se zapisoval podmíněně. Vybíral si ty nejlehčí předměty, a přesto měl průměr tři celé nula. Dva ročníky opakoval a na bakaláře studoval pět let. Nechápu, jak mohl získat magisterský diplom.“ Pohrdavě ohrnula rty. „Já mám doktorát z Berkeley, postdoktorskou praxi jsem absolvovala na Columbii, tedy tam, kde si udělala doktorát Susan Santoriniová. Než jsem ji přetáhla k nám, učila ve Florencii v Itálii a potom na Comellově univerzitě. Když uvážím, jaká je v našem oboru situace na trhu práce, mohli jsme si vybírat z vynikajících absolventů prestižních univerzit a všichni by měli Ph. D.

Místo toho nás donutili sdílet stejný intelektuální prostor s tím šaškem.“

„A to vám pomáhá vylepšit rozpočet,“ poznamenal jsem.

„Ano, pochopitelně,“ souhlasila Elizabeth Martinová. „Katedra dostává každý rok šek od Truebloodová fondu, což je nadace, kterou založil a spravuje jeho nevlastní otec. Dostatečná částka, aby udržela naši… řekněme motivaci.“

„Smrtící sevření akademické půdy,“ řekl Milo.

„To jste vyjádřil velmi výstižně, detektive. A abych řekla pravdu, po vaší dnešní návštěvě mé rozhodnutí vykrystalizuje mnohem snáze. Jestli Gordonovy výstřelky přesáhly mé nejdivočejší představy, asi budu postavena před závažnou životní volbu. Ale než se s vámi podělím o další informace, musíte mi slíbit, že mě budete průběžně informovat, abych měla dost času odejít, než propukne zemětřesení, a uchránila se tak před zatažením do nechutných kriminálních a soudních tahanic.“

„Chystáte se rezignovat na svou funkci, paní profesorko?“

„Proč ne, když mám dostatečně pozlacený padák? Vernon již dlouho uvažuje o omezení praxe. Láká nás cestování. Tohle je možná zásah prozřetelnosti. Ale jestli chcete vědět něco víc o Gordonových charakterových vadách, musíte mě potom včas varovat.“

„Na to mohu přistoupit, paní profesorko,“ slíbil Milo. „Jaké problémy jste se Shullem musela řešit?“

„Drobné krádeže, nedostatečně prokazované cestovní náklady, do práce chodí jen sporadicky, kašle na průběžnou klasifikaci, zkoušky dává skoro zadarmo,“ odpověděla Elizabeth Martinová. „Jeho přednášky – když už se uráčí na ně dostavit – jsou děs a hrůza. Amatérské, zcela nevědecké proslovy o popové kultuře a předčítání z naprosto kreténských příprav. Na seminářích se všechno soustředuje kolem jeho momentálních náhledů, které se mění jako korouhvička, a jeho intelektuální obzor je mimořádně omezený.“

„Diletant.“ Použil jsem termín, kterým Shull označil Kevina Drummonda.

„Abyste mohl být diletant, musíte nejdřív něco dělat.“ namítla Martinová. „Gordon ztělesňuje všechny opovrženíhodné jevy, které na našem systému vysokoškolského vzdělávání nesnáším. Považuje se za věrozvěsta popové kultury. Vidí sám sebe jako věštce, který stojí na vrcholku hory a hlásá své pravdy a odsudky kreativnímu světu. V nejmenším nepochybuji, že se pokládá za umělce, ale v tom se šeredně plete.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Milo.

„Gordon si představuje, že je něco jako renesanční člověk. Maluje otřesné obrazy. Zahradní scény. Nahází na plátno barevné cákance a vydává to za impresionismus, protože jsou tam skvrny. Podobné výtvory vám předvede každý žáček z výtvarného kroužku. Krátce po svém nástupu mi přinesl ukázat hromadu svých pláten a dožadoval se, aby mu katedra uspořádala individuální výstavu.“ Pohrdavě si odfrkla. „Odmítla jsem a on šel za děkanem. Ale v tomto Gordonovi nepomohly ani peníze jeho otce.“

„Renesanční člověk,“ zapsal si Milo do notesu. „Co dál?“

„Hraje na kytaru a na bicí. Uboze. Vím o tom, protože v jednom kuse mluví o rytmech a rifech a… Prostě rádoby muzikantská hantýrka. Vloni se nabídl, že zahraje na večírku, který jsme s Vemonem uspořádali pro nejlepší studenty. Byla jsem tehdy tak zpozdilá, že jsem svolila.“ Obrátila oči ke stropu. „A jako kdyby toho sebeklamu z jeho strany bylo ještě málo, Gordon se navíc chlubí, že píše román. Jakési veledílo, které prý úspěšně dokončuje. Vychvaluje mi ten svůj opus, co ho znám, ale ještě jsem neviděla jedinou stránku rukopisu.“

„Plno řečí a skutek utek,“ podotkl Milo.

„Typický Kaliforňan,“ ušklíbla se Elizabeth Martinová. „Bez otcových peněz by utíral stoly kdesi v baru a vymýšlel si povídačky o tom, že se připravuje na velký konkurz.“

„Řekla jste, že do práce chodí jen sporadicky,“ načal Milo další téma.

„Věčně se někde fláká po výletech, které mu platí jeho nevlastní otec.“

„Co je to za výlety?“

„Údajné studijní cesty, sympozia, konference. Vedle ostatních svých okázalých póz se rovněž považuje za velkého dobrodruha a objevitele. Procestoval Asii, Evropu, myslím, že i Afriku, byl prostě všude. Dává to okázale najevo svým rádoby chlapským zjevem. Flanelové košile a kravaty, pohorky, vousy jako Arafat. Pokaždé po návratu slibuje, že o svých cestách napíše článek, ale jako obvykle nic nepředložil.“ Martinová zvedla nabádavě prst. „V jistém smyslu může být svět rád, že Gordon nepublikuje, protože jeho písemný projev je jedním slovem příšerný. Nesouvislé bláboly, bombasticky nabubřelý styl.“

„Věrný písař,“ poznamenal jsem.

Elizabeth Martinová vykulila oči. „Vy o tom víte?“

„O čem?“

„Gordon o sobě rád mluví ve třetí osobě. Obdařil se řadou slabomyslných přezdívek. Gordík, Neohrožený mistr Shull, Věrný písař.“ Vycenila zuby. „Jak říkám, karikatura. Bohužel jsem to já, kdo se touto nechutnou kreaturou musí zabývat. A teď mi tvrdíte, že někoho zabil… a že naše škola se ocitla na krok od… To je velmi znepokojující. Hrozí mi nějaké nebezpečí?“

„Vůbec žádné, paní profesorko,“ ujistil ji Milo.

„Koho zabil?“

„Nadané umělce.“

Martinová vytřeštila oči. „On jich zabil víc?“

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Milo.

Zhluboka vydechla. „Tak teď už definitivně z té školy odcházím.“

„Co nám můžete říct o Kevinu Drummondovi?“ zeptal se Milo.

„Já jsem profesoru Delawareovi nelhala. Na toho chlapce si opravdu nevzpomínám.“ Zadívala se na mě. „Po vaší návštěvě jsem si pročetla jeho materiály. Průměrný student, který nebyl naprosto ničím výjimečný.“

„Nevzpomenete si, jestli se stýkal se Shullem?“

„Bohužel ne. Za Gordonem pořád chodí nějací studenti. Přitahuje určitý typ lidí. Ale konkrétně na pana Drummonda si nevzpomínám.“

„Jaký typ studentů pan Shull přitahuje?“ zajímal se Milo.

„Gordon drží krok s nejnovějšími trendy, což na ty, kdo se nechají snadno ovlivnit, často zapůsobí. Jsem si jistá, že jeho snem je vystupovat v MTV.“

„Stýkal se Shull se svými studentkami i sexuálně?“ zeptal jsem se.

„Pravděpodobně ano.“

„Je to možné?“ podivil se Milo.

„Nikdo si na něho nestěžoval, ale vůbec by mě to nepřekvapilo. Intimní vztahy mezi učiteli a studenty jsou stejně nedílnou součástí akademického světa jako nesplněné sliby. V drtivé většině případů jde o konsenzuální vztahy. Nemám pravdu, profesore Delaware?“

Přikývl jsem.

„Kevin Drummond je gay,“ řekl Milo. „Nenapadá vás něco v této souvislosti?“

„Ptáte se, jestli je Gordon bisexuál? Nevšimla jsem si žádného náznaku, ale popravdě řečeno, teď už by mě u něho nepřekvapilo vůbec nic. Gordon Shull je to, čemu se dříve říkalo padouch. Skoda, že se ten výraz přestal používat. Klasický příklad zkaženého rozmazleného spratka, který se poflakuje od ničeho k ničemu a dělá si, co se mu zachce. Setkali jste se někdy s jeho matkou?“

„Zatím ne.“

Elizabeth Martinová se usmála. „Tak to byste měli. Zejména vy, profesore Delaware. Přesně vaše parketa.“

„Původ synových psychopatologických projevů?“ zeptal se Milo.

Martinová mu věnovala dlouhý pobavený pohled. „Ta ženská zcela postrádá základní lidskou slušnost a prostý zdravý rozum. Každý rok mě na obědě se sponzory odvede stranou a připomíná mi, kolik peněz její manžel rozdává, načež pokračuje přednáškou o vynikajících úspěších svého zázračného synáčka. Vychvaluje ho ještě víc než Gordon sám sebe. Hraje si na velkou dámu, ale já náhodou vím, že její první manžel, Gordonův skutečný otec, byl opilec a budižkničemu. Neúspěšný realitní agent, který si odseděl několik let za podvody. Zahynul spolu s Gordonovým bratrem při požáru domu, kde bydleli, když byl Gordon ještě malý. O několik let později si matinka našla bohatého manžela.“

Milo si pilně psal poznámky.

Elizabeth Martinová se podívala na hodinky. „Naše setkání bylo velmi poučné, ale jsem unavená. Pokud je to všechno…“

„Hodně by nám pomohla ukázka písemného projevu pana Shulla. Jestli náhodou…“

„Mám v kanceláři jeho každoroční vlastní hodnocení, které musejí předkládat všichni učitelé. Uvádí tam své dosavadní výsledky a cíle pro další období. U Gordona je to jen formalita, protože oba víme, že má u nás definitivu.“

„Možná ne,“ poznamenal Milo.

„Nádherná představa/“ zasnila se Martinová. „Zítra jdu do práce brzy a hned vám je pošlu.“

Doprovodila nás ke dveřím a Milo jí poděkoval.

„Bylo mi potěšením. A vlastně… Víte, když se nad tím zamyslím, opravdu mě vůbec nepřekvapuje, že Gordon je vrah.“

„Jak to myslíte?“

„Někdo tak falešný, tak povrchní, je opravdu schopen všeho.“

42

Petra prožívala docela příjemnou noc.

Vzduch byl příjemně chladivý, obloha sametově černofialová – kromě míst, kde vybledla odleskem hollywoodských neonů – a Gordona Shulla v klubech, restauracích a alternativních knihkupectvích dobře znali.

Jako ilustraci můžeme použít její rozhovor s barmanem zjevně trpícím kocovinou v klubu Screw, zatuchlém trashmetalovém doupěti na Vermont Avenue.

Jo, viděl sem ho. Chodí v černým a balí mladý kočky.

Daří se mu to?

Jo, vobčas jo.

Vzpomenete si na konkrétní dívku?

Všecky sou stejný.

Co ještě mi o něm můžete říct?

Prostě starej páprda, kterej si hraje na frajera. Dyi víte, ne?

Co vím?

Jak to chodí.

Něco zcela jiného než předchozí marné pokusy dopátrat se někoho, kdo zná Kevina Drummonda. Ale něco jí dobrý pocit přece jenom kalilo – žádný ze svědků nespojoval Shulla s Kevinem. Začínala pochybovat, jestli se mladší muž vůbec do něčeho špatného zapletl.

Gordona Shulla sice řada lidí poznala, ale Petře se přes veškerou snahu nepodařilo odhalit žádný náznak úchylných sexuálních praktik, sklonu k násilí nebo užívání drog. Neprokázalo se ani to, že by znal Emu Murphyovou. Ke konci směny si uvědomila, že vlastně nezískala nic, co by mohli okamžitě použít, a její nálada klesla k bodu mrazu. Pak se ale na ni usmálo štěstí. Když večer procházela Fountain Avenue, Hadí doupě bylo zavřené – DNEŠNÍ

KONCERT ODPADÁ, ale když se tudy vracela na stanici, parkovala před podnikem dvě auta a dveře byly lehce pootevřené.

Vstoupila a narazila na tlustého vyhazovače s vlasy staženými do culíku, který usrkával gin s tonikem. V sále to páchlo jako na toaletě.

„Zavřeno,“ oznámil tlusťoch. „Uklízíme.“

Úklidová četa sestávala ze zmíněného vyhazovače, který postával s drinkem v ruce, a drobného mužíčka, který vypadal jako indián z amazonského deštného pralesa a přičinlivě zametal ulepenou podlahu. Z reproduktorů vřeštělo basové chicagské blues okořeněné sólem na foukací harmoniku. Stoly s deskami z holé překližky stály po sále zcela náhodně rozmístěné. Na jevišti se leskla bicí souprava. Osamělý stojan bez mikrofonu vypadal, jako kdyby mu někdo usekl hlavu. Není nic smutnějšího než hudební klub bez návštěvníků.

Petra postoupila o několik kroků, rozhlédla se a pak se usmála na vyhazovače.

„Vo co de?“ vyštěkl a složil gorilí tlapy na obrovském břichu zápasníka sumo. Růžovošedá kůže připomínala svou barvou vyvařený vepřový párek a s brokátem tetování vypadaly jeho paže jako rukávy kimona. Vězeňské umění i jemnější práce. Obrovská svastika na krku dodávala vyhazovači vskutku nevšední půvab.

Po Baby Boyově vraždě tohoto muže nevyslýchala. Ukázala mu služební odznak a zeptala se, jak je to možné.

„Tu noc, jsem měl volno.“

Od vedení klubu si tehdy vyžádala kompletní seznam zaměstnanců. Ach jo. Ukázala muži Shullovu fotografii.

„Jo. Chodí sem.“ Tlusťoch dopil drink, odkolébal se za bar a nalil si další. Trvalo mu dost dlouho, než si odřízl kolečko citronu, vymačkal ho do skleničky, vložil do úst, požvýkal a vyplivl slupku.

„Jak často sem chodí?“ zeptala se Petra.

„Vobčas.“

„Jak se jmenujete?“

Otázka se mu nezamlouvala, ale nedal se jí ani trochu zastrašit. „Ralf Kvellessen.“

Požádala ho, aby jméno hláskoval. Ralf s F na konci. Jeden z jeho vikinských předků se teď určitě obrací v hrobě. „Můžete mi prosím upřesnit to občas, Ralfe?“

Kvellessen se zamyslel a mastné čelo se mu složilo do vrásek. „Ten chlápek sem chodí dost nepravidelně. Jednou za čas. Pamatuju si ho jenom proto, že je až moc přátelskej.“

„K vám?“

„K muzikantům. Furt za něma dolejzá. Vo přestávkách. Cpe se za nima do šaten. Zákulisí. To von přímo miluje.“

„Copak to je dovoleno?“ podivila se Petra.

Kvellessen významně přimhouřil oko. „Tady nejsme v Hollywood Bowl.“

Překlad: Pár dolarů otevře každé dveře.

„Takže by se dalo říct, že ten muž je fanda do skupin, ano?“

Kvellessen vydal chraplavý zvuk, který měl znázorňovat smích. „Co sem ho viděl, tak nikomu brko nehulil.“

„Myslela jsem hudebních, Ralfe.“

„Jo, chápu.“

„Vás vůbec nezajímá, proč se na toho muže ptám?“

„Já nejsem zvědavej,“ odpověděl Ralf Kvellessen. „Zvědaví lidi končívaj v průseru.“

Zapsala si Kvellessenovu adresu a telefonní číslo, posadila se pod jeho pozorným dohledem k holému stolku a probírala se poznámkami, až našla jméno vyhazovače, který měl službu oné noci, kdy byl zavražděn Baby Boy Lee.

Val Bove.

Vyšla před klub, mobilem zavolala Boveovi domů, probudila ho a odříkala mu Shullův popis.

„Jo,“ zavrčel.

„Jo co?“

„Toho chlápka znám. Ale nepamatuju se, jestli byl u nás, když to Baby Boy vodskákal.“

„Jak to, že ne?“

„Měli jsme narváno.“

„Ale víte určitě, o kom mluvím, ano?“

„Jasně. Ten profesorskej vejtaha.“

„Jak víte, že je profesor?“

„Říká si tak,“ odpověděl Bove. „Řek mi, že je profesor. Asi jako že si mám před ním sednout na prdel. Jako kdybysem mu to žral.“

„Co vám ještě řekl?“

„Prostě kecal. Jako Já jsem frajer, Já píšu knihy, Já taky hraju na kytaru a podobný kydy. Jenže já se na něho moh zvysoka vysrat.“

„Umělecký typ?“

„Když to říkáte.“ Ve sluchátku se ozvalo mohutné zívnutí a Petra by přísahala, že cítí, jak ji ovanul smrdutý dech.

„Můžete mi o tom profesorovi říct ještě něco?“

„To je všecko, zlato. A příště zavolej vo něco pozdějc.“

Pečlivě si hojnost nových poznatků zapsala a chtěla zavolat Milovi a vrátit se domů s pocitem dobře odvedené práce, ale pak si to rozmyslela a zajela do Holubičího domu. Za stolem v přízemní kanceláři seděla Diana Petrellová, ředitelova asistentka. Petra ji dobře znala; v minulosti jí přivedla několik nocležníků.

Diana ji přivítala úsměvem. Pod zarudlýma očima se jí černaly tmavé kruhy a výraz obličeje jako by se ptal, jaké další potíže ji čekají.

„Těžký den?“ zeptala se Petra.

„Otřesný den. V noci se nám dvě holky předávkovaly.“

„To je mi líto, Diano. Fetovaly spolu?“

„Ne, každá zvlášť, detektive. O to je to možná horší. Jednu našli hned za rohem. Šla se projít a slíbila, že se vrátí na večerní modlitby. Druhá se složila na tom velkém parkovišti za novým Kodak centrem. Těch turistů, co tam… Našli jsme je tak rychle jen díky tomu, že měly u sebe naše kartičky a policejní hlídka nás okamžitě informovala.“

Petra jí ukázala Shullovu fotografii.

Diana zavrtěla hlavou. „Měl něco společného s Emou?“

„To zatím nevíme, Diano. Mohla bych tu fotku ukázat vašim současným hostům? Prosím.“

„Samozřejmě.“

Bok po boku vystoupaly pomalu po schodech a Petra začala s muži – šest těžce opilých trosek. Žádný z nich Shulla neznal. Na ženském patře našla jen tři obyvatelky útulku, které se sešly v jednom pokoji. Byla mezi nimi i Lynnetta, vychrtlá černovlasá narkomanka, s níž Milo mluvil o Erně.

„Hezkej chlap,“ ocenila. „Jako z magazínu.“

„Už jste toho muže někdy viděla, Lynnetto?“

„Chtěla bych.“

Diana Petrellová sevřela víčka za špinavými skly brýlí a zase je otevřela. „Lynnetto,“ napomenula dívku tiše.

Než mohla černovláska něco odseknout, Petra se jí zeptala: „Proč byste ho chtěla vidět?“

„Jak říkám, je hezkej,“ odpověděla Lynnetta. „Udělala bych mu dobře a von by mi koupil něco pěknýho.“ Zakřenila se a odhalila dvě řádky ulámaných, jakoby mechem porostlých zubů. Žluté oči – žloutenka nebo jiná podobně příjemná choroba. Petra by nejraději o pár kroků ustoupila, ale přemohla se.

„Viděla jste někdy tohoto muže s Ernou, Lynnetto?“

„Ema byla stará bréca. Tenhle by byl pro ni moc dobrej.“

Jedna ze zbývajících obyvatelek útulku, prošedivělá stařena s bradou porostlou kozími chlupy, ležela na posteli a spala. Druhá byla vysoká, asi čtyřicetiletá Afroameričanka se silnýma nohama. Petra ji vyzvala pohledem a černoška se k ní přišourala v rozšmajdaných pantoflích přes rozedraný koberec. Každý krok zněl jako prošlápnutý bubínek.

„Já ho s Emou viděla.“

„No jasně,“ ušklíbla se Lynnetta.

„Kdy jste ho viděla, paní…?“ zeptala se Petra.

„Devana Mooreová. Viděla jsem ho… tu a tam… mluvil.“

„S Emou?“

„Eh-hm.“

„No jasně,“ zopakovala Lynnetta.

„Vopravdu sem ho viděla,“ hájila se Devana Mooreová.

„Tu a tam?“ vyzvídala Petra.

„Ne tú… Dyť víte… jako že ne tady.“ Devana Mooreová mluvila pomalu, špatně artikulovala, zformovat souvislou větu ji očividně stálo hodně úsilí. „Tady a… tam“

„Ne v této budově, ale v okolí,“ pomohla jí Petra.

„Ano!“ zaznělo nadšeně.

„Vona lže,“ utrousila Lynnetta.

„Nelžu,“ hájila se Devana Mooreová beze stopy zášti, spíš jako malé dítě chránící svou nevinnost. Petra nebyla žádný odborník, ale ochotně by se vsadila, že tahle žena by se svým IQ jako svědkyně na porotu moc nezapůsobila. Ale co se dá dělat, každý pracuje s tím, co má…

Lynnetta se zahihňala.

„Ať se… propadnu…, jestli lžu,“ pokračovala Devana Mooreová v obhajobě…

„Kdy jste toho muže viděla s Ernou naposled, paní Mooreová?“

„Vona je slečna,“ zakdákala Lynnetta posměšně.

„No tak, Lynnetto, nech toho,“ napomenula ji Diana Petrellová. „Pojd, uděláme si kafe.“

Lynnetta ji ignorovala. Stařena na posteli hlasitě chrápala. Devana Mooreová tupě zírala na Petru.

Petra zopakovala otázku a Mooreová odpověděla: „Musí to bejt… před pár dnama.“

„Před kolika dny?“

Ticho.

„Asi?“ naléhala Petra.

„Nevím… asi… nevím.“

„Voni tě zabásnou za lhaní, slečno Mooreová. Víte, vona je retardovaná,“ řekla Lynnetta Petře.

Devana Mooreová nahrbila ramena a sešpulila rty. Petra si myslela, že se rozpláče, ale černoška se místo toho vrhla na Lynnettu. Obě ženy kolem sebe mávaly pěstmi, aniž si ublížily, dokud se Petra mezi ně nevložila a neokřikla je: „Okamžitě přestaňte/“

Mlčení. Sklopené oči. Pak se Lynnetta zachichotala a Diana Petrellová ji vyvedla z pokoje. Teď už Devana Mooreová skutečně plakala. „Ona si z vás jenom utahovala,“ uklidňovala ji Petra. „Já vím, že nelžete.“

Devana Mooreová posmrkla a dál hleděla na podlahu.

„Opravdu mi moc pomáháte, paní Mooreová. Vážím si toho.“

„Že mě neseberete… Prosím.“

„Jistěže ne. Proč bych to dělala?“

Devana Mooreová přešlápla a kopla se patou do kotníku. „Někdy se… kurvím. Já vím, že je to hřích… Nechci to dělat…, ale vobČas to udělám.“

„To je vaše věc, paní Mooreová. Já nejsem z mravnostního, vyšetřuju vraždy.“

„Někdo byl zavražděnej?“

„Erna,“ odpověděla Petra.

„Jo, to je pravda.“ Devana Mooreová se uvolnila, jako kdyby teď mohla Petře víc důvěřovat, když vyšetřuje „jen“ vraždy. Zamrkala, poškrábala se na hlavě a ukázala na Shullovu fotografii. „Von zabil Emu?“

„Možná. Kde jste ho s Emou viděla?“

„No… ehm… někde u Highlands.“

„Kde přesně u Highlands?“

„U Sunsetu.“

„Na sever od Sunsetu, nebo na jih?“ zeptala se Petra.

„Tímto směrem.“ Černoška si přiložila dlaň k hrudi a Petra usoudila, že tím naznačuje jih. Další dva pokusy o přesnější lokalizaci selhaly.

Přesto okolí bulváru Sunset a Highlands odpovídalo dosavadním poznatkům. V těch místech má svou ordinaci doktorka Hanna Goldová, lékařka, která Emu ošetřovala. „Co Ema a ten muž dělali, když jste je viděla, paní Mooreová?“

„Mluvili.“

„Hádali se?“

„Ehm… prostě mluvili. Ptáte se na to, protože von zabil Emu?“

„Možná,“ odpověděla Petra. „Co ještě mi o tom muži můžete říct, paní Mooreová?“

„To je všecko.“ Černoška se pokřižovala. „Zabil Ernu. Je to hříšník. Přijde do pekla.“

Petra se vrátila na stanici ve čtyři ráno. Opuštěný Stahlův stůl naznačoval, že její partner stále sleduje Shulla; zaujal stanoviště u jeho domu hned po setmění. Tolik hodin tam jen sedí a sedí, Vytrvalý, to se musí nechat.

Sáhla do přihrádky se vzkazy. Stahl se neozval. Ne že by ji to překvapilo. Volal, jen když něco zjiátil.

Uvažovala, jak dokáže snést tu tupou nečinnost, a usoudila, že Stahlova ochota hrát si na kamennou sochu z něj dělá při vyšetřování tohoto případu ideálního partnera. Jak jí to s ním půjde, až si okolnosti vyžádají týmovou spolupráci, se mohla jen dohadovat… Ale nemá cenu lámat si hlavu, co přinese budoucnost – potřebovala se soustředit na tady a teď.

Není právě vhodné budit přítele ve čtyři ráno, takže vytočila číslo do kanceláře v západním Los Angeles a nechala Milovi vzkaz na záznamníku. Bylo jí jasné, že jakmile přijde do práce, okamžitě jí zavolá a připraví ji o spánek, ale nevadilo jí to. Informace o tom, že Shull byl stálým návštěvníkem Hadího doupěte a rád chodil do zákulisí, byla pro Mila velmi důležitá.

Měla žízeň. Vstala, nalila si do papírového kelímku nechutnou policejní kávu a pila ji – sama – v rohu služebny. Přemýšlela o Shullovi.

Pravidelný účastník hollywoodského nočního života.

Pan profesor.

Škoda, že ani jeden z vyhazovačů nemohl potvrdit jeho přítomnost v klubu tu noc, kdy byl zavražděn Baby Boy Lee. Asi by měla ještě jednou obejít všechny svědky ze seznamu a ukázat jim Shullovu fotografii. Třeba si někdo vzpomene.

Jo, budu to muset udělat, pomyslela si. Nudná, otravná dřina. Podstata detektivní práce.

Ale Shull je pod dohledem, takže to může počkat do zítřka. Byla vyčerpaná, potřebovala sprchu, natáhnout se a ukrást několik hodin bezesného spánku. Proč se teda láduje kofeinem?

Vyhodila voskovaný kelímek s ohavnou břečkou do koše a vrátila se ke svému stolu pro sako. Chvíli tam nehybně stála a v duchu si představovala, jak proběhlo osudné setkání mezi Shullem a Baby Boyem.

Shull se chová jako obvykle. Platí za své krytí – poroučí si dostatečný počet drinků, aby mu servírka podržela jeho stolek v temné zadní části sálu. Sleduje představení, poslouchá hudbu.

Plácá dlaněmi.

Tleská spíš sám sobě než Baby Boyovi.

Baby Boy Lee končí první část vystoupení a odchází. Shull ho předtím sledoval, ví o jeho zvyku odskočit si do uličky na cigaretu.

Chvíli sedí, usrkuje ze sklenky, v hlavě doladuje poslední detaily plánu a dává si pozor, aby ho nikdo neviděl, když pokradmu opouští klub.

Linus Brophy uvedl, že vrah měl na sobě dlouhý tmavý plášť. Shull vyrážel na své noční eskapády celý v černém.

Pod dlouhým černým pláštěm snadno ukryje velký ostrý nůž.

Připraven k činu vchází Shull do uličky, kryje se ve stínu.

Čeká.

Baby Boy vychází zadními dveřmi a zapaluje si cigaretu. Shull ho pozoruje, dává si na čas.

Vychutnává si sladký okamžik.

Konečně přistupuje k Baby Boyovi. O Brophym neví, ale opilcova přítomnost je v dané chvíli irelevantní.

Baby Boy Lee nočního chodce nepodezřívá z nekalých úmyslů. Laskavý, hodný, bezelstný muž. Zvyklý na obdiv fanoušků. Tady k němu přichází další. Shull ten dojem lstivě potvrzuje – široký úsměv, slova chvály nadšeného obdivovatele.

Pan profesor. Lichotí se, jako se už vlichotil tolika umělcům.

Žádný z nich nevěděl, že on považuje sám sebe za nejlepšího, nejdokonalejšího, nejvyššího umělce.

Ve skutečném životě zkrachovanec, který věčně jenom prohrává, ve vlastních představách živá legenda. Jak říká Alex, psychologický kanibalismus.

Když je nedokážeš překonat, sežer je.

Petra se zachvěla.

Baby Boy, důvěřivý, naivní, úsměv oplácí.

Oba se usmívají, když mu Shull vráží vší silou nůž do břicha.

Petra si oblékla sako a odešla.

Když přišla domů, našla na záznamníku vzkaz od Mila. „Zavolej mi, nespím.“

Zastihla ho na mobilu. „Jsi dlouho vzhůru.“

„Zločinci nespí, proč bych měl já? Co je nového?“

Petra podala stručné hlášení.

„Dobrá práce,“ ocenil Milo. „Moc dobrá. Zatahujeme smyčku.“

„To znamená?“

„To znamená, že si teď můžeš dopřát zasloužený odpočinek a já v devět hodin napochoduju k soudu a zkusím, jestli nebude Její Ctihodnost Davisonová přístupnější.“

„Dej mi vědět.“

„Spolehni se. Díky, dcerko.“

„Nemáš zač, taťko.“

43

Jakmile Erik Stahl spatřil dům, věděl, že situace není ideální.

Z ulice viděl jen vybledlou dřevěnou bránu mezi dvěma cihlovými sloupky a na obě strany se táhnoucí dva metry vysokou zed porostlou břečťanem. Za zdí vyčnívaly cypřiše a vysoké jalovce a jakási konstrukce, po níž se plazila vinná réva.

Hezké sídlo. Shull měl peníze.

Všechno se redukuje na otázku peněz.

Krátce poté, co zaujal pozorovací stanoviště pod svahem, nechal se Stahl na chvíli unést fantazií: Přeleze plot, vtrhne do domu, přistihne Shulla při něčem ohavném a nezákonném a na místě toho parchanta zlikviduje tak, jak si zvrhlí zločinci zaslouží.

Hezký film. Ve skutečnosti seděl v autě, pozoroval dům a čekal.

Dnes večer byla z nějakého záhadného důvodu jeho schopnost zachovat netečný klid podrobena zkoušce. V půl desáté – dvě hodiny po jeho příjezdu – se hrdinský sen vrátil.

Představoval si, jak Shulla vyřídí. Zláme mu vaz. Nebo kdyby se bránil, použije nůž.

Erik Stahl, velký hrdina, uzavírá případ.

Uzavírá. Nejohavnější slovo, jaké zná.

Druhé, těsně v závěsu, je spravedlnost. Uvažoval, jak dlouho ještě dokáže vykonávat svou práci.

Možná věčně. Možná do zítřka.

Situace v terénu se vyznačovala třemi pozitivními rysy. Shullův dům stál na konci slepé ulice; to znamená, že existovala jen jedna přístupová a jediná úniková cesta. Parkování bylo povoleno jen na jedné straně ulice, takže Stahl snadno našel vhodné nenápadné stanoviště mezi dvěma vozidly a vyhnul se tak podezíravým pohledům.

A nejlepší nakonec: Byla to zastrčená ulice, kterou byste bez mapy jen těžko hledali, a postrádala chodník, takže nelákala chodce k procházkám.

Ideální doupě zločince…

Ve tři čtvrtě na deset si pořád nebyl jisty, jestli je Shull vůbec doma. Jako profesor měl poměrně volnou pracovní dobu a podle Sturgise ani tu valně nedodržoval. Tušil, že se Shull celý den poflakuje doma a ještě nevylezl. Nebo se ten parchant dosud nevrátil a vyhlíží si v bytech či ulicích Hollywoodu další oběť.

Obdivovatel umění.

Od jeho příjezdu se objevila jen dvě auta. Obě zahraniční a drahá, obě přijela v první hodině a zaparkovala poměrně blízko jeho pozorovatelny a z obou vystoupily mladé ženy s úžasnými figurami. Stahl se za nimi díval, jak odnášejí nákupy do svých úhledných domečků na svahu kopce.

Pro osamělé ženy to není právě vhodné bydliště. Příliš izolované, jen těžko by se dovolaly pomoci. Ne že by davy lidí zajišťovaly bezpečí…

Uvažoval, jak by asi ty ženy s udržovanými postavami zareagovaly, kdyby se dozvěděly, že bydlely v sousedství odporného zločince. V duchu viděl obvyklé zděšené výroky otištěné v novinách: „Neměla jsem o tom ani tušení.“

„Pořád tomu nemůžu uvěřit, vypadal jako slušný člověk“

Věřte tomu, dámy. Možné je úplně všechno.

Noční obloha nabyla ostřejších kontur a leskla se purpurovou černí jako ostružinový džem. Černý napalm. Stahl snědl šunkový sendvič, napil se instantní kávy z termosky a riskl dvě vycházky přes ulici do křoví, kde se vymočil. Vrátil se do auta a vyhlížel jedno ze dvou vozidel registrovaných na Shullovo jméno – rok staré BMW a o rok starší terénní landrover.

V bavoráku se předváděl a džíp s náhonem na čtyři kola používal k průzkumu. Neměl obyčejnou dodávku, přestože zvrhlíci jako on mají dodávky rádi, protože se snadno dají upravit na pojízdné vězení. Kdepak, Shull, boháč, který jde s dobou, potrpí si na nejnovější módu a žije tady v kopcích, by dodávku považoval za společensky nepřijatelnou, pod svpu úroveň. Velký, ale nenápadný džíp splní stejný účel.

Nabízí velký úložný prostor.

Sto ku jedné, že si Shull zatemnil okna.

Ve zpětném, zrcátku zazářily reflektory a donutily Stahla skrčit se na sedadle a otočit hlavu.

Menší auto.

Tmavé – ano, je to on. Typická maska BMW zamířila na konec slepé ulice. Vůz projel kolem Stahla tak rychle, že v temnotě nerozeznal, kdo sedí za volantem, ale když zastavil před dřevěnou bránou, mohl se na sedadle napřímit a pozorovat.

Nic nezjistil. Dálkové elektrické ovládání. BMW projelo a přesně o třicet vteřin později se brána zase zavřela – s největší pravděpodobností na povel časového spínače.

Stahl počkal do jedenácti a vystoupil z auta. Uvažoval, že i noční tvor jako Shull někdy spí a možná si teď zapíná pyžamo. Přijel sám? To detektiv nevěděl.

Zkontroloval zrakem ulici. Nikde nikdo. Přeběhl na druhou stranu, vymočil se, ale ke svému autu se nevrátil. Zamířil vzhůru a držel se těsně u keřů. Kdyby se někdo objevil, snadno se mezi nimi ukryje.

Postupoval pomalu, tiše našlapoval na podrážkách z pěnové gumy. Cítil se uvolněně, ve svém živlu, jeho pohyby řídil instinkt dravce pronásledujícího kořist. Instinkt vrozený dobrým pátračům a odstřelovaČům.

Obytná čtvrť takto vzdálená od centra by měla být tichá a klidná, ale zpod kopců sem doléhal neustálý hukot a šum. Zvuky Hollywoodu, skutečného Hollywoodu, pulzujícího na úpatí vrchoviny několik kilometrů daleko.

Přiblížil se k dřevěné bráně. Mezi mohutnými stromy před Shullovým hradem probleskovala a blikala vzdálená světla. A také několik hvězd na obloze, které se ve snaze upoutat pozornost pokoušely protlačit své paprsky příkrovem smogu.

Ten chlap má odsud nádherný výhled.

Slušný život.

Stahl došel až k dřevěné bráně, znovu přehlédl ulici a začal zkoumat konstrukci, aniž použil svou malou tužkovou baterku.

Palubově spojené latě vytvářely úhledný véčkový vzor, po obvodu je lemovaly silnější prkna. Spodní trámek poskytoval dostatečnou oporu pro špičky nohou. Detektiv toho využil, zachytil se rukama za horní okraj a vytáhl se tak vysoko, aby mohl nahlédnout za plot.

Oblouková dlážděná příjezdová cesta lemovaná zelení. Dřeviny v okrasných nádobách. Vlevo mramorová fontánka; neuronila ani kapku. Dům se koupal v tlumeném osvětlení – španělský sloh, dělená výška patra, krásná oblouková okna, střecha z pálených tašek.

Velmi slušný život.

BMW ani džíp neviděl, ale příjezdová cesta končila před vraty garáže pro tři auta, schoulené pod ochranným křídlem domu. Ve světle slabé žárovky viděl Stahl trojici dřevěných vrat s latěmi sestavenými do stejného vzoru jako na bráně. Schodiště s kovovým zábradlím vpravo vedlo podle Stahlova předpokladu k hlavnímu vchodu do domu. Netroufal si odhadnout, jak je stavba velká, ale vypadala obrovsky.

Začal uvažovat nad vnitřním uspořádáním. Dveřmi nad schodištěm si Shull určitě vodí hosty, aby na ně zapůsobil. První, co uvidí oknem, bude záplava světel vzdáleného velkoměsta.

Ale když zde nebyl nikdo, na koho by chtěl udělat dojem, Shull zajel s autem do garáže a vešel vnitřním schodištěm. Detektiv nikde BMW neviděl – dnes večer Shull hosty nemá. Přijel sám.

Nebo s někým, před kým se nemusí vytahovat.

Stahl stál na špičkách přilepený k bráně a pomyslel si, že ho čeká další nudná noc, ale vtom se mu zježily vlasy na zátylku – ozvalo se zašustění listí. A další. Seskočil a přitiskl se do stínu u břečťanem porostlé zdi.

Další zvuky. Hlasitější. To není ježek nebo veverka hledající potravu. Zní to jako čenichání psa.

Stahl čekal. Nic se nedělo.

Pak se zvuky znovu ozvaly, ještě hlasitěji, a deset metrů od brány se rozhrnuly větve, z křoví vystoupila srnka a zamířila si to přes ulici.

Asi ho ucítila, protože se uprostřed zastavila a strachem se celá rozechvěla. Stahlovo srdce bušilo mnohem pomaleji – jako vždy, když se mu předtím sevřelo. Jeho srdce se rychle zotavovalo…, po některých zážitcích…

Srnka zvážila možnosti a rychle se rozhodla. Vyskočila a pelášila po cestě do bezpečí. Po několika skocích zmizela mezi dvěma domy.

To zvíře je zde pravidelným hostem. Ví, kdo je doma a kdo ne. Srnka teď hoduje na něčí zahrádce a jednou sama poslouží jako večeře kojotovi. Nebo ji dostane puma. Stahl věděl, že se tyto kočkovité šelmy houfně vracejí do svých původních lovišť – divoká zvířata si postupně razí cestu do džungle velkoměsta. Rozhodně to platilo v okolí jejich základny v Saúdské Arábii. Nejrůznější živočichové se vyskytovali na nejneočekávanějších místech. Mezi Stahlovy oblíbence patřil had, který si zvolil jako napajedlo bidet plukovníkovy manželky. Jednou si nad něj ve tmě dřepla a dočkala se slizkého překvapení…

Stahl si uvědomil, že se usmívá.

Zvuk za Shullovou bránou mu vyhladil obličej do obvyklého kamenného výrazu.

Zvuk startovaného motoru.

Rozběhl se k bráně, stoupl na vyčnívající trámek a nahlédl přes okraj. Vrata prostřední garáže klouzala nahoru. Stahl seskočil z brány a sprintoval ke svému autu.

Stihl to je tak tak, než se otevřela brána.

Reflektory. Výš nad vozovkou než u BMW.

Landrover vyjel, krátce zastavil a pokračoval dolů z kopce.

Velký černý terénní vůz. Okna s neprůhlednými Černými skly.

Sledovat motorové vozidlo sólo je obtížné a často neproveditelné, ale s někým tak arogantním jako Shull měl detektiv Stahl snadnou práci. Jak by toho sebejistého parchanta mohlo vůbec napadnout, že ho někdo sleduje?

Shull sjížděl nebezpečnou rychlostí z kopce, Stahl se zhasnutými světly za ním. Džíp odbočil na sever a zastavil před jazzovým klubem na jižním okraji Valley. Nedaleko bydlel Baby Boy Lee. Shull přenechal vůz obsluze parkoviště, zdržel se uvnitř čtyřicet minut a odjel. Blížila se jedna hodina po půlnoci, provoz značně prořídl a Stahl se musel držet v bezpečnější vzdálenosti.

Shull nejel daleko, jen krátký výlet do Studio City, kde se zastavil na kávu a hamburger v celonoční kavárně na Ventuře. Tady poloprázdné parkoviště nikdo neobsluhoval. Stahl zastavil mezi dvěma dodávkami a pozoroval okna.

Čtyři šálky černé kávy. Shull si na hamburgeru zjevně pochutnával.

Doplňoval energii.

Zaplatil hotově, nasedl do džípu a odjel.

Zpátky do města po bulváru Laurel Canyon, doprava na Sunset. O několik domovních bloků dál zastavil Shull před barem Bambu, nevzhlednou budovou s dekorem polynéské rákosové chýše. Parkoviště opět s obsluhou.

Stahl se na nejbližší křižovatce otočil do protisměru a sledoval Shulla, který vystoupil z auta s doutníkem v zubech.

Na sobě měl černé kožené sako, černé džínsy a černé tričko. Naparoval se jako páv a chvíli se vybavoval s hlídačem parkoviště.

Žádné známky nervozity. Delawareova návštěva v jeho kanceláři na něho zjevně nijak nezapůsobila, a pokud ano, spíš ho uklidnila. Otázky týkající se Kevina Drummonda pokládal za důkaz, že jemu samotnému nic nehrozí.

A pokud byl Drummond skutečně Shullovým spolupachatelem

– nebo alespoň o jeho zločinech věděl –, pak Delawareovy otázky měly ještě jeden důsledek: Drummond se stal pro Shulla smrtelně nebezpečnou přítěží. Sbohem, Kevine.

I Sturgis se při poslední poradě vyjádřil v tomto smyslu. Nález Drummondovy hondy v blízkosti letiště pravděpodobně znamená, že Shull si vzal mladíkovo auto, odvezl v něm Emu Murphyovou, zavraždil ji a zanechal vozidlo na místě, které naznačovalo, že Kevin utekl někam daleko. A vyšlo mu to. Kolik dní jenom ztratili zbytečnými dotazy u leteckých společností? Kolik dní ztratil on sám, když hlídal Drummondův byt?

Drummond zatím celou dobu s největší pravděpodobností někde hnil.

Nic na tom nemění možnost, že Kevin byl opravdu Shullovým spolupachatelem, protože jeho zmizení odvedlo pozornost policie nesprávným směrem a Shull získal dokonalé krytí.

Protože Shull rád zabíjí lidi.

Moderní umění.

Falešné rákosové dveře baru Bambu se otevřely a vyšel jimi Shull s fešnou blondýnkou v závěsu. Kolem osmadvaceti, husté dlouhé zlaté vlasy, oživlá panenka Barbie. Na sobě měla lesklou červenou halenku pod krátkým černým sakem, předeprané rozstříhané džínsy těsně přiléhající k dlouhým štíhlým nohám, střevíce na vysokých podpatcích. Příliš velká prsa jí čněla příliš vysoko, než aby neobsahovala silikonové implantáty, na obličeji příliš silná vrstva mejkapu. Stahl poopravil odhad věku – méně příznivá strana třicítky.

Klasická „dívka do společnosti“ z bulváru Sunset za svým zenitem. Ale ne profesionální šlapka, tomu protiřečil šťastný výraz, s nímž kráčela zavěšena do Shullovy kožené paže.

Chichotala se. Zavrávorala. Vesele se rozesmála.

Shull se na ni usmál, ale jinak vypadal klidně, nevzrušeně.

Mně se v životě všechno daří.

Stahl ze svého auta pozoroval flirtující dvojici. Soustředil se na Shullovu rádobychlapskou postavu a v rameni přímo cítil pažbu odstřelovačské pušky.

Hlídač přivezl džíp a Shull se snížil ke galantnímu podržení dveří své partnerce. Vzal přitom Barbínu za ruku a pomohl jí nastoupit. Za odměnu ho políbila.

Jakmile se za blondýnou zabouchly dveře, Shull si vyměnil s obsluhou parkoviště spiklenecký pohled.

Dneska má někdo štěstí, brácho.

Ta dívka určitě ne.

Shull pokračoval po Sunsetu na západ přes Strip do Beverly Hills a pak do ještě bohatšího Bel Airu, kde odbočil na jih, projel Westwood Village a po Wilshiru pokračoval na západ.

Ulehčil tím Stahlovi sledování, protože i tak pozdě – ve dvě ráno – se po jasně osvětleném bulváru pohybovalo hodně aut. Detektiv se držel o tři vozy za džípem a věrně doprovázel Shulla s blondýnou přes Brentwood a Santa Moniku.

Na pacifické pobřežní dálnici, která směrem na jih těsně lemuje pláž, provoz značně prořídl. Stahl se musel z bezpečnostních důvodů držet víc vzadu a napjatě pozoroval koncová světla terénního vozu. Shull přidal plyn a ujížděl téměř sedmdesátkou – nejvyšší povolenou rychlost překročil o dvacet mil v hodině. Nezvolnil, ani když přejel pobřežní hranici Pacific Palisades a pokračoval na Malibu.

Naopak, ještě zrychlil. Pětasedmdesát. Osmdesát. Osmdesát pět. Velký spěch! Kdepak strach, že ho zastaví dopravní hlídka a napaří mu pokutu. Lidem jako on se přece podobná nepříjemnosti nestávají.

Nebo uvažoval tak, že pokuta jsou jenom peníze, a těch má přece dost.

Mohlo bezstarostné překračování rychlostního limitu také znamenat, že z džípu odstranil všechno, co by mohlo posloužit jako důkaz jeho zločinů? Ale vyčistit automobil tak dokonale, aby v něm policejní technici nenašli žádné použitelné stopy, je prakticky vyloučeno. Jediný zapomenutý vlásek, jediná kapka slin či jiné tělní tekutiny vypoví pod mikroskopem za celý román. Shull své oběti nepřevážel, nechával je na místě činu, ale i tak mohl na oděvu přenést třeba vlákna z šatů zabitých a zanechat je na sedadle.

Přesto si tady hraje na automobilového závodníka. Ze by byl až tak arogantní?

Přadeno detektivových úvah náhle přerušil Shull tím, že prudce odbočil ze silnice doprava na parkoviště před bíle natřenou protáhlou budovou s modrými dveřmi a okenicemi. Motel Mořský racek.

Stahl se nechal nachytat nepřipravený a musel pokračovat dalšího půl kilometru, než se otočil a pomalu se vracel.

Stál na krajnici a pozoroval motel.

Přízemí a patro, vpředu otevřené parkoviště, vzadu jen skalnaté úbočí hory. Obvyklá tabule autoklubu, na vysokém sloupu růžový neonový nápis oznamující volná místa.

V každém podlaží šest pokojů, recepce vpravo dole v přízemí.

Včetně džípu stálo na parkovišti třináct vozidel. Dvanáct hostů a recepční.

Gordon Shull se opravdu narodil na šťastné planetě – dostal poslední volný pokoj.

Stahl selhal.

Usnul v autě. Probudilo ho důrazné zaklepání na střechu a oslepující světlo do očí.

Stahl okénko a komisní hlas na něho vyštěkl: „Předložte doklady!“

Ruka mu instinktivně sjela k pistoli v pouzdru pod sakem, ale včas se vzpamatoval, když rozeznal policejní uniformu dálniční hlídky.

Za několik minut se všechno vysvětlilo a hlídkový vůz odfrčel.

Stahlem cloumalo ponížení. Jak dlouho spal? Tři čtvrtě na čtyři. Půl hodiny.

V hlavě mu duněl příboj nedalekého oceánu. Nebe nad pláží se třpytilo hvězdami, na popelavě šedé mořské hladině poskakovaly zlatavé odlesky.

Na parkovišti jedenáct vozidel. Shullův džíp mezi nimi.

Stahl vystoupil z auta. Plnými doušky vdechoval slaný vzduch, protáhl se, proklel svou stupiditu, vrátil se do auta a pokračoval v hlídkování.

Dvacet minut po čtvrté vyšel Gordon Shull z jednoho z pokojů v přízemí. Sám, bez blondýny. Černou koženou bundu měl volně přehozenou přes ramena a protíral si oči. Nastoupil do džípu, vyjel z parkoviště, navzdory zákazu odbočil doleva, přejel dvojitou souvislou žlutou čáru a na plný plyn se vracel do města. Kde je dálniční hlídka, když ji člověk potřebuje?

Stahl se musel bleskurychle rozhodnout: sledovat Shulla, nebo se starat o blondýnu?

Odpovídala světlovlasá kráska profilu Shullových obětí? Byla umělkyně? Chtěla se dostat k filmu? Splnila by tím vrahova kritéria? Možná byla tanečnice. Ty nohy…

Shull již jednu tanečnici zabil. Opakoval by se?

Ta v Bostonu byla baletka. Tahle vypadala spíš na tanečnici na klínech. Jak široká, jak flexibilní je Shullova škála kandidátů smrti?

Přijel s ní, odjel bez ní. To znamená, že v pokoji může čekat pěknou podívanou.

Stahl nekompromisně přeťal dálnici a vjel na parkoviště před motelem. Zabrzdil až na vzdálenějším konci, protože si chtěl prohlédnout místo, kde stál Shullův džíp.

Nic než skvrny od oleje. Stahl přistoupil k pokoji označenému velkou pětkou, zaklepal na nebesky modré dveře, a když nikdo neotevřel ani se neozval, stiskl kliku. Zamčeno.

Znovu zaklepal, silněji, v klidu časného jitra to zaznělo jako % burácení hromu. Výsledek však veškerý žádny a Stahl se ohlédl ke kanceláři. Zhasnuto. Má vzbudit recepčního a vyžádat si klíč, nebo si pomoct vlastní Šikovností? Zámek jednoduchého typu, nářadí má v autě. Vždycky může tvrdit, že našel dveře odemčené.

Vyhodnocoval možnosti a mluvil sám k sobě oním afektovaným sebeobhajujícím tónem, který policisté používají v soudní síni.

Muž podezřelý z mnohonásobné vraždy vešel se svou společnicí do motelového pokoje a zdržel se v něm… hodinu a padesát dvě minuty. Poté odešel sám. Nejdřív jsem se pokoušel do pokoje dostat tak, že jsem zaklepal. To jsem opakoval několikrát, ale zevnitř se nikdo neozval. Vzhledem k dané situaci jsem považoval za nutné…

Nebesky modré dveře se otevřely.

Stála v nich blondýna v červené halence, zapnuté jen na dva knoflíčky pod krkem, a těsných prostříhaných džínsech. Zip vytažený do poloviny, knoflík rozepnutý, nad okrajem růžových vykrojených krajkových kalhotek vykukovalo k plochému bříšku několik platinových chloupků.

Zamrkala, zakymácela se, podívala se na místo, kde původně parkoval džíp, a pak na Stahla.

Příbojové vlny šuměly na písku pláže a hladily ráno. Chladivý vlhký vzduch voněl dřevem.

„Slečno…,“ oslovil ji Stahl a odmlčel se.

Blondýnka měla odlíčený obličej, v očích kalný pohled, účes rozcuchaný jako vrabčí hnízdo, jak už nalakované vlasy vypadají, když na nich spíte.

Dokonale tvarované lícní kosti se leskly svislými stopami slz.

Zdaleka to nebyla tak tvrdá tvář, jak Stahl předpokládal. Bez líčidel vypadala mladší, zranitelnější.

„Kdo sakra jste?“ zeptala se hlasem, v kterém by se rozpustila rez na kanálové mříži.

Tolik k zranitelnosti.

Stahl jí ukázal služební odznak a protlačil se dovnitř.

– Mořský racek sice leží těsně u pláže, ale jinak je to jen další z řady ošuntělých zanedbaných motelů, jejichž pokoje nejsou nic jiného než plesnivé cely na jedno přespání. Strop jako ementál, zválená manželská postel, masážní strojek na mince, úzká umakartová deska s přinýtovanou plastovou lampou na konzolách místo stolu. Na malém televizoru přišroubovaném ke zdi stála tabulka se seznamem filmů, vysílaných každou hodinu na uzavřeném okruhu dobrá polovina pro dospělé. Koberec barvy zaschlého bláta plný neodstranitelných skvrn.

Hned při vstupu Stahl spatřil na nočním stolku bílá zrníčka a složený kousek tuhého papíru – korýtko na sňupání kokainu. Vedle zmačkaný papírový kapesník, ztvrdlý několikerým použitím.

Kyra Montegová samozřejmě věděla, že Stahlovi nemohly zbytky drogy uniknout, ale předstírala nevědomost.

„Já to nechápu,“ divila se s pevnou zadnicí usazenou na okraji postele a zipem již vytaženým až nahoru. Podprsenka visela přes židli a pod jemnou červenou tkaninou halenky se výrazně rýsovaly tuhé bradavky.

Vjela si rukama do vlasů, ale moc pořádku do divoce rozjívené žluté kštice se jí vnést nepodařilo.

„Ten muž, s kterým jste tady byla…,“ začal Stahl.

„Já nejsem taková,“ ohradila se Montegová.

Kyra Montegová. Tak tohle jméno v rodném listu určitě nemá. Požádal o doklady.

„Na to nemáte právo,“ ohradila se blondýna. „Naznačujete, že jsem šlapka, ale to je blbost. Na to nemáte právo,“ zopakovala.

„Potřebuju znát vaše skutečné jméno, slečno.“

„Potřebujete zatykač!“

Lidi se holt moc dívají na televizi.

Stahl se natáhl k prádelníku pro její kabelku, otevřel ji, našel tři jointy v plastových sáčcích a položil je na postel vedle ní. Na zmuchlaném polštáři se kroutil dlouhý světlý vlas.

„Ach jo,“ povzdechla si.

Vytáhl peněženku a z ní řidičský průkaz.

Katherine Jean Magaryová, adresa na Van Nuys. Trojcifemé číslo apartmánu napovídalo, že bydlí ve velkém obytném komplexu.

„Katherine Magaryová je hezké jméno,“ poznamenal Stahl.

„Myslíte? Můj agent tvrdí, že je moc obyčejné a neatraktivní.“

„Filmový agent?“

„Kéž by. Jsem tanečnice… Jo, taková, jak si myslíte, ale tancuju taky v normálním divadle, takže nechci slyšet žádné narážky na svou morálku.“

„Mně vaše jméno nepřipadá neatraktivní.“

Pohled, který na něho upírala, změkl. Měla velké vlhké oči s tmavohnědými, téměř černými duhovkami. Kupodivu ladily s velmi světlými blond vlasy.

„Opravdu si to myslíte?“

„Opravdu.“ Stahl vrátil peněženku do kabelky. Přidal k ní i ty tři jointy.

Slečna Magaryová-Montegová se prohnula v zádech, uhladila si vlasy a prohlásila: „Jste bezva chlap.“

Mluvil s ní dvacet minut, ale už po prvních pěti poznal, že nelže, a věřil jí.

Shulla vidělá dnes v noci poprvé, hodně toho vypila (mrk, mrk), Shull se jí líbil. Mužný typ, inteligentní, byla s ním sranda, podle oblečení usoudila, že má peníze.

„Podle oblečení?“ podivil se Stahl.

„Ta bunda byla od Gucciho.“ Magaryová-Montegová se usmála. „Podařilo se mi zahlédnout etiketu.“

Stahl jí úsměv vrátil tak, aby pochopila, že oceňuje její bystrost, a nechal ji mluvit.

Shull ji zahrnul spoustou vychloubačných výmyslů. Chvástal se, že je profesorem na výtvarné akademii a malíř krajinek, že vystavoval po celém světě a že ho zastupují významné galerie v New Yorku a Santa Fe.

„Krajinky.“ Stahl si pamatoval, jak jim poručík Sturgis popisoval obrazy Julie Kipperové. Velmi detailně a zbytečně dlouze – bylo zřejmé, že se mu její obrazy líbily.

„Tak to řekl.“

„Jmenoval ty galerie?“

„Ehm… Myslím, že ne.“ Katherine Magaryová – rozhodl se, že o ní bude uvažovat pod jejím rodným jménem – si olízla rty, usmála se a položila mu ruku na koleno. Nebránil se. Proč se připravovat o sympatie svědka?

„Byla to pravda?“ zeptala se. „Všechno, co mi řekl?“

„Není to dobrý člověk,“ odpověděl Stahl.

„A sakra.“ Katherine si povzdechla a bouchla se pěstí do blondaté hlavy. „Měla bych s tím přestat. Nechat se kdekým sbalit a…“

„I když jsou to pohlední a chytří chlapi.“

„Může to být nebezpečné,“ řekl Stahl.

„Vsadím se, že vy o tom hodně víte, když jste detektiv. Mohl byste mi vyprávět pěkně drsné historky, co?“

„Bohužel.“

„No jo. Musí být fascinující, ta vaše práce.“

Stahl neodpověděl.

„Hrozilo mi vážné nebezpečí?“ zeptala se blondýna. „Když jsem byla s ním?“

„Na vašem místě bych s ním podruhé nešel,“ ujistil ji Stahl.

„Kristepane… Promiňte.“

Omlouvá se jemu? Proč? „Žijete sama. Měla byste více dbát o svou bezpečnost.“

„Jo, snažím se… Byla jsem vystresovaná. Nějakou dobu jsem neměla práci.“

„Musí to být tvrdý džob,“ řekl Stahl s náznakem soucitu.

„No jejda. Jako děcko se učíte tančit, a řeknu vám, to je teda dřina. A potom? Otročina. Galeje. Ani sportovci netrénují na olympiádu poctivěji než tanečnice. Jenže potom od vás chtějí…, však víte co.“

Stahl přikývl. Jediné okno v pokoji zakrývaly špinavé závěsy poseté spáleninami od cigaret. Látkou a oknem se k nim jen s obtížemi probíjelo šumění vln na pláži.

Pomalý rytmus. Po písku nahoru, zase zpátky…

„Choval se k vám slušně?“ zeptal se.

Katherine Magaryová neodpověděla. Stahl se k ní otočil a viděl, že silně zrudla.

„Zacházel s vámi špatně, Katherine? Udělal vám něco?“

„To ne. Právě že nic. Nemohl…, však víte… Vypadal jako frajer, takový chlap, a potom… Nemohl, a tak jsme… on… Já bych se opravdu nerada dostala do průšvihu.“

„Nebojte se, nedostanete,“ ubezpečil ji Stahl.

Mlčela.

„Byl impotentní, a tak se raději soustředil na nacpávání nosu, že?“

„Šňupal jako prase. Chtěl, abych si taky vzala, ale já odmítla. Fakt, věřte mi. V té chvíli jsem neměla náladu vůbec na nic. Chtělo se mi spát, ale byla jsem nervózní. Protože on když nemohl, začal být divný. Jako kdyby úplně ztratil nervy. Roztěkaný, chodil po pokoji, sedal si a zase vstával… A koks to ještě zhoršil. Nakonec se mi podařilo ho uklidnit. Masáží. To je další moje kvalifikace. Absolvovala jsem kurz a mám osvědčení. Léčebné a rehabilitační masáže, ne ty, jak si myslíte. Dala jsem si na něm záležet. Promasírovala jsem ho od hlavy k patě a konečně se uvolnil. Ale stále na něm bylo něco… I ve spánku byl pořád – jak to říct – jako napnutý. Skřípal zuby a v obličeji měl takový nepříjemný výraz.“

Přimhouřila oči a zaklonila hlavu.

„Napnutý?“ vybídl Stahl blondýnu k řeči.

„Víte, když jsem se s ním setkala, byl úplně uvolněný, v dobré náladě, vyložený pohodář. Právě to se mi na něm líbilo. Užila jsem si v životě dost stresů a nepotřebovala jsem další špatné vibrace… Věříte na ně?“ Pokrčila rameny. „Myslela jsem, že on vyzařuje dobré vibrace. Bože, já jsem pitomá!“

Stahl cítil, jak má pod její dlaní horké stehno. Poklepal jí lehce na prsty, odsunul jí ruku a vstal.

„Kam jdete?“ zeptala se poplašeně.

„Potřebuju se protáhnout.“ Přešel pokoj, vrátil se k posteli a zůstal před ní stát.

„Když jsem se vzbudila – když jste mě probudil, úplně mě vytočilo, že tady není. Jak se teď dostanu domů?“

„Odvezu vás,“ slíbil Stahl.

„Vy jste opravdu bezva chlap.“ Natáhla ruku, uchopila jazýček zipu na jeho džínsech a velmi pomalu ho stahovala dolů.

„Slušný,“ dodala. „A hodný.“

Stahl ji nechal.

44

Odložil jsem fotokopie. „Je to naprosto jasné.“

Bylo deset večer. Milo se u mě zastavil, aby mi ukázal Shullovo poslední vlastní hodnocení, které Elizabeth Martinová vytáhla z jeho osobního spisu a poslala, jak slíbila. Když jsem se na text podíval, okamžitě na mě vyskočily nabubřelé odstavce. Fráze nalepené jedna na druhou jako cestující v tokijském metru, bez náznaku kompozice, pompézní bláboly nedůstojné vysokoškolského učitele. Shull dokázal s rozmyslem naplánovat a chladnokrevně spáchat vraždy, ale jakmile se měl vyjádřit psaným slovem, jako by mu zakrněl mozek.

Navrhl, že vypracuje nový předmět. Nazval ho Kartografie disonance a vzpoury – umění jako paleo-bioenergetický paradox.

Sáhl jsem do zásuvky a našel kopie článku o Julii Kipperové, otištěný v Ostrovech a podepsané VP. Stejná slova: paradoxní, kartografie a disonance. Když VP vyzdvihl výkon Angeliky Bemettové oproti „zbytku šramlu“, rozplýval se chválou slovy: „Tohle je TANEC ve svém nejvlastnějším historicko-pudúvě-bioenergetickém smyslu, tak skutečný, tak erotický, bez zástěrky zbytečného studu.“

Ukázal jsem články Milovi. „Recykluje. Omezená kreativita. Musí ho to stresovat.“

„Snaživý pisálek,“ ušklíbl se Milo. „Proč místo zabíjení lidí nepíše raději scénáře pro film?“ Mumlal si pod nos a červeně zakroužkoval shodné pasáže.

„Když teď s jistotou víme, že je to on,“ rozvíjel jsem své úvahy, „získávám nový úhel pohledu na jeho oběti. Dosud jsem uvažoval po čistě psychologické linii. Zabíjí hvězdy na vzestupu, pohltí jejich identitu, než se stihnou zkorumpovat.“

„Psychický kanibalismus,“ řekl Milo. „Ta myšlenka se mi začínala líbit. Tobě se už nezamlouvá?“

„Zamlouvá. Ale dalším faktorem je totální rozpor mezi Shullovým nafouknutým sebevědomím a jeho schopnostmi a výsledky.

Velký umělec, který fatálně selhal v hudbě i malířství. Dosud nezabil žádného spisovatele, takže se asi pořád považuje za nadějného autora.“

„Mluví často o románu, který píše.“

„Možná má opravdu v šuplíku rukopis. U Shulla můžeme přinejmenším předpokládat zahořklost a chorobnou žárlivost, ale to je jen část patologického obrazu. Domnívám se, že uvažuje prakticky. Vražda skutečně známé osobnosti by vyvolala značnou publicitu a zájem veřejnosti a pochopitelně by následovalo intenzivní vyšetřovaní s nasazením všech policejních sil. Shulla jistě podobně okázalý čin láká, ale v dané chvíli má dost rozumu, aby se vyhnul zbytečnému riziku. Skloní tedy mušku a míří na podřadnější cíle jako Baby Boy Lee, Julie Kipperová a Vasilij Levitch. Jejich smrt se na titulní stránky nedostane.“

„Chceš naznačit, že nakonec zamíří výš?“

„Jestli mu budou jeho zločiny dál procházet, tak ano. Vraždy jsou zatím to jediné, v čem v životě uspěl.“

„Máš pravdu. Kdyby zabil někoho slavného, měl bych zatykač už dávno.“

„Ještě ho nemáš?“

„Už jsem zkusil tři nejpovolnější soudce, které znám. Požádal jsem o podporu státní zástupce, ale ani to nepomohlo. Všichni opakují to samé: Věříme vám, ale potřebujeme nevyvratitelné důkazy.“

„A co by si tak představovali?“

„Očitého svědka, tělní tekutiny, něco fyzicky hmatatelného.

V tomto směru nám možná pomohl detektiv Stahl. V noci viděl, jak Shull sbalil v baru na Sunsetu holku, odvezl ji do motelu v Malibu a pak odjel bez ní. Stahl předpokládal to nejhorší. Přerušil sledování podezřelého a zkontroloval pokoj, ale ukázalo se, že Shull se na ni prostě vykašlal. Ale když náš mlčenlivý Erik tu holku vyslýchal, získal od ní souhlas k prohlídce pokoje. Byla v něm ubytovaná, takže její souhlas je nenapadnutelný. Erik odtamtud odnesl papírové šňupátko na koks, kapesník ulepený soplem a pravděpodobně i kapičkami krve, sklenku, z které Shull podle té holky pil, a prostěradlo. Jestli najdeme shodu s krátkými ryšavými vousy, které jsme našli v Mehrabianově bradce, máme to v kapse.“

„Kdy to budeš vědět s jistotou?“

„Požádal jsem laboratoř o maximální urychlení, ale mluvíme řádově o dnech. Přesto je to pokrok.“

„Bod pro Stahla.“

„Divný patron,“ řekl Milo, „ale možná z něho bude náš hrdina.“

„Když už mluvíme o Mehrabianově bradce,“ zamyslel jsem se. „Řekl jsi, že zabiják do něho vrazil hubou. Uvažuju, jestli ho nepolíbil.“

„Polibek smrti?“

„Ta představa mohla Shulla lákat – třeba vidí sám sebe jako velkého mafióza nebo Anděla smrti. Mohlo by to potvrzovat jeho sexuální obojetnost a vysvětlovat vztah ke Kevinovi.“

„Myslíš, že Kevin žije?“

„Tak na to bych si nevsadil,“ odpověděl jsem. „Bez ohledu na to, zda byl jeho spoluviníkem, nebo ne, jakmile jsem se na Kevina začal vyptávat, Shull pochopil, že se ho musí zbavit jako nebezpečného svědka.“

„Petra nenašla nikoho, kdo by mohl s jistotou potvrdit, že viděl ty dva spolu. Ať už spolu pekli cokoliv, odehrávalo se to v soukromí.“

„Na jedno bych si ale vsadil. Shull financoval Kevinův časopis a získal tak platformu pro své výplody. Deset ku jedné, že se léta snažil prosadit do seriózních publikací, ale sbíral jenom zamítavé reakce.“

„Přes Kevina ventiloval svou ješitnost.“

„Kromě toho ho využil jako zástěrku,“ dodal jsem. „Kevin byl mladý, nervózní a protivný, a kdyby Kulturní brázdy skončily neslavně, což ostatně skončily, Shull by se vyhnul veřejné ostudě. Hned po Baby Boyově vraždě volá Kevin Petře a zajímá se o krvavé detaily. Buď ho k tomu přiměl Shull, kterému šlo o psychologický suvenýr, nebo Kevin začal svého učitele podezřívat a chtěl si svou domněnku ověřit. V obou případech to znamenalo jeho konec.“

Milo svraštil obočí.

„Co dál?“ zeptal jsem se.

„Více méně to samé. Stahl druhý den sleduje podezřelého. Volal před hodinou. Shull zatím neprovedl nic jiného, než že strávil několik hodin v práci, vyřídil si pár pochůzek a vrátil se. Od té doby sedí doma, ale Stahl předpokládá, že brzo vyrazí. Touhle dobou obvykle zahajuje své noční potulky.“

„Kde se potuluje?“

„Po celém městě. Kluby, bary, restaurace. Dost toho najezdí, neustále je v pohybu. I to sedí – tihle hoši bývají polykači kilometrů. Stahl dnes večer změnil pro všechny případy vozidlo – vzal si terénní vůz z půjčovny. Petře došla inspirace, takže se možná připojí. Dvoučlenná sledovačka je vždycky lepší. Ukázal jsem Shullovu fotografii lidem z galerie a Szabovi s Lohem. Nikdo ho nepoznal, ale to mě nepřekvapuje. Nosí uniformu, černou a černou, typický losangeleský hejsek. Na seznamu pozvaných hostů na Levitchův recitál se jeho jméno taky nevyskytuje, ale budu pátrat dál.“

„Jaký typ ženy Shull včera sbalil?“ zeptal jsem se.

„To Stahl neřekl. Hlavní věc, že ji nezabil. Stahl popsal jeho včerejší chování jako uvolněné a je přesvědčený, že Shull zatím netuší, že po něm jdeme. Je proto docela dobře možné, že uklouzne a na někoho zaútočí.“

„Přistižen při činu.“

„Jo, jo,“ řekl Milo. „Člověk může mít své sny.“

Druhý den ráno mně Milo zavolal. „Nudná noc. Shull si vyjel na normální výlet. Nejdřív zamířil do hor, pak to vzal k pobřeží až do Ventury. Odbočil na Las Posas, pak asi dvacet kilometrů na sever po stojedničce, vrátil se a zastavil se v celonoční kavárně v Tarzaně. Oblíbil si levné podniky, možná si hraje na zchudlého bohéma. Pak se vrátil domů – sám – a zalehl.“

„Je neposedný,“ konstatoval jsem. „Hromadí se v něm napětí.“

„Tak si počkáme, jestli nevybuchne,“ opáčil Milo.

Právě jsem se chystal, že si půjdu zaběhat, když zazvonil telefon. Allison mi oznámila, že musela připsat do odpoledního seznamu další tři pacienty a že nebude hotová dřív než v půl desáté.

„Krize?“ zeptal jsem se.

„Když prší, tak pořádně. Mohl bys tu rezervaci posunout?“

Domluvili jsme se, že se v osm sejdeme na večeři v hotelu Bel Air. Úžasná kuchyně, bezchybná obsluha, a když je pěkné počasí, což je v Los Angeles často, můžete jíst venku a pozorovat labutě, ladně klouzající po lagunách. Před několika lety jsem v patiu viděl ladně klouzající Bette Davisovou. Tehdy jsem zde večeřel s Robin; chodívali jsme do Bel Airu při zvláštních příležitostech. Pokládal jsem skutečnost, že jsem duševně připraven navštívit ten podnik s Allison, za dobré znamení.

„Co třeba v deset? Nebudeš moc unavená?“

„I kdybych byla, budu dělat, že ne.“

Zasmál jsem se. „Nemusíš. Můžeme to odložit.“

„Nerada něco odkládám,“ odpověděla. „Omlouvám se za ten zmatek.“

„Krize je krize.“

„Konečně někdo, kdo to chápe.“

45

Třetí noc sledování zaujala Petra stanoviště mnohem dál od Shullova domu než předtím Stahl, protože ve slepé ulici parkovalo méně vozidel, mezi kterými se mohla skrýt. I odtud se jí však otevíral ničím nezakrytý výhled na dřevěnou bránu.

Podle Stahlova návrhu hlídala dům na kopci, zatímco on zůstal se svým džípem z půjčovny dole ve městě. To bylo v podstatě všechno, co jí za celý den řekl. Zdál se jí ještě uzavřenější a odtažitější než jindy – pokud to vůbec bylo možné.

Sešla se s ním na parkovišti u Franklinova bulváru u černé nablýskané nádhery, kterou obdivovala už na parkovišti před stanicí.

„Krásné auto, Eriku.“

Místo odpovědi vytáhl zaolejovaný hadr, sklonil se, vyválel ho v prachu a začal nanášet vrstvu špíny na stříbrné nárazníky a okna. Džíp brzy vypadal, jako kdyby právě dojel nonstop z Arizony.

„Shoelkopf musel mít dobrou náladu, když ti schválil takový hogofogo koráb.“

Stahl nabral další prach ze země a pokračoval v bohulibém díle. „Neptal jsem se ho.“

„Ty to platíš z vlastních peněz?“

„Jo.“

„Nebuď blázen a dej si to proplatit. Vypiš si žádanku. Ale musíš si pospíšit.“

Stahl učinil záhadný pohyb hlavou, který mohl znamenat i přikývnutí. Pokud jste v tom přikývnutí chtěli vidět. Otevřel dveře. „Dej mi vědět, až budeš na místě.“ Nastoupil. Zabouchl. Nastartoval. Odjel.

Udržovali pravidelné spojení na operační frekvenci a každou hodinu si volali vysílačkou.

Zatím proběhly čtyři identické rozhovory:

„Nic.“

„Jo.“

Bylo tři čtvrtě na jedenáct a Shull, o kterém předpokládali, že je doma, se ještě neukázal.

Zdrží se jako včera v noci?

Byl to deprimující zážitek. Sedět, čekat, bojovat s ospalostí. Ubíjející nuda, kterou Petra bytostně nenáviděla. Jediný klad – Shull nikoho nezabil.

Pak se zlobně ušklíbla. Škoda, že Shull nikoho nezabil. Tento případ se skládal ze samých špatných začátků a slepých uliček a jinak už z hromady ničeho – a bůh ji netrestej, Petra prahla po akci, ochotná vyměnit bezpečí svých bližních za dávku adrenalinu.

Co je jeden malý pokus o vraždu mezi námi děvčaty, že?

Vnitřní hlas ji okřikl: Že se nestydíš!

„Jdi někam!“ odsekla, jen aby slyšela vlastní hlas.

V jedenáct proběhla další komunikace o dvou slovech s Erikem, živou mrtvolou. Seděla opřená za volantem a zírala na černou oblohu nad bránou.

Dlouho před zahájením sledování se vyhýbala tekutinám, ale teď už se jí svíral měchýř v hrozivých křečích.

Pro ženu to není tak snadné.

Ne že by si někdy slůvkem postěžovala.

Přemýšlela, jak a kde se vymočí, když vtom se otevřela brána před Shullovým domem a do noci zazářily reflektory. Džíp, nebo BMW?

Když projížděl kolem ní, krčila se u podlahy a vystrčila jen nos.

Ani jedno. Cadillac – tmavošedý, nablýskaný.

Navzdory překvapení zaznamenala poznávací značku a přeříkala si ji nahlas, aby si ji vštípila do paměti.

Podle Stahla měl Shull na své jméno zaregistrována jen dvě auta. Zajímavé. Oživila vysílačku a oznámila partnerovi, po čem se má dívat. Převezme teď přímé sledování, protože ona musí zavolat na dopravku a zjistit majitele.

Netrvalo to dlouho. Pět let starý sedan De Ville patřil Williamu F. Truebloodovi z Pasadeny.

Shullúv bohatý otčím.

Zadala jméno do systému a zjistila, že jsou na ně zapsána další dvě auta – rok starý Cadillac Eldorado a veterán značky Jaguar, rok výroby 1952.

Nevlastní taťka si koupil nový cadillac a starší věnoval synovi, přičemž se neobtěžoval s přepisem majitele. To znamená, že nejspíš pořád platí povinné ručení a havarijní pojistku.

Pěkný dárek pro Gordíka, zadarmo a dokonale čistý. Shull tak získal legálně registrované vozidlo, od kterého k němu vedla pouze nepřímá stopa.

Zkažený rozmazlený spratek.

Petra nastartovala hondu, otočila se a vyrazila do města. Na první čistou a bezpečnou toaletu narazila až v kavárně ve francouzském stylu na Franklinově bulváru, sedm bloků západně od Beachwoodu. Zabrzdila, rychle vystoupila a strčila obsluze parkoviště bankovku s žádostí, ať jí pohlídá auto u vjezdu, že se hned vrátí. Kolem baru a několika stolků se v hluku a vůni smažených ryb tísnila spousta hostů. Petra si pomocí loktů razila cestu hloučky rozesmátých a flirtujících návštěvníků, mladých i starších, zachycovala útržky konverzace staré jako lidstvo samo a usmívala se, i když jí moc do smíchu nebylo. Uvědomila si totiž, že tito lidé žijí – na rozdíl od ní.

Cestou na toaletu ji někdo plácl po zadku. Jindy by se důrazně ohradila a pěkně si toho drzouna podala, ale v momentálním duševním rozpoložení to vzala jako vítanou poklonu.

Když se vrátila k autu a ohlásila se vysílačkou, očekávala, že Shull a její partner budou na míle daleko, ale Stahl jí oznámil: „Jsem na Fountain nedaleko Vermontu.“

„Zastavil se někde?“

„Ne. Jel rovnou na Fountain a třikrát po ní projel nahoru a dolů. Kolem Hadího doupěte.“

„Vrah se vrátil na místo činu. Trofej, kterou si uloží do paměti. Vjel do uličky, kde zabil Baby Boye?“

„Zatím ne,“ odpověděl Stahl. „Projede kolem, otočí se, vrátí se o dva bloky a zase zpátky. Ulice je jako po vymření. Nemůžu se k němu přiblížit.“

„Kde stojíš?“

Stahl upřesnil lokalitu.

„Přiblížím se od západu a pomalu projedu kolem,“ řekla Petra. „Kdyby do té doby odjel, dej mi vědět.“

Jela po bulváru Western a odbočila vlevo na Fountain Avenue. Ulice byla skutečně prázdná, temná, zlověstná. Stahl ji zastihl vysílačkou tři bloky od Hadího doupěte. „Skončil. Míří tvým směrem.“

Petra viděla v protisměru dvě dvojice reflektoru. Stahl to být nemohl, ten by kořist sledoval z větší vzdálenosti. Udržovala mírnou rychlost; čelní sklo jí bělelo.

Pikap, za ním cadillac.

Ve zpětném zrcátku pozorovala, jak Shull pokračuje k Westernu a na oranžovou projíždí křižovatkou.

Za okamžik kolem ní prosvištěl džíp z půjčovny.

Petra se otočila do protisměru a z bezpečné vzdálenosti ho následovala.

Cadillac dojeli na Wilton. Mířil na jih. Mírný provoz jim ulehčil život a pravidelně si měnili pozice. Nejdřív se tři nebo čtyři auta za Shullem držel Stahl, po chvíli džíp zpomalil a na jeho místo vklouzla Petřina honda.

Jako kdybychom spolu tančili, pomyslela si Petra. Nejzazší možná mez intimity v jejím vztahu k Stahlovi.

Shull dojel na Wilshire, odbočil doprava a pokračoval na západ. Držel se těsně pod nejvyšší povolenou rychlostí.

Projíždka autem jako forma odpočinku.

Když Petra znovu zaujala první pozici, přiblížila se natolik, aby viděla, že cadillac má velmi tmavá, téměř černá skla. Neuměla si představit, že by s takovými okny jezdil starý bohatý páprda z Pasadeny. Shull si nechal upravit vůz ke svému obrazu.

Sedan De Ville projel Beverly Hills a na křižovatce bulvárů Wilshire a Santa Monica se stočil vpravo. Shull se držel na Wilshire až do Westwoodu, kde se vydal na sever a projel kolem komplexu úřadu pro záležitosti veteránů. Minul hřbitov s bílými kříži a Davidovými hvězdami a za okamžik už pronikl do džungle butiků a kaváren v Brentwoodu.

Shull znovu zamířil na sever a na Sunsetu odbočil doleva. Bulvárem projíždělo jen velmi málo aut a Stahl, který teď jel vpředu, z opatrnosti s odbočováním počkal – tak dlouho, až se Petra začala bát, že sledovaného ztratí.

Taky že ano. Cadillac nebyl nikde v dohledu.

„Máš ponětí, kam se poděl?“ zeptala se vysílačkou.

„Ne.“

Fantazie.

„Ale můžu hádat,“ dodal Stahl.

Předjel ji, chvíli ujížděl rovně a pak odbočil doprava.

Na Bristol Avenue. K místu, kde byl zavražděn Levitch.

Petra vjela do výstavné ulice velmi pomalu. Vyhlížela džíp a spatřila ho zaparkovaný s vypnutými reflektory o půl bloku dál. Zhasla světla, popojela o několik metrů a zabrzdila u chodníku.

„Nevím, jestli tady je,“ ozval se Stahl z vysílačky.

To tady budeme nečinně čekat? blesklo Petře hlavou, ale nahlas nic neřekla. Rozhlížela se, obdivovala krásné domy, mohutné cedry, travnaté, stromy lemované kruhové objezdy, které zpomalovaly dopravu a dodávaly této části města osobitý charakter. Předměstí obývané vyšší společenskou třídou. Tady jste potřebovali na vypsání svého ročního příjmu sedm cifer.

Z některých sídel probleskovala světla. Mezi větvemi stromů Petra zahlédla křišťálové lustry, drahé obrazy, bohatou štukovou výzdobu. Venku oživovaly scénu štíhlé luxusní automobily zaparkované na širokých příjezdových cestách.

Pak se v dálce vynořily reflektory. Zvětšovaly se. Přibližovaly. Asi dva bloky daleko. Mohl to být kdokoliv.

Byl to Shull. Mířil k nim. Zastavil před kruhovým objezdem, pomalu se rozjel, opsal plný oblouk a sjel zpátky na severní odbočku.

Nahoru a dolů, dopředu, dozadu. Doslova se vpíjel do míst, kde spáchal své zločiny. Takové počínání mívá sexuální podstatu a Petra přemýšlela, jestli si Shull hraje se svým přirozením.

„Nepřiblížíme se?“ zeptala se vysílačkou. Zlobila se sama na sebe, že se Stahlem konzultuje. Ona je starší partner, ona je šéf.

Ale byl to Stahl, kdo uhodl Shullúv záměr.

„Je to riskantní,“ odpověděl.

„Ale jestli se do pěti minut nevrátí, pojedu se za ním podívat.“

„Dobře.“

Cadillac se objevil za čtyři minuty. Kruhovým objezdem tentokrát projel, pokračoval rychle k Sunsetu a prudce odbočil doprava.

Stahl rozsvítil reflektory a vyrazil. Petra ho následovala. Oba šlápli na plyn a za křižovatkou spatřili cadillac, který ujížděl směrem k Palisades.

K pobřeží? Shull si přivezl holku, kterou sbalil, do motelu v Malibu, ale na pláži žádnou svou oběť dosud nezabil.

Tedy pokud věděli.

Na Pacifické pobřežní dálnici Shull znovu změnil směr a tentokrát se pustil vlevo, na jih. Vzdaloval se od Malibu a mířil k zářivě osvětlené přístavní hrázi v Santa Monice.

Nahoru dolů, cik cak.

Sledovali ho po nájezdu na Oceán Avenue. U Colorada sjel na východní odbočku a pokračoval živým ruchem na promenádě k Lincolnovu bulváru, kde znovu zamířil na jih.

K letišti. Po trase, kterou jel, když chtěl odstavit hondu Kevina Drummonda.

Jestli odstavil i Kevina, možná se teď dozvědí kde.

Na Rose Street však Shull Petru překvapil. Odbočil zpět k oceánu a dojel až k nadchodu pro pěší ve Venice. Přirazil k obrubníku, zabrzdil, ale nezdálo se, že by chtěl parkovat.

Motor běžel na volnoběh, světla svítila.

Petra zastavila v uctivé vzdálenosti. Stahl se zhasnutými reflektory se přiblížil k sedanu na vzdálenost domovního bloku.

Cadillac se těžkopádně natřikrát otočil a rychle se vracel. Za okamžik se všechna tři vozidla seřadila na Lincolnově bulváru.

Pro toho chlapa je jízda autem něco mnohem víc než způsob, jak se dostat z jednoho místa na druhé, pomyslela si Petra.

Shull projel kolem Mariny a Playa del Rey, tedy nedaleko místa, kde za sebou nechal mrtvolu Armanda Mehrabiana, a pokračoval k nevábné průmyslové skládce odpadů na předměstí El Segunda.

Smetiště zabírá obrovskou plochu a v opuštěné pustině se ze sledování stal obtížný problém. Oba detektivové jeli skoro kilometr se zhasnutými světly.

Shull ubral plyn a pomalu klouzal podél neobdělávaných polí, vrtných věží, prázdných parcel a močálů.

Místo Kevinova posledního odpočinku? Ne. Shull přidal plyn a pokračoval další dva kilometry k Sepulvedě. Další odbočka doprava.

Shull vjel na hranici povolené rychlosti do Inglewoodu a Petře bylo jasné, že směřuje k letišti.

Jenže Shull – jako by jí dokázal číst myšlenky a rozhodl se vyvrátit její teorii – tři bloky před terminálem nečekaně zpomalil a odbočil do vedlejší ulice.

Jen pár desítek metrů odsud se našlo auto Kevina Drummonda.

Cadillac pomalu projížděl ulicí a o čtyři bloky dál zabrzdil. Po obou stranách stály malé továrny a skladiště. Pouliční lampy sváděly marný boj s temnotou. Petra věděla, v které části města se nacházejí.

Loviště pouličních šlapek.

Zastavila sto metrů za Stahlem, který hlásil do vysílačky: „Vidím ho dalekohledem. Vystupuje z auta… Jde dál… Zastavuje se. Mluví s nějakou ženou.“

„Jak ta holka vypadá?“ zeptala se Petra. Vzpomněla si, že Small se Schlesingerem pracují na dosud nevyřešené vraždě prostitutky, k níž došlo v blízkém okolí.

„Jako nadržená šlapka.“

„Přiblížím se.“ Petra zařadila rychlost.

A. Gordon Shull mluvil s baculatou prostitutkou v červené vinylové bundičce a těsných červených kalhotách z téhož materiálu jen chvíli a nasedl zpátky do auta.

Petra zavolala Stahlovi: „Zdržím se a promluvím s ní. Ty pokračuj za ním.“

46

Vyrazil jsem z domu v devět večer, abych vyzvedl Allison před její ordinací. Právě jsem zavíral domovní dveře, když zazvonil telefon, ale z časových důvodů jsem se rozhodl, že přenechám volajícího službě pro telefonické vzkazy nebo záznamníku. Sotva jsem se rozjel, zapípal mi mobil. Milo.

„Jsem na cestě do Pasadeny. Volala mi Stephanie Crannerová, ta Kipperová slečna, celá vyděšená, že ji Kipper zmlátil a pak spolykal nějaké prášky. Ohlásil jsem to na 911 a místní policii, ale chci si to obhlédnout na vlastní oči. Je to slušná, příjemná holka… Tak uhni, sakra… Jo, už mám volnou cestu. Teď poslední novinky k hlavnímu případu. Moji dva zelenáči se vyznamenali. Nechal jsem je prověřit všechna jména na seznamu hostů pozvaných na Levitchův recitál. Zjistili, že dva staří manželé ze San Gabrielu se nemohli zúčastnit a přenechali své vstupenky – hádej komu? Správní radě Charterovy akademie, tedy kamarádům pana Williama Trueblooda a jeho půvabné a jemné manželky.“

„Ty lístky skončily u Shulla. S kým šel?“

„Sám, druhá vstupenka propadla. Není to nezvratný důkaz Shullovy přítomnosti na místě činu, protože může tvrdit, že dal lístek někomu jinému, ale stačil – spolu s mým ujištěním, že test DNA prokáže shodu u ryšavých vousů nalezených na Mehrabianově mrtvole – k tomu, abych vymámil ze soudkyně Foremanové omezené povolení k prohlídce Shullova domu. Jen co skončím v Pasadeně, hned za ní zajedu a pak se vrhneme na Věrného písaře. Soudkyně bydlí až v Porter Ranch, takže počítám, že mi potrvá tři nebo čtyři hodiny, než budu mít ten papír v ruce.“

„Kde je teď Shull?“

„Když jsem naposled mluvil s Petrou, ještě tvrdl doma, ale to bylo před několika hodinami. Plánujeme noční přepadení, řekněme ve dvě ráno. Jestli vyrazil na noční toulky, Petra se Stahlem ho budou sledovat a my mu pročesáme dům. Jestli je doma, zažije velké překvapení.“

„V jakém směru je to povolení omezeno?“

„Žádám o schválení konfiskace všech písemných materiálů a osobních předmětů, které mohly patřit obětem. Dále kytarových strun a všech nalezených zbraní. Volám ti hlavně proto, jestli tě nenapadne ještě něco, co bych mohl připsat na seznam.“

„Pásky, audio i video,“ odpověděl jsem. „Obrazy, výkresy, náčrtníky, jakékoliv médium, na kterém se Shull mohl vyjádřit.“

„Myslíš, že své vraždy znovuprožívá?“

„Je to dost pravděpodobné.“

„Tak jo,“ řekl Milo. „Díky, Alexi. Jsme na dobré cestě. Nejvyšší čas, aby Shullovi jeho umění někdo pořádně zkritizoval.“

Když jsem se blížil k Montana Street, mobil znovu zapípal. Tentokrát jsem ho ignoroval.

Myslel jsem na krásnou noc a na to, co si Allison asi oblékla.

47

Noc se vlekla pomalu a kšefty se moc nehýbaly. Kolem projely dva kamiony, ale žádný nezastavil, a několik holek se uchýlilo do stínu na cigaretu.

Petra zaparkovala hondu sto padesát metrů daleko a pokračovala pěšky. Našla si pozorovatelnu mezi popelnicemi před velkoskladem hraček a několik minut se jen dívala. Vzduch páchl vinylem a výfukovými plyny – každou chvíli jí nad hlavou zahřměly letecké motory a další boeing stoupal k nebesům.

Vytáhla z kabelky devítimilimetrovou pistoli a přemístila ji do měkkého koženého pouzdra u pasu maskovaného volnými cípy černého saka. Značka Richard Tyler za skutečně slušnou cenu. Přepychový oděv na činnost, již právě vykonávala, ale při směru, kterým se její život odvíjel, představovala ta trocha kvalitní krejčoviny jediné pojítko s civilizací.

Co by si asi Tyler pomyslel, kdyby viděl svůj kostým na ulici prodejné lásky?

Usoudila, že nemá smysl dál vyčkávat, a zamířila k pouličním holkám. Snažila se vypadat nonšalantně, ale v zádech cítila mrazení strachu. Když míjela první dvě šlapky, obě černošky si ji podezřívavě přeměřily, zamávaly cigaretami a jedna z nich křikla: „Hej, sestro, nechceš vylízat?“

Chichot.

„Protože já už jsem dneska ochotná ke všemu.“

Petra statečně kráčela dál. Jiná šlapka se na ni obořila: „Ať tě ani nenapadne se tady usadit, ty nádhero. Tohle je soukromej pozemek a ty seš voblečená na Beverly Hills.“

Další smích, kousavý, nepřátelský.

„Jo, až moc soukromej,“ ozval se nosový hlas. „Dalo by se říft intimní.“

Obecenstvo tento druh humoru náležitě ocenilo a Petra se rozhlížela po autorce vtipného výroku. Drzý úšklebek jí prozradil, že jím byla právě její kořist – podsaditá bruneta bílé pleti v červené soupravě.

Usmála se na Petru. Petra na ni – žena zakroutila boky. Červený oděv vypadal jako těsné střívko na měkkém párku ze světlého masa. Široký hrubý obličej prozrazoval více než pokročilý střední věk, i když Petra kvalifikovaně odhadla její stáří na nejvýše třicet.

„Nazdar,“ pozdravila.

„Co chceš?“ zajímal se Červený vinyl.

Petra se znovu usmála a žena zaťala ruce v pěst. „Vo co ti de?“

Petra popošla blíž a zablýskala odznakem.

„No a?“ ušklíbla se šlapka.

„Chci s tebou mluvit.“

„Za řeči se platí. Vod hodiny.“

„Tady, nebo na stanici. Vyber si.“

„Kvůli čemu, sakra?“

„Kvůli tvé bezpečnosti.“ Petra se krátce rozhlédla, jestli se ostatní prostitutky nepřibližují, a znovu se zadívala na brunetu. Vytáhla navštívenku a tužkovou baterku a namířila kužel světla na vizitku.

Šlapka otočila vzdorně hlavu, aby naznačila, že odmítá číst.

„Podívej se!“ vyzvala ji Petra důrazně.

Červený vinyl konečně poslechl a klopotně pohyboval rty. Od… oddělení… Vra… vražd.

„Někoho zabili?“

Tichem zabouřil jekot tryskových motorů a pak se ozval klapot podpatků. Šlapky se shlukly kolem Petry, ale ta se cítila v bezpečí – ty ženské byly vyděšené.

„Vo co de?“ zeptal se ochraptělý hlas.

„O toho chlapa, co tady před chvílí byl. V tom cadillaku.“

„Jo ten?“ řekl Červený vinyl.

„Znáš ho?“

„Je zlej? Na mě nikdy zlej nebyl.“

„Mně se nikdy nelíbil,“ řekla jedna z černošek.

„Vo tebe nestál, jezdil za mnou,“ okřikla ji žena v červeném a znovu rozvlnila boky. Pýcha děvky z ulice, poněkud nucená.

„Co tady chtěl?“ zeptala se Petra.

„Co udělal?“ naléhal Červený vinyl.

Petra se usmála.

„Hele, nedělejte to, jo?“

„Co nemám dělat?“ zeptala se Petra.

„Usmívat se. Běhá mi z toho mráz po zádech.“

Odtáhla ženu stranou a zapsala si její bezpochyby falešné jméno uvedené v řidičském průkazu státu Kalifornie, opatřeném sice úředním razítkem, ale rovněž nade vši pochybnost padělaném.

Alexis Gallantová, údajně bytem ve Westchesteru.

Všechno, co jí Gallantová mohla – nebo chtěla – říct, se zredukovalo na stručnou informaci, že A. Gordon Shull je její víceméně pravidelný zákazník s běžnými sexuálními choutkami.

Jednou až třikrát do měsíce, orální sex, žádné zvrhlé požadavky, žádné komplikace.

„Trvá to s ním dlouho, ale platí výborně. Bejt všichni jako von, měla bych vo moc lehčí život.“

Petra zavrtěla hlavou.

„Co?“ protestovala Gallantová. „Nic mi nepovíte a já akorát vím, že se rád nechá vyhulit.“

„A co ta holka, kterou kousek odtud nedávno zabili?“

„Shaneen? Tu přece voddělal pasák.“

„Moji kolegové tvrdí, že se svým pasákem žila a měla s ním tři děti.“

„Vaši kolegové maj místo hlavy prděl. A víc už neřeknu.“

„Jak chceš, Alexis. Ale pana Caddyho bych si držela od těla.“

„Já ne.“

„Proč jsi tak paličatá, Alexis?“

Žena něco zamumlala.

„Co říkáš?“

„Není to lehký živobytí.“

„To opravdu není,“ souhlasila Petra.

48

Stahl sledoval cadillac do ulice, kde našli vůz Kevina Drummonda. A. Gordon Shull zastavil, ale nechal motor běžet. Vystoupil z auta, zvedl ruce k nebi a protáhl se.

A pak Stahl zaslechl zvuk, při kterém se mu zvedl žaludek.

Shull vyl na měsíc.

A mával přitom pěstí. Hrál hlavní roli ve vlastním soukromém filmu. Stahlovi ztuhly ruce na volantu. Jsou jen sami dva, bylo by to tak snadné…

Zůstal sedět v autě. Shull zatřepal hlavou jako zmáčený pes, nasedl do cadillaku a odjel o pět domovních bloků dál k veřejnému skladišti s pronajímatelnými boxy.

Tabule nad vchodem oznamovala, že podnik je otevřen čtyřiadvacet hodin denně, ale Shull jenom zpomalil, nezastavil. Stahl si poznamenal adresu, zatímco sedan znovu nabral rychlost, ujel další kilometr a zabočil do postranní ulice, kde musel Stahl znovu vypnout reflektory.

Vyjeli na bulváru Howarda Hughese, kde Shull znovu změnil směr a zamířil na sever, zpátky do města.

Zpět do Venice, kde se Shull opět pustil po Rose Street na západ.

Ten parchant absolvuje vzpomínkovou cestu. Na co asi vzpomíná tady?

Zpátky k nadchodu? Zabil v těchto místech někoho?

Tentokrát však Shull nepokračoval dál původním směrem, ale odbočil do postranní ulice. Rennie Street.

Potemnělý blok přízemních bungalovů a malých domků.

Shull jezdil sem a tam.

Stahl by ho rád sledoval, ale v úzké uličce by se vystavil nepřijatelně vysokému riziku odhalení. Zůstal na Rose Street dostatečně blízko nároží, aby mohl střídavě pozorovat Shullovy reflektory a koncová světla.

Tam, zpátky.

Vzpomínka na vlčí vytí lidského hlasu rezonovala Stahlovi hlavě.

Ten šílenec se považuje za nepřemožitelného predátora.

49

Allison na mě čekala před ordinací.

Černý kostým, na krku oranžový šátek. Vlasy si vyčesala do drdolu.

Nastoupila, než jsem stačil obejít vůz a otevřít jí dveře. Než zhaslo vnitřní osvětlení kabiny, všiml jsem si, že na sobě nemá černý, ale velmi tmavě zelený kostýmek. „Nádherná barva.“

„Černý smaragd. Jsem ráda, že se ti líbí. Koupila jsem si ho speciálně na dnešní večer.“ Letmo mě políbila na tvář. „Máš hlad? Já jako vlk.“

Jídelna hotelu Bel Air patří k místům, která mohou být zaplněna lidmi, ale stále v nich panuje klidné ticho. Pro Allison irskou kávu, pro mě gin a tonik. Miska vynikající polévky, pak salát, plátek jehněčího, mořský jazyk, láhev Pinot Grigio. Skutečný číšník, žádná pěkná tvářička, která čeká na další velkou příležitost. Znal jsem ho. Pocházel ze Salvadoru, začínal jako sběrač nádobí a povýšení si zasloužil poctivou prací.

Propracovali jsme se k desertu, když přistoupil k našemu stolu s omluvným výrazem v obličeji. „Promiňte, že vyrušuji, pane doktore, ale máte telefon.“

„Kdo volá?“

„Vaše služba pro telefonické vzkazy. Prý je to naléhavé.“

Použil jsem telefon u baru. „Tady June,“ představila se operátorka. „Nerada vás obtěžuju, doktore Delaware, ale neustále vám volá jeden pán. Tvrdí, že je to strašně důležité, a je velmi rozrušený, a tak jsem si řekla, že…“

Zvonění, které jsem ignoroval v autě. „Detektiv Sturgis?“

„Ne, nějaký pan Tim Plachette. Udělala jsem správně?“

„Jistě.“ Co mi může Tim chtít? „Přepojte mi ho.“

„Kde je?“ vyhrkl Tim.

„Kdo? Robin?“

„Kdo jiný?“ Mluvil hlasitě, téměř křičel a jeho nádherný bas ztratil svůj hedvábný odstín.

„Nemám ponětí, Time.“

„Nehraj to na mě, Alexi. Já vím…“

„Poslední, co vím já, je to, že s tebou byla v San Francisku.“

Chvíle ticha. „Hele, řekni mi to radši na rovinu.“

„Poslyš, Time, jsem v hotelu, večeřím a mám společnost. Teď zavěsím a…“

„Ne!“ vykřikl. „Prosím!“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Promiň,“ omlouval se. „Předpokládal jsem… Zdálo se mi to logické.“

„Co?“

„Ze je Robin s tebou. Odešla dnes ráno z hotelu… Pohádali jsme se. Myslel jsem si, že utekla zpátky k tobě. Ještě jednou se omlouvám… Kde je?“

„Kdybych to věděl, Time, řekl bych ti to.“

„Kdyby ses mě zeptal, kvůli čemu jsme se pohádali, nedokázal bych ti to vysvětlit. Všechno bylo v pohodě, ale potom najednou… Byla to moje chyba. Byl jsem nervózní, moc práce… Nevěnoval jsem se jí… To zatracené představení…“

„Určitě to s ní dáš zase do pořádku, Time.“

„Tobě se to nepodařilo!“

Přešel jsem výtku mlčením.

„Promiň. Chovám se jako blbec. Upřímně se omlouvám. Ale ona… ona se na mě tak naštvala, že jsem si myslel, že se k tobě vrátila, protože… Pravda je taková, Alexi, že ona k tobě pořád něco cítí. Snažil jsem se s tím vyrovnat, ale je to těžké…“

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval jsem ho. „Večeřím s jinou ženou. Už se s ní nějakou dobu scházím, v podstatě spolu žijeme.“

„Promluvil psycholog. Robin mi o tom často vyprávěla. Mluví o tobě víc, než si sama uvědomuje. Snaží se, aby to vyznělo nenuceně, ale… Jsem ochoten se s tím smířit, pokud je to opravdu jenom otázka času… Já ji skutečně miluju, Alexi. Z celého srdce.“

„Robin je úžasná žena.“

„Ona je… je… Zatraceně! Jestli není s tebou, tak kde k čertu vězí? Její letadlo přistálo v pět. Počkal jsem půldruhé hodiny, protože za tu dobu musela dojet domů, a zavolal jsem, ale nebrala telefon. Znovu jsem zavolal, potom ještě jednou a…“

„Zkus její kamarádku Debby v San Diegu.“

„To už jsem udělal. Taky netuší, kde by Robin mohla být.“

„Pravděpodobně potřebuje trochu času sama pro sebe,“ řekl jsem, ale cítil jsem, jak se mi stahuje žaludek.

„Já vím, já vím… Tak dobře, budu to zkoušet dál. Děkuju ti, Alexi. A ještě jednou promiň, že jsem na tebe tak vyjel. Neměl jsem tě hned obvinit…“

„Zapomeň na to,“ řekl jsem.

Což je něco, co se snadno řekne, ale hůře udělá.

Když jsem se vrátil ke stolu, Allison mě přivítala slovy: „Vypadáš, jako bys právě prošel nějakou krizí.“

„I tak se to dá říct.“

„Chceš si o tom promluvit?“

Mozek mi běžel na plné obrátky a usoudil jsem, že by nebylo vhodné ji nezasvětit. Stručně jsem jí shrnul rozhovor s Timem.

„To bylo od tebe hezké, že sis dal tu práci a uklidnil ho,“ pochválila mě.

„Ano, to jsem já. Otec Tereza.“

Naklonila se ke mně a podala mi dezertní lístek.

„Vyber si, na co máš chuť,“ řekl jsem.

„Tý už si dezert nedáš?“

„Dám, ale jsem moc vybíravý.“

„Dobře. Tak s čokoládou nebo bez?“

„Mně je to jedno.“

„Víš…,“ začala, „já už se cítím docela plná.“

„Ale ne, dejme si něco sladkého.“

Zavrtěla hlavou. „Rozmyslela jsem si to. Už je pozdě.“

„Zkazil jsem nám večer.“

„Ale vůbec ne, miláčku.“

„S čokoládou,“ řekl jsem.

Poklepala si na bříško. „Já už jsem opravdu plná. Požádej prosím o účet. A potom pojedeme do Venice.“

„Cože?“

„Jsi znepokojený, vidím to na tobě. Určitě o nic nejde. Pravděpodobně s ním teď nechce mluvit. Ale raději se ujistíme, abys měl klid.“

Beze slova jsem na ni hleděl.

„Mně to nevadí.“ řekla tiše.

„To teda bylo rande.“

„Nějakou dobu už je to víc než rande.“

Vyjeli jsme od hotelu. Allison byla dostatečně chytrá a vnímavá, aby poznala, že si dělám starosti, ale neřekl jsem jí všechno. Nesvěřil jsem se jí s řetězcem hlodávých, děsivých myšlenek, který Timův telefonát spustil.

China a Baby Boy, dvě oběti, pro které Robin pracovala.

Vloupání, při němž zloději ukradli jen levné elektrofonické kytary – a jednu akustickou, která patřila Baby Boyovi.

Shull viděl sám sebe jako velkého kytaristu, nástroje pro něj představovaly ideální trofej.

A Robin se právě dostalo příznivého ohlasu v médiích. Medailon v Kytaristovi, časopisu sice specializovaném, ale přesně toho druhu, jaký by mohl číst Shull, psychopat, který se považuje za hudebníka, a co víc, za zasvěceného arbitra uměleckých kvalit.

Ujížděl jsem na plný plyn do Venice.

Allison pustila rádio, naladila hudební stanici, ztišila zvuk a předstírala, že poslouchá. Ponechala mě mým myšlenkám.

Vzpomněl jsem si na něco, co mi Shull řekl, když jsem s ním mluvil v jeho kanceláři: Bůhvíproč mám dojem, že je mi vaše jméno povědomé.

Krátce nato jsem se ho zeptal, jestli si všiml nějakých změn v Kevinově písemném projevu.

Proč se ptáte?

Zdá se mi, že přešel od jednoduchého přímého stylu k snobsky okázalé mnohomluvnosti.

Tehdy jsem to pochopitelně nemohl tušit ani ve snu, ale tahle věta zaútočila přímo na Shullovo obrovsky nafouknuté ego. A člověk jako on nereaguje právě přátelsky, když mu jeho ego někdo splaskne.

Jak to tehdy přijal… Klidně, s úsměvem…, přezíravým výrazem. Neříkejte. Získal jsem opačný dojem. Pokud jsem to dokázal posoudit z těch několika málo ukázek jeho tvorby, zdálo se mi, že se zlepšuje.

Hned nato mě v podstatě vyhodil.

Patologicky žárlivý psychopat – a já jsem mu vlepil citelnou facku.

Bůhví proč mám dojem, že je mi vaše jméno povědomé.

Čas od času se moje jméno objeví v novinách. Žádná titulní stránka, jsem jen nedůležitý pomocník při policejním vyšetřování. Někteří psychopati zprávy o zločinech vášnivě sledují. Patří Shull mezi ně? Má natolik dobrou paměť, že si na mě v této souvislosti vzpomněl?

A pak mi to došlo: Baby Boyovo album. Cédéčko, které Shull s největší pravděpodobností vlastní – poslouchal ho, aby získal co nejvěmější obraz své budoucí kořisti.

Představil jsem si, jak si desku opakovaně pouští. Čte si obal. Nasává detaily všemi póry.

Milo, který rozhodně nemá čas poslouchat hudbu, postřehl Robinino – a moje – jméno v poděkovaní vytištěném drobným písmem. Shullovi rozhodně nemohlo uniknout.

Baby Boy Lee děkoval krásné kytarové dámě, za to, že dbá o blaho jeho nástrojů.

A děkoval také doktoru Alexu Delawareovi za to, že pečuje o blaho kytarové dámy.

K tomu Robininy obrázky v magazínu pro kytaristy, pochvalný článek…

Vycházející hvězda.

Seznámil jsem Allison se svými úvahami. „Asi to bude hyperaktivní představivost, nemyslíš?“

„Docela tě chápu, je to zapeklitý případ. Zkusme jí zavolat. Možná bude doma a my si klidně vydechneme.“

Použil jsem mobilní telefon. Nikdo se neohlásil. Zkusil jsem Mila v práci. Byl mimo. Na jeho mobilním čísle se ozvala hlasová schránka.

Pak jsem si vzpomněl, že odjel do Potěr Ranch za soudkyní pro podpis na povolení k prohlídce.

Zavolal jsem na hollywoodskou policejní stanici. Petra byla taky mimo. Její mobil jsem neznal.

„Můžeš zrychlit,“ řekla Allison.

Ulice, kde Robin bydlela, tonula ve tmě. U obrubníku parkovala řada aut. Malé domečky, úhledně uskládané jako kostky dětské stavebnice. Klid a mír.

„Tam,“ ukázal jsem. „Její auto stojí na příjezdové cestě. Melas pravdu, nezvedá telefon. Uvnitř se svítí. Vypadá to, že je všechno v pořádku.“

„Jestli za ní chceš zajít, klidně můžeš,“ řekla Allison. „Mně to nebude vadit.“

„Co to má znamenat? Sesterský svazek mezi ženami?“

„To sotva. Vůbec ji neznám. Dokonce ani nevím, jestli by se mi zamlouvala. Tady jde o tebe, drahý. Jestli máš být kvůli někomu celou noc vzhůru, chci, abych to byla já.“

„Počkáš na mě?“

„Jistě.“ Zářivě se usmála. „Nebo se můžu jít někam pochlubit novými botkami od Jimmyho Chooa a tou nádherou z černého smaragdu.“

Když jsem hledal místo na zaparkování, Allison poznamenala: „Určitě je to krásná žena.“

„Radši bych mluvil o tobě.“

„To znamená, že je krásná. No dobře.“

„Allison…“

„No jo, já vím.“ Zasmála se. „Tam máš místo. Hned za tím cadillakem.“

Otevřel jsem ústa a chtěl jsem jí něco říct – do dnešního dne jsem si nevzpomněl, co to bylo.

Přerušil mě děsivý výkřik.

50

Nechal jsem sevillu stát uprostřed ulice vedle jiného zaparkovaného vozidla tak, že zablokovala cadillac. Vyskočil jsem z auta a utíkal po stezce k Robininu domu. Výkřiky neustávaly.

Než jsem doběhl ke dveřím, ozývaly se ještě hlasitěji.

„Ne, ne… Přestaňte! Kdo jste, kdo jste…? Přestaňte, přestaňte!“

Vrazil jsem ramenem do dveří, ty však byly otevřené a rozletěly se. Ztratil jsem rovnováhu a při pádu dopadl na dlaně; vyskočil jsem a běžel dál.

Dům byl temný, ale z haly vycházel úzký trojúhelník světla, který směřoval doleva.

Dílna.

Výkřiky… Vtrhl jsem dovnitř a málem zakopl o muže na podlaze. Byl oblečený v černém a ležel tváří dolů. Pod tělem se rozlévala krev.

Robin se krčila na druhé straně, opřená o zed, zvednuté ruce připravené k obraně.

Uviděla mne. Ukázala doleva.

Zpoza dveří vyšel jiný muž v Černém, přibližoval se k ní a mával nožem. Velkým kuchyňským nožem. Jeden z Robininých nožů. Poznal jsem ho. Pocházel ze sady, kterou jsem jí koupil.

Vykřikla, když se k ní blížil. Na sobě měl černý sportovní svetr a nylonové šponovky, obličej překrytý lyžařskou kuklou.

Logo firmy Benetton na svetru nebylo možné přehlédnout.

Něco v Robininých očích zabijáka znejistilo. Na zlomek vteřiny se zamyslel a zaútočil s nožem v ruce na mě.

Uskočil jsem, zatímco Robin se rychle obrátila k pracovnímu stolu, něco uchopila oběma rukama a vrhla se na muže. Dláto. Minula a nástroj jí s rachotem vyletěl z rukou.

Přitáhl jeho pohled, ne však dost dlouho na to, abych získal náskok. Začal mi znovu věnovat pozornost a švihal po mně nožem.

Uskakoval jsem se před nablýskanou čepelí. Robin popadla jiný předmět.

Hledal jsem zbraň, od police s nářadím mě však dělila příliš velká vzdálenost. Několik kroků ode mne se opíraly o stojan dvě rozložené kytary… Robin znovu vykřikla a muž se mimoděk otočil. Uviděl v jejích rukou kladivo, skočil k ní, vzápětí si to rozmyslel a otočil se zpět ke mně. Pak k ní. Znovu ke mně. K ní.

Odporný predátor – nejdřív vyřídit slabšího soupeře.

Vrhl se na Robin. Plnou silou, ruku s nožem napřaženou.

Robin po něm hodila kladivem, netrefila se, upadla na zem a skutálela se pod ponk. Muž padl na kolena. Sehnul se k ní. Chytil ji za ruku. Švihl nožem. Minul.

Robin se mu vytrhla. Odsunula se hlouběji pod pracovní stůl.

Popadl jsem zabijáka za volnou ruku. Pokoušel se mě setřást, ale nedařilo se mu to. Otočil se ke mně. Přitáhl si mě blíž k sobě.

Tváří v tvář.

Objetí.

Vyprostil jsem se a chňapl po jedné z kytar, levném nástroji značky Strat vyrobeném v Mexiku. Měla pevné jasanové tělo. Rozmáchl jsem se s ní jako s baseballovou pálkou a udeřil ho do obličeje. Kolena mu povolila. Upadl na záda. Nůž proletěl vzduchem přímo ke mně. Uhnul jsem, nůž dopadl na zem a s hrkotem sklouzl po podlaze.

Muž zůstal tiše ležet, jednu nohu zkroucenou pod tělem.

Rychle, ale pravidelně oddechoval. Oční otvory v masce vyplňovalo bělmo.

Když jsem mu masku stahoval, cítil jsem, jak tkanina drhne o vousy. Drsná zarostlá tvář Gordona Shulla vypadala, jako kdyby políbil sekačku na trávu.

Slabý hlásek za mnou se zeptal: „Kdo je to?“

Robin, třesoucí se, drkotající zuby. Chtěl jsem ji obejmout, ale nemohl jsem. Shull se začal vrtět a sténat. Veškerou pozornost jsem musel věnovat jemu.

Hledal jsem nůž a našel jej. Nachové skvrny na ocelovém ostří obrátily mou pozornost ke zraněnému muži, kterého jsem přeskočil, když jsem vběhl dovnitř.

Kevin Drummond? Takže nakonec byl Shullovým spolupachatelem?

Jak ho Robin dokázala přemoci?

Jeho hrudník se nehýbal. Kaluž krve se zvětšila.

„Můj bože, musíme mu pomoct,“ řekla Robin.

Připadlo mi to poněkud zvláštní… „Volej 911,“ křikl jsem na ni. Vyběhla ven a já jsem poklekl k Drummondovi, abych ho prohlédl. Tmavé vlasy, masku neměl. Slabý puls na krku. Opatrně jsem pootočil hlavu.

Nebyl to Drummond, ale Erik Stahl.

Měl pod sebou spoustu krve, tmavě rudé, lepkavé. Jeho kůže dostávala zelenošedý nádech. Strhl jsem ze sebe kabát a šetrně jím podložil ránu. Zdálo se, že nedýchá, ale srdce pořád bilo.

„Drž se, Eriku. Zvládneš to,“ zašeptal jsem. Nikdy nevíte, co zraněný slyší.

O pár metrů dál se Shull znovu pohnul. Ohnutá noha se zachvěla.

Vyskočil jsem právě ve chvíli, kdy se ve dveřích objevila Allison.

„To je ten zabiják,“ řekl jsem. „A toto policista. Robin volá záchranku. Půjdu se podívat, jestli je v pořádku.“

„Právě telefonuje, nic jí není.“ Pomalu vešla dovnitř, obcházejíc krvavou louži ve svých nových tmavě zelených botách.

V ruce svírala svou malou pochromovanou přítelkyni, chladná, odhodlaná, v modrých očích se jí zračila jistota, jak obhlížela situaci.

Žádný strach. Jen zloba.

Shull zachroptěl a natáhl pravou ruku. Otevřel oči. Allison stála ve světle vedle něho.

Shull se pokusil ji udeřit, avšak nedokázal sevřít prsty v pěst. Ona ano. Dala mu prudkou ránu do paže a přitiskla hlaveň pistole ke spánku.

„Lež a ani se nehni, nebo tě zabiju,“ pronesla tichým hlasem psychoterapeutky.

51

Petra se nečinně zdržovala na své pozorovatelně na jednotce intenzivní péče. Nej těsněji se k Erikovi přiblížila, když se na něho dívala prosklenou stěnou.

Od okamžiku, kdy jí lékař z pohotovosti, pohledný muž jménem LaVigne s vizáží doktora z televizní obrazovky, oznámil: „Možná to zvládne,“ uplynula hodina. Od té doby neměla žádné nové zprávy.

„Možná?“

„V této chvíli mu nehrozí bezprostřední nebezpečí, ale při poranění břicha člověk nikdy neví. V prvé řadě je nutné zabránit infekci. Taky ztratil spoustu krve. Dostal skoro všechnu novou. Utrpěl šok a je v bezvědomí, ale mohl by se probrat.“

„Díky,“ odvětila.

Něco v jejím hlase způsobilo, že se LaVigne zamračil. „Mluvím s vámi na rovinu.“

„Nic jiného neočekávám.“ Obrátila se k němu zády.

Brzy poté se dostavil Milo s Rickem, který využil svého titulu doktora medicíny, aby si mohl přečíst zdravotní záznam a poradit se s lékaři za zavřenými dveřmi.

Vyšel ven a s věcným výrazem doktora oznámil: „Nemohu nic slíbit, ale můj instinkt mi napovídá, že to zvládne.“

„Skvělé,“ odpověděla Petra, vyčerpaná, zesláblá, provinilá, na dně. V duchu si pomyslela: Jdi k čertu se svými instinkty.

Když vstoupila do čekárny, seděla v ní jen jediná osoba. Asi pětatřicetiletá blondýna se krčila v rohu s výtiskem EUe na klíně, na sobě přiléhavý černý vroubkovaný rolák, stejně těsné bílé džínsy, opánky na vysokém podpatku, nehty na nohou nalakované na růžovo.

Tahle měla všechno: vlasy, hruď, kdysi dokonalou tvář, která byla teď jenom skvělá.

Nápadné oblečení.

Obě ženy si vyměnily pohled, a když se Petra posadila, blondýna se zeptala: „Promiňte, vy jste… od policie?“

„Ano, madam.“

Žena vstala a začala přecházet po místnosti. Petra poznala značku jejího parfému – Bal-a-Versailles. Vůně byla příliš silná, stejně jako vrstva růžového laku na nehtech u nohou. Lehký perleťový třpyt. Stále si mnula ruce.

„Mohu pro vás něco udělat?“

„Jsem… Znám Eri… detektiva Stahla. Zavolali mi z nemocnice, protože měl v kapse na kousku papíru moje telefonní číslo, a tak jsem…“

Hlas jí zeslábl.

Petra se zvedla a napřáhla k ní ruku: „Petra Connorová.“

„Kathy Magaryová. Je v pořádku?“

„Už je mu líp, Kathy.“

Magaryová si dlouze oddychla. V jejím dechu byla jemně cítit příchuť máty. „Díky bohu.“

„Jste s Erikem přátelé?“

„Spíš známí.“ Magaryová se zarděla. „Chci říct… Jenom jsme se potkali. Proto měl moje číslo. Znáte to.“

Stahle, ty Done Juane. Kéž bys byl dlouho živ, abys mě nepřestával překvapovat.

„Jistě,“ opáčila Petra.

Magaryová pokračovala: „Víte, nevěděla jsem, jestli mám přijet, ale volali mi… Cítila jsem něco jako… povinnost?“

„Erik potřebuje přátele,“ řekla Petra.

Žena vypadala zmateně. Vzhledem k okolnostem by se takový stav mysli dal očekávat.

„Pevně věřím, že se uzdraví. Je to milý člověk.“

„Ano, to je.“

„Co se vlastně… Co se přesně stalo?“

„Erik se zúčastnil nebezpečné policejní akce. Zadržení podezřelého. Utrpěl zranění břicha.“

Magaryová si zakryla rukou dokonalá ústa. „Můj bože! Řekli mi jenom, že byl zraněn. A pak, když jsem přišla sem, tak mi řekli, že mě nepustí dovnitř.“ Ukázala na dveře JIP. „Vás tam asi pustili, protože jste od policie.“

„Jsem jeho partnerka.“ poznamenala Petra.

„Ach.“ Magaryové zvlhly oči. „Je mi to tak strašně líto.“

„Bude v pořádku.“ pronesla Petra naprosto přesvědčivě.

Magaryová si vydechla a usmála se. „To je skvělé!“

Možná jsem si vybrala špatné povolání, pomyslela si Petra. Vždycky ale můžu dělat telemarketink, ne?

Magaryová pokračovala: „Už budu muset jít. Myslíte, že bych mohla zítra zase přijít? Třeba mu bude líp a pustí mě za ním.“

„Určitě přijdte, Kathy. Jak jsem řekla, potřebuje co nejvíc povzbuzení.“

V blondýně jako by se něco pohnulo. „Je to s ním hodně zlé, vidte? I když se zdá, že to zvládne.“

„Utrpěl vážná zranění. Má ale tu nejlepší péči.“

„To je dobře,“ odpověděla Magaryová. „Jediný doktor, kterého znám, je můj ortoped. Jsem tanečnice.“

„Aha,“ řekla Petra.

„No, já půjdu. Přijdu zase zítra. Jestli se Erik probere, řekněte mu, že jsem tady byla.“

Políbila si konečky prstů a poslala vzdušný polibek ke dveřím JIP. Usmála se na Petru a tanečním krokem odplula z haly.

Nedlouho poté zahlédla Petra doktora LaVignea, jak vychází z výtahu a hovoří se dvěma šedovlasými lidmi. Všichni tři se zastavili a pokračovali v konverzaci mimo její doslech.

Muž mohl být tak šedesátiletý, malý, štíhlý, oblečený do hnědého sportovního svrchníku, bílé košile pod světlehnědým svetrem a upnutých béžových kalhot. Vlasy měl ostříhané na ježka, brýle s kovovými obroučkami. Žena byla droboučká – vysoká tak metr padesát, také štíhlá. Měla na sobě modrý svetr a šedé kalhoty.

Lékař říkal něco, čemu oba přikyvovali. Šli za ním okolo Petry na jednotku intenzivní péče. LaVigne vyšel za půl hodiny, spěchal a Petry si nevšímal. Čtvrt hodiny nato vyšel šedovlasý pár.

Petra seděla zabořená v příšerném oranžovém křesle, které zavrzalo pokaždé, když vydechla. Pokoušela se zahnat myšlenky čtením časopisu. Kdyby byl psán ve svahilštině, vyšlo by to nastejno.

Žena se k ní obrátila: „Detektivka Connorová?“

Petra povstala.

„Jsme Erikovi rodiče. Toto je reverend Stahl a já jsem Mary.“

„Bob.“ představil se její muž.

Když Petra podávala Mary Stahlové ruku, uchopila tu její oběma. „Je mi to strašně líto, paní.“

„Říkají, že se z toho dostane.“

„Budeme se modlit,“ řekl reverend Bob Stahl.

„Ano, budeme,“ odpověděla Petra.

„Jak se to stalo?“ zeptala se Mary Stahlová. „Tedy jestli to víte.“

„Co vím,“ pronesla Petra, „je, že váš syn je hrdina.“

V duchu si však pomyslela: Nemuselo se to stát.

Stahl se jí naposled ozval hodinu předtím, než došlo ke konfrontaci se Shullem. Pokoušela se s ním dvakrát spojit vysílačkou, ale neohlásil se. Myslela si, že s ní nechce mluvit. Nebo si vypnul rádio.

Proč?

Seděla s Bobem a Mary Stahlovými déle než hodinu, než se jí na tu otázku dostalo odpovědi.

Dozvěděla se, že žijí v Camarillu, kde Erik vyrostl. Nedaleko od pláže. Erik byl dobrý student, hrál baseball a běhal, rád se stravoval v bufetech a hrál na trumpetu. O víkendech surfoval – takže ve svém prvním odhadu nebyla příliš daleko od pravdy. Potlačila úsměv. Nebylo to těžké, když si pomyslela, že Erik tady leží s břichem zašitým od krku po pupek. Shullovo ostří rozpáralo vnitřnosti, o milimetry minulo bránici…

„Erik byl vždycky dobrý chlapec,“ chválila syna Mary Stahlová. „Nikdy s ním nebyly žádné problémy.“

„Nikdy,“ přitakal Bob. „Možná byl až příliš hodný, jestli rozumíte, co tím myslím.“

Petra se na ně chápavě usmála.

„To bych neřekla, drahý,“ zapochybovala Mary Stahlová.

„Máš pravdu,“ odvětil reverend Bob. „Ale víš, co myslím.“

Obrátil se k Petře: „Syndrom F. D. Farářovy děti. Mají to těžké, pořád brát ohled na pověst rodiny, myslet na to, že se musí chovat slušně, aby ji nepokazily. Ale nikdy jsme Erika k ničemu nenutili. Jsme presbyteriáni.“

Jako kdyby to něco vysvětlovalo.

Petra přikývla.

Reverend Bob Stahl vysvětloval: „Některé děti to ovšem pociťují jako nátlak. I náš druhý syn. Vzepřel se a začal vyvádět… Dnes je z něj právník.“

„Steve žije na Long Islandu,“ dodala Mary Stahlová. „Pracuje ve velké firmě na Manhattanu. Přiletí sem zítra. Surfovávali spolu s Erikem.“

„U Erika se nám nikdy nezdálo, že by žil v nějakém napětí,“ pokračoval její manžel. „Opravdu byl klidný, takový pohodový. Dělával jsem si z něho legraci, že by se měl občas rozčílit, protože jinak ztratí krevní tlak.“

Mary Stahlová se rozplakala. Petra tiše seděla. Reverend utěšoval manželku.

„Odpusť,“ omlouvala se, když se zase uklidnila.

„Není co odpouštět, drahá.“

„Erik potřebuje, abych byla silná. Nerada dělám scény.“

Petra se usmála. Zdálo se, že usmívání byla ta jediná zatracená věc, na kterou se zmohla. Doufala, že vypadá přirozeně, protože ve skutečnosti se tak vůbec necítila.

Mary Stahlová jí úsměv vrátila. Znovu začala trochu plakat. Pak řekla: „Před pár lety se Erikův život změnil.“

„Mary,“ ozval se Bob.

„Ona je jeho partnerka, drahý. Měla by to vědět.“

Bobovy oči za brýlemi zamžikaly. „Ano, máš pravdu.“

Mary si povzdechla a projela rukou vlasy. Posadila se dozadu. Znovu získala jistotu. „Erik měl rodinu, detektivko Connorová. Tehdy sloužil v armádě – ve speciálních jednotkách. Měl ženu a dvě děti. Heather, Danny a Dawn. Dannymu bylo pět a Dawnovi dva a půl. Všichni žili v Rijádu, v Saúdské Arábii. Erik byl přidělen k americké ambasádě, nikdy nám vlastně neřekl, co tam dělal – tak to ve zvláštních jednotkách chodí. Nesmíte hovořit o tom, co děláte.“

„Jistěže ne.“

„Jeho rodinu zabili,“ pokračovala Mary. „Jeden z královských princů do nich najel při rychlé jízdě ve ferrari. Heather byla na procházce a vezla děti v kočárku po hlavní třídě blízko velkého nákupního centra. Ten člověk se tam přiřítil šílenou rychlostí a srazil je. Všichni tři na místě zemřeli.“

„Panebože,“ vydechla Petra.

„Naše vnoučata,“ zašeptala Mary a ztichla.

„K dovršení traumatu,“ pokračoval místo ní manžel, „které Erik prožíval, přispělo i to, jak se k němu zachovala vláda – naše vláda. Vrah nebyl nikdy potrestán. Saúdové prohlásili, že Heather neopatrně přecházela ulici a že to byla její vina. Nabídli Erikovi sto padesát tisíc dolarů v hotovosti.“

„Padesát tisíc za každý život,“ hlesla Mary.

„Erik se obrátil na armádu i na velvyslanectví s žádostí o podporu. Žádal obžalobu viníka. Armáda a ministerstvo zahraničí mu doporučili přijmout peníze. Prý v národním zájmu.“

„Erik rezignoval,“ dodala Mary. „Potom se úplně změnil.“

„Dokážu to pochopit,“ odvětila Petra.

„Přála bych si, aby o tom byl hovořil,“ posteskla si Mary. „Se mnou, s otcem, s kýmkoliv. Předtím, než se to stalo, dokázal vždycky o všem mluvit. V rodině jsme k sobě byli naprosto otevření a upřímní. Nebo jsem si to alespoň myslela.“

Potřásla hlavou.

„Bylo to tak, drahá,“ ujistil ji manžel. „Ale na takovou věc se nemůžeš nikdy připravit.“

„A jak dlouho s ním pracujete?“ obrátila se Mary na Petru.

„Několik měsíců.“

„Vsadím se, že on moc nekomunikuje, že ne?“

„Ne, paní.“ Petře něco blesklo hlavou: bolestný výraz v Erikových očích po rozhovoru se strýčkem Randolphem Drummondem. Erik pocítil k tomu muži okamžitý odpor. Opilec, který boural a zabil manželku.

„A teď tohle. Nevím, co to s ním udělá,“ zamyslela se Mary Stahlová.

„Uzdraví se,“ ujistil ji manžel. „Kdoví, třeba mu to pomůže se otevřít.“

„Snad,“ odpověděla Mary, ale v hlase jí zazněly pochyby.

„V této chvíli je nejdůležitější, aby se uzdravil, drahá.“

„Je v hrozné depresi,“ pronesla Mary. „Musíme něco udělat.“ Zeptala se Petry: „Máte děti?“

„Ne, paní.“

„Možná je někdy budete mít,“ řekla Mary. „Potom pochopíte.“

Zůstala se Stahlovými další tři hodiny. Den pomalu končil a rodiče na hodinu odešli, aby si vyřídili osobní záležitosti.

Petra vstoupila na JIP.

Sestra hlásila: „Daří se mu mnohem líp, detektive. Překvapivě o hodně líp, opravdu. Životní funkce jsóu v pořádku, jen má trochu vyšší teplotu. Musel být opravdu ve výborné kondici.“

„Hurá,“ zvolala Petra.

„Policajti,“ řekla sestra. „Máme vás rádi, přátelé, těžce neseme, když se něco takového stane.“

„Dík,“ odvětila Petra. „Můžu dovnitř?“

Sestra pohlédla přes sklo. „Jistě, ale oblečte si plášť. Ukážu vám, jak si máte umýt ruce.“

Navlečená do žlutého papírového pláště přistoupila k Erikově posteli. Byl přikrytý od krku až po konečky prstů na nohou, v žilách a v celém těle měl zavedenu spoustu hadiček, katetrů a drátů, všechno napojeno na složité přístroje, které neznala.

OČi měl zavřené, rty lehce pootevřené, do nosních dírek ústily kyslíkové hadičky.

Tak zranitelný. Mladý.

Se zakrytým poraněným břichem vypadal dobře. Když si člověk odmyslel ty přístroje, klidně by mohl pokojně spát.

Položila ruku navlečenou v gumové rukavici na jeho prsty.

Barvu už měl lepší. Stále bledý – bledost u něj byla normální –, ale hrozivě zelené skvrny zmizely.

„Prožil jsi pořádné dobrodružství,“ zašeptala.

Erik dál klidně dýchal. Jeho životní funkce nevykázaly podle přístrojů sebemenší změnu. Žádné drama v podobě reakce na zvuk jejího hlasu se nekonalo. Neslyšel ji, což bylo dobře.

Vůbec nevypadal špatně, když jste se smířili s jeho povahou.

Považovala ho za podivína, teď jej poznala jako další oběť.

Život byl jako optický hranol: to, co jste přes něj viděli, záviselo na tom, jak jste ho natočili.

Jeho matka o něm řekla, že je v depresi. Ve snaze se vším skoncovat někteří lidé trpící depresemi vyprovokují policii. Unesou dítě, někdy dokonce stačí dopravní přestupek. Chybí jim odvaha vzít si život vlastní rukou a doufají, že přinutí strážce zákona použít zbraň.

Říká se tomu „sebevražda policajtem“.

Zvolil si Erik „sebevraždu podezřelým pachatelem“?

Tak zkušený muž, léta služby u speciálních jednotek – jak se mohl nechat pobodat takovým pitomcem jako je Shull?

Je to celé podivné.

Pohlédla na něho.

Vůbec to není ošklivý chlapík. Docela pohledný, opravdu. Pokoušela se představit si ho mladšího, opáleného, spokojeného, jak sviští na prkně po hřebenech vln.

„Eriku,“ řekla, „ty se z toho všeho dostaneš.“

Žádná odpověď. Stejně jako když spolu jezdili v autě.

Petra stiskla jeho prsty a přes latexové rukavice ucítila teplo.

„Ty se z toho stoprocentně dostaneš, detektive Stahle. A pak spolu budeme, ty a já, mluvit.“

52

Leželi jsme s Allison nazí v její posteli. Moje levá ruka spočívala na její šíji, ona mě škrábala na paži.

Dlouze vydechla, protáhla se a vyklouzla zpod přikrývky. Zvedla si vlasy nahoru a lehce je stáhla do uzlu. „Jak se vede Robin?“

„Lip.“

„To je fajn. Můžeš mi prosím podat tu vodu?“

„Jistě.“

„Díky.“

Před chvílí jsme se ztráceli jeden ve druhém. Teď vedeme všední konverzaci.

„Přemýšlíš o Robin?“ zeptal jsem se.

„Ne že by mi ležela v hlavě, ale je mi jí líto.“

Napila se vody a opatrně položila sklenici. „Miláčku, jednou to budeš muset vyřešit.“

„Vyřešit? A co?“

„Zachránit ji. Ať to pro ni znamená cokoliv.“

„Je s ní Tim. Má se o koho opřít.“

Před dvěma dny jsem zastavil u domu ve Venice. Tim mi přišel naproti ke dveřím a chtěl něco říct. Slova mu uvízla v krku – hlasový guru oněměl. Stiskl mi ruku, pevně jí potřásl a odešel. Nechal nás s Robin o samotě v obývacím pokoji. Bylo to zvláštní, vidět ji tam jen tak sedět. Co jsem ji znal, nicnedělání jí vždycky dělalo potíže.

Nechala se obejmout, poděkovala mi a řekla, že je v pořádku.

Souhlasil jsem, že dobře vypadá.

Oba jsme byli v pořádku, když jsme přečkali ten okamžik. Chvíli jsem se zdržel a pak jsem odešel.

Allison řekla: „Nemluvím o podpoře, miláčku.“

„Z mého pohledu jsem to nebyl já, kdo ji zachránil,“ namítl jsem. „Zdaleka ne. Hrdina je Tim, jeho telefonát dal věci do pohybu. Poprvé jsem ani neodpověděl, když se pokoušel mě sehnat. A kdyby nebylo tebe, kdoví, jestli bych tam jel.“

„Kdyby nebylo mě, jel bys tam dřív.“ Usmála se.

„Cože?“

„Týmová práce,“ odvětila. „Tak to vidíš ty.“

Opřel jsem se o lokty. „Musíme vést tuhle diskusi zrovna teď?“

„A kdy jindy?“

„Dnes,“ naznačil jsem, „jsem doufal spíš v romantický večer.“

„Pro mne je součástí romantiky upřímnost,“ řekla. „Alespoň kousek.“ Přikulila se ke mně, vzala mou tvář do dlaní a políbila mě.

„Radši se nebudu hádat,“ prohodil jsem. „Žena s pistolí, tvé střelecké schopnosti…“

Znovu se usmála a lehla si na záda.

Zvedla se na loktech. Její polibek měl novou chuť.

53

„Až se někdo odhodlá napsat můj životopis, čtenáře tahle historka určitě pobaví,“ usmál se Milo a vložil si do úst poslední sousto. „Se zatykačem v ruce se cítím jako detektivní eso, ale závěr dramatu se odehraje beze mne.“

„Shullova matka si najala dobrého právníka,“ pravil jsem. „Drama ještě neskončilo.“

„Máš pravdu,“ přitakal a přitom si utřel ústa. Sendvič, který jedl, si sám vyrobil. Krocan, steak, sekaná, všechny druhy zeleniny, které našel v mé ledničce, to vše nacpané mezi dvěma ručně ukrojenými krajíci žitného chleba. Projekt dost velký na vydání stavebního povolení.

„Stejně ale přiznávám,“ mluvil dál, „že v tomto případě jsem optimista.“

„Co tak najednou?“

„Víš, Alexi, já se změně nebráním.“

„Jistěže ne.“

Složil ubrousek. „Strašně mě štve, že jsem u toho nebyl. Zadržet pachatele přímo při činu! Kolikrát se mi to za těch dvacet let, co vyšetřuju vraždy, podařilo?“

Ten čin, to byla Robin. Mlčel jsem.

„Stahlovi už se vede líp,“ pokračoval. „Rick je přesvědčený, že bude žít. Měl štěstí, chlapík. Ale byla to od něj hloupost – jít sám proti Shullovi a nezavolat posilu. Podle Petry to prý vysvětluje tak, že se všechno seběhlo hrozně rychle.“

„Díky bohu, že tam byl a Shulla zastavil.“

„Díky bohu, že jsi tam byl ty.“

„Zásluha patří Allison.“ V duchu jsem si pomyslel: Robin vděčí za svůj život Timovi a Allison.

A taky: Život je složitý.

„Jak se má Robin?“ otázal se.

„Zvládá to.“

Pohrával si s ubrouskem. „Šel jsem se za ní podívat, hned po tom. Vypadala dost otupěle.“

Vstal jsem a šel jsem si nalít kafe.

„Jo,“ vzpomněl si Milo. „Dneska ráno měl Stahl trochu delší řeč s Petrou. Nezmínil se ani slovem o tom pobodání a ona ho nechtěla rozrušovat. Hrozně mu ale záleželo na tom, aby jí řekl, že než dojel Shull k Robin, měl namířeno na staveniště v Inglewoodu, kousek od místa, kde se našlo Kevinovo auto. Zajeli jsme tam se psy, vycvičenými na hledání mrtvol, a sotva jsme je vypustili, začali řádit jako Šílení. Před pár hodinami jsme vykopali nějaké kosti. Technici už jsou na cestě do Encina, aby zajistil Kevinův vzorek chrupu.“

„Chudák,“ povzdechl jsem si.

„Jo.“ Věnoval se svému sendviči. Nadechl se. „Prohledali jsme Shullův dům, jak se říká, do poslední nitky. Pro jednoho chlápka hodně velký barák, plný drahého starožitného nábytku, který dostal od matky. Žil ale jako prase, o nic se nestaral. Měl foťák nastavený na samospoušť, fotil sám sebe a snímky rozvěšoval všude, kde se dalo. Pózoval, tvářil se jako nějaký kultivovaný Ralph Lauren, přitom se mu na podlaze válelo shnilé jídlo a lezli tam švábi. Všechny důkazy, které jsme potřebovali, jsme našli v suterénu v komoře, která sloužila i jako vinný sklípek. Shull tam měl pěknou zásobu archivních červených. Podle prázdných lahví, co se povalovaly všude kolem, to vypadalo, že chodil často ochutnávat. A taky tam byla spousta prášku rozkoše.“ Poklepal si na nosní dírku. „Taky tablety. Některé léky měly ještě štítky z nemocnice, v tom jsi měl pravdu. Znal to místo, kde vyzvedl Emu, protože tam kupoval drogy používané v medicíně.“

„Jakou roli v tom hrála Ema?“ zeptal jsem se.

„Myslel jsem, že to řekneš ty mně“

„Nejsem si jistý, jestli to vůbec kdy zjistíme. Sázel bych na to, že ji považoval za bláznivou sestřenici, kterou může zneužívat. Posloužila mu k tomu především její duševní porucha a láska k umění. Víme, že jejím jménem podepisoval články v novinách, což mu umožňovalo zametat stopy pro případ, že by je někdo spojoval s oběťmi. Asi si spočítal, že Ema by ho svým blábolením těžko mohla ohrozit, pokud by se u ní hledala souvislost s autorstvím těch slátanin. Nakonec si to ale rozmyslel a zabil ji.“

„Myslím, že ji taky používal jako falešnou stopu,“ uvažoval nahlas Milo. „Poslal ji do galerie a snad i na jiná místa, aby odlákala pozornost. On si pak mohl zpovzdálí obhlížet scénu a připravovat půdu, což se mu skutečně dařilo. Nakonec se to ale obrátilo proti němu, když nás vyšetřování okolností Eminy smrti přivedlo na jeho stopu. Takto obvykle končí ty nejpromyšlenější plány psychopatů.“

Rozložil ubrousek, urovnal jej a položil stranou. „Asi máš pravdu. Jeho hlavní motivací bylo pohrávání si s Eminou nemocí. Prostě jen tak, pro legraci. Stejně jako s Kevinem Drummondem. Předstíral, že mu dává dobré rady, pomáhal financovat Kulturní brázdy, aby udržel Kevina v mylné představě o jeho schopnostech vydavatele. Současně si tím vytvořil prostor pro své vlastní ubohé článečky – jako obvykle se zametenými stopami. Zapadá to do sebe?“

„Perfektně,“ usoudil jsem. „A navíc to opět s tou mazaností přehnal. Přiměl Kevina, aby zavolal Petře a vyptával se na podrobnosti vraždy Baby Boye Leea. Zřejmě rrtu namluvil, že to bude skvělý materiál pro další číslo. Ledaže by byl Kevin v těch vraždách taky zapletený a tím telefonátem se prostě bavil.“

„Zatím se nám nepodařilo najít nic, co by dokazovalo něco jiného než to, že Kevin byl důvěřivý hlupák. Dokud nebudeme mít v ruce důkaz o opaku, zůstane pro nás obětí – jeho rodiče to aspoň trochu utěší.“

Vstal a prošel se po kuchyni. „Shull měl o sobě příliš vysoké mínění, ale není nic jiného než ubohý fanatik, který má moc. Než se odhodlal zaútočit na Robin, strávil hodiny ježděním po městě a okolí. Znovu navštívil Hadí doupě, koncertní síň Szaba a Loha, místo, kde zabil Mehrabiana. Vracel se ke vzpomínkám, aby se vyburcoval. Jedna věc mi ale vrtá hlavou. Změnil techniku. Až do případu s Robin jednal uhlazeně. Přicházel přátelsky a teprve pak vrazil oběti do břicha nůž. Dělal to na veřejně přístupných místech

– riskoval. S Robin jako by se vrátil na počátek. Tajné násilné vniknutí, bleskový útok. Tak to zřejmě proběhlo i s Angelikou Bernetovou. Napadá tě důvod?“

„Jistě by rád dal přednost obvyklému hladkému provedení,“ řekl jsem. „Jemnost a dramatičnost odpovídají jeho smyslu pro divadlo. Pravděpodobně se rozhodl být obezřetný, protože jsem se ho vyptával na Kevina. Necítil se ohrožený natolik, aby přestal, ale tušil, že kolem něho stahujeme smyčku.“

„Asi to tak bude,“ podotkl. „Ten idiot ale ani na okamžik nepřestal být arogantní. Jezdil přes celé město, aniž by se staral, kdo jede za ním.“

„Nakonec to byl amatér,“ řekl jsem.

„Jednou zkrachovanec, navždy zkrachovanec.“ Protáhl se, ještě se trochu prošel a zase se posadil. Hleděl někam mimo mne. Pod očima měl temné kruhy a potřeboval oholit.

Není divu, tolik probdělých nocí.

„Jaké důkazy jste v jeho suterénu našli?“ zeptal jsem se.

„Baby Boyovy kytary, sedm sad kytarových strun E6, černý baloňák, který byl nedávno v čistírně, krabici chirurgických rukavic, novinové výstřižky o všech obětech. Neroztříděné, všechno dohromady naházené v jedné velké krabici. Vystřihoval články, rozhovory – jako ten, co poskytla Robin tomu kytarovému časopisu

– a novinové zprávy o vraždách.“

Milův výraz nečekaně ztvrdl. „A tady máme další průšvih, Alexi. Kromě Baby Boye, Julie, Vasilije, Chiny, Angeliky Bemetové a Mehrabiana jsme našli výstřižky o čtyřech dalších. Všechny z posledních pěti let, právě z období, nad kterým jsme si lámali hlavu. Ta hmčířka zamordovaná v Albuquerque, další divadelní tanečník

– zabitý v San Francisku a hozený do zálivu –, sklářský výtvarník z Minneapolisu a Wilfred Reedy, ten starý jazzman zavražděný před čtyřmi lety tady u nás na Main Street. Každý měl za to, že to byla drogová záležitost, protože – jak jsem ti říkal – Reedyho syn byl narkoman a Main Street dokáže být pěkně drsná, ale spíš to vypadá, že to byla Shullova první oběť.“

„Shull má všechny Reedyho desky, že?“

Zahleděl se na mne. „Jo. U případů mimo město se snažíme zjistit, jestli se tam nekonaly nějaké konference nebo koncerty, které Shull mohl navštívit.“

Snažil jsem se vnutit do pocitu úlevy, že ta hrůza skončila, vypudit z mysli obrazy všech těch mrtvol.

„Ještě v něčem jsi měl pravdu, Alexi. Shull nešel po spisovatelích, protože se sám považuje za aktivního autora. Nahoře v té krabici s výstřižky ležela obálka označená V. A. R. Chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, co to znamená: Velký americký román. Uvnitř byla titulní stránka. Udělal jsem ti kopii.“

Vytáhl z vnitřní kapsy složený list papíru, otevřel jej a položil na stůl.

Byl prázdný, až na tři řádky napsané strojem uprostřed:

Umělec Román A. Gordon Shull

„To je všechno?“ podivil jsem se. „Jenom název?“

„To je všechno, co napsal. Doslova. Spisovatel se zasekl.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai