PROLOG

„Grace, jak VÍŠ, tvoříme jeden tým.“

I přes morfinem podpořenou malátnost si to Grace uvědomovala. Z nemocničního lůžka se podívala nadoktorovu tvář, kterou bylo možno označit za zobrazení síly. Výrazné, solidní rysy. Dobrá stavba čelníkosti, římský nos a důrazná brada, půlnoční modř očí hořících vnitřním ohněm, dehtově černé vlasyprotkané stříbrem. Výraz, ač vážný, vyzařoval absolutní sebevědomí. Osobnost, která ví, co chce, aočekává, ze toho dosáhne. Popravdě řečeno, muž vypadal jednoznačně arogantně.

Přesně typ lékaře, jakého si Grace přála mít. Žádného mladého hřebce typu Bena Caseye, ani staréhopáprdu, jako byl Marcus Welby, se zapadlýma očima a trpělivým, chápajícím úsměvem. Chtěla někoho, zkoho vyzařuje ego. Chtěla, aby ji operoval muž, jenž svou nadřazenost dává hrdě najevo, jako se nosíšperk od Tijfanyho. Sebevědomý, hlásající: operace se samozřejmě podaří, protože já mám úspěch

vždycky.

Dostat nové srdce totiž byla vážná záležitost.

Grace Armstrongová musela dostat to nejlepší a nejskvělejší. Byla dost bohatá na to, aby mohla žádatnejlepší a nejskvělejší. A v doktorovi Azoru Mosesovi Sparksovi absolutní jedničku získala.

V Gracině mozku nabývalo anestetikum vrchu nad myslí. Sparksova tvář ztrácela přesné rysy, spouštělase přes ni clona oparu, jenom oči stále pronikavě zářily. Jako světlomety auta v mlze. Chtělo se jí spát.Ale Sparksova přítomnost jí říkala, že nesmí… zatím ještě ne.

Hovořil autoritativně, zvučným hlasem. Zvuk se odrážel od Gracina mozku, slova se chvěla, jako by jevydával špatně seřízený PA systém. Lékařův hlas…

„… co máme k dispozici, Grace. Tým skládající se ze mne, jako šéf chirurga, z vás, jako pacienta, a z

mého štábu, to je z dalších skvělých chirurgů a sester, kteří mi budou pomáhat při operaci.“

Grace se líbilo, jak doktor Sparks zdůraznil svůj skvělý štáb. Jako by New Christian Hospital vlastnil.

Možná, ze vlastnil.

Zavřela oči, úzkost nyní vystřídala nesmírná touha spát. Ale Sparks to nedovolil.

„Grace, otevři oči. Ještě máme cosi k vyřízení.“

Grace otevřela oči.

„Nesmíme zapomenout na někoho velmi důležitého,“ připomněl jí. „Na nejdůležitějšího člena našeho

týmu.“

Odmlčel se.

„Víš, koho myslím, Grace? Víš, čí rwcč skutečně řídí celou naši práci?“ Grace mlčela. Ačkoli byla celáomámená a ztěžklá, cítila příliš rychlý třepot nemocného srdce. Zkoušel ji a ona se ulejvá. Poplašeně sena Sparkse podívala. Chirurg se usmál a pohladil ji po vlasech. Jemné gesto přineslo nezměrnou útěchu.

Sparks ukázal vzhůru. Sledovala očima dráhu ukazováčku.

Doktor s úctou pronesl: „Nesmíme zapomenout na něj.“

„Bůh?“ vydechla téměř bez hlesu.

„Ano, Grace,“ přikývl Sparks. „Nesmíme zapomenout na našeho Otce na nebesích.“

Promluvila, ačkoli jí bylo stěží rozumět: „Věřte mi, doktore Sparksi, modlím se skoro nepřetržitě.“

Sparksova tvář se rozjasnila úsměvem. Dodal přísnému chování lidské teplo. „Jsem moc rád, že to slyším.

Teď se pomodlíme spolu, Grace. Požádejme Boha, aby nám pomohl a vedl nás.“

Chirurg si klekl. Nyní jí připadal velmi divný, ale neřekla nic. Sparks svým chováním dával jasně najevo, že

o tomto rituálu se nediskutuje. Zavřela oči a podařilo se jí sepnout ruce.

„Milý nebeský Otče.“ začal lékař, „buď naším vůdčím světlem v této temnotě. Buď jasným majákem, kterýnám ukáže cestu nadcházející bouří. Ukaž nám svou milost a lásku v její hojnosti. Nechť je tvoje

moudrost i naší moudrostí. Tvoje dokonalost budiž i naší dokonalostí. Posilni Grace Armstrongovou v její

statečnosti. Dodej jí sílu i víru. Ve své přehojné lásce poskytni mně a mým lidem rychlost a jistotu při našídalší cestě léčení nemocných a slabých.“

Grace při slově slabých uvnitř tiše zaúpěla.

„A nyní okamžik ticha,“ řekl Sparks, „teď smíš, Grace, přidat vlastní slova.“ Její vlastní slova: Prosím, nechmě usnout, probudit se a mít tu zasranou zkoušku za sebou.

Sparks měl oči stále zavřené. Grace měla hlavu jako z olova, mozek tak zesláblý, ze hrozil vypnutím.Dokázala rozeznat Sparksův obličej, otevřel oči. Náhle jí připadalo, ze mu Bůh do očí vstříkl novou energii.

To se Grace líbilo.

Sparks pozoroval pacientku, přejel jí zkušenýma rukama přes víčka a jemně je zavřel. „Spi, Grace. Zítra

budeš novou ženou.“

Cítila, jak jí vědomí uniká. Už neměla své zdraví ve svých rukou.

Patřilo Sparksovi.

Patřilo Bohu.

V tom okamžiku splynuli všichni tři v jedno.

OBÝVACÍ POKOJ BYL TLUMENĚ OSVĚTLENÝ, V domě se nic nehnulo, Deckerovi připomínal dobymládeneckého života. Dny, které bude brzy prožívat znovu, pokud nezmímí pracovní tempo. Hle. Stůl vjídelně byl uklizený, už je dlouho po večeři, dveře do pokoje Hannah jsou zavřené a Rina nikde. Jistě, byla

trpělivou ženou, ale všechno má své meze. Decker se často divil, jak dlouho to vydrží, než vybuchne.

Položil aktovku na prázdný stůl, prohrábl si husté ryšavé vlasy. Z kuchyně přiběhla Ginger. Shýbl se apoškrábal setra na hlavě.

„Ahoj, holka. Vidíš mě ráda?“

Ginger zuřivě vrtěla ocáskem.

„Tak jo, aspoň někoho těší, že žiju. Podívejme se, co měla posádka k večeři.“

Decker se stáhl do kuchyně a pověsil sako na dubovou židli. Rina mu nechala teplé jídlo v troubě. Navléklsi chňapku a vytáhl večeři. Nějaký druh činy, hrášek a brokolice povadly a ztratily barvu, na rýži ztuhlnažloutlý škraloup. Zato nudle vypadaly křehce a lákavě. Upravil jídlo na talíř a vzal si příbor. Umyl siruce, rychle odříkal požehnání, ale než si sedl, zahlédl proužek světla u prahu pokoje nevlastních synů.Dalo se to čekat. Dospívali a často šli spát později než on.

Na pět minut za nimi zaskočí.

Kluci v poslední době bývali zahloubaní nebo roztržití, zdálo se, že jim nezbývá čas na solidnějšíkonverzaci. Možná za to mohly jeho pozdní příchody z práce. Nebo spíš typické chování adolescentů. Jeho

vlastní dcera Cindy se v jejich letech chovala podobně. Teď studovala na východě kriminologii napostgraduálním studiu. Vyspěla v krásnou mladou dámu, která měla z jeho společnosti opravdovouradost. Jak ten čas běží…

Od ohřátého jídla zaletěl pohledem k setrovi. „Ne, aby tě napadlo… budu hned zpátky.“

Zaklepal u chlapců na dveře. Zaslechl Jaka, jak se ptá na zkoušku: „Co?“ Decker zkusil kulatou kliku –měli zamčeno.

„Otevřel by mi někdo, prosím?“

Uslyšel šoupání nohama, zvuk koleček kancelářského křesla. Někdo odemkl, ale dveře se neotevřely.Decker zaváhal, pak vešel dovnitř.

Oba seděli u pracovních stolů, na jejichž deskách se kupily knihy a papíry. Zabručeli zběžné nazdar.Odpověděl dbaje na správnou artikulaci a podíval se na chlapce.

Sammy v posledním roce dost vyrostl. Přinejmenším sto sedmdesát pět, podle Riny už je o pár palcůvyšší, než byl jeho otec. Podle fotografií Jicchaka, které Decker viděl, se starší syn zesnulému otci hodněpodobá. Má stejný podlouhlý obličej, výraznou bradu a pískově žluté vlasy. Hladkou světlou pleť, nosposetý pihami. Tmavé oči hledí klidně, s inteligentním výrazem. Sam je krátkozraký, stejně jako bylJicchak, a nosí brýle s kovovými obroučkami. Jake zdědil Rininy světlemodré oči dítěte a perfektní zrak.

Hoši seděli ještě ve školní uniformě. Třásně modlitebních šál jim visely přes lem bílé košile, nezastrčenédo tmavěmodrých kalhot. Jake měl na hlavě pletenou jarmulku v barvách připomínajících rozkrojenýmeloun, Sammy černou koženou kipu se svým jménem zlatě vytlačeným hebrejským písmem.

„Jak to jde, chlapci?“ zeptal se Decker, „co děláte?“

Sammy položil učebnici na stůl. „Píšu referát o vývoji amerického ideálu v díle Marka Twaina. Pravá brzdakonverzace.“ Promnul si oči pod brýlemi a zahleděl se na Deckera. „Vypadáš unaveně, tati. Měl bys něcosníst. Myslím, že ti máma nechala jídlo v troubě.“

„Zkoušíš, jak se mě zbavit?“

„Ne, jen jsem myslel…“ Sammy se zamračil. „Ježkovy zraky, zkus se taky trochu uvolnit. Dělej, co těnapadne.“ Zahleděl se zase do poznámek. Sáhl po zvýraznovači a začal podtrhávat.

Safra, to bylo elegantníDečku. Přešlápl v rozpacích, co má udělat. Jake mu přispěchal na pomoc. „Mělshodně práce, táto?“

„Nebylo to tak zlé.“

„Zločinci si vzali volno?“

„To zase ne, to se nestává nikdy.“

„Ale žádná celebrita nezavraždila manželku.“ „Ne, dnes ne.“

„Tak to je moc špatný,“ usoudil Jake, „vyjímal by ses dobře v ohrádce pro svědka.“

„Díky moc, to si radši odpustím.“

Ozval se Sammy: „Ježkovy zraky, táto, kde je tvůj smysl pro dobrodružství?“

„Dobrodružství je pro mladé, já jsem jen starý nemotorný truhlík.“

„Nejsi truhlík,“ namítl Sammy. „Co vlastně znamená být truhlík?“

„Prosťáček,“ vysvětlil Decker.

„Néé, ty určitě nejsi truhlík.“

„Na rozdíl od starého nemotorného.“

„No, lepší je být nemotorný než moc cool,“ zašklebil se Jake, „četls ten článek v novinách? O tatínkovi, coho zavřeli kvůli striptérce za ohrožení mravní výchovy mládeže nebo tak něco?“

„Co to bylo?“ projevil Sammy zájem.

Jake se rozchechtal. „Jeden taťka najal striptérku, aby vystoupila na oslavě synových dvanáctých

narozenin.“

Sam pokrčil nos. „To je vulgární.“ Usmíval se přitom od ucha k uchu. „Jo, řek bych, že je to ne legrační,

ale vulgární.“

Jake se popadal za břicho. „Jedno dítě… to řeklo mamince. Ta si stěžovala a toho chlápka zavřeli…

hlupáka. Hájil se, že se jen pokoušel být ‚cool tatínek4.“

Teď se smál i Sammy. „No, proč nezkusíš být taky takový cool táta?“

„Vaši učitelé by z toho asi měli radost,“ poznamenal Decker.

„Jo, ti by se zbláznili,“Jakovi slzely oči, „ale jen proto, že jsme je nepozvali“

Oba se řehtali. Decker se usmál a kroutil hlavou. „Jak takhle můžete mluvit o starších?“

„To je velmi škrobená reakce.“ Sam vstal, dal Deckerovi pusu na tvář a poplácal ho po ramenech. „Na

moje narozeniny nemusíš zvát striptérku, abys byl cool. Ale motocykl by mi nevadil.“

Decker se na něj otcovsky usmál s výrazem: „Jen přes moji mrtvolu.“

Chlapec pokrčil rameny. „Jen jsem se ptal.“ Posadil se k úkolu. „Musíme do práce. Huck Finn volá.“

Jake se podíval na svůj úkol, výňatek z talmudu, kterému nerozuměl: „Samueli, ty ses učil traktát Baba

Kama, viď?“

„Spíš jenom části. Čemu nerozumíš?“

„Nerozumím ničemu.“

„Musíš se snažit.“

Jake šilhal na oddíl tištěný drobným písmem v tlustém svazku talmudu. „Je to něco o chlápkovi,

spoutaném v poli… a v poli vypukne požár… je to vražda, nebo ne?“

„Podle amerického práva by to vražda byla,“ napověděl Decker.

Jake Deckerův profesionální příspěvek přešel. „Nevím, o čem rabín Yosef mluví. Ten člověk žije na jiné

planetě.“

„Proč se nezeptáš rabína Schulmana?“ navrhl Decker.

Jake se na něj podíval jako na blázna. „Táto, myslím, že tak velký představený jako on nemá tolik času na

primitivní otázky.“ Vzdychl si. „Kromě toho nechci vypadat hloupě.“ Zoufale se znovu obrátil na Sama:

„Nenarazils na to při učení?“

„Něco mi to připomíná. Přečti mi celý odstavec.“

Zapředli se do debaty. Decker viděl, že je tu zbytečný. „Myslím, že půjdu něco sníst.“

Chlapci mu kývli a vrátili se ke školním úkolům.

V kuchyni našel Ginger stále usazenou pod jeho židlí. Zvedla hlavu a pateticky zakňučela. Hodil jí kus

převařeného hovězího a usedl ke scvrklé večeři.

Za minutu vešla do místnosti Rina se zrůžovělými tvářemi. Ebenově černé vlasy měla spletené do copu avíčka přimhouřená, jak si její oči zvykaly na přechod z tmavé dětské ložnice na zářivku v kuchyni.

Zašilhala na Petera.

„Jsi manžel, nebo hologram?“ sklonila se a políbila ho na rty. „Teď věřím, že jsi z masa a krve.“

„Zábavné.“

Podívala se na talíř. „Zdá se, že Čína se nedá dlouho skladovat. Udělám ti něco čerstvého.“

„Ne, to nemusíš.“

„Co takhle salám s vejci?“ navrhla. „Je to rychle hotové a ani to moc nezvýší cholesterol.“

Decker odstrčil talíř. „To zní fakt lákavě. Jak se má moje malá holčička? Ještě se na mne pamatuje?“ „Pamatuje a s láskou. Vypadáš hodně unaveně, Petere.“

„Jako obvykle.“

Začala mu třít šíji. „Máš tam napětí, Atlasi. Proč nepřeneseš tíhu světa na něčí jiná ramena?“

„Zkusil jsem to. Nikdo to nechce.“

Mlčky mu ztuhlý krk masírovala dál.

„To je úleva,“ ocenil její úsilí Decker.

„Možná bys mohl zaonačit, aby mě zapsali na policejní výplatnici jako tvou masérku. Nedělají to tak

politici?“

„Škoda, že nejsem dobrý politik,“ vydechl zhluboka, „nejsem ani dobrý byrokrat. Ani neumím rozdělovat

úkoly – a jsem pak zahlcený papírováním. Můžu si za to samozřejmě sám.“

„Přál by sis na sebebičování kajícnický provaz nebo raději devítiocasou kočku?“

Usmál se: „Odkud znáš devítiocasou kočku?“

Pleskla ho přes rameno, přešla k ledničce a vyndala vajíčka a štangli salámu. Díval se na ni, jak ho krájí.

Ačkoli byl unavený, pomyslel si, že vypadá zatraceně k nakousnutí. Stále se divil, jak k němu byli bohové

laskaví. Je tomu sedm let, co se seznámili…

„Ne, že bych neměl i nějaké ctnosti,“ pokračoval, „fakticky jich mám hodně.“

Rina proháněla syčící kostky salámu po dně pánve. „To je ten bojový duch.“

„Někdy postrádám práci v terénu, toť vše. Chybí mi spolupráce s Marge. Zařadil jsem ji do týmu s

Oliverem a klape jim to dobře. Ale myslím, že nějaké tření tam je.“

„To je mi překvapení. Marge je od rány a Scott je slizký starý kozel.“

„Je mu přes čtyřicet. To není žádné stáří.“

„Ale je slizák a kozel.“ „Pravda.“

„Stěžuje si Marge?“

„Ne, na to je příliš velký profesionál. Měl bych s ní promluvit, abych zjistil, jestli je spokojená. Ale abychpravdu řekl, nechci obracet kámen… Myslím si, že o problémech se dřív nebo později dozvím tak jako

tak.“

„Jinými slovy, není nad pštrosí politiku.“

„Označil bych se spíš za selektivního pštrosa,“ pohladil si knírek, „někdy musím něco přehlédnout. Jinakbych měl krk příliš vytažený.“

Zazvonil telefon.

Podívali se současně na zlomyslně blikající služební linku. Rina rozklepla vejce na pánev a bojovně s nimi

zamíchala. „Co uchýlit se teď k šikovnému zahrabání hlavy do písku, pane Kasuáre?“

„Poručíku Kasuáre.“

Beze slova mu podala sluchátko. Převzal ho a bezmocně pokrčil rameny.

„Decker.“

„Tady Marge. Potřebujeme tě.“

„Můžu dojíst večeři?“

„Možná už nebudeš mít chuť. Právě byl uvnitř buicku z roku 1986 nalezen muž, něco přes šedesát,

běloch, střelen pistolí do hlavy, mnohočetná bodnutí do hrudi. Má u sebe řidičský průkaz. Pete, je to Azor

Sparks!“

Deckerovi trvalo jen chvíli, než si se jménem spojil osobnost. „Ten srdcař?“ Myslel, že se mu rozskočíhlava. „Ježíši! Co mi k tomu ještě řekneš?“

„Co?“ vyhrkla Rina.

Decker jen mávl rukou. Marge pokračovala: „Vůz byl nalezen zaparkovaný v zadní uličce za Tracaderem.Uklízeč nádobí vynášel odpadky, když si všiml buicku s doširoka otevřenými dveřmi u řidiče. Šel se tampodívat… ach, kristepane!… Pete, toulavý pes se mu rochnil čenichem v hrudníku…“

„Budu tam hned.“ Decker zavěsil.

Rina mu podala talíř: „Nemáš čas aspoň něco zhltnout?“

Deckerovi se vzbouřil žaludek. Ani čas, ani chuť. „Je to ošklivé, Rino. Ani nechtěj vědět, jak.“

„Uslyším to ve zprávách?“

„Asi ano,“ zašklebil se, „jde o doktora Azora Sparkse, známého chirurga, specializovaného na

transplantace srdce. Našli ho mrtvého v jeho autě… v zadní uličce za restaurací.“

Rina náhle zbledla a sáhla si ke krku. Decker to zpozoroval. Tvář jí zešedla jako popel. „Posaď se,miláčku.“

„Raději ano.“ Sesypala se na židli.

„Chceš se něčeho napít?“

„Ne, já…“

Kuchyně ztichla. Pozoroval její výraz. „Rino, znala jsi ho?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Osobně ne, jen podle reputace.“

„Je mi líto, že jsi se tak zlou zprávu dozvěděla ode mne.“

Do kuchyně zazněl dětský křik. Rina se nejistě postavila. „Hannah se probudila. Jako by u ní pracovalšestý smysl… raději se tam jdu podívat…“ Zhluboka se nadechla, usmála se na manžela a odešla zadítětem.

Decker chvíli čekal. Pak si oblékl sako. Rinina silná reakce ho překvapila.

Zvláštní.

Nebo snad ne.

Vražda nebývá v jejím životě každodenní událostí.

TRACADERO‘S PATŘILO mezi několik málo elegantních, až luxusních restaurací ve West Valley. Přeloženoto pro Deckera znamenalo: hodně peněz za útlé porce. Jednou byl uvnitř. Interiér měl design lešení.Vzhledem k nákladnosti a atmosféře se mohl klidně raději najíst z balíčku na staveništi. Restaurace sídlilauprostřed bloku v komerční části ulice.

Blok byl dlouhý. Když rychle procházel decentně osvětlenou zadní uličkou, všiml si pizzerie, módníhobutiku, obchodu s kytarami, lékárny, vlasového a nehtového studia a obchodu s tropickými rybičkami. Noc

byla mlhavá a chladná, hvězdy svítily za závojem mráčků. Uličku uzavíraly žluté policejní pásky, průjezdpo dvou blokovaly černobílé policejní vozy, postavené nárazníky těsně k sobě v obou vjezdech. Když seblížil k místu zločinu, dav houstl. Kolem buicku bronzové barvy se hemžili uniformovaní i civilní policisté.Zápach odpadků se mísil s kovovým pachem krve a s výměty zdevastovaných vnitřností.

Marge s Oliverem už byli na místě, rovněž tak Martinez a Webster, nejnovější přírůstky oddělení vraždDevonshirské stanice. Bert Martinez přišel z pobočky ve Van Nuys, Webster se sem přestěhoval zMississippi po deseti letech služby se zlatým štítkem a s bakalářským titulem z hudební vědy získaným vTulane. S veteránem Farrellem Gaynorem vytvoří tým pro tento případ, protože závažné vraždy obvykleřešily pětičlenné skupiny. Gaynorova žena volala, že už je na cestě. Starý pán se pohyboval rychlostíhlemýždě, ale oko měl jako mikroskop, pokud šlo o detaily, a trpělivost se zpracováním hlášení.

Decker sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl odtud latexové rukavice. Marge ho zpozorovala jako první a zamávala na něj. Byla vysoká přes sto sedmdesát, silnou kostru obepínaly vytrénované svaly. A nebylavdaná. Pokud šlo o výkonnost mozku i fyzickou sílu, mohlo jí v oddělení konkurovat jen málo mužů.Ostatní kývli Deckerovi na pozdrav, když se k hloučku přiblížil.

První věc: propustit nadbytečné. Decker určil: „Martinez, Oliver, Webster a Dunnová. Vy zůstanete zde.Kolik aut sem poslali? Ví někdo?“

„Sedm,“ ozval se kdosi.

„Čtyři blokují vjezd do uličky.“ Decker zapřemýšlel. „Fajn, ostatní tři pročesají okolí. Posádky si budoupečlivě všímat všeho podezřelého.

V případě potřeby zavolají posilu. Zbývající odejdou k vymezené hranici a počkají na další příkazy. Nacestě odtud se ničeho nedotýkejte, dejte si pozor na každé šlápnutí. Rozchod!“

Lidé se pomalu rozptýlili a umožnili Deckerovi plný výhled na automobil. Dveře u řidiče byly doširokaotevřené, nohy oběti trčely ven, boty se dotýkaly asfaltu. Kvalitní boty, černá jakostní kůže, asi Ballysnebo Cole-Haan. Na nich stříkance ještě nezaschlé krve. Decker popošel blíž a podíval se do vozu.

Jako jatka. Akční umělec Jackson Pollock hýřící odstíny rudé a hnědé. Zadržel dech a pomalu vydechoval,byl rád, že má prázdný žaludek. Bodné rány proděravěly lékařovu hruď jako řešeto, výstřely zasáhly hlavu

i krk velkého chirurga. Opatrně se dotkl jeho tváře.

„Tělo je ještě teplé.“ Podíval se na zakrvácenou rukavici. Bude si je muset vyměnit, než tady na něcosáhne. Zkontroloval čas. Devět dvacet. „Už někdo zavolal na patologii?“

„Jo.“ Oliver si prohrábl houštinu tmavých vlasů. Hnědýma očima přejížděl po scéně zločinu. „Zavolali jsmekoronerovi a na soudní lékařství. Měli by dorazit každým okamžikem.“

„Co kapitán Strapp?“

Marge řekla: „Nechala jsem mu zprávu, Pete… ehm, poručíku.“

Oliver obdařil Marge úsměvem bílých zubů. Nevšimla si toho. Škoda, protože Scott byl dobře stavěný apohledný. Měl dokonce okamžiky, kdy mohl být označen jako okouzlující. Jenže jich bylo příliš málo a s

velkým rozestupem.

Decker koutkem oka zahlédl shrbeného muže, zahaleného do pletené vesty, který se k nim pomalu blížil.Marge sledovala jeho pohled a poznamenala: „Myslím, žes ho probudil ze šlofíku.“

Decker na Gaynora zamával. Muž se pokusil o poklus, ale vzdal to. Měl příliš velké břicho a tenké nohy,než aby ho unesly v běhu. Oliver řekl: „Myslel jsem, že je v penzi. Už by měl odejít.“

„Tak dělej,“ zašeptal Martinez netrpělivě. Kroutil si konce mrožího kníru. „Guy je vykopávka. Nevím, pročsi ho oddělení pořád drží. Vždyť nepomůže ani s poměrným zastoupením menšin.“

Oliver dodal: „Víš, tenhle tým nesplňuje ani nejliberálnější podmínky. Je v něm příliš mnoho bělochů amálo zástupců menšin. Žádný černý, indiáni, Asijci, ženy…“

Marge se ozvala. „Ó, promiňte…“

„Hispánci…“

„Ehm,“ přerušil ho Martinez.

„Žádní hluchoněmí, nevidomí, trpasličí kreténi, lidé duševně vyšinutí nebo morálně narušení…“

„Tak se podívej do zrcadla, Scotte!“ vyzvala ho Marge.

Oliver pokračoval: „Nevím, kam zařadit tebe, Webstere. Člověče, jsme tady skoro sami BASP (bílí

anglosasští protestanti).“

„To stačí, Scotte,“ zarazila ho Marge. Ale v něčem měl pravdu. Tom byl „Pan vždycky nažehlený“, sdokonalou blonďatou loknou stínící ospalé pomněnkové oči. Z většiny detektivů při zahájení případuvyzařovalo vzrušení. U Webstera se zdálo, že je prosáknutý nudou, jako by se měl vyrovnat s dalším

horkým vlhkým srpnovým dnem v Biloxi, Mississippi.

Oliver mlel dál. „Ve skutečnosti jste víc než BASP, Tommy Boy. Vy jste přímo MBM.“

„Prosím?“ protáhl zpěvavě Webster.

„Mrtvý bílý muž,“ vysvětlila Marge.

„Nebuď zaujatá jen proto, že jsem krásný,“ řekl Webster suše.

Oliver se zasmál, a když se objevil zadýchaný a zpocený Gaynor, začal pískat „Přichází Santa Claus“.

„Nazdar, pánové.“

Farrell pohlédl na Marge. „A dámy.“

Oliver se ozval: „Všichni jsme se divili, proč tě ještě neposlali do penze, když nevypomáháš s vylepšením

postavení menšin.“

Gaynor vysvětlil: „Jsem tu za staré. Šedá moc.“ Zvedl k nebi zaťatou pěst. „Bože, tady to ale příšerně

páchne.“

„Taky to je příšerné,“ podotkla Marge.

„Podívej se sám, Farrelle,“ vybídl ho Oliver, „pokud to snese tvoje srdce.“

„Starý budík je silnější, než si myslíte.“ Gaynor přistoupil k autu, podíval se dovnitř a zaúpěl. Navlékl si

rukavice. „Příšerné. To je tedy opravdu scéna prvotřídního zločinu.“

„Už vím, proč si tě drží,“ řekl Oliver. „Máš obrovský postřeh.“

Ozval se Decker: „Sparks pracoval výhradně pro New Christian Hospital, že?“

Gaynor odpověděl: „Vím, že tam trávil hodně času. Sparks před pár lety mému příteli operoval bypass.

Provedli to v New Chris.“ Blahosklonně se usmál na Olivera. „Přijde den, kdy se o těch věcech dozvíš víc.“

Oliver mu narážku oplatil mdlým úsměvem.

Decker se zeptal: „Musel tam mít kancelář, ne?“

Bezradné pohledy. Nakonec se ozval Gaynor: „Angiograf mi dělali v nemocnici, ale můj lékař měl svou

ordinaci.“ Chvíli přemýšlel. „Jenže byl kardiolog, ne chirurg.“

Decker požádal Dunnovou: „Zjisti mi, kde Sparks přijímal pacienty, když neoperoval. V každém případě

chci, abyste s Oliverem šli do New Chris a zjistili, zda sem Sparks přijel z nemocnice. A taky chci jméno

Sparksovy sekretářky. Jestli měl v nemocnici ordinaci, požádejte sekretářku, aby se tam s vámi sešla.

Potřebuju Sparksův diář. Doufám, že ho nikdo neodnesl.“

„Fajn,“ souhlasil Oliver. „Všechny sestřičky vyzpovídám osobně a v soukromí.“

Decker se zahleděl do prázdna. „Zaparkovat takhle v postranní uličce… Sparks si přece neprohlížel

pozoruhodnosti města. Co tu tedy mohl dělat?“

„Zaparkoval, aby šel do restaurace,“ nadhodil Martinez.

„Tak proč nepožádal vrátného u vchodu?“

„Šetřil,“ vyjádřil se Oliver, „mnoho boháčů šetří.“

„Nebo šlo o krádež auta,“ dodal Webster.

To se Deckerovi nezdálo. Zloděj aut by nezaparkoval u navštěvované restaurace. Zabloudil pohledemopět k autu a utkvěl očima na mrtvole. Scéna neztratila nic ze své hrůznosti. „Možná ho sem někdovylákal. Musíme vypracovat časový rámec jeho posledních hodin. Pokuste se zrekonstruovat jeho den.Jděte do New Chris a promluvte se všemi, kdo ho viděli. Za půl hodiny zavolejte. Teď můžete jet.“

Marge s Oliverem se na sebe podívali. Oliver měl dotaz: „Budeš řídit?“

„Budu řídit.“

Podal jí klíčky a odešli.

Decker se zeptal: „Už někdo vyzpovídal toho dveřníka?“

Martinez řekl, že ne. „Je to Hispánec. Mám s ním promluvit?“

„Ano. Jistě něco viděl nebo slyšel. Do ulice vedou také okna z kuchyně. Možná tam někdo něco zaslechl.“

„Si, si, seňor!“

Decker se obrátil na Webstera. „Obhlédli jste domovní blok?“

„Jsou tu samé obchody, poručíku,“ odpověděl Martinez. „Touto dobou všechny zavřené.“

„Vzadu by někdo mohl ještě pracovat,“ napadlo Webstera, „a mohl něco zaslechnout nebo si něčeho

všimnout.“

Decker souhlasil. „Zkontrolujte blok, Tome. Na zpáteční cestě vemte kontejnery. Střílelo se, možnánajdeme zbraň. A vzhledem k bodným ranám možná i zkrvavený nůž.“

Webster poznamenal: „Je divné, poručíku, že byla použita střelná i bodná zbraň.“

„To je velmi podivné.“

„Naznačuje to, že pachatel nebyl sám?“

„I to je možné.“ Decker se rozhlédl. „Tolik prolité krve… Možná tu najdeme víc než jedny otisky bot.“ Martinez podotkl: „Nebo zkrvavené rukavice.“

„Člověče, děláš si legraci, ale někde musí ležet hromada zakrváceného šatstva a touží, abychom na nipověsili štítky a zaregistrovali to. Tak buďte opatrníl Než něco seberete a strčíte do pytle, vyfoťte to namístě. Mají všichni kameru?“

„Já ji mám ve voze,“ řekl Martinez.

„Dobře, máš-li dost filmů, pořiďte pár snímků těla také pro mě.“

„Mám.“

„Nosíš vždycky kameru, Berte?“ zeptal se Webster.

„Moje žena ji vozí v autě kvůli rodinným záběrům. Myslím, že zůstala asi půlka filmu z pikniku, který jsmepořádali na prvního máje.“

„To bude zajímavé, až to necháš vyvolat. A nezapomeň oddělit posmrtné záběry od těch rodinných,“doporučil Webster.

„Výborný nápad,“ přisadil si Decker. „A dejte si záležet.“

„Poručíku, podívejte, kdo k nám jde,“ upozornil je Martinez.

Decker přimhouřil oči. Blížil se Strapp s fotografy v závěsu.

„Půjdu s ním promluvit.“

„Takže jsme propuštěni?“ zeptal se Webster.

„Ano. Ledaže by sis s ním chtěl promluvit sám.“

Martinez zamával na rozloučenou a rychlým krokem se s Websterem vydali dál od Strappa.

Poručík se obrátil ke Gaynorovi. „Zůstanete teď na místě činu a počkáte na lidi od koronera a ze

soudního. Zajistěte, aby nikdo… a to myslím doslova nikdo… nic neporušil na důkazech. Sledujte je,

Farrele, jako ostříž, a v případě potřeby to máte na povel. Ať se nic nezvorá. Ne, když tu velím já!“

„Kam jdete, poručíku?“

„Jdu uklidnit Strappa a doufám, že odvrátím média. Zajistěte, aby detektivy nikdo nerušil při práci. A taky

musím uvědomit rodinu.“

Gaynor mu poklepal na záda. „Statečný muži.“

Decker se uvnitř necítil nejlíp. „Někdo se toho musí ujmout.“

KDYŽ SE KAPITÁN I s TELEVIZNÍ armádou přiblížil, vztyčil Decker ukazovák, aby požádal o jednu minutu.

Strapp natáhl otevřenou dlaň a zastavil zástupce médií. Pronesl něco k nakadeřené brunetě v hedvábném

ocelově modrém kalhotovém kostýmu. Dala si ruce v bok a vzdorně potřásla hlavou. Na Strappa

neudělala dojem. Vzpřímený, s neúprosným výrazem, vystřelil odpověď. Bruneta zvedla hlavu, rozhodila

ruce a vrátila se ke svým poddaným. Strapp přistoupil k Deckerovi sám. Gaynor, jako věrný strážce, zůstal

u ostatků, rád, že je mimo obraz.

Kapitán byl totiž strašný muž. Průměrně vysoká, hubená postava s vyzáblým obličejem, ale pronikavý

pohled vědoucích očí. Strapp vynikal jasným myšlením a dovedl rázně řešit problémy. Byl rozvážný, často

až rezervovaný. Deckerovi dělalo potíže vyznat se v něm. Ale až dosud se kapitán projevil vždycky jako

muž, na jehož slovo se dalo spolehnout.

Strapp požádal, aby ho poručík informoval.

„Přišel jsem před patnácti minutami,“ Decker si pohladil knírek. „Poslal jsem Martineze, aby vyzpovídalpersonál restaurace, Webstera, aby zkontroloval domovní blok. Přinejmenším tři další hlídkové vozyprojíždějí okolím a kontrolují je. Gaynor čeká na ohledávače od koronera a ze soudního. Oliver a Dunnová

jeli do New Chris, kde Sparks operoval a přijímal pacienty.“

Kapitán přikývl. „Takže víte, kdo Azor Sparks je, nebo vlastně byl?“

„Ano, pane. Proto jsem zde.“

„Každá Vražda je ranou pro náš obvod. Zvlášť, když jde o člověka, jakým byl doktor Sparks. Zařiďtevšechno, co je nutné, a udělejte to co nejrychleji.“

„Samozřejmě.“

„Pokud to znamená přesčasy, pracujte třeba na dvě směny.“

„To není problém.“ Decker si strčil ruce do kapsy a pomyslel na Rinu.

V duchu si řekl, že jí musí poslat květiny. Nejlépe růže… s dlouhými stonky.

„Už jste prohlédl tělo?“

„Ano, pane. Je to opravdu zlé.“

„Ježíši, Deckere, kdo mohl zabít někoho, jako byl Sparks? On byl v New Christian Hospital. Bez něj se ta

nemocnice položí, protože když tam nebude, neseženou žádné velké sponzory.“

Decker mlčel. Ačkoli Strapp myslel jako politik, jeho shrnutí situace bylo správné. Sparks udělal z NewChris významné místo na mapě. Celkem malá nemocnice byla renovována hlavně proto, že ji Sparks učinil

svým osobním pracovištěm. A stala se ohromným zdrojem příjmů pro West Valley tím, že přilákalaspousty dobrodinců. Do oblasti přitékalo něco z dolarových přebytků, nemocnice platila za mimoškolníprogramy pro mládež, přispívala na výstavbu parků, na zdravotní programy i na programy požárních apolicejních orgánů přesahující možnosti obvodu. Před půl rokem darovala dvanáct vyřazených počítačůkancelářím detektivů.

Strapp řekl: „Všechno, co budete potřebovat k rychlému vyřešení případu, zajistím. Vrhněte na to všechnysíly a ať se to provede podle regulí. Měl ve vašem týmu někdo rasové nebo sexuální problémy?“

„O žádných nevím,“ odpověděl Decker. „Scott Oliver si občas pustí hubu na špacír. Nepřekvapilo by mě,kdyby řekl něco nevhodného.“

„Stáhněte ho z případu.“

„Ne, to neudělám.“

Strappův pohled se zabodl do Deckerovy tváře. „Proč?“

„Protože je dobrý detektiv. Spřáhl jsem ho dohromady s Dunnovou. Udrží ho na uzdě. Kromě toho,nemáme tu co do činění s něčím kontroverzním. Sparks byl běloch.“

„Co když jeho vrah byl černoch?“

„Proč nevezmeme věci pěkně popořádku…?“

„Je snad jasné, že nechci, aby nějaký zatracený liberální orel práva měl záminku dělat z mých lidímonstra. Každému řekněte, aby postupoval obezřetně, jako kdybychom zacházeli s toxickým odpadem.“

„Zařídím to.“

„Chcete si vzít na starost média, Deckere?“

„Ještě jim nemám co nabídnout. Ještě ani nebyli informováni nejbližší příbuzní. Takže nemůžeme uvádět

žádná jména…“

„Příliš pozdě. Média už oběť znají.“

Decker se zděsil. „Jak se to stalo?“

„Zřejmě něco uniklo přes služební rádio.“

„Kristepane!“ Decker ucítil, jak mu zaskřípaly zuby. „A rodina ještě nic neví.“

„Tak tam jeďte a povězte jim to. Já novináře zdržím tak dlouho, jak to jen půjde. Ale znáte tu partu.

Dodržuje přísně neetickou dietu.“

Decker se podíval na hodinky. Devět padesát dva. „Už tu nejsem.“ Odstartoval ke svému volare, zapnulmotor a málem spálil pneumatiky. Sparks bydlel asi deset minut od místa, kde mu někdo připravil smrt.Pokud Deckerovi rychlost a štěstí budou přát, dorazí k Sparksovu domu dřív, než začnou vysílat večerní

zprávy.

Decker se představil za zavřenými dveřmi. Jakmile se otevřely, vydechl úlevou. Z tváře mladé ženypoznal, že ještě o ničem neví.

Byla hezká, s pravidelnými rysy, broskvovou pletí, kterou oživovaly zelené oči. Vlasy barvy pekanovýchoříšků jí rovně padaly na ramena. Vypadala na dvacet, oblečená jako studentka v džínách a mikiněnadměrné velikosti. Na obličeji se jí nevrstvil žádný make-up, neměla žádné šperky kromě tenkého řetízku

s křížkem. Někde za ní se ozval odhmotněný hlas. „Kdo je tam, Maggie?“

„Policie,“ odpověděla.

„Policie?“

„Je vaše matka doma?“ zeptal se Decker.

„Odpočívá…“

Náhle se objevil mladý muž. Do čela mu padaly rozcuchané tmavé kučery. Mezi nimi probleskovaly jasněmodré nervózní oči. Zdál se o několik let starší než dívka. Měl oblečené béžové bavlněné kalhoty,oxfordskou košili a svetr. Na nohou měl mokasíny naboso. „Co pro vás můžu udělat?“ Deckerův obličejzůstal bezvýrazný. „Jsem poručík Decker z losangeleského policejního oddělení. Chtěl bych mluvit s

Dolores Sparksovou.“

„Co od mé matky chcete?“

„Je doma, pane? Jde o naléhavou záležitost.“

„Ach, můj Bože,“ vyjekla Maggie. „Týká se to tatínka?“ Mladík zbledl. „Našeho otce? Je v pořádku?“

„Smím jít dál?“

Dveře se otevřely. Decker vstoupil do haly a rychle se zorientoval. Obývací pokoj vlevo, jídelna vpravo.Salon přímo proti vchodu s francouzskými okny otvírajícími se na zahradu. Bylo tu mnoho dalších oken odpodlahy až ke stropu, nahoře s hustými draperiemi.

Z prostoru za domem mnoho neviděl, utápěl se v mlze a stínech. Podíval se vzhůru. Schodiště z kovaného

železa se vinulo nahoru jako had. Dům mu připadal nesmírně veliký. Ale interiér, ač pečlivě uklizený ačistý, pamatoval zřejmě lepší dny. Tapety se loupaly, dřevěná podlaha byla poškrábaná, v omítce stropuse objevily trhliny. Starý nábytek. Před třiceti lety jistě prvotřídní. Ale nyní čalounění vybledlo, výplně bylyprosezené. I v sousedství velkých domů působil jako ohromná rezidence, i když ve stavu vznešené

zanedbanosti.

Decker se opět zaměřil na mladého kudrnatého muže s modrýma očima. „Vy jste syn doktora Sparkse?“

„Jsem Michael, jeden z jeho synů. Co se stalo?“

„Potřebuji naléhavě mluvit s vaší matkou.“

Michael byl neústupný. „Napřed mi řekněte, o co jde.“ Jeho hlas se zachvěl. „Něco s otcem, je to tak?“

„Pane, asi před hodinou jsme našli zabitého muže. Lituju, ale máme důvod obávat se, že jde o vašeho…“

„Ach, můj Bože!“ Maggie si zakryla rukama ústa. „Ach, můj Bože, můj Bože, můj Bože…“

„Maggie, zavolej Bramovi.“

„Ach, můj Bože, můj Bože…“

Michael uchopil sestru za ramena. „Maggie, jdi k telefonu a zavolej Bramovi, hned!“

Rozhodný tón ji vymanil ze zajetí mantry. Vrhla se k telefonu. Decker se obrátil k bratrovi: „Pane, je mi

velmi, velmi líto, ale skutečně musím hovořit s vaší matkou.“

Michael se ani nehnul. Pokožku měl průsvitnou jako slupku cibule. Černé kučery se od ní výrazně

odrážely.

Shora se ozval tichý hlas: „Michaeli, co se děje?“

Decker se opět podíval vzhůru. Na odpočívadle stála žena s krátce zastřiženými stříbrnými vlasylemujícími okrouhlý plný obličej. Byla oblečená do pestrého kaftanu, tvář měla brunátnou. Michaelovi se

podlomila kolena, ale udržel se na nohou.

Decker mu položil ruku na rameno. „Vyřídím to.“ Stoupal po schodech, ale mladý muž ho ihned

následoval. Než stačil Decker promluvit, řekl Michael: „Mami, myslím, že by sis měla jít lehnout.“

„Proč?“ Byla vysoká a robustní. Na čele jí vyrazil pot. Měla zelené oči jako dcera. Jasné a pronikavé.

Měřila si Deckera: „Kdo jste?“

„Paní Sparksová, jsem poručík Peter Decker z losangeleského policejního…“

Michael vyhrkl: „Je tu kvůli tátovi…“

„Něco se stalo?“ Podívala se vyzývavě na policistu, ale oči už jí vlhly. „Týká se to manžela? Měl

autonehodu? Pracuje dlouho, málo spí a je pak unavený.“

Decker s námahou pokračoval. „Madam, asi před hodinou jsme objevili oběť násilného činu a mámedůvod předpokládat, že je to váš manžel. Je mi to velmi, velmi líto.“

Stále mu pronikavě zírala do očí. Po tvářích jí stékaly slzy. Zakroutila důrazně hlavou. „Ne, ne, to jste na

omylu. Na velkém omylu…“ „Madam.“

„Vraťte se a prověřte to, protože manželovi by nikdo neublížil. Musíte

se mýlit!“

„Mami, snad bys měla…“ ozval se Michael.

Slzy jí tekly přes rozrušený obličej. „Michaeli, řekni tomu muži, že se mýlí. Že se dopustili velkého omylu.“

„Mami…“

„Hned teď otci zavolám. Dokážu, že se spletli.“ Chtěla vykročit, ale podlomila se jí kolena. Decker jizachytil. Opřela se o něj, neměl snadnou úlohu. Měřila přes sto sedmdesát a vážila asi tak osmdesát.„Kam ji můžu uložit?“

„Uložím ji.“ Michael ji podepřel. Byl o něco vyšší než ona a jeho sevření bylo pevné.

„Pojď si lehnout.“

„Ach. Michaeli, co se to stalo?“

„Nevím…“ „Zavolals Bramovi?“

„Právě teď…“

„Možná už bude vědět. Bram vždycky všechno ví.“

„Možná, mami…“

„Řekni mu, ať hned přijde!“

„Udělám to. Pojď, mami, jsi nemocná…“

„Jen zavolám otci. Řeknu mu, že se ten člověk zmýlil.“

„Mami, on se nemýlí.“

„Ale on se mýlit musí, nemůže to být pravda.“

Nahlas se rozplakala, syn ji odvedl do pokoje a zavřel před Deckerem dveře. Nechal ho tam stát

samotného a neužitečného. Slyšel jen zvuky za dveřmi, nářek, vzlyky… žádná slova. V takových chvílích

se cítil jako Všudybyl. Svědek soukromého zármutku. Nečistý a perverzní. Nikdy nepochopil, jak se lidi

mohou dívat na talk show. Proč někoho pozorovat v jeho nejhorším okamžiku?

Musel to vydýchat. Jen doufal, že Dolores Sparksová má dost sil, aby přežila noc. Chtěl ji vyslechnout,

zeptat se, co manžel dělal, proč parkoval v uličce za Tracadero‘s… zeptat se na jeho každodenní zvyky.

Ale nic by z ní zřejmě nedostal, když je teď v hluboké depresi. Snad to bude možné, až první otřes

přejde. Zítra to zkusí znovu.

Nemělo smysl čekat, sešel tedy po schodech. Maggie se celá třásla, stále se sluchátkem v ruce. Obrátila

se k Deckerovi s uslzenými tvářemi. „Není doma, co mám dělat?“

„Posaďte se přece, Mag. Můžu k vám zavolat nějakého lékaře? Rodinného lékaře vaší matky?“

Michael sbíhal ze schodů. „Chce mluvit s Bramem, Mag. Máš ho na drátě?“

„Není doma! Volala jsem do bytu třikrát a je tam jen záznamník!“ „Tys mu volala domů?“ Michael si

vzdychl. „Maggie, mělas zavolat do kostela!“

„Ach, Bože, pod jakým číslem je v adresáři? Jednička, ano?“

Michael začal nervózně přecházet po hale. Deckerovi řekl: „Dal jsem jí prášek na uklidnění. To jí zatím

pomůže.“ Třel si obličej a přecházel dál.

Maggie křičela do telefonu. „Brame, jestli tam jsi, zvedni to! Je to naléhavé… Haló? Tady Mag Sparksová.

Můžete mi sehnat bratra…“

Michael jí vytrhl telefon z ruky. „Sežeňte mi bratra k telefonu hned! Je to naléhavé!“

Obrátil se k sestře. „Jdi nahoru a postarej se o mámu. Zkus se trochu uklidnit!“

Dívka vyběhla po schodišti.

Michael dál křičel do telefonu. „Musíš sem rychle přijet! Stalo se něco hrozného…“ Z očí mu vytryskly slzy.

„Je tu policie, Brame. Někdo zavraždil tátu.“

Decker uslyšel: „Ach, můj Bože.“

Michael hovořil dál: „Přijedeš?“

Nastala odmlka, pak pokračoval: „Je v ložnici s Mag. Dal jsem jí sedativa… ne… ještě ne. Můžeš jimzavolat? Já nemůžu… ne… ne… ne… říká, že myslí, že je to otec, ale nejsem si jistý… Podívej se, proč sním nepromluvíš ty?“ Strčil sluchátko Deckerovi a začal opět přecházet.

„Tady poručík Peter Decker. S kým hovořím, prosím?“

Okamžik odmlky, pak promluvil tichý hlas. „Jsem syn doktora Sparkse Abram. Co se stalo?“

Hlas byl klidný, zvlášť ve srovnání s hysterií, která panovala v domě. Decker řekl: „Raději bych s vámimluvil osobně.“

„Jak je matce?“

„Odpočívá. Váš bratr jí dal sedativa. Je to tak správně?“

„Ano, to je v pořádku. Bratr mi řekl, že otce zavraždili. Je to pravda?“

„Ano, pane, tak to alespoň vypadá. Je mi to velmi líto.“

„Jste si jistý, že je to on? Identifikoval ho někdo?“

„Měl u sebe osobní doklady – řidičský průkaz, kreditní karty, profesní doklady. Kromě toho je váš otec

známá osoba.“

„Chci ho vidět.“

„Rád vás k identifikaci doprovodím.“

„Řekněte, kam mám jít?“

„Lituju, ale musím vás doprovodit. Udělám všechno, abych vám i celé rodině nějak pomohl v této hrozné

situaci.“

Bram se odmlčel, než se zeptal: „Jsem tak ohromený, nejsem… smím ještě promluvit s bratrem?“ Decker si všiml, že použil „smím“ místo „můžu“. Je otřesený, ale ovládá se. „Samozřejmě.“ Podal

sluchátko Michaelovi.

„Kdy se sem dostaneš?“ křikl Michael do telefonu.

„Jedu teď ověřit, jestli je to skutečně táta,“ odpověděl Bram. „Někdo by měl zavolat ostatním.“

„Můžeš to udělat ty? Mag není schopna a já mám obavy, že nezvládnu ani Paula.“

„Dobře, udělám to.“

„Kdy se sem dostaneš? Máma se po tobě pořád ptá.“

„Hned jak to půjde, Michaeli. Kde je Mag?“

„S mámou.“

„Miku, hlídej mámu jako ostříž. Ať se nedostane ke skříňce s léky.“ „Dobře.“

„Dohlédni také, aby si Maggie vzala theo-dur…“

„Vypadá v pořádku…“

„Jako prevenci, Michaeli. Záchvat dostává se zpožděním. Nemůžu se právě teď zabývat Maggiinýmastmatem. Ať si lehne a odpočívá, než se tam dostanu.“

Michael automaticky přikývl.

„Jsi tam?“

„Promiň. Ano. Dohlédnu na mámu.“

„A na Maggii také. Postarej se o obě. Je ti to jasné, Michaeli?“

„Ano, dohlédnu na mámu a na Mag taky. Hlavně přijeď.“

„Tak rychle, jak jen to půjde. Dej mi ještě Deckera.“

„Koho?“

„Poručíka.“

„Ano.“

Předal opět telefon Deckerovi.

„Ano?“

„Víte, kde je kostel svátého Tomáše, poručíku?“ „Samozřejmě.“

„Jak daleko je místo, kde otec…“

„Můžu se pro vás u svátého Tomáše zastavit, pane Sparksi.“

„Velmi vám děkuji, to mi pomůže. Musím zavolat ostatním sourozencům. Říct jim, co se stalo. Můžeme se

sejít před kostelem za dvacet minut?“

„To by šlo.“ Zavěsil.

„Přijde sem?“ zeptal se Michael.

„Ne, nejdřív chce otce identifikovat. Zastavím se pro něj u svátého Tomáše.“

„Bože…“

Michael dál pochodoval. „Doufám, že se sem dostane rychle. Mám pocit, že ostatní sám nezvládnu!“

„Kdo jsou ostatní? Vaši sourozenci?“

Maggie seběhla ze schodů. „Michaeli, ona naříká. Co mám dělat?“

„Už tam jdu.“ Začal si kousat nehet. „Omluvte mě na chvíli, poručíku.“ Rozběhl se za sestrou nahoru.„Mag, ty si vezmi theo-dur. Preventivně.“

„Nic mi není…“

„Prosím, udělej to, Mag, a nehádej se.“

Dívka vypadala rozzlobeně, ale dál už nic nenamítala. Nahoře zmizeli z dohledu a Deckera nechali vopuštěné hale. Využil toho, aby se porozhlédl a vstoupil do salonu. Na stěnách nevisely žádné obrazy, zato byly posety rodinnými fotografiemi. Vypadalo to, že Sparksovi

mají plno dětí, ačkoli někteří dospělí asi byli zeťové nebo snachy. Nejnápadnější byly dva snímky vpozlacených rámech třicet pět krát padesát centimetrů. Oba snímky byly zřejmě pořízeny při stejnépříležitosti. Otec byl oblečen ve smokingu, matka v modré róbě pošité lesklými pajetkami. Muži měli

tmavé obleky, ženy nákladné toalety nebo koktej lky.

Na první fotografii bylo mnohem víc lidí, rodiče, děti s partnery, mnoho vnoučat, od docela malých až poadolescenty, příliš mnoho na to, aby je Decker stačil porovnat.

Druhá fotografie byla přehlednější. Bylo na ní jen osm lidí. Rodiče, Azor a Dolores, se čtyřmi mladýmimuži a dvěma mladými ženami, mezi nimiž poznal Michaela a Mag. Podobali se rodičům. Ačkoli i oni bylislavnostně oblečeni, postoje byly mnohem nenucenější. Obě skupinky se však zdály uvolněné, žádnéstrnulé úsměvy nebo pózy. Všichni vypadali v dobré pohodě.

Děti se dělily na dvě skupiny. Ty s otcovými znaky měly černé kudrnaté vlasy a modré oči, s matčinýmirysy světle kaštanové vlasy a zelené oči. Michael a další bratr se podobali otci, Maggie, sestra a další muži

matce.

Prohlédl si fotografii podrobněji. Jeden z bratří měl kněžský kolárek. Svatý Tomáš byl katolický kostel.Bratr Bram byl vlastně otec Bram. Není divu, že měl v telefonu tak vyrovnaný hlas. Kněží jsou naučeni se

s krizemi vyrovnávat.

Pohledný muž s bledou tváří vzdělance. S pravidelnými rysy a výraznými lícními kostmi. Ostrý pohled očí

barvy mořských vln za brýlemi bez obrouček. Světle kaštanové dlouhé vlasy padající k ramenům.

Decker si dál prohlížel fotografii a vrátil se k ní ještě jednou. Vedle otce stál další bratr. Podobný Bramovi,

ale ne tak bledý, a bez brýlí. Měl masitější tváře a kratší, zastřižené vlasy.

Michael scházel ze schodů. „Spí, ale neklidně.“

„Máte rodinného lékaře, kterého byste mohl zavolat, Michaeli?“

„Ne, vlastně ne. Po zdravotní stránce se o nás vždy staral otec. Jsme včetně matky celkově velmi zdravé

plemeno. Maggie je u ní. Bude v pořádku.“

Decker ukázal na fotografii. „Jsou to dvojčata?“

Michael sledoval jeho pohled. „Vlastně trojčata. Luke a Bram…“ ukázal na jejich tváře. „Ti dva jsou, jak

patrno, jednovaječná dvojčata. Teď jsou si ještě podobnější, když Luke přibral pár kilo.“

„Bram je kněz?“

„Ano, ale my katolíci nejsme. Jen on.“

„Kdo je třetí v té trojici?“

„Paul.“ Michaelovi se vrátila červeň do tváře. „Je víc podobný mně než dvojčatům. To je genetika. Jakokdyž házíte kostky. Tady to je moje starší sestra Eva. Narodila se po trojčatech. Je, jak bych to řekl…matčina oblíbenkyně hned po Bramovi. Myslím, že máma byla opravdu šťastná, když se po třech klucích

narodila holka.“

„To si dovedu představit. Jak staří jsou vaši sourozenci?“ „Trojčatům je třicet pět, Evě třicet.“

„A vám…“

„Mně je dvacet pět, Mag dvacet.“ „Vaše matka měla děti po pěti letech.“

„Je to tak.“

„Kdy byla ta fotografie pořízena?“

„Při otcových šedesátinách… asi před dvěma roky. Připadá mi to jako sto let.“

Michael si protřel oči.

„Cítím se jako zelenáč. Studuju druhým rokem medicínu. Pracoval jsem v Africe jako misionář. Staral jsem

se o velmi nemocné lidi. Takže bych měl situaci zvládat líp. Otec by se mnou nebyl spokojený.“

„Za daných okolností to zvládáte výborně.“

„Obávám se, že ne…“

Decker mu poklepal na rameno.

„Otec by se mnou nebyl spokojený.“

Výrok o mládenci hodně vypovídal. Je mu dvacet pět, studuje medicínu a stále se trápí tím, co by si oněm pomyslel otec. Být synem legendy je asi těžký úděl. Není snadné vytvořit si vlastní totožnost. OMichaelovi dost vypovídalo, že si vybral cestu v otcových šlépějích. Musel vědět, že ho s ním lidé vždycky

budou srovnávat.

„Je to tím, že je to tak náhlý šok. Co se to stalo? Jak se to stalo?“ chtěl upřesnit Michael.

„Našli ho mrtvého v autě.“

„Kde?“ Mike stále přecházel po místnosti a kousal si nehty. „Na parkovišti nemocnice? Říkal jsem tátovi,

že to tam není bezpečné. Stokrát jsem mu říkal, aby s sebou nosil aspoň pepřový sprej. Něco takového,

cokoli.“

„Stalo se to v zadní uličce u restaurace Tracadero‘s.“

Michael se zastavil. „Cože? Kde?“

„Za Tracadero‘s,“ opakoval Decker.„Napadá vás něco, co by tam dělal?“ „Vůbec ne.“

„Chodíval otec do té restaurace na jídlo?“

„Snad jen při zvláštních příležitostech. Jako při narozeninách. Otec rád dobře jí.“ Mike si hryzal spodní ret.„Ale většinou jídal v nemocnici. A v nemocnici prakticky žil.“ „Doma se tedy příliš nezdržoval?“ „Skoro nikdy. Kromě nedělí.“

„Vaše matka je nervózní typ?“

„Ne, vůbec ne.“ Bylo na něm znát napětí. „Proč se ptáte?“

„Protože máte doma sedativa. Získal jsem dojem, že je na ně zvyklá.“

„Ó… jen příležitostně… aby lépe spala. Obvykle je plná energie. Je neúnavná. Táta nebýval doma, když

jsme dospívali. Opravdu, vychovala nás sama. Proto potřebuje sedativa… protože je tak plná energie.

Když si je nevezme, neusne.“

Nemá to něco společného s úzkostí, chlapče? Decker si myšlenku nechal pro sebe a s pochopením přikývl.

Jak lidé zapírají. Podíval se na hodinky. „Musím odjet pro vašeho bratra. Zvládnete to tu sami?“

„Ano… já… jo, jsem v pořádku. Jen Bramovi řekněte… ať přijede co nejdřív.“ Vypadalo to, že Michael má

mořskou nemoc. „Myslím to tak… řekněte mu, že máme všechno pod kontrolou, ale kdyby mohl…“

„Vyřídím mu to.“ Pozoroval mladého medika. Jako malý pejsek, co se stěží udržuje nad hladinou, plaval v

oceánu hrůzy a zármutku.„Jste si jistý, že to zvládnete?“

„Ano,“ trval na svém Michael. „Ano, zvládnu to. Děkuju, poručíku. Děkuju vám za… Nevím vlastně, proč

vám děkuju… Už nevím, co to melu. Řekněte, prosím, Bramovi, aby si pospíšil.“

„Pečuje o rodinu, ne?“

Mike si otřel slzy. „Bram pečuje o celý svět.“

KOSTEL sv. TOMÁŠE, impozantní velikostí a gotickým stylem, by se cítil jako doma na břehu Temže.

Vynikal by tam tím spíš, že architektura West Valley typicky inklinuje ke krabicovému stylu nákupních

středisek kdekoli v USA. Jisté, existuje zde několik skvělých sídlišť s více než milionovou hodnotou, ale

většinu obytných domů v oblasti devonshirského policejního okrsku představují jednopodlažní domy typu

ranče. Tři ložnice, dvě koupelny – praktické a skromné. Kostelní věž se tyčí nad obytnými domy jako

strážní vížka věznice.

Decker zaparkoval před portálem a štíhlý muž v džínách, černém manžestrovém blejzru a černé košili, ve

sportovních botách seběhl po schodech. Když přišel blíž, Decker rozeznal kolárek. Muž nahlédl do okénka.

„Poručíku?“

Decker přikývl a otevřel dveře auta na straně spolujezdce.

Kněz vklouzl dovnitř a zabouchl. Vrhl na policistu rychlý pohled a zapnul si bezpečnostní pás. Decker si

mladého muže chvíli prohlížel. Prošedivělé spánky, vlnovky vrásek na čele. Měl ušlechtilé, jemné rysy,

dalo se říct, že je pohledný. Kdyby se oblékl do saténu a hedvábí, mohl vystoupit z portrétu od

Gainsborougha. Kromě očí. Ty měl bystré, příliš inteligentní na peerskou fintivost.

„Mrzí mě, že se setkáváme za takových okolností, otče.“

Kněz přikývl. „Jak se daří matce?“

„Za daných okolností vcelku dobře.“ Poručík nastartoval. „Michael hoří touhou, abyste tam byl.“

„Měl bych tam být, ale musím být zde. Potřeboval bych se rozdvojit.“

Decker přikývl.

Bram si odhodil kadeře z čela. Neměl tak dlouhé vlasy jako na fotografii, ale občas pohodil hlavou v

navyklém gestu. Nevypadal jako padre, na jakého byl Decker zvyklý z jižní Floridy. Moderní doba, moderní

kněží. „Už jsem telefonem sehnal všechny sourozence, kromě bratra Paula. Švagr ho shání dál. Můžu si odtud

zavolat?“

Decker sáhl po mikrofonu a požádal o číslo. Kněz mu je nadiktoval a za malou chvilku se mezi poruchamidispečinku ozval zlostný mužský hlas.

Bram klidně řekl: „Nazdar, to jsem zase já. Už jsi Paula sehnal?“

„Asi před dvěma vteřinami. Jsi doma?“

„Nejsem…“

„Musíš tam zajet. Eva je rozrušená. Nechci ji nechat samotnou.“

„Je tam Michael.“

„Michael!“ hlas zazněl ironicky. „To je opravdu úleva…“

„Davide…“

„Jsem nervózní… když nechávám Evu řídit. Víš, jak dokáže být hysterická, jenže si nedala říct. Naše chůvaje na dovolené v El Salvadoru a já nemůžu v tuhle dobu sehnat hlídání.“ Hlas zesílil. „Je skoro jedenáct,kde k čertu, jsi, Brame?“

„S pol…“

„Paul mě bombarduje otázkami. Jako bych já mohl vědět, co se děje. Co se vlastně děje?“

„Davide, nerad zavěšuji, ale mluvím na otevřeném policejním okruhu a všichni slyší, co říkám. Počkej až

na osobní rozhovor.“

„Dobrá. A kdy přijedeš domů?“

„Hned jak zvládnu identifikaci těla.“

Ticho. Pak se hlas opět ozval. „Promiň, Brame. Já jsem…“

„To je v pořádku, Davide, musím zavěsit. Promluvíme si později.“

Bram vrátil mikrofon Deckerovi a sesul se do sebe.

Decker chvíli čekal. „Závisejí na vás, že?“

Bram se podíval z okýnka a zeptal se: „Jak daleko jsme od místa činu?“

„Asi deset minut.“ „Kde ho našli?“

„V jeho autě. Zaparkovaném v uličce za Tracaderem.“

Bram se na Deckera podíval. „Za Tracaderem?“

„Napadá vás, proč by tam jel?“

„Ne,“ zakroutil hlavou. „Nic mě nenapadá.“

„Byli jste tam někdy spolu?“

Bram hlasitě vydechl. „Táta tam před několika lety pronajal salonek na máminy narozeniny. Je nás

dohromady asi třicet, ale na dnešek jsme nic neplánovali.“

„Nechodil tam někdy bez rodiny?“

Řekl bych, že ne. Táta málokdy někam chodí, protože je stále v pohotovosti.“

„Váš bratr mi řekl, že prakticky žije v nemocnici.“

Bram si znovu shrnul vlasy z očí.

„Jediné, co mě napadá, je, že možná měl schůzku s večeří s někým z farmaceutické společnosti.“

„Farmaceutické společnosti?“

„Otec ve své laboratoři, ve spojení s Fisher/Tyne Pharmaceuticals, vyvinul významný preparát, důležitý

pro chirurgii. V současné době ho testuje federální agentura pro léčiva.“

Deckera sdělení zaujalo. „Váš otec vyvinul lék pro Fisher/Tyne?“

„Ano. Curedon. Jakýsi preparát používaný po chirurgickém zákroku, podporující příjem transplantátu.

Podle otcových kolegů jde o průlom v medicíně. Můj otec se zabývá transplantacemi srdce. Ale to myslím

víte.“

„Ano, vím,“ Decker se odmlčel. „Nerad se ptám, otče. Ten lék, Curedon, kterou váš otec vyvinul, můževynést značné množství peněz?“

Bram chvíli přemýšlel. „Bezpochyby ano. Proč?“

„Jsme na samém začátku vyšetřování. Nenašel jsem pistoli, ze které by se kouřilo. Hledám podezřelé.Pátrám po motivech. Peníze jsou vždycky dobrý motiv. O kolik vlastně jde? O jakých částkách se

bavíme?“

„Namouduši nevím. Na to byste se mohl zeptat Michaela. Věděl by o tom víc než já.“

„Takže v Taracadero‘s večeříval s někým od Fisher/Tyne.“

„Poručíku, já to opravdu nevím. Jen se dohaduju.“

Decker si pohladil knírek. „Takže váš otec byl navíc k řadě svých talentů i chemikem?“

„Jeho profese to nesla s sebou. Asi před patnácti lety přišel na to, že na trhu dostupné preparáty mu

nevyhovují. Znovu se zapsal na kalifornskou univerzitu v Los Angeles a získal doktorát v biochemii.

Nemocnice New Christian Hospital mu zařídila laboratoř.“ Bram pevně semknul ruce. „Je možné, že se sněkterým z kolegů sešel na večeři. Ale na mého otce to příliš nevypadá.“

„Kdo jsou nebo byli kolegové vašeho otce?“

„Myslíte jmenovitě?“

„Pokud vám to nevadí?“

Bram přikývl. „Doktor Reginald Decameron, doktor Myron Berger a… proboha, vypadlo mi to z hlavy… je

to žena… ale ne Heather, to je sekretářka.“

„Jak se jmenuje jeho sekretářka?“

„Heather… Heather…“ Bram otočil oči ke stropu. „V pětatřiceti začínám být senilní. Heather… Nevím, jak

dál. A pak jedna doktorka.“

„Všichni pracují v otcově laboratoři?“

„Ano.“

„Jsou to jeho zaměstnanci?“

„Myslím, že je mezi nimi spíše vztah rovnocennosti než typický poměr šéfa a podřízeného. Všichni jsoulékaři. Ale ano, můj otec je najímal.“ Odmlčel se, oči za brýlemi mu jezdily sem tam. „Fultonová. ElizabethFultonová. Říkali jí doktorko Liz.“

„Myslíte, že tam otec mohl jít s někým z nich na večeři?“

„Možná měl někdo z nich narozeniny, nevím.“ Narovnal si brýle. „Podle těch otázek asi nepovažujete

vraždu za náhodu, že?“

„V tomto okamžiku stále shromažďuju informace, otče. Bohužel vám zatím nemohu nic dalšího říct.“

Bram se podíval z okna, otřel si oči pod brýlemi. „Je to jako noční můra!“

„Vážím si toho, že jste se rozhodl identifikovat mrtvého. Raději vy než vaše matka.“

„To je jisté.“

„Je po zdravotní stránce v pořádku?“ „Proč? Stalo se něco doma?“

„Ne. Ptám se jen proto… že bere sedativa.“ „A…“

„Ach ne, nic se nestalo. Jen mě zajímalo, proč bere prášky na spaní.“ „To dělá hodně lidí. Nic to neznamená.“

„To je pravda.“

Bram se zeptal: „Jste si jistý, že je to on? Myslím tělo.“

„Dost jistý, abych vás tam zval.“

Kněz obrátil oči vzhůru. „Bude se konat pitva?“

„U násilné smrti to vyžaduje zákon.“

„Takže se pohřeb musí odložit?“

„Doufejme, že to nebude trvat dlouho. Několik dní, možná týden.“

„Možná je to tak lépe,“ uvažoval Bram. „Možná pro veřejnost uspořádáme zítra… vzpomínkovou slavnost.

Pro otcovy přátele a kolegy. Vyřídíme tím celý cirkus. Potom, až nám tělo vydáte, můžeme uspořádatsoukromou vzpomínkovou slavnost jen v kruhu rodiny,“ povzdechl si. „Uvažuju jako kněz. Krok jedna,učiň to. Krok dvě, učiň ono.“

„Někdo se musí postarat o organizaci. Zdá se, že vaše rodina na vás ve všem spoléhá.“

Bram poznámku přešel mlčením.

„Od Michaela jsem se dozvěděl, že pocházíte z trojčat. Tři chlapci.“

„Ano.“

„Je někdo z těch dvou také kněz?“

„Ne“

„Co dělají?“

Bram se díval jinam, jako by to přeslechl. Byl vstřícný, když hovořil o otci a jeho profesním životě. Jakmilenarazili na rodinu, přepnul na jednoslovné odpovědi.

„Pracují bratři?“ naléhal Decker dál.

„Co?“ Bram zíral do prázdna. „Prosím?“

„Čím se zabývají?“

„Luke je poradce ve věcech rehabilitace drogové a alkoholové závislosti.“

„Další, kdo se zabývá pomocí bližním,“ poznamenal Decker.

Bram nic neříkal.

„Kde pracuje?“ Chvíli se odmlčel. „Moje otázky vás znervózňují, otče? Nechci vás rozrušit.“

„Říkejte mi Bram. Všichni mi tak říkají.“ Protřel si oči. „Vím, že se musíte ptát na základní věci. Nevadí mi

otázky. Luke pracuje v poradně Bombový kryt.“

Decker udělal pauzu.

Bombový kryt je dům, ve kterém pomáhají bývalým alkoholikům, narkomanům a trestancům a

rehabilitované zaměstnávají jako poradce.

„Žije tam?“

„Ne.“

„Je ženatý? Svobodný? Rozvedený?“

„Luke je ženatý, má dvě děti.“

„Bral drogy nebo alkohol?“

„Poručíku, potřebujete-li osobní informace o mém bratru, zeptejte se jeho.“

„Máte pravdu. A co váš bratr Paul? V jakém oboru pracuje?“

„Je makléř, ženatý, čtyři děti. Moje sestra Eva je vdaná. S manželem vlastní řetězec obchodů s oděvy.Mají čtyři děti, nejstaršímu je sedm let. Plodná rodinka. Zastoupí i mne. S Michaelem jste se setkal.Studuje druhý ročník medicíny, bydlí doma, chodí s velmi slušnou dívkou ze stejné církve. Z otcovy, ne zmojí. V našem hejnu jsem jediný katolík. Magdeleine je benjamínek rodiny. Studuje druhý ročník sespecializací na psychologii na kalifornské univerzitě. Chce být sociální pracovnicí. Tak to je rodina v

kostce.“

„Vážím si vaší ochoty.“

Bram se propadl do mlčení.

Decker se na něj podíval, ale neřekl nic. Lidem za těchto okolností… obvykle stačí narážka nebo dvě a

rozhovoří se. Jsou sdílní, protože tak uleví předrážděným nervům, úzkosti, ventilují cokoli, co jim slina

přinese na jazyk. Tento muž mlčel. Spolupracoval, ale vážil slova.

Deckerovi se rozbřesklo. Bram byl kněz. Tajemství představovalo jeho provozní kapitál. Zbytek cesty

proběhl beze slova. Blížili se k cíli a Decker zpomalil. „Vpravo před námi.“

Bram se podíval z okna. „Už tam jsou televizní kamery! Jak to dokázali dřív než my?“

„Sítě mají lidi, kteří poslouchají policejní dispečink. Vynoří-li se známé jméno…“

„Jak proboha…“ Bram se rozhořčil… „ani v zármutku se nerespektuje soukromí?“

Decker mlčel.

„Jaké šílené město,“ hrozil se kněz, „odhalte duši světu za deset minut slávy.“

„Neobávejte se. Protáhnu vás tím. Raději skloňte hlavu, pro případ, že by byl někdo příliš dotěrný.“

Bram se svezl hlouběji do sedadla. Decker rychle zajel k vymezeném prostoru, blýskl štítkem nauniformované policisty, kteří ho střežili. Než stačil vytáhnout sklo, vrazil mu kdosi mikrofon do obličeje.Držela ho žena s nasprejovanou korunou blond vlasů. Sešlápl plyn, až málem utrhl mikrofon, kdyžpopohnal volare vpřed. Za sebou zaslechl šťavnatou nadávku.

Bram byl zsinalý. „Viděl jsem už mrtvé… a viděl jsem lidi umírat.“

„Je to jiné, když jde o nejbližší.“

Kněz mlčel. Když se přiblížili k buicku, unikl mu ze rtů vzdech. V ostrém světle spatřil černý vůz. Velká

písmena nic neskrývala. OKRESNÍ MÁRNICE LOS ANGELES.

Bram se díval do klína. Decker s ním cítil. Vítej do pekla, kamaráde. Jak dlouho vydržíš?

Dva asistenti laboratoře v bílých pláštích zářili jako reflektory v osvětlení ulice. Nakloněni dopředu hledělidovnitř vozu, jeden držel plastový pytel na tělo. Vedle nich stála policejní fotografka a její nikon vrhalblesky. O několik obchodů dál parkovalo auto Jaye Craina. Decker soudního lékaře neviděl.Pravděpodobně klečel u těla.

Decker vypnul motor. Bram se chystal otevřít dveře, ale poručík ho zadržel. „Počkejte zde.“

Knězova tvář popelavěla.

Decker se zeptal: „Je vám nevolno?“ „To je tím zápachem. Zvyknu si.“

„Dejte mi chvíli, otče, abych se zorientoval. Určitě se vám neudělá špatně?“

„Přežiju to.“

Decker vystoupil. Před maskou buicku narazil na Farrella Gaynora.

„Sparks je ještě v autě?“ zeptal se Decker.

„Jo. Craine je skoro hotov. Už budou tělo nakládat.“ Gaynor se poškrábal na nose.

„Koho to máš v autě?“

„Sparksova syna. Jednoho z jeho synů. Je to kněz.“

„Takže syn je vlastně otec.“

Přes ponurost scény se Decker usmál. „Nechci, aby otce viděl takhle roztaženého. Napřed tělo uložíme do

pytle a položíme na nosítka. Pak syna přivedu, aby tělo identifikoval.“

„To půjde.“

Decker se vrátil k autu. Crain, klečící u mrtvoly, vstal a o krok ustoupil. Spatřil Deckera a položil si ruku na

hruď. „Vždycky takhle lekáte lidi, poručíku?“

„Omlouvám se, Jayi. Co mi povíš?“

Craine se zamyslel. „Tělo je ještě teplé, nejeví známky posmrtné ztuhlosti. K usmrcení došlo nedávno. Ale

to vám ani nemusím vykládat.“

Ozval se Gaynor: „Jo, poručíku, něco jsem vám chtěl říct. Když jste byl pryč, volal Scott Oliver. Sparks byldnes v nemocnici. Poslední, co si kdo pamatuje, je, že se kolem osmé sešel s několika doktory. Nikdozřejmě neví, co dělal tady, chci říct v Tracadero‘s, protože večeřel v nemocnici. To alespoň řekla jehosekretářka. Jmenuje se Heather Manleyová.“

„Je ještě v nemocnici?“

„Nevím, kde s ní Scotty mluvil, jestli jí telefonoval, nebo byl v nemocnici.“

„Takže velký muž byl naposledy viděn zhruba v osm.“ Craine zavřel černý kufřík. „Teď je tři čtvrtě najedenáct. Máte přesný časový rámec. Lepší, než by poskytla věda.“

„Znals ho, Jayi?“

„Věděl jsem o něm, poručíku. Každý ho znal.“ Odvrátil se. „Je to těžká rána. Vidět muže, jako byl on…

takhle zmasakrovaného.“

„Pověz mi o provedení víc.“

„Vstřely do hlavy a krku. Přerušení mozkového kmenu. To nejspíš bylo hlavní příčinou smrti. Ostatníbarbarství… postihlo hrudník. Řekl bych, že k němu došlo po smrti. Pachatel byl velmi silný a velmi zuřivý.

Zlomil sternum, zlámal hrudní koš a odkryl srdce. Použil dlouhý nůž se širokou čepelí. Některé kosti jsemnašel na kaši. K rozdrcení hrudního koše mohl použít cokoli. Páčidlo, sochor, baseballovou pálku nebokladivo.“

„Věci, které lze najít v každém autě, skříňce na nářadí nebo v kuchyni,“ konstatoval Decker.

„Ano,“ souhlasil Craine. „Musela to spáchat silná osoba.“ „Tedy spíš muž.“

„Řekl bych. Ale i silná žena… by to dokázala…“ Craine soustředěně svraštil čelo. „Ale být vámi, hledal

bych někoho s penisem.“

Gaynor zaplašil úsměv. „Rozdrcená hruď, odkryté srdce. Vypadá to, jako by tím někdo chtěl něco

vyjádřit.“

„Nepochybně.“ Craine si stáhl rukavice. „Teď ho převezeme do márnice. Pitvu provedeme ráno.“

„Jeden ze synů doktora Sparkse čeká v mém autě. Přivezl jsem ho kvůli identifikaci.“

„Je to doktor Sparks,“ řekl Craine. „Můžu to konstatovat oficiálně a ušetřit toho muže bolesti.“

„Myslím, že už se smířil s tím, že je to otec, a chce ho vidět.“

„Proboha, proč?“

„Je to kněz,“ vysvětlil Gaynor, „možná mu chce udělit poslední pomazání.“

„Může se udělit poslední pomazání někomu, kdo už nežije?“ zeptal se Decker. „A kromě toho, Sparks

nebyl katolík.“

„Byl velmi zbožný,“ poznamenal Craine. „Každý věděl, že je člen fundamentální církve a Bohu velmioddaný.“ Odmlčel se. „Možná měl horkou linku k nejvyšší bytosti. Určitě zachránil mnoho životů.“

„Přivedu kněze, jakmile ho vaši lidé uloží na nosítka. Nechci, aby viděl scénu zločinu,“ navrhl Decker. „To je ohleduplné, poručíku.“ zašeptal Craine. „Velmi ohleduplné. Je tam spousta krve a tak. Pohled jeděsivý i pro nás profesionály. Dobrou noc.“

Gaynor ho pozoroval, když nastupoval do auta a odjížděl. „Zdá se, že ho to pěkně vzalo. Možná se ho to

dotklo uvnitř…“

„A nedotklo se to nás všech?“ potřásl hlavou Decker. „Kde jsou Webster a Martinez?“

„Ještě prohlížejí kontejnery.“ Gaynor ukázal do tmy. „Vidíš ta světla?“

„Nevidím nic.“

„To je taky jedno pozitivum, které přináší stáří,“ poznamenal Gaynor. „Staneš se dalekozrakým. Vidímzáblesky půl druhého, možná dva bloky odtud. Mám se s nimi spojit přenosnou vysílačkou?“

Decker se snažil proniknout tmou a řekl: „Ne, promluvím si s nimi později. Teď vyřídíme identifikaci.“Obrátil se k autu. Asistenti právě nakládali Sparksovo tělo na nosítka. Decker požádal Farrella, aby prosyna oběti uvolnil okolí.

Vrátil se k autu a otevřel Bramovi dveře. Kněz vystoupil a opřel se o karoserii.

„Mám vám pomoct?“ „Ne.“

„Tudy.“ Dovedl Brama k nosítkům a pokynul asistentovi, aby pootevřel zip vinylové schrány. Kněz sesklonil a podíval se, rychle odvrátil oči a couvl. „Dobrý Bože!“

Také Decker pohlédl na tvář mrtvého. Nevidoucí oči strnule zíraly do zamlženého měsíce. Vzal kněze pod

paží, ale Bram se vyprostil.

„Jsem v pořádku,“ zakryl si ústa a svěsil ruku. „Chci se na něj podívat ještě jednou.“

Decker na něj pohlédl.

„Prosím,“ požádal Bram tiše, „chci ho vidět znovu. Ať zip otevřou ještě jednou.“

Poručík kývl na zřízence, aby pouzdro otevřeli. Kněz přistoupil blíž a donutil se sklonit zrak. Náhle poklekl

a pokřižoval se. Zavřel oči a sepjal ruce. Zvedl je k čelu a z úst mu vyšel zpěvavý tok latinské modlitby.

Decker ukazováčkem odvolal zřízence od nosítek.

Dopřejte tomu muži iluzi soukromí.

POSLEDNÍ ZAZNAMENANOU UDÁLOSTÍ V diáři doktora Sparkse byla schůzka v nemocnici při večeři setřemi lidmi: Regem, Myronem a Liz. Oliverovi stačil rychlý telefonický dotaz Sparksově sekretářce Heather

Manleyové, aby zjistil, že šlo o doktory Reginalda Decamerona, Myrona Bergera a Elizabeth Fultonovou.Tato položka byla jednou z mnoha, které v diáři objevil – podle sekretářky jakési schůzky, týkající sevýzkumu, konané dvakrát týdně. Porady spojené s večeří se konaly ve Sparksově konferenční místnosti,nikoli v Tracadero‘s. To bylo vše, co se dalo vyřídit, než Heather podlehla hysterii.

Oliver se odtrhl od stránek diáře a rozhlédl se po kanceláři. Byla dvakrát větší než jeho byt a také o mochezčí. Stěny vykládané dřevem, na podlaze tmavozelené plyšové koberce, kolem stereoreproduktory,malý bar s ledničkou, a všechno korunoval panoramatický výhled na okolní hory. Pravda, v baru nebylžádný alkohol, jen ovocné šťávy, ale to by se dalo napravit. Vrhl pohled na televizi instalovanou nastropě. Podotkl k Marge: „Možná bychom měli televizi zapnout.“

Marge zavřela vrchní zásuvku ořechového psacího stolu. Nenašla v ní nic důležitého. Zkusila boční zásuvky, pak kartotéku. Byla zamčená. „Myslím, že nebudeš mít štěstí, Scotty. Pravděpodobně sinepředplácel Adam and Eve“

„Jak laskavé, že mě řadíš mezi milovníky pornografie.“ Vložil do diáře záložku. „Jen bych chtěl vědět, jestliuž zpráva o vraždě dorazila na televizní kanály. Jakmile se to stane, vypukne v nemocnici panika. Jako seto už projevilo u jeho sekretářky. Kde vlastně je? Říkala, že bydlí jen patnáct minut odtud. A teď zrovna

dopravní špička není.“

Marge zkoumala police zabudované knihovny, probírala hřbety tlustých lékařských knih. „Neříkala, žezavolá jeho spolupracovníky?“

„Jde o tři doktory. Jak dlouho trvá zavolat třem lidem?“

Pokrčila rameny. „Máš pravdu, zapni televizi.“

Natáhl se a zapnul ji. Na monitoru se objevil tmavý obraz, vyvrcholení jakéhosi kriminálního seriálu.

Pozoroval herečku v policejní uniformě v honičce za zločincem, ňadra se jí vlnila, když ho pronásledovalaulicí. Měla těsně obepnuté kalhoty, v nichž vynikl dobře formovaný zadek, když vykukovala za popelnicí.Přeskočil pohledem na Marge. Měla na sobě pytlovitý kalhotový kostým a na nohou botasky.

„Našels v jeho diáři něco zajímavého?“ zeptala se.

„Nic, co by dávalo nějaký smysl.“ Listoval poznámkami. „Jména pacientů, označení procedur,chirurgických výkonů, data pracovních porad, připomínky narozenin a výročí… dost málo. Možná používalslužeb společnosti rozesílající blahopřání.“

Marge se podívala na táflování místnosti. Mezi četnými diplomy a certifikáty byly rozesety rodinnéfotografie. „Vypadá to, že Sparks měl hodně dětí i vnoučat. Jak smutné!“

V televizi zazvonila kulka o popelnici. Vnadná herečka uskočila. Její make-up byl stále dokonalý, nekazilaho ani kapka potu. Sakra, pomyslel si, kdybych to byl já, mám naděláno v kalhotách. Nahlas řekl: „Sparksměl mnoho porad s různými společnostmi.“

„Se kterými?“

„Biolab, Meditech, Genident, Boodcell, Armadonics, Fisher/Tyne. Poslední název se objevuje pravidelně.Zhruba jednou za měsíc. Není to ta farmaceutická společnost?“

„Jo.“ Marge se poškrábala na hlavě. „Bože, byl ale pilná včelka. Napsal dvě lékařské učebnice,spolupracoval na dalších čtyřech a redigoval asi tucet dalších. Kde na všechno bral čas?“

Oliver se pohledem vrátil k obrazovce. Policistka byla převlečená do tenké noční košilky. Ležela v posteli vnáručí hřebce s hlubokým hlasem a důlkem v bradě. Když promluvila, pan Důlek se na ni díval s výrazem„Jsem to ale seriózní chlapík“. Momentálně nesouložili, což by spíš odpovídalo realitě. Fajn. Možná právě

skončili, on byl starší a měl delší interval mezi erekcemi. To by možná Oliverovi připadalo realistické. Coale nebral, bylo, že jí vážně naslouchal. Ve skutečném životě by byl úplně odrovnaný a přemýšlel by si otom, jak podfouknout finanční úřad, nebo o dobročinném baseballu.

Marge se podívala na hodinky. „Manleyová si dává na čas.“

„Ještě že měl vrátný klíč,“ poznamenal Oliver. „Co si myslíš o její reakci na tu zprávu?“

„Když jsem se vzpamatovala z ohluchnutí?“

„Jo, slyšel jsem ji zaječet přes celou místnost. Většina lidí, když se dozví, že jejich šéfa někdo zabil,ztuhne. Nekřičí.“

„Heather zřejmě patří k hysterickým typům.“

„Všechny ženy jsou hysterické,“ usoudil Oliver, „ale jestliže Manleyová spustila takový povyk… je to divné.

Ještě mi zvoní v uších.“

Marge se usmála a dále procházela police s knihami. „Heather reagovala, jako by pro ni Sparks znamenal

víc než zaměstnavatel.“

„Tomu bych snadno věřil,“ odpověděl Oliver. „Podle diáře trávil většinu dne v nemocnici. A Heather jedocela pěkná kost.“

„Jak to víš?“

„Podle fotografií na jejím stole.“

„Ona si vystavuje svoje fotografie na stole?“

„No, je na nich s nějakým mládencem. Ale víš, jak to chodívá. Sekretářky a šéfové. Zvlášť velcí šéfové,jako byl Sparks. Moc je nejspolehlivější dobyvatel ženských srdcí. Jak si jinak vysvětlíš, že nymfičky

podléhají ošklivým starým mužským?“

„No, pokud s ní Sparks spal, byl podle tvých teorií typickým nábožensko-fanatickým pokrytcem.“

„Dej si pozor, ať to neřekneš před Deckerem,“ varoval ji Oliver. „A proč si to myslíš?“

„Protože má tři police zarovnané náboženskou literaturou, křesťanskými novinami a časopisy, mnoha

modlitebními knížkami a různými vydáními bible.“ Pokrčila rameny. „Možná si spolu četli v bibli.“

Oliver se zasmál: „No, dovedu si snadno představit, že sladká Heather klečela na kolenou.“

Otevřely se dveře. Ženský hlas vykřikl: „Co tu děláte?“

Marge si sáhla na pravé ucho a třela si palcem a ukazováčkem lalůček. Oliver nastavil sekretářce před

tvář policejní odznak.

Hlavu mladé ženy na sklonku dvacítky korunoval účes velmi bohatých kadeří, jež jí splývaly na ramena i

záda. Byla štíhlá a červené úpletové šaty dávaly vyniknout jejím křivkám. Oliverovu placku odstrčila. „Je

mi jedno, kdo jste, ale nemáte právo takhle vniknout do soukromí mého šéfa!“

Na televizní obrazovce začalo vysílání zpráv. Bylo samozřejmé, že Sparksovo úmrtí představovalo hlavní

titulky. Mladá žena propukla v crescendo nářku. „Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu tomu uvěřit!“

„Slečno Manleyová,“ pokusil se ji Oliver uklidnit, „posaďte se přece.“

Tahala se za kadeřením týrané vlasy a oči jako talíře jí tonuly v slzách. „Jak mohl někdo doktorovi ublížit?

Byl to nejšlechetnější člověk na zemi! Jak jen mu mohl někdo ublížit?“

„Proč se neposadíte, slečno Manleyová,“ domlouvala jí Marge a pak se obrátila k Oliverovi, „Vypni ten

zatracený křáp!“

Oliver uťal moderátorovi větu v půli. Heather nepřestala úpět. Vyzval ji znovu, aby se posadila, ale dál

přecházela po kanceláři.

Opakoval: „Posaďte se, madam… myslím tím, abyste si sedla na židli.“

Sekretářka se zastavila a podívala se upřeně na Olivera. Přitáhl jí židli: „Prosím!“

Konečně si sedla, lem šatů se zastavil v půli hladkých bílých stehen. Oliver ji rychle přejel pohledem, pak

ji oslovil: „Potřebujeme vaši pomoc, madam. Zastihla jste někoho z lékařů, kteří se zúčastnili porady s

doktorem Sparksem v šest hodin?“

Hlučně se nadechla. „Doktor Decameron řekl, že je na cestě sem. Doktorka Fultonová… nemůže přijet,protože nesehnala nikoho, kdo by jí ohlídal dítě, a její manžel ještě není doma. Ta krysa není nikdy doma.Skutečný kretén, trpí komplexem Petra Pana. Zatím nedospěl.“

Marge vytáhla notes. „Doktorka Fultonová patří ke spolupracovníkům doktora Sparkse?“

„Ano.“ Heather si vzala z kabelky kapesníček, vysmrkala se a osušila si oči. „Pracovala s ním na Curedonu.

Jako všichni.“

„Kdo se k nim počítá?“ Oliver namáhavě sledoval Heatheřin pochod myšlenek.

„Doktor Decameron, doktorka Fultonová a doktor Berger. Ti pracovali s doktorem Sparksem na testováníjeho léku Curedonu.“

Olivera informace zaujala. „Doktor Sparks objevil nový lék?“

„Neobjevil nový lék,“ opravila ho, „on ho vyvinul. Po letech výzkumu ve své laboratoři. Curedon je lékpomáhající tělu přijmout transplantovaný orgán. Koupila ho společnost Fisher/Tyne.“

„Jak máme rozumět termínu koupila?“ zeptala se Marge.

Heather si vzdychla. „Nejsem si jistá. Budete se muset zeptat doktora Decamerona a doufat v nejlepší.“ „Jak, doufat?“ vybafl Oliver.

„Reggie je prevít. Zkuste z něho vymáčknout odpověď. Nevím, proč se s ním doktor Sparks spojil.“ Opětsi osušila oči. „Fakticky nevím, proč. Doktor byl nejlepší šéf, jakého jsem kdy měla. Nejčestnější,nejupřímnější, nejhodnější, vždycky džentlmen… ne že by neměl své chvilky. Ale když jste jednouporozuměli jeho géniu…“ Propukla v další vlnu vzlyků.

„Jak dlouho jste pro něj pracovala, slečno Manleyová?“ zeptal se Oliver.

„Pět let,“ odpověděla s pláčem.

„Byli jste si blízcí?“ chtěla vědět Marge.

„Milovala jsem ho!“ zasténala.

Marge s Oliverem se na sebe podívali. Heather pohled zachytila. „Ne tak, jak si myslíte. Milovala jsem ho

beznadějnou láskou. Nikdy se mě ani prstem nedotkl.“

Možná ne prstem, pomyslel si Oliver.

Heather pokračovala: „Byl v každém směru džentlmen, zcela oddaný své ženě a rodině. Ani by

nepomyslel na to, dotknout se jiné ženy, natož si s ní něco začít. Byl hluboce zbožný.“

Oba policisté se na sebe zase podívali. „Zní to, jako byste o tom byla skálopevně přesvědčená.“

„Absolutně!“

„Víte, Heather, kdybyste se nás pokoušela zavést nesprávným směrem…“

„O to se nepokouším…“

„Neříkám, že to děláte, jen říkám, že pokud něco se Sparksem nebylo v pořádku, vyjde to najevo.“

„Nikdy… a tím opravdu myslím nikdy… doktor Sparks nesešel ze správné cesty! Jediná věc, která ho kdypřivedla do nesnází, pocházela z toho, že byl příliš dobrotivý.“

„Jak to?“ podivila se Marge.

„Jak jsem řekla, byl hluboce zbožný. Měl nesmírnou víru v Boha a nerozuměl těm, kteří ji nemají…“

„Ach, prosím tě, Heather, ušetři je řečí o Ježíšovi na kříži.“ Muž něco přes čtyřicet natáhl hlavu k Marge apředstavil se: „Reginald Decameron. To je prostě hrozné! Už to dominuje zprávám! Slyšel jsem to, když

jsem přijížděl. Řekne mi někdo, co se teď děje?“

Marge si doktora prohlížela. Štíhlý, s pečlivě upraveným účesem, dobře oblečený. Vyzáblý obličej,

pronikavé tmavé oči. Sebevědomý až na rozhraní povýšenosti. Byl oblečený v bílé košili s ručně

malovanou hedvábnou kravatou, v šedých kalhotách a modrém kašmírovém blejzru. V jeho kapsičce se

kadeřil kapesníček. Stiskla nabídnutou ruku. „Díky, že jste přišel.“

„Jak bych mohl nepřijít.“ Obrátil se k Heather: „Kde jsou doktor Berger a doktorka Fultonová?“

„Nemohli přijet…“

„Cože?“ rozhořčil se Decameron, „Azor byl… zavražděn a oni nejsou schopni přijet a promluvit si s policií?“

„Doktorka si nemohla zajistit hlídání, doktore Decamerone, a její manžel nebyl doma, když jsem volala.“

„A čím se omluvil Myron?“ Decameron povytáhl obočí, „měl den blbec?“

Heather se na něj vyčítavě podívala: „Jak můžete v takovém okamžiku říct něco takového?“

„Kdy by se to lépe hodilo?“ odsekl doktor. Zatvářil se samolibě, pak přejel pohledem Olivera. „Je to

skutečně hrozné. Co se proboha stalo?“

Oliver se pod jeho rychlým, ale zkoumavým pohledem zapotil. Jasný sexuální podtón. Ten muž byl gay.

„To se právě snažíme zjistit, doktore Decamerone.“

Slova se ujala Marge. „Jak jsme pochopili, vy, doktor Berger a doktorka Fultonová jste naposledy viděli

doktora Sparkse na poradě při večeři.“

„Ano, při jedné z obvyklých schůzek štábu. Začala přibližně v šest, skončila kolem osmé.“

„Stalo se při ní něco neobvyklého?“

Teď se zapotil Decameron. „No, asi bych se k tomu měl přiznat. Myron by vám to stejně s nadšením řekl,

tak ať se to dozvíte ode mne.“

V místnosti nastalo ticho.

„Doktor se na mě naštval.“

„Co se stalo?“ zeptal se Oliver.

„Naše porady týkající se výzkumu byly zcela otevřeným fórem, kde jsme si vyměňovali myšlenky anápady. Někdy jsem projevil trochu agresivně názor, který se dotkl našeho Velikého imperiálníhočaroděje.“

„Tohle jsem já neslyšela,“ pípla Heather.

„Vysvětluji souvislosti, dítě. Ovládejte se, proboha.“ Decameron se obrátil na Marge. „Doktor se na mnenaštval. Nakoukl jsem do jeho vznešených dat na faxu dřív, než se k tomu dostal sám. Nic tak strašného,ale uznávám, ani slušného.“ Odmlčel se. „Rozzlobilo ho to. Po poradě… když Myron a Liz odešli… jsem tos ním urovnal. Samozřejmě tam nebyl nikdo, kdo by to dosvědčil. Říkám vám ale pravdu.“

„V kolik hodin to bylo, doktore Decamerone?“

„Něco málo před osmou. Pamatuji si to tak přesně, protože jsme skončili dříve než obvykle. Zavolal musyn, a proto poradu ukončil.“

„Fajn,“ Marge horlivě psala, „víte, který ze synů?“

„Paul.“

„Měl doktor Sparks v plánu někde se s ním sejít?“

„Nemám nejmenší ponětí. Synové mu volávali často. Vždycky ho potřebovali pumpnout.“

„To je směšné,“ vyhrkla Heather.

Decameron se zarazil. „Tak dobře, Paul a Luke po něm vždycky chtěli peníze. Je to pravda, nebo ne?“

Heather semkla rty a zkřížila ruce na prsou.

„Kolik synů doktor má?“ zeptal se Oliver.

„Čtyři,“ řekl Decameron. „Nejmladší Michael zdědil medicínu po něm. Někdo, kdo se k profesi dostane

díky… konexím. Já jim říkám kapouni.“

„Michael není nadaný?“ dál vyzvídal Oliver.

„No, není, ale je mladý a ještě může vyzrát, když se bude snažit. Zatím bydlí doma, takže má, na co si

vzpomene…“

„Nemáte jeho děti rád, co?“ poznamenal Oliver.

„Nemám rád nikoho, takže podle mě nesuďte,“ povzdechl si Decameron. „Ne, nemám jeho děti rád. Jsouto všichni šplhouni, kromě toho kněze. Pokud mohu soudit, je to nezávislý a dobrý chlap.“

„Kdo je to?“

Heather vysvětlila: „Otec Bram.“

Decameron dodal: „S Azorem to zacloumalo, když Bram přestoupil ke katolíkům. Za prvé, že se odvážilopustit přísnou fundamentální církev bez otcova souhlasu, a potom, když se stal knězem… Co k tomumůžu říct? Pravda bolí.“

„Jaká pravda?“ zeptala se Heather.

„Drahoušku, jaká asi?“ Jeho oči střílely mezi Oliverem a Marge. „Je jasné, že Bram je gay…“

„Co to povídáte?“ načepýřila se Heather.

„Celá rodina to tají, protože pro Azora a spol. je homosexualita stále pohoršující věc před Pánem.

Nedokázal se smířit s tím…, že jeho milovaný syn je teplouš.“

„Doktore Decamerone, nemusíte používat pejorativa,“ poznamenala Marge.

„Ale jděte. Jistě si myslíte, že mluvím z osobní zkušenosti. Ano, Azor dokázal s homosexuály, jako jsem já,jednat na profesionální úrovni. Stejně jako dokázal jednat se židy, jako je Myron Berger. Ale mezi námi,jsem si jistý, že o nás obou smýšlel jako o beznadějných hříšnících.“

„To se tedy mýlíte,“ vykřikla Heather. „A co to má co společného s tím, že ubohý doktor byl zavražděn?“

„Jen je zasvěcuji do celkového prostředí, Heather.“

„V kolik mu Paul volal?“ zeptal se Oliver.

„Kolem půl osmé.“

„Byl rozčilený, když se vrátil?“

„Byl rozčilený kvůli mně, ale telefonní rozhovor ho myslím nechal v klidu.“

„Čeho se týkal projekt, na kterém pracujete? Ten Curedon?“

„Tak vy o Curedonu víte?“ Decameron zašilhal na Heather. „Povídali jsme, co?“ Marge lehce zvýšila hlas: „Doktore Decamerone…“

„Dobře, dobře. Co o Curedonu víte?“

„Že je to lék podporující příjem transplantátu,“ potvrdil Oliver.

„A víte, čím doktor Sparks proslul?“

„Transplantacemi srdce,“ řekla Marge.

„Ano,“ Decameron vzhlédl ke stropu. „Transplantace srdce. Ten muž je… byl jedním z největších chirurgů

na naší krásné planetě. Ani já nemohu zlehčovat jeho génia,“ pohlédl na Marge, „protože on byl génius vpravém slova smyslu. Je to strašné, že ho někdo zabil… a s ním všechno jeho umění a znalosti. Je

tragédie, že nemohl žít dost dlouho, aby vyvinul postup transplantace mozku.“

Opřel si ruku v bok.

„To by tedy mohlo být zajímavé. Jeho mozek v mém těle.“

„To je pohoršující,“ tiše zaprotestovala Heather.

Decameron obrátil oči v sloup. „Curedon je jen jeden z mnoha jeho příspěvků lékařské vědě. Beru to jako

privilegium, že jsem se na jeho vývoji mohl účastnit. Můžu se posadit?“

Marge ukázala na volné křeslo. „Prosím.“

Decameron se posadil. „Jak to vysvětlit?“ zamyslel se. „Při jakékoli transplantaci se lidské tělo přirozeně

brání.“

„V tom se nevyznám,“ podotkl Oliver.

„Naše tělo je úžasný vynález. Skoro nás nutí, abychom věřili v Boha,“ odmlčel se. „Skoro. Máme takéskvělý vynález nazývaný imunitní systém. Pozná vetřelce v našem těle a zničí je. Odhalí jakoukoli cizísubstanci – virus, bakterii, rakovinnou buňku – a zničí ji, ovšem pokud člověk má správně fungujícíimunitní systém. Velmi užitečná věc. Bez ní bychom všichni byli na cestě mezi pacienty s AIDS.“

Podíval se na Olivera.

„Fajn, pokračujte.“

„No, někdy ale je dobrého přespříliš. Někdy se imunitní systém projeví jako nadměrně aktivní. Většině znás, když nám něco podráždí nos, nebo dá vosa žihadlo, kýchneme a místo bodnutí oteče, ale nakonec se

všechno utiší. Ale někteří nešťastníci mají imunitní systém nadmíru pilný. Ten pak vyšle záplavuhistaminů, aby potřely i malé podráždění. Stěny buněk praskají, tekutina z nich vytéká do tkání a tělooteče.“

„Alergická reakce,“ blýskla se Marge.

„Přesně tak. Nejnebezpečnější je, když alergická reakce následně poškodí plíce. Dýchací ústrojí se zanítítak, že nemůže propouštět vzduch.“

„Co to má společného s Curedonem? Zabrání alergické reakci?“ zeptala se Marge.

Decameron přikývl. „V určitém smyslu ano. Když se do těla transplantuje srdce, jeho imunitní systém jenepřijme. Považuje je za cizí objekt a vyšle k němu bílé krvinky, aby je zničily.“

„Takže pacient má alergickou reakci na nové srdce,“ doplnil Oliver.

„V podstatě ano. Bez nasazení správných léků by imunitní systém nakonec srdce zničil.“

Marge se zeptala: „Myslela jsem, že se pacienti testují, aby se zjistilo, zda tělo nové srdce přijme?“

„Samozřejmě, detektive, testy provádíme. Snažíme se o co nejlepší shodu, ale často to nestačí. Srdcí jebohužel nedostatek a čekatelů na nové příliš mnoho. Musí to fungovat a my pokud možno imunitnísystém obcházíme. Proto vznikla kategorie léků známých jako potlačovatelé imunitního systému.Například Cortison.“

„Vy podáváte pacientům po transplantaci Cortison?“

„Ne, ale chirurgové jim ordinují podobné léky potlačující imunitní systém jako Prednison. Nejběžnějipoužívané jsou Imuran a Cyclosporin A. U pacientů s těžce poškozenými ledvinami se často používá třídaimunosupresantů v experimentálním stadiu – Orthclone nebo OKT3 – a jiná káčka, jako FK506.Omlouvám se, že vás nudím podrobnostmi, ale pomůže vám to pochopit význam Curedonu.“

V místnosti nastalo ticho. Marge si zuřivě psala poznámky.

„Curedon má zcela jiné chemické složení než ostatní imunosupresanty. Způsob, kterým váže a vzájemněreaguje s buňkami T prostřednictvím produkce interleukinu 2… Curedon si podrobuje imunitní systém,aniž by ho potlačoval. Projevuje se tak, že má daleko méně nevypočitatelných vedlejších účinků, a to jedůležité. Protože pacienti po transplantaci musí imunosupresanty užívat doživotně.“

„Až do smrti?“ zeptal se Oliver.

„Navždycky,“ potvrdil Decameron. „Předepisujeme jim co nejmenší dávky, ale i tak mají určité vedlejšíúčinky.“

„Které?“ chtěla vědět Marge.

Decameron počítal na prstech. „Edém plic, nevolnost, bolesti v břiše, krvácení do trávicího ústrojí,mrazení, nauzea, horečky, dýchavičnost.“ Potřásl hlavou.„Je to pro pacienty běh na dlouhé trati a my jako

představitelé lékařského umění jim ho musíme upravit co nejsnesitelněji. Curedon má velmi blízko kzázračnému léku, což jsem zažil poprvé za dvacet let lékařské praxe a badání. Azor na něm pracoval léta.Naučil jsem se víc o rozlišovací schopnosti 2.2 a rentgenové krystalografii, než jsem si kdy dovedlpředstavit.“ Zmlkl.

„Ale naučil jsem se,“ oči mu zvlhly, „věru, že naučil. A považuji za čest, že jsem se zúčastnil takpřelomové práce.“

„Co se stane s Curedonem po smrti doktora Sparkse?“ zeptal se Oliver. „Pravděpodobně nic zásadního.Úvodní testy Curedonu byly, všeobecně řečeno, úspěšné.“ Decameron se rozpačitě usmál. „I když vposlední době došlo k několika výkyvům. Proto mě tak potěšilo, když jsem se podíval na nejnovější datana faxu. Nedokázal jsem počkat, až vyjde z operačního sálu, a udělal jsem chybu. Narušil jsem jeho

soukromí.“

„Co jste mínil těmi ‚výkyvy* u testů?“ Marge poklepala propiskou o notes.

Decameron se zatvářil ztrápeně. „Určitý vzrůst podílu mortality…“

„V běžné řeči úmrtnosti.“

„Ano, úmrtnosti.“

„Při podávání Curedonu.“

„Ano, s Curedonem.“ Decameron se na Marge upřeně podíval. „Pacienti nezemřeli následkem požití léku,umírali na selhání srdce a ledvin. Náhlý vzrůst mortality je záhadou, ale takové podivnosti nejsou ničímneobvyklým. Ach, ten fascinující život lékaře zabývajícího se výzkumem! Může jít o statistickou chybu, ochybu měření… nebo, bohužel, opravdu o problém léku.“

„A když to je problém léku?“ zeptal se Oliver.

„Pak jej musíme odstranit. Curedon je zázrak. Příliš krásný, než aby byl bez chyby. Cesta je křivolaká. Alepamatujte na moje slova. Lék přijde na trh do pěti let.“

Nastalo ticho.

„Že se Azor nedočkal plodů své dřiny… je tragédie antických rozměrů.“

Oliver se zeptal: „Na kom pokusy provádíte?“

„Náš tým pokusy neprovádí. Federální inspekce potravin a léků FDA analyzuje data ve spolupráci sespolečností Fisher/Tyne, která provádí vlastní pokusy.“

„Počkejte minutku,“ Marge se obrátila k Heather. „Myslím, že jste řekla, že Fisher/Tyne koupila lék od

Sparkse.“

„Společnost od Sparkse lék koupila,“ potvrdil Decameron. „Nevím, kolik za něj zaplatila. Ale vím, žeSparks obdržel značnou počáteční částku jako depozitum v hotovosti a slib určitého procenta podílu ze

zisku, jakmile bude lék uveden na trh.“

„Kdo obdrží Sparksova procenta po jeho smrti?“ zeptala se Marge.

„To nevím,“ odpověděl Decameron, „určitě ne já. Společnost Fisher/Tyne prakticky vlastní práva na

výrobu a prodej Curedonu. Tato práva nabyla složením depozita v hotovosti.“

Oliver si prohlédl poznámky. „Něčemu nerozumím.“

„Lituju, nejsem kovaný učitel.“

„Řekl jste, že FDA na testování léku spolupracuje s Fisher/Tyne?“

„Fisher/Tyne provádí pod naším vedením a podle naší metodiky laboratorní testování Curedonu. FDA

dostává kopie výsledků a analyzuje je.

V současné době jsem spojovacím článkem mezi Fisher/Tyne, doktorem Spárksem a FDA.“

„Fisher/Tyne provádí testy pro FDA u léku, který vlastni?“ zarazila se Marge, „není to střet zájmů?“

„Má drahá, to se děje běžně,“ vysvětlil Decameron, „kdo myslíte, že testoval Prozac? Samozřejmě Eli Lilly.FDA nemá know-how, dostatek pracovních sil ani znalostí, aby mohla testovat tisíce léků, které přicházejína trh. FDA je léková policie. Určuje politiku a zásady bezpečnosti, ale obecně řečeno, neprovádí testy.

Spoléhají se na výsledky dodané farmaceutickými společnostmi.“

Oliver s Marge se na sebe podívali.

„To je neuvěřitelné!“ Marge kroutila hlavou, „kdo chrání spotřebitele?“

„Poctivost farmaceutických společností.“

„To jsme tedy na tom bídně,“ konstatoval Oliver.

„Ve skutečnosti to není tak zlé, jak si myslíte. Ne že by výrobci léků představovali baštu počestnosti. Ale

jsou prakticky myslící živočichové.

Když se na trh dostane lék, který není bezpečný, lze jej hláskovat jako S-O-U-D-N-Í spory. Mají eminentní

zájem na tom, aby lék byl bezpečný.“

„Jak je to s poměrem bezpečnosti a účinnosti?“ zauvažoval Oliver. „Účinnost?“ Decameron zvedl obočí.

„Samozřejmě, že lék musí být účinný.“ Pak se zamyslel. „Jak účinný? To už je jiná věc.“

VYČÍTAVÝ HLAS UDEŘIL Deckera do tváře, jako by ho polil ledovou vodou. „Co se tu, k čertu, děje,“bouřil.

Bram řekl: „Můžete laskavě nechat toho muže napřed vejít?“ Ustoupil stranou a nechal Deckera vstoupit.

Upřelo se na něj moře očí. Přejel je pohledem. Teď už dokázal říct, kdo je kdo. Luke vypadal starší nežjeho bratr. Měl masitější obličej s hlubšími vráskami, unavené oči uvězněné v hlubokých váčcích. Na soběměl džíny a svetr, na nohou sandály a ponožky. Na rozdíl od bratra nenosil brýle, ale možná měl kontaktní

čočky.

Pan Hromový hlas byl Paul, poslední z trojice. Pohledný, planoucí modré oči zatížené nervózním tikem.Mrkal často a silně. Byl oblečený ve standardním šedém obleku, ale bílou košili měl u krku rozepnutou a

povolenou kravatu.

Maggie s Michaelem seděli na pohovce s očima upřenýma na Brama. Druhá sestra Eva postávala stranoua dívala se do prázdna. Měla jemné půvabné rysy a pleť hladkou jako alabastr. Vlasy měla sčesanédozadu a v uších zlaté náušnice. Ve světle růžovém hedvábném kalhotovém kostýmu vyhlížela velminápadně, ale přitom nepřístupně. Michael vstal a odebral Bramovi kabát. „Jsi celý bílý. Donesu ti čaj.“Otočil se k Deckerovi. „Dáte si také čaj, poručíku?“

Decker zavrtěl hlavou.

Mag vstala. „Dám vařit vodu, Michaeli.“

„Ano?“

„Jistě.“

Bram políbil sestru na tvář. „Díky, Mag. Vzala sis lék?“

„Ano.“ Tvář mladé ženy byla najednou jako pomačkaná. Zmizela v chodbě.

Paul rychle zamrkal. „Můžu mluvit, nebo se musím hlásit o slovo?“ Bram se na něj unaveně podíval. „Proč

si všichni nesedneme?“

„Nemám chuť si sedat,“ odporoval Paul.

„Dobře, Paule, chceš stát, ale já si sednu.“ Bram odešel do obývacího pokoje a usedl na pohovku skvětovaným potahem. Paul dál přecházel halou. Eva zůstala opřená o tapetovanou stěnu vstupní haly avzhlížela k zaprášenému lustru. Mezi křesly a pohovkou stál konferenční stolek. Leželo na něm půl tuctuzahradnických časopisů a bible krále Jakuba. Ve vzdáleném rohu stálo velké černé křídlo se zavřenýmvíkem. Deckerovi se opět zdálo nápadné, že na zdech nevisí žádný obraz. Jen zarámované rodinnéfotografie. Posadil se do křesla.

Bram se zeptal: „Jak se daří matce?“

„Spí.“ Michael si popotahoval svetr. „Dal jsem jí čaj, aby měla dost tekutin. Trochu se napila. Hlavní je,aby zůstala klidná…“

„A nedáš jí nějaký lék?“ řekl Luke.

„Jen pokud to bude nezbytně nutné.“

„Dals jí ještě něco jiného?“ zajímal se Bram.

„Nic od chvíle, kdy jsme spolu mluvili naposledy.“

„Dobře,“ řekl Bram. „Jeden by jí na noc měl stačit.“

„Což je dobré.“ Paul se prošel po koberci, a když mluvil, mrkal. „Protože televize přináší o případu zprávy

a záběry místa činu. Myslím, že to by těžko vydržela.“

„Telefon bez ustání zvonil,“ dodal Michael. „Tady jsem ho vypnul, ale uslyšíme ho z kuchyně.“

„Zapnuls záznamník?“ zeptal se Bram.

„Ano, ale páska se spotřebuje velmi rychle.“

„Tak tam dej druhou kazetu. Namluv tam něco, jako… Sparksova rodina chce všem poděkovat za

projevenou soustrast. Chcete-li památku doktora Azora Mosese Sparkse uctít osobně, můžete se před

pohřbem zúčastnit pietního obřadu v…“ rozhlédl se po místnosti. „Kdy, hoši?“

Paul se zeptal: „Budeš obřad řídit ty?“

„Neboj se, nebude katolický,“ ujistil ho Bram. „Můžeš ho vykonat sám, jestli chceš.“

Paul neodpověděl, pochodoval dál a mrkal.

Bram opakoval otázku: „Kdy?“

„Ve dvě?“ navrhl Luke.

„Co strýček Caleb?“ zeptal se Michael. „Určitě by při tom chtěl být.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Bram. „Zavoláme mu. Co tedy ve tři? To by mu poskytlo dost času, aby se sem

dostal.“

Všichni přikývli.

Kněz se opět obrátil na Michaela: „Pietní obřad ve tři hodiny, v prvním chrámu Krista dítěte. Rodina sipřeje, abyste místo květinových darů přispěli jménem doktora Sparkse místním dobročinným spolkům. Jeto tak dobře?“

Nikdo se neozval.

Bram znovu oslovil Michaela. „Namluv to do záznamníku, Miku. Pak zavolej otcův sekretariát a informuj je

také.“

„Měl bych to jít projednat s pastorem Collinsem,“ řekl Michael. „Dobře, zavolej mu, určitě s tím nebudou problémy.“

Michael bez námitek odešel.

Bram se podíval na poručíka. „Můj otec byl velmi známý člověk. Určitě se shromáždí davy. Může námpolicie nějak pomoct s usměrněním dopravy, aby všechno proběhlo v klidu?“

„Postarám se o to,“ slíbil Decker.

„Děkuju vám. Kdo je ochotný zajet pro strýčka Caleba na letiště?“

„Vezmu si to na starost,“ ozval se Paul. „Jen mi k tomu dej nezbytné informace.“ Jinak nikdo nepromluvil.

„Jak se ta zpráva tak rychle mohla dostat na veřejnost?“ otočil se na Deckera Paul.

„Lidé ze zpravodajství mají mnoho kontaktů,“ poručík vytáhl notes. „Někde došlo k úniku informací. Je mi

to líto.“

Maggie se vrátila s čajem a podala ho knězi. Řekl jí: „Měla by sis lehnout. Jsi bledá.“

„Je mi dobře,“ odporovala mdle.

„Tak pojď a sedni si vedle mne.“

Přisedla si k němu. Objal ji kolem ramen.

Paul se také usadil a křečovitě mrkal. „Může mi někdo říct, co se vlastně stalo?“

Decker otevřel notes. „Auto vašeho otce objevil kuchyňský pomocník v uličce za Tracadero‘s kolem půl

deváté večer. Buick byl zaparkován nesprávným směrem. Podíval se dovnitř a spatřil tělo…“

„Jak…“ zeptal se Paul. „Jak se to…“

„Nevím, jak vy ostatní,“ přerušila ho Mag, „ale nechci podrobnosti slyšet.“

„Já také ne,“ Luke se obrátil k Bramovi. „Jen mi řekni, bylo to zlé?“

Bram jen potřásl hlavou.

Decker se díval z jednoho na druhého. Byli si nejen podobni, ale měli i stejný hlas. Měkký, hluboký, se

stejným přízvukem.

Poručík se obrátil k Paulovi. „Přejete-li si, pane Sparksi, povím vám víc mezi čtyřma očima. Ale především

chci říct toto: zatím nemáme podezřelého ani motiv. Moji lidé na tom pracují…“

„Ví někdo, co táta dělal v Tracadero‘s?“ zeptal se Luke.

„Poručík se mnou o tom hovořil. Nemám ani ponětí,“ odpověděl Bram.

„Ani já ne,“ doplnil Michael, který právě vstoupil do pokoje.

Paul vstal a zadíval se do stropu. Zdálo se, že tím krotí tik.

„Možná měl někdo z nemocnice narozeniny.“

„Tady Bram se o tom zmínil,“ řekl Decker, „ale právě jsem zjistil, že váš otec večeřel v nemocnici.“

„To se tátovi podobá,“ obrátil se Mike k Deckerovi. „Měl byste se vyptat lidí v nemocnici.“

„Naši detektivové právě teď v New Chris vyšetřují. Personál bude důkladně vyslechnut. Teď v noci, zítra,pozítří… jak dlouho bude potřeba. Odtud se vrátím na místo činu. Právě teď moji lidé pročesávají celouoblast, dveře od dveří, vyšetřují všechny. Povolal jsem nezbytné policejní specialisty. Vyšetřují případ zevšech úhlů, což znamená…“ poklepal tužkou na zápisník, „že bohužel i vás všechny musím vyzpovídat.“

„Teď?“ zeptal se Paul. „Je jedenáct pryč.“

„Vím, že je pozdě, pane Sparksi, ale takové případy dospějí k rychlému vyřešení, jakmile se dopátrámenějakých vodítek. Ta se nejlépe shromažďují do čtyřiadvaceti hodin po spáchání zločinu. Informace, kterése vám mohou zdát triviální, mohou pro nás být podstatné. Doufám, že vás neoberu o příliš mnoho času.

Nasadili jsme všechny síly. Pomozte nám.“

„Nic proti tomu,“ řekl Luke.

„Ani já ne,“ připojil Paul.

„Evo, souhlasíš s námi?“ zeptal se Bram.

Otočila na něj do ruda uplakané oči.

Vyzval ji: „Posaď se ke mně.“

Posadila se po jeho levici, vzpřímená jako pravítko. Objal ji kolem ramen. Sklesle se o něj opřela. Její

napjaté rysy se uvolnily.

Decker je upozornil: „Moje otázky se vás možná dotknou. Je mi to líto, ale musím je položit.“ Obrátil se k

Paulovi. „Můžu začít s vámi?“

„Se mnou? Proč?“ Silně zamrkal.

„Protože moji lidé zjistili, že jste otci kolem půl osmé telefonoval. Mohu se vás zeptat proč?“

Paul zrudl, jeho víčka křečovitě reagovala. „Bylo to soukromé. Je to důležité?“

Decker mlčel.

Paul pokračoval. „Nemělo to nic společného s otcovou smrtí. Nemusím odpovědět.“

Rozhostilo se ticho. Luke podotkl: „Jistě šlo o peníze.“

Paul ho probodl zavilým pohledem.

„Paule, vždyť o nic nejde. Půjčoval sis od táty. Všichni jsme si občas vypůjčili.“

Ticho.

Decker se na Paula podíval.

Paulova víčka kmitala jako pod stroboskopem. „Volal jsem mu, abych ho požádal o malou půjčku…“

Michael se zasmál, Bram ho umlčel přísným pohledem.

Paul se zeptal: „Ještě něco?“

„Požádal jste ho o peníze. Co na to řekl?“

„Souhlasil, samozřejmě. Otec byl velkorysý.“

„Volal jste z domova?“

„Z práce. Pracuju u firmy Levy, Gritchen a Goldberg. Jsem makléř.“

„Byl jste tedy celý večer v práci?“

Zuřivě zamrkal. „Ne.“ Výmluvná pauza. „Když jsem skončil hovor, nasedl jsem do auta a projel se… Sám.“

„Musela to být dlouhá projížďka,“ podotkl Decker, „telefonoval jste v půl osmé a váš bratr vás zastihl až

kolem půl jedenácté.“

Ticho.

Paul se opět podíval do stropu. „No, tady už končí jakékoli zdání osobního soukromí.“ „Chcete-li, pane Sparksi, mohu vám ty otázky položit mezi čtyřma očima.“

Paul mlčel a probíral si rukou černé kučery. „Ale co, k čertu!“ Na rtech měl hořký úsměv. „Pohádali jsme

se se ženou, protože chtěla, abych si půjčil od táty. Měl jsem zlost a nechtělo se mi domů.“

Opět ticho.

Pokračoval: „Žádal jsem otce o peníze asi před čtyřmi měsíci a nechtěl jsem mu o ně říkat znovu. Žena to

nechtěla pochopit.“

„Proč jste si půjčoval posledně?“

Paul se podíval na Brama: „Vysvětli mu to ty, vím, že ti táta všechno říká.“

Bramova tvář byla prázdná.

Paul úporně mrkal: „Banka mě upozornila, že jsem překročil úvěrový limit a neměl jsem ke krytí dostatek

hotovosti. Táta mi hradil půjčku, kterou nyní rychle splácím, protože stoupla hodnota mých akcií. Dnesjsem mu telefonoval kvůli školnému dětí. Nemáte představu, jak drahé jsou dnes soukromé školy. Nechtěljsem mu volat, ale žena mě prakticky obvinila, že bych byl mizerný otec, kdybych to neudělal.“ Paul těžce dosedl do prázdného křesla. „Tak to byla moje poslední slova s otcem. Chtěl jsem po něm peníze.“ Tlumil slzy. „To je krása.“

V domě se opět rozhostilo ticho.

Protrhla je Eva: „No, když už jsme u půjček, myslím, že byste se to stejně dozvěděl. Půjčili jsme si… s

manželem… peníze asi před rokem. Táta půjčku kontrasignoval. Také ji průběžně splácíme.“

Paul se na sestru vděčně ohlédl.

„Mohu se vás zeptat, nač půjčka sloužila?“

„Manžel vlastní síť obchodů se zlevněným oblečením,“ Eva slovo „zlevněné“ pronesla pohrdavě. „Převzal

rodinný podnik, díky moc. Maloobchod prožil recesi. Museli jsme zavřít několik menších butiků. S

nájemným a špatným vedením se nahromadil určitý dluh.“

Ve tváři se jí objevilo napětí. „Já jsem nechtěla o půjčku žádat. Ale manžel mě k tomu donutil, protože ho

přivedly do úzkých úroky a musel si vzít ještě hypotéku na dům, když chtěl před dvěma roky obchod

rozšířit. Aby nezabředl do nadměrných úroků, požádal David tátu, aby mu dělal ručitele.“

Luke dodal: „A těch úroků není málo.“

„Tehdy se to zdálo snadnější,“ dodala Eva, „a tátu to nestálo ani cent. David všechno splácí.“

„Kde jste byla dnes večer?“ zeptal se Decker.

„Doma, dokud jsem nezaslechla…“ sklopila oči a odvrátila se.

Decker se zahleděl na Luka.

„Byl jsem v práci,“ řekl. „Kolem osmé skončilo jednání s klientem a pak jsem pracoval v kanceláři, dokud

mi Bram nezavolal.“

„Pracujete v Bombovém krytu?“

Luke zakoulel očima. „Ano, pracuju v Bombovém krytu. Ano, byl jsem narkoman. Ano. Nepochybně jsemprošňupal tisíce dolarů. Ano, jsem teď na dně, ano, jsem ale také čistý. Ano, jsem čistý už tři roky. Ano,byl jsem dvě hodiny sám v kanceláři. Ne, nikdo mě neviděl. A ne, nezabil jsem svého otce.“

Bram potlačil úsměv. Luke to zahlédl a usmál se na něj. Paul řekl: „Jsem rád, že alespoň vy dva máte v

takovém okamžiku dobrou náladu.“

„Můj táta je… byl bohatý muž, poručíku. On a moje máma zbytečně neutráceli. Jsou na rozdíl ode měprostí, skromní lidé. Také jsem za ním šel, kdykoli jsem něco potřeboval, zvlášť ve slavné drogové éře.Všichni jsme si od táty půjčovali. Pravda, Bram ne. On je náš zlatý hoch…“ zpovídal se dál Luke.

Paul dodal: „Chlapec složil slib chudoby a je jediný z nás, kdo má v bance peníze.“

„Církev mu poskytuje všechno,“ vysvětlil Luke Deckerovi. Bram se tiše ozval: „Nemůžeme změnit téma?“

„Všechno, co vím, je, že máš víc než padesát tisíc…“ prohodil Luke. „Luke!“ napomenula ho Maggie.

„A co bych podle tebe měl se svým stipendiem dělat, Lucasi?“ zeptal se Bram.

„Dát mi je,“ vyzval ho Luke.

„Když mluvíme o penězích, sepsal táta závěť?“ zeptal se Bram.

Nikdo neodpověděl.

Nakonec se ozval Michael. „Táta měl právníka. Toho chlapíka z církve.“

„Kterého chlapíka, Michaeli, chlapíků je spousta,“ ozval se Luke.

Mike se na bratra podíval. „Ten bělovlasý s červeným nosem.“

„No, to výběr zužuje asi na tři tisíce…“

„Je starším v Radě,“ zkusil to Michael napravit. „Je už pár let vdovec. Sakra, nemůžu si vzpomenout na

jeho jméno.“

„Vím, koho myslíš,“ napověděla Mag. „Watermana.“

„Waterson,“ vyhrkli Luke a Paul současně.

„William Waterson,“ doplnil je Bram. „Paule, převezmi zařízení pohřbu, aby se tím nemusela zabývat

máma.“

Paulovi opět zacukala víčka. „Očekáváš, že to já zaplatím?“

Bram se ovládal. „Ne, pokud bude třeba, zaplatím to já, ale pokud táta zanechal závěť a něco námodkázal, možná bychom si mohli vypůjčit něco z fondů, abychom mohli pohřeb zaplatit. Mámě tímušetříme zbytečné trápení. A protože ty se ve financích vyznáš, bude nejúčelnější, abys zavolal Watersona

a projednal to s ním.“

„To není žádný problém, Abrame. Jen jsem nevěděl, co máš na mysli.“

„Tak teď to víš. Postarám se o zítřejší obřad, obvolám známé ještě dnes, zbytek ráno. V každém případěspát už nepůjdu. Má někdo připomínky?“

Neozval se nikdo.

„Pokud proti tomu nic nemáte, začnu hned. Otec měl mnoho přátel a obdivovatelů, zabere mi to nějakýčas.“ Bram se obrátil k Deckerovi. „Můžete mě odvézt zpátky ke svátému Tomášovi?“

„S potěšením, jen bych ještě potřeboval několik informací,“ Obrátil se k Evě. „Můžete mi sdělit svépříjmení, madam?“

„Shapirová.“

Decker si jméno zapsal.

Eva náhle propukla v pláč. „Bylo to všechno tak hloupé!“ Podívala se na Brama uslzenýma očima. „Proč je

život tak hloupý!“

„Nevím proč.“ Obrátil se na Paula. „Možná bys ji měl odvézt domů.“

„Všechno je tak nesmyslné!“ Eva otevřela kabelku od Gucciho, vyndala hedvábný kapesníček a osušila sioči. „Ani jsem neměla možnost se s ním rozloučit nebo mu říct: Mám tě ráda. A zrovna, když jsme spoluzačali dobře vycházet!“

Maggi začala hlasitě vzlykat. Bram řekl: „Michaeli, mohl by ses podívat na mámu. Už je to nějaká doba.“

Michael se beze slova odebral ke schodišti.

Eva se podívala na Deckera. „Moji rodiče se mnou určitou dobu nemluvili.“

Bram ji upozornil: „Není třeba se o tom zmiňovat, Evo.“

„Stejně na to přijde. Šlo hlavně o otce a mého manžela. Nesnášejí se. A já se zmítám mezi nimi.“

„Evo, drahá, to bychom si mohli ušetřit…“

„Víte, moji rodiče jsou velmi zbožní lidé,“ pokračovala, „zbožní, hodní lidé, ale…“

„Ale váš manžel je Žid,“ řekl Decker, „a z toho vznikaly problémy.“

Eva se na něj překvapeně podívala.

Bram si promnul oči. „Příjmení, Evo. To tě prozradí.“

Decker poznamenal: „Chápu, že smíšený sňatek může být příčinou konfliktů.“

„To není tím, že by David dbal na vyznání, naopak, vůbec není zbožný. Ani jeho rodiče. V Davidově rodině

nikdy na náboženství příliš zřetel nebrali. A od začátku nic nenamítal proti tomu, abych děti vychovávalav křesťanském duchu. Jsou pokřtěné a konfirmované. Já s nimi chodím do kostela pravidelně. David ne.David se o náboženství nestará, ale z nějakého důvodu zatvrzelosti odmítá konvertovat! Židé jsou velmitvrdošíjní…“ vysvětlovala.

„Evo,“ napomenul ji Bram.

„Brame, nemůžeš popřít, že bible mluví o tvrdošíjných…“ „To už stačí, Evo.“

„Není to tak v bibli psáno?“

„Chceš citovat bibli mně?“

Eva vstala s ohněm v očích. „Říkám ti, co je psáno v Písmu svátém.“ Sáhla po bibli ležící na konferenčním

stolku. „Našel bys tu pasáž?“

„Exodus 32,9,“ řekl unaveným hlasem. „Začínáš se držet litery…“

„A ty chceš být blahosklonný.“

„Evo, nemůžeme si výklad bible ušetřit…“

„Víš, Brame možná neznám hebrejštinu tak jako ty. Ale znám Židy…“

„Fajn, Evo. Jsi mavin na současný židovský Zeitgeist. Můžeme toho nechat?“

„Co je to proboha Zeitgeist?“ zeptal se Paul. „Zní to jako něco z filmového hororu padesátých let.“

„Upřímně, Brame, myslím, že ta slova taháš z cylindru jako kouzelník!“ vykřikla Eva.

„Není to nějaký sociologický termín?“ zeptala se Maggie.

Bram vysvětlil: „Je to intelektuální, morální a kulturní stav určitého národa v daném období.“

„Jistě, věděl jsem to,“ řekl Luke.

„Co je to mavin?“ dorážel Paul.

„Expert,“ opět vysvětlil Bram. „Pochází z hebrejského slova lehaveen – rozumět.“

„Tak proč prostě neřekneš – jsi expert na Židy?“ Eva zkřížila paže a dupla si. „Někdy dokážeš člověka

naštvat. Vždycky všechno komplikuješ. Zrovna jako David. Nedokázal usnadnit věci mně ani rodině a

jednoduše přestoupit na křesťanství. Ne, on musí být zlomyslný…“

„Možná se chudák jen zkoušel prosadit,“ zauvažoval Paul. „Táta někdy dokázal nahnat strach.“

„Správněji by se dalo říct, že byl panovačný,“ řekl Luke.

„Jak o něm můžete takhle mluvit po tom, co se stalo,“ teď už Eva zvýšila hlas.

„Evo, víš, ty nemáš monopol na zármutek,“ namítl Luke. „Jsem stejně zdrcený jako ty.“

Eva pokračovala: „Kdyby Davidovi opravdu záleželo na rodině, změnil by víru. Teď už je samozřejmě příliš

pozdě!“

„Davida čeká studená postel,“ zašeptal Luke.

Paul potlačil smích.

Ozval se bzučák. Kněz vstal. „Na okamžik mě omluvte.“

Když vyšel z místnosti, přenesla Eva svůj hněv na Paula. „Když byl Spencer nemocný, Davidovi jistě

nevadilo, že se táta postaral o všechny výdaje na operaci a léčení. Najednou mu tátův postoj nevadil,když za něj tu odpovědnost převzal.“

„Co měl Spencer za problém?“ zeptal se Decker. „Narodil se s rozštěpem patra,“ vysvětlila mu Eva. „Měla jsem velmi těžký porod. Vysoké horečky akrvácení. David byl úplně k ničemu. Nevěděl si s ničím rady. Zabořil se do práce a nechal mě, abych si

poradila, jak umím…“

„Hodně ho to vzalo, Evo,“ bránil Davida Paul.„Prostě to bylo nad jeho síly.“

„No, aspoň mohl být kolem mě, místo aby před námi utíkal.“ Podívala se na Deckera. „Otec musel

zaskočit. Nestaral se jen o mě, ale i o Spencera. Máma pečovala o naše ostatní děti, zatímco se David

vzpamatovával. A něco vám řeknu, poručíku. Otec se nikdy nesnažil Davida dirigovat…“

Luke ji přerušil. „No, to není tak docela pravda…“

„Omluvte mě, poručíku,“ řekla Eva energicky, „ráda bych se teď podívala za matkou. Máte ještě nějakou

otázku?“

Decker zavrtěl hlavou.

Otočila se na podpatku a odešla nahoru.

Ta žena se držela svých názorů. Decker si připomněl její pozici v rodině. Děvčátko po třech klucích.

Bezpochyby jí hodně odpouštěli.

Luke se ozval: „Hodně jsem otce miloval, poručíku, ale nebylo to tak jednoduché.“

Maggie přidala. „To je Evina věc.“

„Jen nechci, aby si poručík myslel, že David je úplně nemožný.“

„Byl nemožný…“ oponovala Maggie. „Táta ho zbavoval energie…“

„To není pravda,“ přerušila ho sestra, „zahrnoval Davida výčitkami, ale on si to zasloužil. Nebyl Evě

oporou.“

Paul namítl: „Bez urážky, Mag, ale ty nevíš, jaké dovedou ženské být.“

„Amen,“ ozval se Luke.

„Tomu nevěřím,“ namítla Mag. „Další stupidní mužský argument proti nám děvčatům.“

Michael se vrátil. „Kde je Bram?“

„Šel telefonovat.“ Paul se obrátil k Deckerovi. „Jsou vám tyhle řeči k něčemu dobré?“

Decker vstal a sklapl notes. „Ne, myslím, že informace, které prozatím potřebuju, jsem se dozvěděl.

Odjedu, jakmile Bram domluví.“

Luke řekl: „Hašteříme se jako malé děti. To všechno dělá ten stres.“

„Všichni jsme tátu měli moc rádi. Myslím, že promluvím za všechny, když řeknu, že cokoli od nás budete

potřebovat, abyste dopadl toho, kdo…“

„Rozhodně, Miku,“ podpořila ho Mag.

„Cokoli,“ potvrdil Paul, „jen toho darebáka najděte a pusťte mě k němu. Já si to s ním vyřídím!“

Decker řekl: „To nechte v rukou policie, prosím.“

„Zatracenej parchant…“

„Paule, prosím tě!“ skočila mu do řeči Maggie.

„Mohl to být nějaký mizera, zloděj aut,“ Luke rozčileně chodil sem a tam. „V tomhle městě roste

zločinnost neuvěřitelně.“

Paul se ostře podíval na Deckera. „Tak to chodí, když se spoléháme na policii.“

Decker se ohradil: „Pane, já vím, že…“

„Táta přece nejezdil luxusním autem,“ namítl Michael. „Proč by ho někdo zabíjel kvůli staršímu buicku?“

„Používají taková auta pro zločinecké výpravy,“ řekl Paul, „viděli starého muže, řekli si, že to bude snadnáoběť. Jak znám tátu, pokusil se bránit.“ Obrátil se k Deckerovi: „Otec byl energický. Nevzdal by se bezboje, to můžu říct.“

Přišel Bram.

„Něco naléhavého?“ zeptal se Michael.

„Ne, to jen někdo z farnosti použil mou linku. Myslím, že takových telefonátů mi ještě v noci přijde hodně.

Kde je Eva?“

Paul ukázal nahoru.

Bram si vzdychl a podíval se na Deckera. „Mohl bych dojít nahoru a promluvit se sestrou? Máme dnes

všichni nervy na hromádce.“

Decker přikývl. Bram odešel. Luke řekl: „Evino manželství je…“ nakousnutou větu dokončil rezignovaným

mávnutím ruky.

„To je jen soukromá věc naší rodiny,“ odmítavě pronesl Michael.

„Ale vysvětluje to její chování.“

Bram se za okamžik vrátil, vzlykající Evu držel chlácholivě kolem ramen. „Mag, vzala bys Evu do kuchyně

a uvařila jí šálek čaje?“

Maggie sestru objala, a když odcházely, sama se rozplakala.

Luke řekl: „Myslím, že to, co se stalo, na nás teprve doléhá.“

Bram zavřel a opět otevřel oči. „Kdo zůstane u mámy?“

„Nemusí tu zůstat nikdo,“ řekl Michael, „postarám se o ni sám.“

„Jedeš domů, Paule?“ zeptal se Luke.

„Ne, domů se mi dnes nechce. Nedokážu se vyrovnat…“ Paul si povzdychl, „možná se projedu.“

„Buď opatrný, bráško,“ připomenul mu Bram.

„Budu“

„Myslím to vážně.“

„Já vím, hochu zlatý.“ Uběhla chvíle. Pak se objali.

„Vyspi se.“

„Rád bych, ale asi to nepůjde.“ Paul prošel dveřmi a tiše je zavřel.

„Co bude s tebou?“ zeptal se Bram Luka.

„Zůstanu tady,“ odvrátil oči. „Můžeš pro mě něco udělat, zlatý hochu?“

„Co?“

„Zavolej Daně.“

„Lucasi…“

„Abrame, nedokážu to.“ Slzy mu tekly proudem. Rychle je otřel a odešel do kuchyně.

„Každý kolabuje,“ rozhodil ruce Michael a začal opět pochodovat. „Samozřejmě, na každého je toho moc,

co můžu jiného čekat.“

„Zajdi do kuchyně, Miku, a napij se čaje.“ Michael chtěl něco dodat, ale zavrtěl hlavou a odešel.

Decker položil knězi ruku na rameno. „Můžeme jet?“ Bram přikývl. Cestou mu řekl: „Děkuju za pomoc při

té strašné zkoušce večer.“

„Je vám dobře?“

„Nevím, musel jsem ho vidět… abych měl jistotu, ale opravdu to bylo… hrozné…“

„Doufám, že případ rychle vyřešíme.“ Otevřel Bramovi dveře. „Na zítřejší obřad pošlu dopravního

policistu.“

„Děkuju.“

Decker nastoupil a nastartoval.

„Jednal jste s mou rodinou ohleduplně, poručíku. Toho si cením.“

„Jsou na vás závislí, že?“

Bram se podíval z okna. „Ani bych neřekl.“

Decker čekal víc, ale kněz už se uzavřel do sebe. „Prokážete mi laskavost, otče?“

„V čem vám můžu pomoct?“

„Hlídejte Paula. Nepotřebuju, aby bral spravedlnost do vlastních rukou.“

„On jenom mluví.“ „Je rozrušený.“

„Všichni jsme teď rozrušení. Ale jsme příliš zdrcení, než abychom cokoli dělali.“

„A právě tehdy se stává, že se lidé utrhnou.“

Kněz se zabořil do sedadla. „Žijeme v násilnickém městě. Lidský život ztratil cenu. A to je strašné.“

„Případy se často vyřeší trpělivostí a důsledností,“ poznamenal Decker. „Snažím se o optimismus, ale

nechci příliš budit něčí naděje.“

Bram se zasmál. Znělo to smutně. „Upřímně věřím v Boha, poručíku, ale vzdal jsem se víry v zázraky.“

SCOTT OLIVER SI SLUCHÁTKO PŘIDRŽEL ramenem a listoval poznámkami. Referoval Deckerovi:„Sekretářka vypověděla, že nemocnici opustila kolem osmé. Decameron uvedl, že se Sparksem odešli asive tři čtvrtě na osm. Decameron ho předtím naštval a pokoušel se to urovnat.“

„To znamená, že pravděpodobně viděl Sparkse jako poslední.“ Marge mluvila z linky v kanceláři Heather

Manleyové.

„Čím Sparkse rozzlobil?“ zeptal se Decker.

„Decameron si bez jeho dovolení přečetl z faxu nová data. Zřejmě porušil tabu.“

„To chápu,“ poznamenal Decker, „taky nemám rád všetečky.“

„Ale on nečmuchal, jen neodolal, aby se nepodíval na jakési příznivé údaje týkající se Sparksova

zamilovaného projektu,“ vysvětlily Marge.

Oliver dodal: „Decameron vypověděl, že se omluvil a Sparks omluvu přijal. Konec příhody.“

„Řekl nám o tom sám a hned,“ dodala.

„Všiml si Decameron, jestli Sparks na odchodu z nemocnice spěchal?“

„Zeptal jsme se ho na to,“ Oliver si přehodil sluchátko k druhému uchu, „řekl, že si ničeho zvláštního

nevšiml. Ale dodal, že Sparks neměl ve zvyku pospíchat. I když byl v časové tísni, vypadal vždycky klidně,

ovládal se.“

„Nějaký náznak, jestli se s někým měl sejít?“

Marge si vzala slovo: „I na to jsme se zeptali. Sparks nic takového neřekl. Ale pokud se s někým měl

setkat, Decameron i sekretářka shodně uvedli, že by pravděpodobně šlo o jeho syna Paula.“

„Myslí si to, protože Sparks skončil poradu krátce po Paulově zavolání,“ dodal Oliver. „Už jste se sešel s

Paulem, poručíku?“

„Setkal jsem se se všemi Sparksovými dětmi. Nehovoříme na bezpečné lince, takže si o tom promluvíme

později. Kde teď jsou Decameron a Manleyová?“

0 „Noční štáb nemocnice svolal nouzovou poradu. Decameron jim referuje tom, jak postupovat se

Sparksovými případy. Panuje tu zmatek – lékaři jsou nervózní a pacienti panikaří.“

Marge dodala: „Sparks se nezabýval jen transplantacemi, ale všemi druhy kardiologické léčby. Velká

většina pacientů zde leží se srdečními problémy. Všech se tragédie dotkla.“

„Je Decameron stejně dobrý jako lékař i jako badatel?“ zeptal se Decker.

„Má kvalifikaci srdečního chirurga, ale mnoho klinických pacientů už nemá. Jeho energie se soustřeďuje

na výzkum transplantací. Připustil –

1 když neochotně –, že kolega Myron Berger je velmi dobrý chirurg, schopný vyplnit mezeru po

Sparksovi,“ vysvětlila Marge.

„Připustil to velmi neochotně,“ dodal Oliver. „Decameron spolupracuje s Bergerem, ale nemá ho rád.

Jasně, protože Reggie, jak se zdá, nemá rád nikoho. Je mimochodem homosexuál.“

„A je na to hrdý,“ přisadila Marge.

„Člověk ho proto málem obdivuje. A je opravdu chytrý, s akademickou úrovní.“

Decker mlčel, pokračoval za chvíli: „Zajímalo by mě, jestli Decameronova sexuální orientace vytvářela

mezi ním a příslušníkem fundamentální církve, jakým Sparks byl, napětí?“

„Podle Decamerona ne,“ odpověděla Marge. „Říkal, že Sparks jako profesionál spolupracoval s kýmkoli.“

„Také se zmínil, že Sparks má syna gaye, který je knězem,“ poznamenal Oliver, „možná proto byl

tolerantnější.“

Decker chvíli přemýšlel. Bram nevypadal jako gay, ale to nic neznamená. „Co doktor Berger? Už jste s ním

někdo mluvil?“

„Nemohli jsme ho sehnat. Nechali jsme mu půl tuctu vzkazů.“

„To se mi nějak nelíbí.“

Oliver souhlasil: „Ani nám, poručíku. Před půl hodinou jsme k němu poslali vůz. V domě se nesvítilo, alenezdálo se, že by něco nebylo v pořádku. Jen to vypadá, že nikdo není doma.“

„Tak kde je?“ položil Decker řečnickou otázku. „Jestliže jako chirurg má klinické pacienty, musí mít

pager.“

„Ano, ten jsme zkoušeli. Jeho záznamník odpovídá, že je dnes v noci nedosažitelný. Službu převzal

rezident Kenner. Jak je vidět, Berger se, když má volno, odpojuje.“

Na rozdíl od Sparkse, který v podstatě v nemocnici žil. „Sparks také spolupracoval s doktorkou Elizabeth

Fultonovou. Víte něco o ní?“

„S tou jsme se spojili, ale nemůže přijít, protože nesehnala hlídání.“ Marge se zamyslela. „Není to divné?

Lékařka v jejím postavení a nemá celodenní hlídání?“

„Ona ale není klinická lékařka,“ dodal Oliver. „Zabývá se výhradně výzkumem.“

Marge namítla: „Stejně, je to zaměstnaná žena, člověk by řekl, že k dětem má někoho nepřetržitě.“

„Ale je víc než ochotná s námi mluvit, pokud k ní přijedeme.“

Decker se podíval na hodinky. Byla téměř půlnoc. „Zavolejte jí, že tam přijedete. Mluvili jste ještě s

někým?“

„Zatím ne,“ řekl Oliver.

„Chceme to udělat teď,“ dodala Marge, „pokud netrváš na tom, abychom nejdřív zajeli k Fultonové.“

Decker je informoval: „Webster a Martinez jsou skoro hotovi s šetřením na místě činu. Pošlu je do

nemocnice a vy jeďte vyzpovídat doktorku Fultonovou. Co je se sekretářkou? Už šla domů?“

„Šla domů,“ potvrdila Marge.

„Nemělo smysl ji tu držet,“ Oliver roztáhl rty do úsměvu. „No, já bych měl důvod zdržet ji, ale nemělo by

to nic společného s případem.“

„Je hezká?“

„Víc než hezká, poručíku.“

„Mohlo by to mít něco společného s případem?“

„Určitě,“ řekla Marge, „ale Heather tvrdila, že ne. Sparks byl příliš blízký Ježíšovi, než aby se zabýval

takovými věcmi.“

„Co si o tom myslíš ty, Scotte?“

Oliver si oprášil klopu blejzru od Armaniho. Koupil ho v secondhandu, ale byl v dokonalém stavu.

Vynikající vlněná látka, lehká, ale teplá. „Co si myslím? Já bych řek, že je tu možnost přes to, coManleyová říká.“

„Podle toho, co zatím víme, mi Sparks na to příliš nepřipadá, Pete.“ A k Oliverovi Marge podotkla: „Víš,

také existují muži, co na to nejsou, Scotty.“

„Existují jen dvě skupiny mužů, Marge. Ti, kteří lžou, a ti, kteří se teprve chystají lhát. Dělí je jen rozdíl včase.“

„Kdo převzal Sparksovy pacienty?“

„Rezidenti,“ řekl Oliver. „Jakmile bude doktor Berger dosažitelný, zastoupí ho, alespoň podle Decamerona.Na výpomoc se přihlásili také chirurgové z jiných nemocnic. Sparks měl vysoké renomé.“

„Tak fajn, jeďte vyzpovídat doktorku Fultonovou. Mimochodem, zmínil se Decameron o léku s názvem

Curedon?“

„No a zdali,“ zasmál se Oliver. „Oba už máme doktorát z imunosupresantů.“

Shrnul poznatky o Sparksově výzkumu.

„Proto Decameron šťoural v datech na Sparksově faxu,“ řekla Marge. „Šlo o dobrou zprávu. Nedávno se

kolem Curedonu vyskytly nějaké problémy s úmrtností. Soubor výsledků, který došel, byl ale příznivý.

Decameron tvrdil, že jen nechtěl čekat, až mu Sparks výstup předá.“

„A jenom tohle Sparkse tak naštvalo? Nebylo za tím sporem něco daleko horšího?“

„Podle Decamerona ne,“ potvrdil Oliver. „Samozřejmě, jiný doktor možná bude mít jinou verzi.“

„Proč se o to Decameron tolik staral, když to byl Sparksův lék? Finančně na tom neměl žádný zájem, nebo

ano?“ podivoval se Decker. „Decameron tvrdí, že ne, ale…“

Marge dodala: „Ale pak nám řekl, že je spojkou mezi společností Fisher/Tyne, federální inspekcí potravina léků a Sparksovou laboratoří. Možná to přeháním, ale mám pocit, že Decameron bere práci jakoprestižní věc. Pokud nemá na úspěchu Curedonu zájem finanční, má zájem profesionální.“

„Hmmm,“ ozvala se Deckerova odpověď.

„Máte jiný názor?“ zeptal se Oliver.

„Ne, to je jen moje normální podezíravá nátura. Někdo by co nejdřív měl zajít k Fisherům. Zjistit, jestlispolečnost Sparksovi za práva výroby nezaplatila tučnou sumu. Protože kde jsou peníze, tam je i motiv

pro vraždu.“

„Ani nevíme, kde společnost sídlí, poručíku.“

„Zeptejte se Decamerona,“ poradil Decker.

„Co když sídlí v jiném státě?“

„Když bude potřeba, pojedete i tam.“

Oliver se usmál. „Doufejme, že sídlí na Floridě.“

„Tam jsou aligátoři,“ vyhrkla Marge.

„Aligátoři jsou všude, Margie,“ opáčil Oliver. „Ale většinou dvounozí.“

Decker dopil kávu, zavěsil mikrofon a vylezl z auta. Rozhlédl se studenou mlhou a podíval se na hodinky.

Půlnoc.

Většina normálních lidí jde spát.

Také zatoužil po posteli.

Blížil se k němu Bert Martinez. Nabídl mu kávu z termosky.

„Ne, děkuju, žena mi dala plnej džbán mexický kávy. Silný. Aromatický. Dáte si hrnek, poručíku?“ nabídl

Martinez.

„Škoda, žes tu nebyl před deseti minutami, než jsem se nalil touhle břečkou.“

Martinez se usmál.

Decker strčil ruce do kapes. Udělal pár dřepů, aby si zlepšil krevní oběh. Venku bylo nepříjemně chladno.Mlha bodala do kůže tenkými ledovými jehličkami. Stáli v zadní uličce načichlé zahnívajícími zbytky

potravin, asfalt pronikal do podrážek.

„Předpokládám, že nemáš co hlásit, jinak bychom se asi nebavili o kafi, co?“

Martinez si zapnul zip větrovky. K čelu vlhkému od mlhy měl přilepené stříbrem prokvetlé černé vlasy.Dýchl si na ruce a schoval je do kapes. Byl spíš podsaditý než vysoký, ale s vytrénovaným tělem dokázalustát kdejakou rvačku.

„Problém je, že do zadní uličky je otočené okno kuchyně, kde se myje nádobí.“

Ačkoli byly dveře kuchyně zavřené, Decker slyšel lomoz myčky kombinovaný s rytmickým zvukem trubek.Někdo měl puštěné rádio.

„Je tady hlučno, ale není to nic proti tomu, jak je uvnitř,“ řekl Martinez. „Myčky běží naplno a pomocníkpouští hudbu na plný pecky. Kromě toho je tam hodně hluku z přední části kuchyně. Řinčí hrnce a pánve,do toho rámusí přístroje a šéfkuchař pořád ječí.“

„Takže nikdo nic neslyšel?“

„Tak se to dá shrnout. Věřte mi, v zázemí jsem každého vyslechl Španělsky, takže se nemůžou vymlouvat,že nerozuměli. Mezi rytmem salsy a hukotem myček neslyšíte ani vlastní slovo. Kromě toho, znáte

Latince. Zejména držitele zelené karty. Jakmile se sejdou s policií, mají pusu na zámek. Myslí si, že jsme

domluvení s imigračním. Těžko získáváte důvěru, těžko je přimějete k řeči. Zvlášť chlapy. Je to mužskázáležitost, způsob, jak nám ukázat, že na ně nemáme.“ Decker si pohladil knírek. „Takže Sparks byl zastřelen, zmasakrován a nikdo nic neslyšel.“ „Je to tak. Možná vrah použil tlumič, možná pracoval rychle.“ „Je nasnadě i vysvětlení, že pachatel nebyl sám.“ „Už proto, že byly použity dvě různé zbraně.“ „Přesně tak,“ řekl Decker. „Měl v náprsní tašce nějaké peníze?“ „Několik dolarů v hotovosti a kreditní karty v ní zůstaly. Buď šlo o nedokončenou loupež, možná pachateleněkdo vyrušil, anebo loupež nebyla motivem.“

„Sakra,“ zaklel Decker. „Kdybychom mohli sledovat kreditky, nebo cokoli!“ Znovu zaklel. „Co vrátní, Berte?Taky nic neslyšeli?“

„Parkují auta před restaurací, ne vzadu.“

„V noci se zvuk nese,“ namítl Decker.

„V půl deváté je na ulici provoz. Mnoho aut s hlučným audiem, střílí výfuky a túrují motory.“ Přicházel k nim Webster s walkmanem na uších. Když došel, zastrčil ho do kapsy.

„Co posloucháš?“ zeptal se ho Martinez.

„Výběr ze Saint-Saense. Speciálně Dance Macabre. Jako šité na míru.“ Kopl do kusu asfaltu vylomeného zvozovky. „V kontejnerech nic, poručíku. Mám-li to zopakovat ještě jednou, připravil jsem si cédéčko se

Samsonem a Dalilou.“

„Mám pro vás jiný úkol. Pošlu vás vyslýchat do New Chris.“

Martinez se zeptal: „Máme vyslýchat všechny, nebo jen ty, se kterými Sparks pravidelně spolupracoval?“

„Ptejte se všech.“

„Vidím, že vám spánek nechybí,“ poznamenal Webster.

„Já nespím, kamaráde, a ty nebudeš spát taky.“ Deckerovi hučelo v hlavě. Příliš mnoho kávy. „Řešímeotřesnou vraždu a zatím jediný vzdálený motiv, který jsme schrastili, je akademická rozmíška meziSparksem a jedním z jeho kolegů. To není moc.“

Webster poznamenal: „Je to teprve začátek.“

„Ale chatrný,“ zdůraznil Decker. „Neříkám, že to musíme vyřešit do čtyřiadvaceti hodin, ale musíme zjistit

něco vydatnějšího. Vědělo se, že Sparks je bohatý. Možná některého pracovníka nemocnice napadlo

sledovat ho a oloupit. Poslechněte si hovory na záznamníku.“

„Už víme, co tady dělal? Myslím speciálně tady za Tracadero‘s.“

„Ne,“ odpověděl Decker. „Do hodiny mi zavolejte, co jste zjistili.“

Tom přikývl. „Chceš řídit, Berte?“

„Žádný problém. Chceš trochu kafe?“ „Ty máš kafe?“

„Jo, celej džbán pořádný mexický kávy. A taky mi žena dala nějaký pasteles a smažený tortily s cukrem.

Je dobrá kuchařka,“ Martinez si pohladil břicho. „Až moc dobrá.“

„Vždyť nemusíš všechno sníst.“

„Co vidím před sebou, tak sním.“

Decker je sledoval, jak mizí v mlze prosvícené pouličními lampami. Složil ruce na prsou a pozoroval

Farrella Gaynora, stále se pohybujícího kolem místa činu. Vydal se za ním k buicku.

„Hoši z odtahovky tu budou hned, poručíku.“ Gaynor byl napůl ponořený do auta, ale začal se soukat ven.Vypadalo to, jako by buick rodil dítě nohama napřed. Když si narovnal záda, podal poručíkovi jakésipapíry. „Pár stvrzenek od čerpadla. Jinak měl auto opravdu čisté. Není divu, když uvážíme jeho profesi.“ „Ano, chtěl byste, aby váš srdcař byl nepořádník?“ „Ale tohle je zajímavější, poručíku.“ Podával mu bílou vizitku. „Počkejte, natáhnu si rukavice.“ Na rubu bylo vytištěno velké okřídlené háčko – logo Harley-Davidsonů. Na líci byly veršíky tištěné

lomeným písmem.

Každý potřebuje eso v rukávu. Protože jiskry lítají ostře a pálí.

Zrozen k divokému životu.

Žádná adresa ani telefonní číslo. Decker vizitku otočil, na rubu také nic. Gaynor řekl: „Co vám to říká?“

„Kde jste to našel?“

„Ve schránce na rukavice. Zastrčené v Thomasově průvodci. Jinak tam ležel jen manuál k autu.“

„Eso v rukávu? Jiskry lítají…?“ Decker se zasmál. „Ejzor… Jiskry. Eso… Jiskry?“

„Možná ten dobrý doktor byl v skrytu Pekelný anděl.“

„Ano, skvělý chirurg, co vyrábí methamfetamin v nemocniční laboratoři,“ řekl Decker.

„Dovedete si představit ty titulky?“ nadchl se Gaynor. „Velký lékař je tajným Velkým šéfem.“ Pak se

zamyslel. „Víte, poručíku, případ začíná vypadat jako hit drogové války.“

Poručík se zasmál. „Vy nedokážete být vážný.“

„Záplava brutality. Sám jste řekl, že to vypadá jako čin gangu. Vím, že to zní šíleně, ale možná to stojí za

prověření.“

„To je absurdní.“

„Stejně jako tahle vizitka v autě.“

„Ledaže by nepatřila jemu, ale některému synovi.“

„Ejs zní podobně jako Ejzor“

Decker přejížděl jazykem v ústech. Teď nezbývá, než rozšířit úhel pohledu. Zastrčil vizitku do kapsy.

„Podívám se na to.“

„Je to hloupé, ale proč ne.“ Gaynor si masíroval krk. „Je tu zima.“

„Zapíchněte to, Farrelle.“ Poručík si svlékl rukavice a dýchl si do dlaní. „Já tady počkám na odtahovku. Vy

se vraťte na stanici a dodělejte papíry. Zítra začněte s papírováním u Sparkse. Bankovní účty, kreditní

karty, makléřské účty, měl-li nějaké, a jsem si jistý, že ano, protože jeden syn je makléř.“

„To neznamená, že investoval u něj.“

„Ověřte to. Pokud neinvestoval, o něčem to vypovídá. Zítra také začněte s pátráním po finančních

záležitostech dětí a jako první bude Paul. Dlužil otci. Stejně jako Sparksova dcera, Eva Shapirová. Oba

jsou jediní, kdo se přiznali, že si od otce půjčovali. Chci, abyste prověřil všechny.“

„Půjdete odtud domů, poručíku?“

„Ne, stavím se u Bergerova domu. Něco se mi tam nezdá.“

„Buďte opatrný.“

„Vždycky jsem.“

„Tak nashle, poručíku.“

„Nashle.“ Decker si promasíroval ruce, pak ramena a pozoroval Gaynora, jak spěchá k autu. Ten muž mělpřed sebou ještě dva roky, než odevzdá placku. Pětačtyřicet let policejní služby. Z toho třicet pět jakodetektiv třetího stupně, patnáct jako detektiv oddělení vražd v rajónu brutálních zločineckých band. Přesto

byl vždycky jako ze škatulky a přesný. Spolehlivý jako Big Ben a v půl jedné ráno stále pružný krok.

Máš ještě kus cesty před sebou, Farrelle.

Jedno nedokázala Marge nikdy pochopit. Proč si lidé kupují domy na pozemcích na úpatí hor. Stačí deštivý

měsíc a hle, půl tuny bahna se vám rozvaluje v obývacím pokoji. A přece měl Pete dům v blízkosti hor.Stejně tak doktorka Elizabeth Fultonová. Jako domov si vybrala roztáhlý přízemní dřevěný ranč. K tomuvelký kus pozemku. Od nejbližšího souseda ji dělilo pár akrů.

Oliver otevřel kovovou branku a poznamenal: „Hádám, že doktorka není fanynka do zahrady.“

Marge přikývla.

Pozemek byl oplocen drátěným pletivem, trávník zastupovala zakrslá sušina velikosti poznámkovéhobloku. Žádné květiny, žádné keře, žádné rostliny kromě těch, které se sem dostaly náletem. V pozadí zadomem Marge podle tmavých korun vytušila několik řad citrusovníků. Květy vydávaly sladkou vůnicukrárny. Došli k přednímu vchodu. Doktorka, šedě zachumlaná, čelo orosené potem, otevřela dřív, než

zaklepali.

Nebylo divu, pomyslela si Marge. Měla na sobě teplákovou soupravu a ještě svetr. Vnitřní mrazení. Jejíobličej připomínal dítě, podílely se na tom hlavně oči. Měly velikost plážových míčů, zabíraly polovinuobličeje. Velké, hnědé duhovky, v tomto okamžiku červeně rámované. Mezi očima seděl pihami postříkaný

nos jako knoflík. Měla široká svěží ústa. Henou zbarvené vlasy měla vzadu stažené do uzlu. Při zběžnémpohledu vypadala sotva na dvacet. Ale podle vrásek, jež se objevily při úsměvu, a podle kůže na krku, jíMarge hádala kolem čtyřicítky.

„Doktorko Fultonová,“ oslovil ji Oliver a vytasil se s odznakem a průkazem. Zběžně se na ně podívala apak je pozvala dovnitř. „Pojďte dál.“

Obývací pokoj byl laděný do pseudovenkovského stylu. Tradiční pohovku a dvě židle zdobily veselékretony s květinovými motivy. Nahoře na okně velkého arkýře visela krátká záclonka, závěsy byly zestejné látky jako potahy. Záclony z průsvitného hedvábí byly stažené. V jednu v noci připomínal pohledven obrazovku s tichými stíny. Uprostřed arkýře stálo na vydrhnuté dubové podlaze velké houpací křeslo z

jedlového dřeva.

V krbu plápolala polena. Bylo tu vedro. Marge brzy ucítila mokré kruhy v podpaží. Krb byl vyzděnýmístním kamenem, na římse stály fotografie baculatého chlapečka.

„Posaďte se,“ zašeptala doktorka.

Oliver si vybral židli, Marge pohovku. Doktorka se postavila ke krbu a mnula si ruce. „Je chyba, že jsem

doma. Měla bych být v nemocnici… a pomáhat.“ Přikryla si rukama obličej a rozplakala se.

„Nechcete se raději posadit?“ zeptal se Oliver.

„Ne,“ otřela si oči a zkřížila paže na hrudi. „Co se vlastně stalo?“

„To se právě snažíme objasnit,“ vysvětlila jí Marge.

„Chtěli ho unést? Nebo ukrást auto? Chci říct, že by mu nikdo neublížil, kdyby věděl, jaký je člověk, že?“

Oliver vytáhl notes: „Určitě se nechcete posadit, doktorko?“

„Ne, určitě.“ Zavrtěla hlavou. „Chci říct… proč se to stalo?“

„Kdybyste nám pomohla s tím proč, prokázala byste všem velkou službu. Kdy jste ho viděla naposledy,

doktorko?“

„Včera večer. Při naší výzkumné poradě.“

„O Curedonu,“ ujasnil si Oliver.

„Ano. Jak to… hovořili jste tedy s doktorem Decameronem.“

„Ano.“ Marge také vytáhla zápisník. „Porady jste mívali pravidelně?“

„Ano a ne. Doktor Sparks nám posílal cedulku, kdy se sejdeme. Vycházelo to na jednu nebo dvě schůzky

týdně.“

„Nevadilo vám to?“ divila se Marge.

„Proč?“

„Že vás jen tak zve… podle svého uvážení?“

Doktorka se na Marge nechápavě podívala: „Byl velmi zaměstnaný člověk. Samozřejmě jsme se

podřizovali jeho rozvrhu práce.“

„Kdy jste ho viděla opravdu naposledy?“ vrátil se Oliver k původní otázce.

„Ach ano! Ukončil poradu předčasně. Skončili jsme asi kolem půl osmé, možná ve tři čtvrtě na osm.“

„Proč poradu ukončil dřív?“ zeptala se Marge.

„Nebyl by ji ukončil, kdyby mu nevolal syn. Kvůli tomu rychle shrnul výsledky porady a bez dalšího

vysvětlování jednání uzavřel.“

„Vypadal po telefonickém hovor rozčileně?“

„Rozčilený byl, když telefon bral. Zlobil se na…“ zarazila se.

Oliver na její slova navázal: „Doktor Decameron nám řekl, že se s doktorem Sparksem dostali do sporu.“

„Nešlo o spor. Řekněme, že se doktor Sparks jen trochu rozzlobil.“

„Rozzlobil se na Decamerona?“ „Ano.“

„Proč?“

Do očí se jí vplížilo podezření: „Doktor Decameron vám to neřekl?“

„Rádi bychom znali váš názor,“ řekla Marge.

Podívala se na Marge a zdálo se, že váží slova: „Doktor Decameron si přečetl nějaké faxy doktora

Sparkse. Nejnovější výsledky zkoušek Curedonu. Reggie se samozřejmě hned omluvil. Byl na ně takzvědavý, že se nedokázal ovládnout. Víte, v poslední době došlo k určitém snížení účinnosti preparátu. Alenejnovější čísla byla zase povzbuzující.“ „Ano, doktor Decameron nám o tom něco řekl. Ze vzrostla úmrtnost.“ Načepýřila se. „Ne že by vzrostla nějak významně, bylo to jen několik… doktor Decameron se domníval,

že mohlo jít o chybu ve statistickém zpracování.“

Oliver poznamenal: „Možná hledá zdůvodnění, které by neohrozilo uvedení Curedonu na trh.“

„Půjde o velký skok v akademické kariéře, že?“ domnívala se Marge.

„Ano, ale…“

„Možná, že mu kyne i podíl na zisku,“ nadhodil Oliver.

„Ne, ne, ne,“ protestovala Liz, „to se naprosto mýlíte. Jediný, kdo mohl něco získat finančně… byl Sparks.To jste úplně vedle.“

„Jste si jistá?“ zeptala se Marge.

„To tedy jsem… alespoň podle toho, co vím.“

„Vraťme se k poradě,“ řekla Marge, „skončila kolem půl osmé nebo tři čtvrtě na osm?“

„Ano, přibližně v tom čase. Pak doktor Sparks odešel s doktorem Decameronem. Mohlo to být tak deset

minut po skončení porady.“

„Připadalo vám, že doktor Sparks spěchá?“

„No, poradu popoháněl. Ale nepřipadalo mi, že by spěchal za nějakým cílem. Samozřejmě, neměl ve

zvyku… uspěchávat věci.“

„Přeli se Decameron a Sparks často?“

Doktorka se záhadně usmála: „S Azorem – s doktorem Sparksem – se člověk nepřel. Ovšem, někdy jsme

si vyměnili názory, ale snažili jsme se s ním vycházet. Když jsme někdy něco neudělali, jak si šéfpředstavoval, museli jsme popřemýšlet a snažit se to napravit. Buď jste hráli jeho hru, nebo jste nemohlibýt součástí týmu.“

„Necítili jste se… omezováni?“ zeptal se Oliver.

„Omezováni?“ Fultonová se na něj nevěřícně podívala. „Jinak to nejde, když spolupracujete s člověkemjeho formátu. Tak to v akademickém, a zvlášť v lékařském světě chodí. Doktoru Sparksovi patří všechno,co vyjde z jeho laboratoře. I když na projektu pracuje jenom lehce, řídí jej.“

„To se nezdá být fér,“ konstatovala Marge.

„Tak to ve vědecké a výzkumné práci chodí. Při spolupráci s doktorem Sparksem jste měli šanci získatvědecký kredit. A chcete-li postupovat, kredit potřebujete. Musíte publikovat správné referáty podvedením správných lidí. Lidí, kteří mají slovo. Za tuto výsadu s nimi musíte výt… víte, co tím myslím, ne?“

„Se Sparksem jste museli hodně výt… víte, co tím myslím já?“ zeptala se Marge.

„No, v tomto ohledu byl velmi laskavý. Mohl si to dovolit, protože znal svou cenu. Pracovala jsem pro nějposlední čtyři roky. Je fajn mít za šéfa benevolentního tyrana, protože mám zkušenost i s prací pod jinýmtypem tyranů.“

„Benevolentní tyran,“ opakovala Marge.

„Tyran je příliš silné slovo.“

„Diktátor?“ navrhl Oliver.

„To je možná výstižnější. Po nějakém čase poznáte, kdy něco navrhnout, a kdy být raději zticha.“

„Doktor Decameron také tato pravidla uznával?“

„Reggie je individualista. Určitě důraznější než já. Více než jednou na našich poradách hrál roli ďáblovaadvokáta, ale věděl, kdy se zarazit. Není blázen.“

„Doktor Sparks byl hluboce věřící,“ změnila téma Marge.

„Ano.“

„Jak se stavěl k sexuální orientaci doktora Decamerona?“

„To nevím, nikdy to v našich rozhovorech nepřišlo na přetřes.“

„Nikdy se nemluvilo o ‚tom4 druhu lidí?“ zeptal se Oliver.

„Se mnou o tom nehovořil.“

„Nikdy mu neuklouzla nějaká uštěpačná poznámka?“

Doktorka se usmála. „Doktoru Sparksovi nikdy nic neuklouzlo. Pokud se vyjádřil, mělo to svůj důvod.“

„Decameron říkal, že jeden ze Sparksových synů je gay. Víte o tom něco?“

„Který?“

„Ten kněz.“

Odbyla to mávnutím ruky. „To je opravdu směšné. Totiž chci říct, že nevím, jestli Bram je, nebo není gay,ale ani nevím, proč by to měl vědět doktor Decameron. Ledaže by projevoval zbožné přání. Bram je

pohledný muž.“

Marge řekla: „Předpokládám, že jste si nikdy nevšimla, že by Sparks měl problém s doktorem Myronem

Bergerem, protože je Žid?“

„Doktor Berger se s doktorem Sparksem znali víc než třicet let. Společně studovali medicínu na

Harvardu.“

„Takže si jsou… po akademické stránce rovni?“

„Ano,“ přisvědčila Fultonová.

„Vzhledem k této rovnosti, respektoval doktor Berger stejná pravidla jako ostatní? Nebo byl méně závislý

než vy nebo doktor Decameron?“

„Všichni jsme nezávislí,“ řekla doktorka nedůtklivě. „Nejsme nevolníci.“

„Víte, co mám na mysli?“ zeptal se Oliver.

„Upřímně řečeno, nevím,“ odpověděla.

„Byl Sparks šéfem i pro Bergera?“ položila Marge otázku jinak.

„Samozřejmě.“

„A nevzbuzovalo to nevraživost, když oba navštěvovali stejnou školu a Sparks měl vyšší postavení?“

„Pokud doktor Berger něco takového cítil, určitě měl kvalifikaci, zkušenosti i vědecké publikace, kterými

mohl operovat. Protože se tak necítil, předpokládám, že je spokojený se vztahem, který má… měl k

Azorovi… k doktoru Sparksovi.“

„Jaké vztahy měl doktor Sparks se svou rodinou?“

„Zbožňovali ho.“

„Žádali ho někdy o peníze?“

„Nevím. O takových věcech nemluvil.“

„Nikdy?“ „Ne.“

„Doktor Decameron si byl téměř jistý, že děti ho žádaly o peníze. Odkud může mít takové informace?“

„Nevím, kam Reggie chodí na drby.“

„Syn Paul večer otci telefonoval. Je to pravda?“

„Ano.“

„Víte, čeho se hovor týkal?“

„Ne.“

„Řekl doktor Sparks, že končí poradu, aby se sešel se synem?“

„Ne, neřekl nic.“

„Volaly ho děti často?“

„Nesledovala jsem jeho hovory. Zeptejte se Heather.“

„Podle toho, co jste vy mohla zaslechnout,“ zasáhl Oliver. „Volaly mu často?“

„Nemůžu vám říct ani ano, ani ne, protože nevím, co je podle vás často. Ano, volaly mu. Také jeho žena

Dolly mu volávala.“

„I když měl poradu?“

„Někdy. A když se to stalo, doktor obvykle přerušil poradu a věnoval se jim. Měl rodinu rád a rodina

milovala jeho.“

Marge převzala iniciativu: „Navštěvovala ho během práce v nemocnici jeho žena nebo děti?“

Oliver otázku doplnil: „Třeba se zastavili jen tak na kávu, či aby ho jen pozdravili.“

„K někomu jako ke Sparksovi jen tak nezaskakujete“

„Sešla jste se někdy s jeho ženou nebo dětmi?“

„Příležitostně jsem některé z dětí v nemocnici viděla.“

„A manželku?“

Liz chvíli přemýšlela. „Chodila na večírky o svátcích.“

„Jaká je?“ vyzvídala Marge.

„Rezervovaná, nábožensky založená jako on. Ale velmi, velmi pyšná na manžela a rodinu. Celá zářila,

když o nich mluvila. Staromódní žena. Rodina je pro ni vším.“

„To jste poznala během vánoční párty?“

Liz zavrtěla hlavou, že ne. „Jednou či dvakrát nás doktor pozval domů na nedělní večeři. Dolly… paníSparksová musela strávit plno času v kuchyni. Servírovala nám jídlo, šťastná v roli hostitelky. Přemlouvalijsme ji, aby se posadila, ale jen se smála. Říkala, že obsluhovat se nechá jen o svých narozeninách. Jaká

to byla hostina! Ta kupa jídla! Sešly se všechny jejich děti a vnoučata. Neděle pro ně byla významná. Jakjsem řekla, Azor byl velmi zbožný.“ „A všichni spolu dobře vycházeli?“ „Podle mě ano.“ „Žádné napětí?“ „Žádné jsem nepozorovala,“ Liz si otřela oči. „S manželem jsme žertovali, že jsou jako plakát od NormanaRockwella ze starých časů. Zvlášť při srovnání s námi…“ zarazila se.

„Jak to myslíte?“ naléhala Marge.

„Můj soukromý život není důležitý.“

Jako na zavolanou zaburácel motor a náhle zmlkl. Nastalo trapné ticho. Otevřely se dveře a dovnitřpřiklopýtal muž – s dlouhými údy, kost a kůže! Pohyboval se jako loutka oblečená v kožené vestě,roztrhaných džínách, černých vysokých botách. Tvář mu pokrývalo několik dní staré stmisko, rozcuchanéblond kučery sahaly až k lopatkám. Potil ze sebe skotskou… byla cítit, snad už když projížděl brankou.Krhavýma očima se podíval na ženu, pak na její společnost.

„Co se děje?“

Doktorka zrudla, na tváři se jí objevil hněv. „Musím do nemocnice, Drewe. Je pohotovost.“ Oči se jí zalily

slzami.

Drewe se díval zmateně. „Huhmm? Kolik je hodin?“

„Čtvrt na dvě.“

„Proč musíš do nemocnice?“

„Protože byl zavražděn doktor Sparks…“

„Cože?“

„Nemocnice potřebuje pomoc, Drewe. Musím tam. Promiň.“ Zakryla si tvář a utekla z místnosti. „Zavražděn…“ ohromený Drew se svalil do houpacího křesla a zadíval se na Olivera. „Není to kec?“

„Žádný kec.“

„Bože… to je…“ poškrábal se na tváři a protřel si vodově modré oči plovoucí v červeni. „Myslíte, že přijde

o práci?“

Marge na něj zírala: „Nevím.“

„Co se stalo?“

Oliver šel ke dveřím a otevřel je. Zadoufal, že se trochu vyčistí vzduch a ten trubec možná pochopí avypadne odtud. Ale nepochopil nic. „Pokoušíme se zjistit, co se děje.“

„Jste od policie?“

„Ano.“

„Bože, tak je to vážný, co?“

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptala se Marge.

„Jak se jmenuju?“ „Ano, vaše jméno.“

„Drew McFadden. Nejsem podezřelý, nebo tak něco?“

Marge se s Oliverem na sebe tázavě podívali. Oliver přešel ke křeslu, opřel se o zeď a shora si zkoumavě

Drewa přeměřil. „Proč myslíte, že jste podezřelý?“

Drew k němu zmateně vzhlédl. Neměl odpověď. „Je podezřelá Liz?“

„Měla by být?“ vyštěkla Marge.

„Myslím, že ne,“ zasmál se Drew. „Ale já nic nevím.“

Dobrý postřeh, pomyslela si Marge. „Byli si se šéfem blízcí?“

„Opravdu blízcí. Často jsem…“ zmlkl.

Žena se vrátila. Převlékla se do bílé košile, černých dlouhých kalhot a bílého pracovního pláště se

jmenovkou s fotografií na klopě. Obrátila se k policistům. „Budete-li potřebovat jakékoli další informace,najdete mě v nemocnici.“ Pohlédla na manžela. „Henryho láhev je v chladničce. Kdybych se nevrátila,Marta má přijít v sedm.“

„Postarám se o něj, Liz.“ „Dobře.“

„To je moc špatné, to s doktorem, Liz. Je mi to líto.“

Její tvář zjihla. „Děkuju, Drewe. Jdi se trochu vyspat.“

Otočila se k Oliverovi a Marge: „Můžu se svézt s vámi?“

„Rád bych si ještě zavolal. Smím?“

„Poslužte si,“ řekla doktorka. „Dobrou noc.“

Dveře se tiše zavřely. Drew se na dvojici podíval. „Můžete použít telefon v kuchyni.“

Marge se vrátila k otázce. „Řekl jste, že vaše žena a doktor Sparks si byli velmi blízcí.“

„Ano, ano, to byli.“ „V jakém smyslu?“

„V jakém smyslu?“ pokrčil nos. „Ptáte se mě, jestli spolu blbli. Myslím, že ne. Liz ten typ není. Je jako…“vsál vzduch mezi zuby, „má charakter. Aspoň si to myslím. Ale v ženských se sakra moc nevyznám. Mohlaby mě oblbovat a já nic nepoznám.“

„Pane, jste vy charakter?“ zeptala se Marge. „Cože?“

„Myslí, jestli jste charakter,“ usmál se úlisně Oliver.

Drew mu úsměv oplatil, ale neřekl nic.

Oliver položil ruku na Drewovo kostnaté rameno. „Pořád je pryč, co?“ Zamrkal na něj. „To znám.“

Drew se začal houpat a spiklenecky se na Olivera zašklebil. „Liz na mě bývá naštvaná, ale k čertu, nebyl

to můj nápad, brát se.“

„Ne, dovedu si představit, že nebyl,“ zabručela pro sebe Marge. Oliver se na ni poťouchle podíval.

„Jak vás umluvila?“

Drew se jen tajuplně usmál.

„Zbouchl jste ji a dala vám ultimátum.“

„Jej, nevadilo mi to. Mám Liz rád. A kluka miluju. Člověče, je to ale malá mazaná potvůrka. Víte, myslímsi, že to jí trochu vadí. Jsem doma s klukem spoustu času. Máme se opravdu rádi. Když Liz o víkendechpřitančí, ani k ní kluk nechce jít, protože je zvyklý na mě, rozumíte mi?“

„Já rozumím,“ potvrdil Oliver.

„Mrzí ji to, ale pořád jí říkám, že je to jen proto, že jsem hodně doma. Nemělo by jí to vadit. Až Henry

pozná, jaký je táta trubec, už to bude jiný. Proto… si s ním užívám, dokud pro něj ještě něco znamenám.“

Potřásl hlavou a čichl si k podpaží. „Smrdím. To mě mrzí.“

Znělo to upřímně. Oliver se usmál. „Holt jste nečekal návštěvu.“

„No, to tedy opravdu ne.“

„Jste muzikant?“ zeptala se Marge.

„Jo, hraju na basu. Patřím k místní kapele u Smokey‘s. Hrajeme pravidelně. Stálý příjem. Ne moc velký,ale stálý. Povídám, Liz, co bys ode mě čekala? Víte, v branži začnete a myslíte si, že z vás bude dalšíEddie Vedder nebo Axel Rose. Kruci, ale mě je čtyřiatřicet. V tomhle věku díru do světa už moc lidíneudělá. Fakt jsem Liz vděčnej. Fakt vděčnej. Parťáci z kapely žijou ve srabu a já mám krásný dům a

slušný auto. Není to sice porsche, ale ani rozviklaná honda.“

Oliver se podíval z okna na příjezdovou cestu. Stál tam červený miata se stahovací střechou. „Pěkný

bourák.“

„Díky, Liz mi ho koupila, když se narodil Henry. Pro sebe koupila malého benze. A to je správné, zaslouží

si to. Tvrdě pracuje.“

Oči se mu zamžily. „Člověče, doufám, že nepřijde o práci.“

„Hrozilo někdy, že by přišla o práci?“ obrátila se k němu Marge.

„Jestli jo, nikdy mi to neřekla. Moc mi o práci nepovídá.“ Znovu se očichal. „Mám se osprchovat, nebo tak

něco?“

Ano, ječelo to v Margině mozku. Místo toho řekla: „No, my za pár minut odjedeme. Zmínila se Liz někdy,

že by její džob byl v sázce?“

„Džob v sázce je nějaká nová show?“

„Ne, znamená to, že bude propuštěná z práce,“ vysvětlil mu Oliver.

Drew si stiskl čelo. „No, vždycky říkala, že je tou poslední ve Sparksově projektu. Když by někoho vyhodil,

myslela, že by to byla ona. Ale párkrát jsem se se starým pánem sešel a zdálo se mi, že ji má rád. Po

večeři u nich doma jsem jí to řekl. Řekl jsem, že si myslím, že ji má rád. A taky jsem jí řekl, aby se

nebála.“

„Nebude vám vadit otázka? Když jste u nich večeřeli… jak na vás doktor Sparks reagoval?“ „Myslíte kvůli tomu, jak vypadám?“

Drew se zhoupl. „Ó, já jsem se vyfešákoval. Oblek a kravata, vlasy stažené do ohonu. Neudělal bych nic,co by mohlo Liz připravit o práci. Byl k nám oběma opravdu zdvořilý.“

Odmlčel se na chvíli. „Víte, byl to prima chlap. Samozřejmě jsme měli Henryho sebou. Doktor něcopoznamenal o tom, jak se k tomu malému hezky chovám. Ujistil jsem ho, že mám děti rád. Měli tam houfvnoučat, která začala u stolu vyvádět. Znáte to. Lítala kolem dokola. Já jen vstal a začal si s nimi hrát.Cítil jsem se dětmi líp než s dospělými. Zvlášť, když se začali hádat.“

Oba policisté se na sebe rychle podívali. „Kdo se hádal?“ „Nevím, odešel jsem od stolu.“

„Vzpomeňte si, Drewe,“ požádala ho Marge. „Byl to doktor Sparks a někdo z jeho dětí, nebo doktor a jeho

žena…“

„Ne. Se ženou ne. Sotva spolu promluvili. Měla plno práce se servírováním. Člověče, tolik jídla jsem vživotě neviděl. Krocan, šunka, rostbíf, bramborová kaše…“

„Tak když to nebyl doktor a jeho žena, kdo…?“

Drew vztyčil ukazováček. „Ten kněz. Doktor Sparks a kněz. Fakticky myslím, s knězem se hádala celá

rodina.“

„O čem?“

„Kvůli Bohu. Věci, kterým nerozumím.“

„Na nic si nevzpomenete?“ tlačila ho Marge.

„Ne.“

„Ale vzpomínáte si, že se přeli,“ naléhal Oliver. „Neutkvělo vám něco v hlavě?“

Drew se zamyslel. „Něco o špatných myšlenkách, že jsou špatné, nebo tak něco. To si pamatuju, protože

jsem si přitom myslel: Drewe, jsi v maléru, protože máš spoustu špatných myšlenek. Liz by vám to

pověděla líp.“

„Účastnila se debaty?“

„Já nevím. Jestli jo, tak asi stála na doktorově straně. Neudělala by nic, co by ho naštvalo.“

Oliver se zeptal: „Rozzlobil se kněz?“

Přestal se houpat, složil paže na hrudi. „Víte, všichni na něj útočili. Jmenoval se Bram.“ Usmál se. „Už si

vzpomínám.“

„Pokračujte.“

„Vzpomínám si, že jsem si myslel: ‚Kdyby se do mě někdo pouštěl jako do něj, buď bych se začal prát,

nebo bych vypadl.4 Ale on jen seděl, úplně klidnej, ani jednou nezved hlas.“

„Proč na něj všichni doráželi?“

„Nevím. Asi se jim nelíbilo, co říkal.“

„A co říkal?“

„Nevím. Ale sympatizoval jsem s ním. Divil jsem se, co proti němu všichni mají, ale on na to byl možná

zvyklý. Když paní zavolala děti na dort, konverzace zase byla zdvořilá a kněz dělal, jako že se nic nestalo.Dováděl s dětmi, předváděl kouzla… víte, nechával zmizet nikláky a vytahoval je za ušima. To se mi líbí.

Předvádím to samé Henrymu.“

„Kněz má také dvojče, Luka, víte to? Ten na něj také dorážel?“ zeptala se Marge.

„Všichni…“ odmlčel se. „Ne, počkejte, máte pravdu. Co tohle? Jste opravdu dobrá.“

„Dobrá v čem?“

„Vzpomněla jste si na toho Luka. Pár minut po tom, co se začali přít, vstal a začal si taky hrát s dětmi jako

já. Zřejmě někdo, kdo taky nemá rád konflikty.“

„Vy nemáte rád konflikty?“

„Chlapče, já je nenávidím. Je to špatná karma. Když tady začne Liz ječet, člověče, já vypadnu. Kdybych

nevypadl, došlo by na facky.“ „Pozor, slyším vás,“ napomenul ho Oliver.

„Možná byl ten druhý jako já, protože odešel od stolu a začal stavět z lega. Měl dvě šikovné děti, chlapcea děvče. Dvojčata jako byl on. Ve skutečnosti je trojče, věřil byste tomu? Mně by nevadilo, kdyby Liz měladvojčata, ale myslím, že tři by bylo moc.“

„Takže kněz se na otce nerozhněval?“

„Podle mě ne. Jedl koláč a předváděl neteřím a synovcům kouzla.“

„Co doktor Sparks? Zlobil se na syna?“

„Nezdál se naštvaný. Taky si dával dezert. Paní napekla snad sto koláčů. Já jsem měl dva kousky –borůvkový a broskvový. Člověče, ta ženská umí vařit. Je ale kuchařka! Řekl jsem potom manželce, že

bych si vzal kravatu kdykoli, kdyby nás zase pozvali.“

„Co vám na to žena řekla?“

„Pohladila mi hlavu a řekla, abych nějakej čas s pozváním nepočítal. Ne proto, že bych něco zvoral nebo

tak, prostě proto, že doktor k sobě moc často lidi nezve.“

„Zvlášť, když bylo v rodině napětí,“ dodala Marge.

„Já bych neřek napětí, ale hádali se.“

„Drewe, možná se ani tak nehádali, jako intelektuálně diskutovali.“

„Madam, já toho o intelektuálních diskusích moc nevím, ale vím dost o hádkách, věřte mi. Hádali se.“

„BERGER JE ZDE, poručíku. V New Chris.“ Webster se podíval na hodinky. „Přišel asi před desetiminutami. Říkal, že byli se ženou v divadle u Tustina…“

„U Tustina?“ skočil mu do řeči Decker.

„Ano. Je to trochu nezvyklé.“

„To bych řekl.“ Decker promluvil do mikrofonu radiovysílačky, stáhl ventilátor, aby Webstera na přijímači

lépe slyšel. „Je to asi dvě hodiny jízdy od nemocnice.“

„V každém případě Berger uvedl, že viděli My fair lady. Neměli potuchy, co se stalo, dokud to neuslyšeli z

rádia. Pokud mu ovšem můžeme věřit.“

„Máš důvod pochybovat, Tome?“

„Ne. Přišel do New Chris přímo z divadla. Žena ho vysadila, nebyl se ani převléknout. A přišel ve

večerním, s motýlkem, lakýrky Ballys na nohou. Jak se člověk obléká do společnosti.“

„Kde je teď?“

„Na soukromé poradě.“

„Takže jsi ho ještě nevyslechl.“

„Ještě ne. Zalezl s ostatními a radí se – doktor Berger, doktorka Fultonová a doktor Decameron. To je

tedy kus díla.“ „V jakém smyslu?“

„Vy jste s Decameronem ještě nemluvil?“

„Ne, slyšel jsem, že je svéhlavý a otevřený, pokud jde o sexuální orientaci.“

„Ano, pane. Je velmi rozhodný a nepokrytě dává najevo, že je gay. Myslím, že správné slovo pro to byznělo: okázalý. Ale něco vám řeknu. S pracovníky nemocnice to dovede. Když se setká se sestrami,neváhá je pohladit, plesknout nebo rozplakat. A vidíte, že nic nepředstírá. Co máme s doktorem Bergerem

provést? Myslím, že by nebyl dobrý začátek vytáhnout ho z důležité porady.“

„Souhlas,“ schválil to Decker. „Jak pokračuje vyšetřování personálu?“

„Bert a já už jsme mluvili skoro s každým z noční směny. Nevyplavalo nic, co by mohlo být důležité propřípad, jen několik pikantních osobních maličkostí.“

„Jako?“

„No, třeba, že jeden doktor používá teploměr, aby zjistil, že má káva správnou teplotu, a je takovýpuntičkář, že jednou řádil, protože někdo změnil značku houbiček a tvrdil, že to pozná. Mohl bych vámříct víc, ale musím si projít znovu poznámky, protože v tuto hodinu není můj rukopis nejlepší. Jak sevrátím, všechno pečlivě přepíšu na stroji.“

„To může počkat do rána.“

„Děkuju, pane.“

„Promluvíme si ráno. Vraťte se oba na stanici a vyplňte papíry.“

„Co s doktorem Bergerem? Nemám tu zůstat a důkladně ho vyslechnout?“

„Já se toho ujmu. Musím se někde zastavit, a až to vyřídím, třeba bude po poradě.“

„Určitě nemáme čekat?“

„Ne, to je v pořádku. Vyslechnu ho.“

„Díky, poručíku, doufal jsem, že budete shovívavý.“

„Nashle.“

Decker zavěsil mikrofon, posadil se za volant a přepnul klimatizaci na teplo. Byly téměř dvě hodiny ráno, většina případů zabití a vražd bývá vyřešena do dvaceti čtyř až čtyřiceti osmi hodin. V tomto okamžikuneměl nic. Žádný motiv, žádné podezřelé s vypáleným šarlatovým cejchem na čele. Doufal, že vraždanebyla náhodná. Jestli ano, nastanou jim těžké časy.

Podíval se na sáčky s důkazy na vedlejším sedadle. Podivná vizitka. Ace Sparks… zrozený jako divoch.

Rychlý náhled na odvrácenou stránku Sparkse. Nesourodou s věřícím, přísným, náročným lékařem, sportrétem, vykresleným lidmi, kteří ho znali.

Ace Sparks.

Bom to be wild.

Eso Sparks.

Zrozen k divokému životu.

Co to, k čertu, má znamenat?

Nastartoval volare.

Po pěti letech života praktikujícího vyznavače judaismu se Decker při vstupu do kostela cítil divně. Kdyžstoupal po schodišti vedoucím ke svátému Tomáši, byl zvědavý na své pocity, až půjde kolem oltáře.Pravděpodobně nic neucítí. Jako dítě, ani v dospívání – k velkému zděšení Idy Deckerové – do kostelapříliš často nechodil.

Vyšel nahoru, zatáhl za dvoukřídlé dubové dveře a zjistil, že jsou zamčené. Zaklepal na ně, ale tušil, že jeto marné gesto. Dveře byly tak tlusté a budova tak veliká, že by mu musela být náhoda velmi nakloněna,aby ho někdo slyšel.

Samozřejmě, odezvy se nedočkal.

Pomýšlel na vyzkoušení bočního vchodu, když si všiml bílého tlačítka vedle dveří. Mysli trochu, Deku!Stiskl tlačítko a ozval se pronikavý zvuk bzučáku. Počkal minutu a stiskl tlačítko znovu. Za několik minutuslyšel kroky. Ozvalo se odemykání a pak ve štěrbině spatřil zkoumavé oči. „Ano?“

Decker ukázal štítek a průkaz. „Poručík Peter Decker, přišel jsem za otcem Abramem Sparksem. Je tu?“

Oči létaly sem tam. „Můžete sejít dolů k faře?“

„Ano.“

Dveře se zavřely.

Decker sestoupil po schodech na dobře osvětlenou dlážděnou cestu vedoucí podél zdi, za kterou se asi

skrývalo nádvoří. Po necelých pěti stech metrech došel k dvoupatrové budově se štukovou omítkou. Když

přicházel, byly dveře už otevřené.

Oči patřily ani ne dvacetiletému mladíčkovi v džínech a tričku. Stál ve dveřích. „Otec Sparks je… má

zavřeno.“

„Proč na něj nezaklepete?“

Zevnitř se ozval hlas tázající se, kdo přišel.

„Policie,“ vykřikl Decker.

Objevil se Sparks. „Díky, Jime, můžeš se vrátit.“

„Nechtěl jsem vás rušit…“

„To je v pořádku, Jime.“

„Jste si jistý, otče?“

„Určitě,“ Bram se usmál, unaveně, nervózně. „Sbohem.“

Jim se podíval na Deckera, otočil se a odešel ke schodišti.

„Pojďte dál,“ vyzval kněz policistu.

Budova měla něco z úřední instituce a něco z rezidence. Po jedné straně obytnou část, po druhé přijímací

kancelář.

„Tudy.“

Sparks vedl Deckera kolem malé kuchyně do studovny. Stálo v ní několik odřených pohovek. Odemklprosklené dveře a před nimi se otevřelo atrium osvětlené úspornými bodovými světly. Prostranství bylohustě osázeno květinami a dalšími dekorativními rostlinami. Uprostřed tryskaly do paprsků světla vodníkapky třídílné fontány. Panoval tu chlad a mír. Sloupořadím prošli do přízemního bungalovu označeného

tabulkou FARNf ÚRAD.

Sparks otevřel dveře.

„Vítám vás ve svém nepořádku.“ rychle se pokřižoval, „dávejte pozor, ať o něco nezakopnete.“

Nepořádek bylo slabé slovo. Bylo tu tolik papírů a knih, že musely zhltnout kus deštného pralesa.Hromádky poznámek na psacím stole, či spíš na stolech. Kněz tu měl tři. Stěny byly zakryté policemiplnými literatury. Když je Decker přelétl pohledem, objevil v jejich rozdělení určitý systém. Knihy psané vřečtině zaujímaly jeden oddíl, další knihy v ruštině či jiném záhadném jazyce užívajícím azbuku. Největšíčást sbírky tvořily latinské a anglické knihy, zabírající celou zadní stěnu místnosti.

Ale jeho oči zaujaly jiné svazky. Texty psané hebrejsky a aramejsky. Zejména hebrejský text bible,Chumash, spolu s úplným souborem talmudu, které vyplňovaly dva regály.

Posvátné knihy jeho nově objevené víry.

Nalézaly se tu i další hebrejské spisy, ale jejich názvům Decker nerozuměl. Na okamžik si přál, aby toviděla Rina. Pak si ale představil, jak divně by se zde cítila. Pro ortodoxní židovku je to znesvěcení, kdyžse nevěrec obírá posvátnými knihami jejího náboženství, sefarim. Zde byla spousta knih, jejichž desky byRina políbila, protože obsahovaly Boží jméno – na policích patřících knězi, v místnosti, kde také visel

veliký krucifix.

Potlačil únavu a náznak stísněnosti, přinutil se k racionálnímu myšlení. Došlo k brutální vraždě. Má práci.

Vedle kříže na stěně viselo několik zarámovaných fotografií. První byla nenucená – Bram v sutaně seděl ustolu s hlavou opřenou o dlaň a četl v tlustém svazku. Další dvě byly trochu strnulé – Bram uprostředpostarších mužů v ornátech. Na další poznal vedle Brama papeže.

Sparks poznamenal: „Řím a já spolu vycházíme.“

„Vidím.“

Kněz sundal hromadu papírů z jedné židle a položil je na zem. „Prosím, posaďte se.“

Posadil se. „Přišel jsem okolo kostela. Škoda, že přední vchody se musí zamykat.“

Bram se usadil k jednomu stolu, odpojil telefon a záznamník. „Až někdo zvládne vandaly, nechám dveře

odemčené.“

„To je oprávněná připomínka.“ Decker vytáhl notes. „Fara. Máte tady ubytovací místnosti?“

„Ano.“

„Takže bydlíte zde.“

„Vykonávám tady rezidentům už šest let, ale vždycky jsem si držel malý byt mimo faru. Protože jsemvyrůstal ve velké rodině, měl jsem jednou za uherský měsíc naléhavou touhu po soukromí.“

„Kdo je Jim?“

„Myslíte toho mladíka, co vám odemkl?“

„Ano.“

„Jeden z mnoha seminaristů, kteří tu dočasně pobývají. Teď tu mám dva. Praktikují tady. Posílají je sem

od svátého Jana v Camarillu. Tam sídlí seminář losangeleské diecéze.“

„Vy jste jediný kněz zdejšího kostela?“

„Jediný kněz rezident. Když opouštím město, z Loyoly v Marymountu sem někoho pošlou, aby sloužil mši

místo mě.“

„Také vyučujete?“

„V současné době vedu šest různých kurzů – základy bible, víra tváří tvář nepřátelům, pravý význam

Vánoc, každodenní život a náboženství… a podobně,“ podíval se na Deckera. „Mám k nim brožury, ale

domnívám se, že proto zde nejste.“

Decker se usmál. „Možná někdy jindy.“

„Samozřejmě.“

„Vyučujete také na univerzitě?“

„Příležitostně, ale akademická výuka je časově náročná a já se musím především starat o farnost.“

Decker přelétl pohledem místnost, podobnou spíš knihovně. „Připadáte mi… jako akademický typ.“

Bram se usmál. „Mám to brát jako poklonu?“ „Jako prosté konstatování. Fara je plná knih.“

„Vykonávám nezávislou práci pro Vatikán. Většinou překládám staré spisy a dokumenty. Na vysoké školejsem jako hlavní předmět měl zapsané klasické jazyky. Mám přirozený cit pro slova, ale moje srdce patří

církvi. To je moje rodina.“ „To tedy máte velkou rodinu.“

„Ano, a někdy je to až příliš mnoho dobrého, ale nestěžuji si…“ Zakroutil hlavou. „Až do včerejšího

večera.“

„Jak je vám, otče?“

„Říkejte mi Bram. Je mi bídně, ale děkuji za optání.“

„Doufám, že jsem vás nevzbudil.“

„Vůbec ne, byl jsem vzhůru… snažil jsem se dobrat nějakého smyslu… Až se mi zdálo, že se pomátnu.Ptal jsem se sám sebe, proč on?“

„Nemám pro vás odpověď.“

Bram vzdychl. „Jsem dodavatel víry. Věřím bez důkazů, jsem zvyklý na záhady. Ve všem se snažím vidět

Boží vůli, ale toto…“ Rozhodil ruce. „Možná je to nějaká zkouška. Pokud ano, pak propadám.“

„Máte právo na smutek, otče.“

„Doufám. Je těžké být na druhé straně. Přijímat útěchu, místo abych ji rozdával.“

Bram nabýval klid… zamýšlel se. Decker ho zkoumavě pozoroval. Je klidný, ale ne proto, že by mu

chyběly emoce. Jen je nepředvádí. Je dobře vybavený pro kněžský stav. „Chtěl jsem se zeptat už u vás

doma. Žijí ještě otcovi rodiče?“

„Ne. Prarodiče z otcovy strany zemřeli. Tatínek má jen bratra, který žije v Indianě a přiletí sem na zítřejší

obřad.“

„Strýček Caleb.“

„Máte dobrou paměť.“

„Ne, ale dělám si poznámky. Je také lékař?“

„Ne, pastor.“

„Je to v rodině.“

„Podle mého otce to tak tehdy na Středozápadě chodívalo. Nej starší syn se zabýval výdělečnou profesí,

aby podporoval mladšího, který šel studovat na kněze.“

„Ve vaší rodině jste to udělali naopak.“

„Jak to myslíte?“

„Vy jste kněz a váš bratr Michael je lékař.“

Sparks si otřel oči pod brýlemi. „Že jsem se stal knězem, to nebylo součástí děje. Co pro vás můžu udělat,poručíku,“ podíval se na hodinky, „ve čtvrt na tři ráno? Jestli se to protáhne, můžeme se ráno společně

pomodlit.“

To by asi nešlo. Decker se zeptal: „Vydržíte ještě několik stručných otázek?“

„Jistě, jde nám oběma o totéž.“

Kněz se nenadále krátce zasmál.

„Co?“ zeptal se Decker.

„Nic, jen mě něco napadlo. Pokračujme!“

Poručík vytáhl z kapsy vizitku s logem harleye a podal ji Bramovi. „Napadá vás, co by to mohlo

znamenat?“

Na Bramových rtech se objevil spontánní úsměv. „Syn pistole, divoký jezdec?“ Potřásl hlavou. „Můžu si ji

nechat?“

„Zatím ne. Našel jsem ji v autě, takže je to důkaz. Co to je?“ „Můj otec… věřte nebo ne, můj otec jezdil s klubem.“

„Motocyklovým klubem?“

„Víkendový fanda.“ Bram si opřel záda a zahleděl se na kartičku. „Já s Lukem jsme s ním byli kupovatprvní motorku. Prosil jsem ho, aby nás sebou vzal, obávali jsme se, že když v branži někdo uvidí staršíhomuže… bude ho chtít využít. Nevím, jak vy, poručíku, ale já když jdu koupit něco zvlášť speciálního,obvykle nevím, na co si při koupi dřív dát pozor. Vzpomínám si, že jsem musel pro farnost nakoupitpočítače. Prodavač spustil o megabajtech, RÁMech, ROMech a CD-ROMech pro virtuální realitu. Byl jsemztracen. Otec si šel koupit motocykl. Prodavač ho k nim zavedl.“

Bram se opět tiše zasmál, oči se mu ztrácely ve vzdálené vzpomínce.

„Tatínek se zahloubal do manuálů. A našel závady – napínač řetězu není ocejchován přesně na nulu.Třmen kotoučové brzdy není správně přivařen k přední hydraulické vidlici. Zadní rozeta, kolo…“ usmál se,„po všech letech škol, pořád nevím, co je to rozeta, kolo.“

„Je to ozubené kolo, přes něž se výkon motoru přes převodovku řetězem přenáší na zadní kolo,“ vysvětlil

Decker.

„Jedna nula pro vás. Nevím proč…“ zarazil se uprostřed věty, „v každém případě táta prodavače odrovnal.Okamžitě se spřátelili. Jezdil pak několik let, vlastně až do nynějška, v kožené výbavě. Říkali mu Děda

Jiskra.“

Ještě jednou se podíval na vizitku a vrátil ji Deckerovi.

„Zřejmě mu příhoda udělala větší radost, než na sobě dal znát, což bylo pro otce typické. Zavřel si ji v

srdci. Je hezké vědět, že si tatínek dopřával dobrodružství.“

„Pozval jste je na zítřejší obřad?“

„Myslíte přátele motorkáře?“

„Ano.“

„Ne, večer jsem zval jen rodinu a otcovy přátele z církve. Ani neznám jejich adresy.“ Chvíli přemýšlel.

„Myslím, že bych zítra mohl do prodejny zavolat.“ Zase se usmál. „Byla by to podívaná. Kamarádi

motorkáři sedící vedle dam z církve.“ Náhle mu zvlhly oči. „Tak zbytečné… jak hrozná, hrozná… tragédie.Ačkoli se to snažím překonat, říkat si, že to bylo v Božích rukou… protože všichni jsme v jeho rukou…stále se ptám, proč… můj otec? Proč Azor Moses Sparks? Někdo, kdo vykonal tolik dobrého? Takovánezměrná… ztráta!“

„Je mi to líto.“ Decker chvíli počkal, potom řekl: „Pokud se na to cítíte, mám ještě jednu otázku.“

„Jistě.“

„Porovnával jsem své poznámky s poznámkami několika svých lidí. Častokrát jste večeříval doma u

rodičů?“

Bram se podíval na Deckera: „Proč se ptáte?“

„Otče, prosím, mějte se mnou trpělivost.“

„Pokud jsem neměl povinnosti, chodíval jsem v neděli na večeři domů. Proč?“

„Došlo u stolu někdy k nějakému napětí?“

Sparks se na Deckera zkoumavě podíval: „Mnoho tvrdohlavých lidí pod jednou střechou. Jistě,

příležitostně se třenice vyskytly. Ale obecně probíhaly večeře v pozoruhodně zdvořilém duchu. Nemůžete

nás posuzovat podle minulého večera.“

„To si uvědomuju.“

„Ne, jde o něco víc, než že jsme byli v hrozném šoku. Mí sourozenci a já máme k rodičům ohromnou

úctu. Když jsou u toho, omezujeme konflikty na minimum.“ „Vždycky?“

Kněz se na Deckera opět zahleděl. „Nač se mě ptáte, poručíku?“ „Váš otec jednou na večeři pozval

kolegyni a jejího manžela.“

„Kolegyni a jejího manžela,“ Bram si odhrnul vlasy z očí, „doktorku Fultonovou. Manžel se jmenuje Drew.Drew McFadden. Jak zvláštní. Na její jméno jsem si včera večer nevzpomněl. Ale na manželovo jméno,ačkoli jsem ho viděl snad jen dvakrát v životě… jsem si vzpomněl v mžiku. Co by tomu řekl Freud?“Decker čekal.

„Možná na mě udělal větší dojem než ona. Ale dál, co má být s tím večerem?“

Poručík se knězi podíval do očí: „Řekl, že jste se s otcem dostali do velké hádky. Šlo o něco jako o

špatných myšlenkách.“

Sparks z něj nespouštěl zrak. „Neměl jsem ve zvyku přít se s otcem, poručíku.“

„Možná jsem měl říct, že se otec přel s vámi.“

Bram si opět odhrnul vlasy z čela. „Nevím nic bližšího o panu MacFaddenovi, ani o jeho ženě nebo o jejich

vzájemných vztazích. Naprosto nic, ano?“

„Jasně.“

„Takže tato odbočka je čistě teoretická, že?“

„Pokračujte.“

„Předpokládejme, že pan McFadden je pasivní typ. Chlapík, jenž je spokojený v pozadí a nechá se živit

manželkou, aby se mohl věnovat své zálibě. Takový člověk, který nechá druhé řídit svůj život, se vyhýbá

konfrontaci. Ve svém scestném vnímání si snadno splete teologickou diskusi s hádkou.“ „Ostrou teologickou diskusi?“

„Ostrou nikoli. Nic víc, než takovou, jaké jste byl svědkem při mé včerejší rozepři s Evou. Nazval byste toostrou pří?“

„Byla vážná.“

„Sestra byla pod tlakem otcovy předčasné smrti.“

„Takže pan McFadden se mýlil? Nedošlo k hádce?“ „Nehádali jsme se. Diskutovali jsme.“

„To je zvláštní, protože nám říkal, že to byla hádka. Ve skutečnosti mi také řekl, že se s vámi nepřel jenotec, ale že se proti vám postavili všichni. Ale vy jste to snášel klidně.“

„Proč to považujete za důležité? Považujete rok starou vzrušenou debatu mezi otcem a mnou za motiv

vraždy?“

Decker zvedl obočí. Možná i to. Protože v tomto okamžiku se chytal i stébla. „Jen jsem se zeptal, otče.“

Sparks vydechl, třel si oči. „Vzpomínám si na tu debatu. Hovořili jsme o tom, jak různá náboženstvívnímají vztah špatných myšlenek a špatných činů. Otázku, zda jsou stejně závažné. Ne v právním slovasmyslu. O rozdílu mezi zlou myšlenkou a zločinem v americkém právu nikdo nepochyboval. Hovořili jsme

o teologickém rozdílu. Je před tváří Boha zlá myšlenka také zlým činem?“

Bram se díval na Deckera a odhadoval ho. „Ano, je to podivné, ale je to lepší, než bavit se, jak vám

chutnají ty koláčky?“*

„Už chápu, jaké je to žít v nábožensky vedené rodině.“

„Děkuji.“

„Pokračujte.“

„Zlá myšlenka ve smyslu morálního prohřešku je křesťanským pojmem – současně také velmi katolickým.

Zlé myšlenky vyžadují zpověď, pokání a rozhřešení jako zlé činy. Proč? Když se neodpykají a nevymýtí znašeho myšlení, povedou ke zlým činům.“

„To je pravda.“

„Existují dva směry. Jeden praví, že špatné myšlenky samy vyrůstají v monstra, do kterých se člověkzamotá tak, že nakonec podle nich začne jednat. Podle mé filozofie, kterou jsem ostatně nevymyslel, u

devadesáti devíti procent lidí fungují jako pojistný ventil. Umožní nám uvolnit naše zklamání, choutky

nebo hněv. Musíme se tedy pro špatné myšlenky a nemorální fantazie opravdu kát a odpykávat je? Dál –neprokazují zástupci náboženství, jako jsem já, svým ovečkám medvědí službu, když je přesvědčují, abyproti špatným myšlenkám bojovaly? Aby si lidé odřízli únikovou cestu od vnitřního napětí? Říkal jsem, žejejich úzkoprsé potírání dokonce může mít škodlivé následky. Moje rodina – zvlášť otec – namítala, žečistá mysl znamená čistou duši. S tím naprosto souhlasila moje matka.“

„Jak jste jim odpověděl?“

„Nijak. Ustoupil jsem. Tak se to, příteli, odehrálo.“

Decker se dloubal jazykem do tváře: „Proč jste ustoupil?“

„Jste vy ale zvídavý.“

„Jsem detektiv. Můj džob je pátrat. A tolik se neliší od toho vašeho, otče.“

„To sotva. Ale proč o tom hloubat teď.“ Bram sklopil oči, pak je zvedl k nebi. „Nediskutoval jsem s otcem.Protože jsme nebyli vyvážení soupeři. Přes svou zbožnost a kvalifikaci byl v jasné nevýhodě, protože jámám vyšší stupeň teologického vzdělání. Mohu vytahovat králíky z klobouku. On nemohl. Pokud jde o mé

sourozence… Bože, jak jsem unavený.“

Decker čekal.

„Ustoupil jsem sourozencům, protože jsem rodičům nechtěl připadat pyšný. Náboženství je moje pole, mé

vnitřní volání, můj život. Kdybych přednesl skvělý teologický výklad, nebudu v jejich očích Bram, učený

kněz, ale Bram, zlatý hoch, sbírající u rodičů bobříky. Takovou roli jsem věru nechtěl hrát.“

„Všichni jste dospělí.“

„To je pravda. Je absurdní uvažovat tak v pětatřiceti. Ale staré košile se jen tak nezbavíš.“

Zamyslel se. „A pak to má svou historii. Vyrostli s bratrem, pro nějž mít pravdu znamenalo něco jako

jedenácté přikázání.“

Zadíval se někam daleko.

„Míval jsem rád debaty, rád jsem diskutoval. Vždycky jsem měl po ruce slova, jimiž jsem odpůrce dostal

na lopatky. Velmi jsem toužil po moci.“ Jeho oči se vrátily, zabodly se do Deckerových. „Kdysi jsem měl přítele, kterého jsem si vážil a měl ho nejraději. Dovedl slova používat lépe než já. Trávilijsme spolu hodiny a diskutovali o Bohu. Miloval jsem ho jako bratra. Jednoho dne náhle začal vidětzdvojeně. Onemocněl. Za deset měsíců zemřel.“

Těžce polkl.

„Mít pravdu už náhle ztratilo důležitost.“

Knězovy oči zvlhly a zrudly. Decker se na něj stále upřeně díval, s nehnutým výrazem tváře. Pak najednou

Sparksův obličej ochabl jako rozpouštějící se reliéf svíčky. „Tak proč jim neustoupit. Já to vydržím.“

Podíval se na hodinky.

„Je pozdě. Nemáte doma ženu a děti?“

Decker mlčel.

„Omlouvám se, to bylo hrubé. Co ještě chcete vědět?“

„Prozatím nic,“ Decker vstal. „Díky za váš čas.“

„Když vás cokoli napadne, klidně zavolejte, přijeďte.“ Kněz zapnul telefon. „Protože je jisté, že já

nemusím jít nikam“

Rina rozsvítila. Spíš jako symbolické gesto, protože se už před notnou chvílí vzdala spánku. Chvíli trvalo,

než si oči zvykly na ostré světlo. Podívala se na hodiny.

Půl třetí.

Peter řekl, že to bude dlouhá noc.

Velmi dlouhá noc.

Přejela prsty po telefonu. Jméno místa jí unikalo. Matná vzpomínka, nic jasného si nepřipomněla.

Pak energicky vstala z postele a našla si Žluté stránky. Vklouzla zpátky na lůžko a začala hledat kostely.

Za chvíli to měla. Kostel svátého Tomáše. Tady.

Bývají kostely otevřené čtyřiadvacet hodin denně? Synagogy nebývají. Ale rabín, ltferý poskytuje poradu v

naléhavých případech, často má číslo, na které se lidé v nouzi mohou kdykoli dovolat.

Zvolila číslo. Dvě zvonění, tři zvonění. Zapnul se automat a ozval se anonymní hlas…

Dovolala se do kostela svátého Tomáše. „Při zaslechnutí signálu zanechte prosím zprávu. Pro krizové

poradenství a okamžitou konzultaci s otcem Abramem Sparksem vytočte prosím…“

Rina trpělivě čekala, vyslechla sérii čísel a pokynů. Konečně se ozvalo pípnutí. Pohotově se ozvala: „Tady

je Rina.“ Uplynul okamžik. „Rina Lazarusová-Deckerová, a volám otce Abrama Sparkse. Jen jsem chtěla…“

„Haló…“ ozval se Bramův hlas. Při tomto zvuku jí hlavu zaplavilo tisíce vzpomínek. Hlas jí zamrzl. Nastalo

ticho.

Bram pokračoval: „Telefon zvonil, zapnul jsem záznamník, protože se mi nechtělo s nikým mluvit, ale kdyžjsem uslyšel tebe…“ zachraptěl, „ani nevíš, co to pro mě znamená.“

„Brame, to je mi líto, já…“ „Já vím.“

Oba mlčeli.

Nakonec ticho prolomila Rina: „Můžu pro tebe něco udělat?“

„Už to, žes zavolala, stačí. Tvůj manžel před chvílí odešel. Přišel sem před třemi nebo čtyřmi hodinami.“

Neřekla nic.

„Položil mi pár otázek. Jedná s námi velmi citlivě. Je to dobrý chlap, Rino. Jicchak by ho určitě měl rád.“

Rina cítila, jak se jí svírá hrdlo, jako by s ní mluvili duchové z hrobu. „Tvůj otec byl velmi významný muž.

Jsem si jistá, že Peter nasadí na pátrání ty nejlepší… Ach, zní to tak…“

Bram neodpověděl.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ naléhala Rina dál.

„Dnes bude obřad pro rodinu a příslušníky jeho církve, ne pohřeb… ten může být až po pitvě. Spíš… malá

vzpomínka. Ve tři odpoledne. Rád bych, kdybys přišla.“

„Samozřejmě, přijdu, kde to bude?“

„U nás, ale bude tam nabito, Rino. Nemusel bych si tě v tom mumraji všimnout, kdybys přišla sama.

Raději tě přivezu.“

„Brame…“

„Sejdeme se před židovskou školou ve dvě. Stejně chci dopoledne navštívit rabína Schulmana.“

„Volal ti?“ zeptala se. „Samozřejmě ti volal.“

„Pět minut nato, co to hlásili v televizi. Také chtěl přijít na obřad, ale prý se poslední dobou necítí dobře.

Stalo se mu něco, nevíš?“

„Před rokem měl malou mozkovou příhodu. Duševně je stále čilý, jen špatně chodí.“

„To je mi líto. Už je to nějaký čas od mé poslední návštěvy, ale zajdu k němu. Pro smuteční obřad jsem

našel několik veršů v Tehillim, které mi pro otce připadají zvlášť příhodné.“

Rina si všimla, že Bram řekl Tehillim místo žalmy.

„Chci je projít s rabínem,“ pokračoval Bram, „určitě mi poskytne novou inspiraci. Je studnice vědomostí.“

Rina zamumlala: „Ano,“ když jí hlavou opět projelo slovo Tehillim. Modlitby vyjadřující mnohou chválu

Boží. Kolikrát je pronesla, když umíral její první manžel Jicchak. Byly to modlitby za umírající. Modlitby za

mrtvé. „Tak ve dvě před školou, budu tam,“ řekla.

Bram zaváhal. „Řeklas to manželovi? Že jsme se znali… přes Jicchaka?“

„Ještě jsem s ním nemluvila od okamžiku, kdy ho zavolali. Byl pryč celou noc. A kromě toho, není to

důležité, nebo je?“

„Není, ale měli bychom mu to říct… že se dobře známe. Vyšetřuje vraždu mého otce. Všechno by mělo

být průhledné. Když se od někoho třetího, jako například od rabiho Schulmana, dozví, že se známe,

mohlo by se ho to dotknout.“

„Řeknu mu to zítra po obřadu.“

„Rino, on se pravděpodobně obřadu zúčastní.“

„Když tam bude, zvládnu ho, Brame. Dokážu zvládnout vlastního muže.“ „Už jsem zticha.“

Rina se kousla do rtu. „Jsem to idiot, takhle tě překvapit.“

„Na tom nezáleží…“

„Brame, pokaždé, když se zmíním o Jicchakovi, znervózní.“

„Chápu jeho pocity.“

„I já je chápu. Proto chci postupovat zvolna, ale máš pravdu. Řeknu mu to hned ráno. Měl by vědět, že sepřátelíme. Určitě už z profesionálního hlediska. Nechci, aby zůstalo skryté něco, co by mohlo zasahovatdo vyšetřování případu.“ Vzdychla si. „I když to znamená otevřít staré rány.“ „Rino, jestli je to pro tebe příliš bolestné, můžu předstírat, že k tomuto telefonátu vůbec nedošlo.“ „Ale vůbec ne, Abrame, o tom nechci ani slyšet,“ odkašlala si. „Sejdeme se… ve dvě.“ „Dík za zavolání, Rino. Ohromně mi to pomohlo.“ Zaváhala, pak řekla: „Věděls, že zavolám, Abrame.“ „Ano, Rino. Tentokrát jsem věděl, že zavoláš.“ Rinu zaplavil smutek. Neřekla nic. „No, to jsem to řekl hloupě!“

„Byla to zasloužená výtka, Abrame. Nebyla jsem v právu.“ „Ale já také ne.“

Řekla chlácholivě: „To se ukáže. Někdy minus a minus dává plus.“

TRETÍ PATRO NEMOCNICE New Chris zabírala jednotka kardiologie – šest oddělení, každé s vlastníústřední sestemou obklopenou dvanácti soukromými apartmány. Pokoje seskupené kolem ústředí jakoloukotě na kole, připomínaly Deckerovi biblické jeskyně malomocných – izolované, tmavé, tiché,zlověstné. Ani lidský hlásek, jen příležitostné elektrické zakvílení pracující špičkové techniky.

Opřený o stěnu pozoroval všechno fascinován sci-fí tváří moderní medicíny. Někdo mu poklepal narameno. Otočil se.

Stála za ním robustní sestra. Mladá a zářící čistotou. V jiném životě by mohla být dojičkou. Zašeptala:„Doktor Berger přijde hned. Přál byste si ještě kávu?“

„Ne, děkuju.“ opáčil Decker také tiše. Jmenovka mu prozradila, že sestra se jmenuje Tara. „Už jsemnakávovaný dost. Co teď doktor Berger dělá?“

„Prosím?“

Odkašlal si. „Jsou téměř tři hodiny, jeho pacienti nespí?“

Tara vysvětlila: „Dokončuje kontrolu životních funkcí, kterou zahájil ve dvě hodiny. Normálně sestryzaznamenají čísla a rozdají léky podle předpisu. Ale doktor Berger se chce seznámit se všemi pacientydoktora Sparkse. Usnadní to přechod… pokud je doktor Sparks nahraditelný.“ těžce polkla. „Strašné.“

„Hrozné.“

„Kdo udělal tak hroznou věc?“

„Nevím, madam,“ naklonil se k ní. „Vy nemáte ponětí, kdo by to mohl udělat, co?“

„Ovšem že ne!“ Tara sklopila oči. „No, něco mě napadá, ale nemá to význam.“

„Stejně mi to řekněte.“

Začala hovořit, zastavila se, pak soustředěně stáhla ústa. „Dobrá… podle mě to vypadá jako… možná

narazil na nesprávnou osobu.“

Decker se rozhlédl po místnosti. „Co myslíte tím narazil?“

„Třeba na řidiče, o kterém si myslel, že potřebuje pomoc. A zatím to byl lupič. Není to možné?“

Decker vytáhl notes. „Víte o tom, že by někdy doktor Sparks vzal někoho do auta?“

„Nebral stopaře, ale byl typ člověka připraveného hned pomáhat. A byl to lékař“

„To znamená?“

Tara ještě víc ztišila hlas. „Dejme tomu, že viděl nehodu. Jsem si jistá, že by zastavil, aby pomohl, ne?“

Sestra měla pravdu. Decker ji vyzval, aby pokračovala.

„Ale řekněme, že to nebyla nehoda, ale nastražená past na nic netušícího řidiče. Doktor Sparks by

samozřejmě zastavil, pak by ho napadli a oloupili. Odvezli na temné místo…“ zachvěla se, „je hrozné na to

jen pomyslet.“

„Nevíte, jestli se doktoru Sparksovi někdy něco podobného stalo?“

„Jednou. Řidička měla srdeční příhodu a vjela na chodník,“ zarazila se. „Druhý den o tom všichni mluvili…udělali z toho anekdotu.“

„Anekdotu?“

„No, představte si. Špatná zpráva je, že dostanete infarkt za volantem. Ta dobrá, že kolem jede doktorSparks, A opravdu, postižená měla štěstí. Kdyby doktor Sparks nezastavil, nevyvázla by živá.“ Tara sezamyslela. „Víte, vyprávělo se ještě něco legračního.“

„Povězte mi to.“

„Kdekdo žertoval, že doktor Sparks s sebou tajně vozí příposlech na zdravotnickou službu.“

Decker spíš škrábal než psal, mozek unaveně dešifroval, co sestra vypráví. „Proč?“

„Nevím přesně, proč. Asi proto, aby slyšel hlášení o nehodách v jeho blízkosti a mohl tam zasáhnout.Jedna z jeho mnoha slavných přednášek pojednávala o tom, jak je při infarktu důležité postiženémupomoct během několika prvních minut. Souviselo to s tím, jak doktoru Sparksovi neuvěřitelně leželo nasrdci zachraňovat životy. Když někdo potřeboval pomoc, hned byl u něj. Ó, tady je doktor Berger.Omluvte mě.“

Doktor Berger, kulaťoučký, ale sporý, chvátal k Deckerovi, Byl středně velký, asi šedesátník, s masitýmirysy – měl tlustý nos a silné rty. Povislá víčka, polštáře pod očima, po stranách obličeje vaky bledýchtváří. Obličej prozrazoval vyčerpání, ale někde v sobě skrýval zdroj nezdolné energie. Lesklá kopule hlavyměla růžovou barvu, spánky a zátylek věnčilo šedivé chmýří. Oblek měl elegantní, ale volal po žehličce.Jinak se zdálo, že by vyžehlit potřeboval celý.

„Mám opravdu fofr, poručíku.“

„Já vím, doktore Bergere. Potřebuju jen několik minut vašeho času.“ Berger přikývl. „Pojďme na chodbu.

Taro, co se k čertu děje na čtyřce déčku?“

Tara vzhlédla od stolu: „Prosím, doktore Bergere?“ „Kde je paní Goodenová?“

„Včera ji přestěhovali na šestku béčko.“ „Kdo ji tam dal přesunout? Doktor Sparks?“

„Ano, pane.“

„Jo, tak ji přestěhujte zpátky. Chci mít všechny své pacienty v jednom křídle.“

„Mám paní Goodenovou přestěhovat hned?“

Berger vybafl: „V osm hodin ráno. Pokud nebude fibrilovat. V tom případě ji nechte tam, kde je, dokud se

nestabilizuje. Chápete, že bych mohl mít jedno oddělení pro sebe, když doktor Sparks měl pět

ostatních?“

Tara zamrkala: „Jistě, pane.“

Berger se rychle podíval na Deckera a do tváří mu stoupal ruměnec. „Tudy.“

Decker ho následoval.

Doktor poznamenal: „Možná se vám to zdá malicherné, ale zatraceně mi usnadní život… když budu mítvšechny pacienty pohromadě.“

Decker to nekomentoval.

Berger si mnul oči: „Co ode mne potřebujete? Už jsem to říkal detektivu Woosterovi nebo Werberovi…“

„Websterovi.“

„To je ono. Pan Jižan. Řekl jsem mu, že jsme byli se ženou na večeři v divadle u Tustina. Jakmile jsem setu zprávu dozvěděl, pospíchal jsem sem. Co ode mne potřebujete ještě?“

„Jen se snažím sestavit časový rozvrh doktora Sparkse…“

„Viděl jsem doktora Sparkse, když kolem tři čtvrtě na osm odcházel s doktorem Decameronem. Toznamená, že vaše otázky by měly být směrovány na doktora Decamerona. Teď, když mě omluvíte, musímřídit nemocnici.“

Chystal se odejít. Decker prohodil: „Štěstí pro New Chris, že našli někoho, kdo zaplní místo po doktoru

Sparksovi. A tak rychle.“

Berger strnul a otočil se na patě. „Říkáte to jízlivě?“

„Ne.“ Decker zachoval kamennou tvář. „Jen tu každý říká, že Sparks byl jediný svého druhu. Je štěstí, že

v týmu měl vás a že můžete převzít otěže v okamžiku krize.“

Berger se do purpurová začervenal. „Neříkám, že jsem doktor Sparks, pane. Jen je mi jasné, že tu jsou

pacienti a že se jich někdo musí ujmout.“

„Naprosto správně,“ souhlasil Decker, „doktor Decameron se vyjádřil, že jste výborný chirurg.“

Berger na něj zíral. „To opravdu řekl?“

„To řekl.“

„No, to mu musím poděkovat za projev důvěry. Teď, když mě omluvíte…“

„Převezmete také spolupráci s federálním testováním Curedonu, doktore Bergere?“

Chirurg našpulil rty. „Já nevím. Tak daleko dopředu jsem ještě nepřemýšlel!“

„Jen jsem chtěl vědět, zda Curedon představuje víc píseček doktora Decamerona.“

„To vůbec ne…“

„Když vezmeme, že doktor Decameron… a také doktorka Fultonová… jsou především výzkumníci, a vy

především chirurg…“

„Hned tady se můžete zarazit, poručíku,“ zvedl Berger dlaň. „Máte nějaká překroucená fakta a právě teď

nemám čas napravovat vaše nesprávné dojmy.“

„Kdy si čas najdete? Nechci tu obcházet plný nesprávných dojmů. Mohl bych z nich vyvodit nesprávné

závěry.“

Berger se na Deckera křivě usmál. „Mám práci. Vrátíte-li se… řekněme v půl šesté, až dokončím ranní

vizitu, pak budu mít trochu času a můžeme si promluvit.“

Decker se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na čtyři. Berger nebyl jediný, kdo měl práci. „Půl šesté, budiž.“

Oblékl si sako a popřál doktorovi dobrou noc.

Nocovat v Devonshire bylo účelnější než budit Rinu. Od psacího stolu poslal Decker zprávu záznamníku vjejich bytě, sdělující, že ji miluje a že jí ráno zavolá.

Vstoupil do služební místnosti, kde se nad hromadami formulářů potili jen příslušníci oddělení vražd.Ačkoli bylo půl tuctu počítačů volných, většina papírování se ještě prováděla ručně. Toužili po přestávce.Decker postavil vodu na čerstvou kávu a svolal poradu.

Služebna detektivů byla prostorná místnost bez přepážek, po obvodu vroubená kartotékami a regály sestovkami modrých sešitů pro zapisování případů. Na stěnách visely tabule s úkoly, pravidly a mnohokarikatur Garyho Larsona s prasátkem a tucet podrobných plánů okrsku. A také terč na šipky. Jednotlivéskupiny – Krádeže, Auta, Spolupráce s místními úřady, Nezletilci, Vloupačky – byly označeny tabulkamivisícími ze stropu. Policisté z narkotik a mravnostního seděli o patro výš. Oddělení vražd zaujímalo prostor

vzadu, od ostatních oddělené bariérou kartoték. Když všem nalil kávu, posadil se do čela stolu. Otevřel

zápisník.

„Začneme základními fakty, bez ohledu na závažnost. Marge, máš přednost.“

Odhrnula si povadlou ondulaci z unavených očí. „Může jít o náhodný únos s konečnou v té zadní uličce.

Proč by tam jinak Sparksovo auto stálo? Kdyby do Tracadero‘s přišel z vlastní vůle, myslím, že by použil

přední vchod s vrátným.“

„Možná chtěl ušetřit.“ Martinez si hryzal konce knírů. „Nebo nechtěl vůz svěřit obsluze.“

„Co jestli to byla loupež?“ navrhl Webster. „Tracadero‘s přitahuje bohatou klientelu. Není to špatné místo,

kde se dá vyčíhnout někdo bohatý.“ Martinez namítl: „U mrtvého jsme našli hotovost, Tome.“

„Možná někdo lupiče vyrušil. Možná se Sparks bránil, zabili ho a utekli.“

„Zranění byla příliš těžká na náhodné zpanikařené lupiče,“ namítla Marge.

„Možná je Sparks vyprovokoval k zuřivosti.“

Decker poznamenal: „V každém případě by únos v autě i loupež předpokládaly přinejmenším útok dvou

osob.“

„Byl střelen a pobodán.“ upřesnila Marge, „a je neobvyklé, aby jeden pachatel použil obě metody.“

V tom se detektivové shodli.

„Asi před půl hodinou jsem měl zajímavý rozhovor s jednou ošetřovatelkou v New Chris.“ Decker dopilkávu. „Sparks měl pověst horlivého samaritána při autonehodách.“ Tím shrnul teorie sestry Tary.

Marge poznamenala. „To podporuje únos autem proti loupeži u restaurace.“

„Je to divné.“ Oliver vytáhl hřebínek a pročesal si husté černé vlasy. „Nedokáže se vymanit z reakcí lékařei na cestě domů.“

„Znám mnoho právníku, kteří si počínají stejně,“ konstatoval Gaynor. „Používají skenery, ale není to znesobeckých důvodů.“

Webster jižansky protáhl: „Jednou jsem zadržel chlápka, který to dělal – chytal volání skenerů záchranek.Zastavil u místa nehody a předstíral, že je lékař. Nakonec jsme ho zatkli, ale řeknu vám, při první pomoci

lidem byl docela dobrý.“

„Komplex hrdinného záchrance,“ usoudila Marge. „Co by někdo nedokázal, aby se stal hvězdou

obrazovky.“

„Sparks si snad svého užil dost na operačním sále,“ Oliver schoval hřeben do kapsy.

„Jíádám, že někteří lidé žijí ve vlastním světě mimo realitu,“ řekl Gaynor.

„Kdybych byl velké zvíře jako Sparks, tolik bych po realitě netoužil. Je hezké získávat si úctu a vidět, že

něco mezi lidmi znamenáte,“ dodal Oliver.

„Jako jeho sekretářka,“ vzpomněla Marge, „považuje ho za Boha.“

„Přesně tak.“ Oliver se obrátil na Deckera. „Co jeho děti? Jak se dívají na starého pána?“

Decker se nejdřív zamyslel. „Mladší to velmi prožívají. Ostatní se nad jeho smrtí tolik citově neprojevili. Ale

všichni byli šokovaní.“

„Pro děti je těžké žít s otcem, který je považován za Boha,“ usoudil Oliver. „Nikomu z nich neuklouzloněco jako freudovský komentář o otci?“

Decker prolistoval poznámky. „Dva z bratří – Lucas a Paul – se zmínili, že táta působil majetnickým

dojmem… zbavoval je energie…“

„Oni to tak vyjádřili?“ zeptala se Marge.

„Hm… ne, řekli, že otec zbavuje energie svého zetě.“

„Velmi zajímavé,“ podotkl Oliver a promnul si ruce.

Decker se k otázce vrátil: „Myslím, že se proti němu bouřili každý svým způsobem. Dva synové majífinanční problémy, další bral drogy, jiný se stal katolickým knězem, místo knězem Sparksovy

fundamentální církve, starší sestra se vdala za Žida…“

Marge mu skočila do řeči: „Jak tohle vyšlo najevo?“

„Vyšlo,“ odpověděl Decker.

„Přestoupila na jeho víru?“

„Ne, stále patří k otcově církvi. Její děti také. Nicméně si přece jen vzala muže, který odmítl konvertovat

na její víru. A proto je teď nešťastná. Ale vrátíte-li se do doby, když si toho muže brala, musíte si

domyslet, že si prosadila svou proti vůli otce.“

„Vypadá to, že u každého měl nějaký vroubek,“ usoudil Martinez.

„To se mi ulevilo,“ podotkl ironicky Oliver. „Co jeho manželka?“

„Dolores Sparksová? S ní jsem moc nemluvil. Když zprávu uslyšela, nechtěla věřit, že je mrtvý.“

„Zeptala se, jak zemřel?“

„Hm, zeptala se, jestli šlo o autonehodu. Když jsem řekl, že ne, že šlo o zabití, okamžitě zapochybovala.“

Marge srovnávala: „Takže může být mrtvý, když jde o autonehodu, ale ne následkem zabití?“

Decker se zamyslel. „Tak jsem si její reakci zatím nevyložil, ale… myslím, že připustit možnost vraždy pro

ni bylo příliš těžké, než aby to strávila. Syn jí dal prášek na spaní, a když jsem zpovídal děti, byla mimo.

Vrátím se k ní dnes.“ Opřel se o opěradlo židle. „Tak jde o náhodný zločin, nebo ne?“

Krčili rameny.

Decker řekl: „Fajn. Předpokládejme, že Sparks byl přepaden a unesen ve vlastním autě nebo vylákán na

místo činu někým, koho znal. Sestavte seznam podezřelých.“

Marge si prošla poznámky. „Decameron Sparkse rozzlobil. Nesporný fakt, že?“

Tým shodně přikývl.

„Vyšli spolu na parkoviště. Decameron říká, že záležitost urovnal. Ale co když neurovnal. Možná mu

Sparks pohrozil, že ho propustí. Jedno k druhému…“

„Pak by byl Sparks zabit na parkovišti nemocnice,“ namítl Martinez.

Marge pokračovala: „Poslechněte si tedy jinou verzi. Decameron na usmířenou pozve Sparkse doTracadero‘s. Odjedou v pohodě, ale cestou se něco zvrtne a Decameron půjde Sparksovi po krku.“

„Spíše šlo o srdce,“ řekl Webster, „měl ošklivě poraněný hrudník. Tvůj scénář předjímá předem uváženou

vraždu.“

„Tak nebyla předem rozvážena.“

„Decamerona jsem nikdy neviděl,“ řekl Decker, „vypadá jako typ, který by Sparkse zabil?“

„Poručíku, na místě se našlo plno krve,“ upozornil Oliver, „rány nožem, stopy výstřelů. Měl byste vidět, jak

se Decameron obléká. Je to módní lev. Nesnesl by, aby mu krev postříkala oblek.“

„Co když si někoho najal,“ navrhla Marge.

„To vylučuje zápas jako spouštécí mechanismus vraždy,“ řekl Decker, „kdyby si Decameron někoho najal,

musel by to předem plánovat.“

Webster uvažoval: „Možná Decameron zápas naplánoval a provedl něco, o čem věděl, že Sparkse

rozzlobí. Pak ho vylákal na místo, kde ho čekající vrahové přepadli,“ odmlčel se. „Neříkám, že se to tak

stalo. Jen sleduji scénář, o kterém všichni mluvíte.“

„Co si myslíte vy, Farrelle?“ zeptal se Decker.

„Doktor Azor Sparks měl druhé já – Ace Sparkse v kožené bundě. Možná ho zabili motorkáři.“ „Motorkáři?“ žasl Martinez.

Decker je seznámil s vizitkou s logem harleye a se Sparksovou víkendovou relaxací.

„Motorkáři jako zlí hoši, to se mi líbí,“ přiznala se Marge.

„Ale proč by to dělali?“ nadhodil Decker.

„Protože jsou motorkáři,“ opáčil Oliver, „jsou to primitivové.“

„Já vím, že je to přitažené za vlasy,“ Gaynor slova zdůrazňoval ukazováčkem, „ale řekněme, že Sparks

provozoval drogovou laboratoř…“

Detektivové nesouhlasně zamručeli. Gaynor se bránil: „Poslechnete si to do konce?“

„Jen pokračujte, Farrelle,“ povzbudil ho Decker.

„Možná, že se rozhodl laboratoř zavřít. A motorkářům se to nelíbilo.“

Nikdo nepromluvil.

„Není to moc pravděpodobné, jasně. Ale prezentujeme nápady. Proč ne ten můj?“

„Sparks jako dodavatel svinstva?“ Webster kroutil hlavou.

Oliver se usmál: „Světově proslulý chirurg, uznávaný badatel a chemik, hluboce věřící člověk, a dodavatelmethamfetaminu. Která role sem nepatři?“

„Všichni vítáme variantu motorkářů jako zlých hochů, protože vyhovují naší představě padouchů,“konstatoval Decker, „ale odvádějí naši pozornost od jiných možností.“

„Koho tedy považuješ za zlé hochy ty, Pete?“ zeptala se Marge.

„Jak jsem řekl předtím, dvě děti mají finanční problémy. Je dokázáno, že syn Paul otci zatelefonovalběhem výzkumné porady a konkrétně žádal o finanční půjčku. Podle Paula mu otec pomoc slíbil. Ale co

když Paul lhal? Co když mu Sparks tentokrát výpomoc odmítl?“ „Po-jist-ka!“ konstatoval Oliver hlasem dealera v black-jacku.

„Trefa!“ řekl Decker.

„Co závěť?“ dodala Marge.

„Dobře,“ pochválil ji Decker, „dostali jsme se zase k základním faktům. Kdo má největší prospěch ze

Sparksovy smrti?“

„Zase se budu mít zítra v čem hrabat,“ posteskl si Gaynor, „bankovní účty, pojistky, závěti a dodatky k

nim. Jsem v sedmém nebi.“

„Správcem Sparksovy pozůstalosti je William Waterson. Je členem Sparksovy církve.“ Decker slyšel, jakmu žaludek protestuje, ale byl příliš rozčilený, než aby myslel na jídlo. „Farrelle, zatelefonuj mu. Asi ti nicneřekne, ale stejně ho trochu prosonduj.“ Marge požádal: „lý mi povíš, jestli mohl hodně vydělat na léku,

který vyvinul.“ „Na Curedonu,“ dodal Oliver.

„Jsem zvědavý, jaký bude osud Curedonu po Sparksově smrti.“ Promnul si oči: „Už jste zjistili, kde sídlí

Fisher/Tyne?“

„V Delaware, ale má také laboratoře ve Virginii. A kromě toho regionální pobočku s laboratořemi zde… vprůmyslové zóně Irvine.“ Marge se obrátila k Oliverovi. „Není to Florida, Scotty. Ale aspoň tu ve voděneřádí aligátoři.“

„V jejich vodách není mc,“ reptal Oliver, „nenávidím tyhle rozpínající se společnosti s jejich falešnýmihavajskými krajinkami s palmami a čisťoučkými umělými vodopády. Všecko je tak umělohmotné jakokolem naučné stezky. Nejradši bych z toho zvracel.“

„Radši bych pracoval tam než na skládce ve městě,“ podotkl Gaynor. „Ach, Bože, pohřbi mě, až budu mít

takové názory…“

„Scotty,“ pokárala ho Marge.

„Ne, to je dobrý,“ chlácholil ji Gaynor, „chápu, co chce Scott říct. Kdysi jsem měl stejné názory. Ale pak

začnete stárnout a úhel pohledu se mění…“

„Ne, ne!“ Oliver přeložil ukazováčky do symbolu kříže a nastavil je Gaynorovi před obličej. „Huš!

Zchroupal jsem česnek! Odstup!“

Decker řekl: „Vyražte na cesty v deset.“

„Stane se,“ odpověděla Marge.

Decker se otočil k Bertovi a Tomovi: „Vy zkontrolujete alibi. Chci mít časovou tabulku všech hlavních

hráčů. Kde byli před vraždou, v době, kdy se odehrála, a po ní.“

„Provedem.“

„A já si vezmu na starost papíry, jo?“ hlásil se Gaynor.

„Jsou zcela na vás, Farrelle.“

„Mohu použít počítač ve vaší kanceláři?“

„Farrelle, zahálí nám jich šest ve služební místnosti.“ Gaynor se bránil: „Ten váš je napojen na víc databank.“

Decker ustoupil: „Fajn, Gaynore, až odejdu, máte k dispozici počítač u mne.“

„Co podniknete vy, poručíku?“

„Za hodinu mám dohodnutou schůzku s Myronem Bergerem. Snad si utrhnu chvíli mezi Bergerem,

papírováním v kanceláři a pamětním obřadem za Azora Sparkse.“

„Konají pamětní obřad před vystavením ostatků a pohřbem?“ podivil se Martinez.

„Není to katolická bohoslužba, Berte, ale obřad fundamentální církve. Doktorovy církve.“

„Stejně, to nechtěli počkat, až jim bude vydáno tělo?“

„Zřejmě ne.“

„Kdy se obřad koná?“

„Ve tři hodiny.“

„To bude zajímavé,“ řekla Marge, „všichni na jednom místě. Vidět, jak budou reagovat.“

„Proto tam jdu,“ řekl Decker.

NEJDŘÍVE SI MYSLEL, že hluk vychází z jeho mozku a naráží na lebeční klenbu. Pak si uvědomil, že někdoje za dveřmi. Bram zvedl hlavu ze složených rukou a pokusil se bolest zahnat mrkáním. Usnul za psacím

stolem.

V ústech měl chuť skelného papíru, bolely ho ruce i nohy, tělo vnímal jako pletivo nervových vláken. Prstylezoucími jako pavoučí nohy hledal na stole brýle. Konečně je našel a nasadil si je. Hned se všechnojasně zaostřilo. Na nejistých nohách došel ke dveřím a otevřel.

Luke. Stále ve stejném ucouraném svetru a džínách. Teď také nepříjemně páchl. Oba páchli potem.

„Promiň, vzbudil jsem tě?“

Bram se podíval na hodinky. „Stejně musím jít na ranní mši a předtím se osprchovat. Nemohu uvěřit, žejsem usnul. Chceš trochu čaje, bráško?“

„To bych si dal, brácho.“ Luke kličkoval mezi knihami a papíry ležícími na podlaze, zatímco se Brampřesunul k varné konvici, našel sáčky s čajem, a zalil je v plastových pohárcích horkou vodou. „Posaď se.Co se děje doma?“

Luke se usadil na skládací židli. „Eva odešla kolem druhé, Mag a Mike šli spát asi o půl hodiny později. Ajá? Jezdil a jezdil jsem pořád kolem dokola…“

Když podal bratrovi čaj, posadil se Bram ke stolu. „Měl jsi jet domů.“

„Dostal jsem ohromný nápad, Abrame. Proč bych si nemohl nasadit tvůj kolárek a nešel sloužit mši? A tybys jel ke mně za Danou…“

„Lucasi…“

„Co říkala, když jsi jí volal?“

„Co asi? Byla bez sebe starostí o tebe…“

„Vsadím se, že ti říkala, abys přijel…“

„Nezačínej zase…“

„Nezvala tě, abys přijel?“

Bram mlčel. Luke sepnul pevně ruce a namířil je na bratra. „Tak vidíš. A jels tam?“

„Ne. Nejeli Není to můj domov a určitě jsem vůbec neměl náladu ji utěšovat.“ Bram se nasupil. „Tys jí měl

zavolat, ty. Ne já. Tys měl jet domů a být teď s ní.“

„Ty s ní máš být. Konec konců, byla tvoje přítelkyně.“

Bram zavřel oči, hlavu složil do dlaní. Pak vzhlédl. „To se stalo skoro před dvaceti lety. Za dvacet let se

věci změní. Například jsem nebyl knězem…“

„Jen abys ji za mne utěšil, brácho.“

„Už mám dost utěšování Dany, Luke. Abych řekl pravdu, mám toho s Danou až potud.“ Přejel si rukou

přes čelo. „Až k smrti mě unavuje dělat vám prostředníka. Ty ses s ní oženil. Ne já. Porad si s ní.“

„Dobře, dobře. Jedu domů.“ Luke se zavrtěl na židli, ale nechystal se vstát. Srkal čaj a pozoroval bratra

opuchlýma očima. „Kdo k čertu mohl tátu zabít?“

Bram zavrtěl hlavou. „Nevím.“

„Jsem jako praštěný, ani nevím, jak se správně ptát?“

„Neptej se,“ řekl Bram, „fakticky ani nepřemýšlej. Jinak se zblázníš. Nech myšlení na policii. Ať otázky

vymýšlí a ptá se policie.“

„Přál jsem si, aby poručík mluvil dýl. Aby nám řekl víc. Ne krvavé podrobnosti. Ale některé detaily. Nějakéhypotézy. A já tam seděl jako buran, nebo hůř, jako laciný chytrák.“ Oči mu zvlhly. „Měl nám říct víc.“ „Přišel sem za mnou před chvílí.“ „Co chtěl?“

„Ptal se na tátu a jeho víkendovou partu.“

„Jak tohle vyšťoural?“

„Táta si dal vytisknout vizitky. S harleyovským logem a jménem Ace Sparks. Věřil bys tomu?“

„Děláš si srandu?“ Luke se posadil pohodlněji. „Starý Azor vedl dvojí život?“

„Vypadá to tak.“

„To zní divoce.“ Luke se usmál. „Možná s sebou vozil nějakou kozatou motorkářku.“

„Jsi obscénní.“

„Neříká se, že největší hříšníci se modlí nejhlasitěji?“

Bram hodlal bratra pokárat, ale místo toho se hlasitě zasmál. Pak zvážněl. „V jak šíleném světě tožijeme…, když nějaké zvíře může zmařit život tak velkého člověka.“

„Tak ty si tedy myslíš, že to bylo náhodné násilí.“

„Ano, samozřejmě,“ na chvíli se odmlčel. „Ty ne?“

„Nevím, co si mám myslet.“ Nastalo ticho.

Pak se ozval Luke: „Mimochodem, Paul mluvil s Williamem Watersonem. Zastavil se, aby vyjádřil nejhlubší

soustrast.“

„To od něj bylo hezké.“

„Waterson řekl, že se postará o pohřeb… Výdaje zaplatí z tátovy pozůstalosti… jež ovšem celá připadne

mámě.“

„To je samozřejmé.“

„Je to opravdu velká pozůstalost, brácho. Nemohli jsme z něj dostat přesná čísla, ale je jasné, že táta po

sobě zanechal spoustu peněz. Víc než jsme…“

„Máma bude potřebovat hodně pomoci a opory. Je dobře, že se nebude trápit finančními starostmi.“

„Jen nevím, jestli na to bude stačit?“

Kněz čekal, co bratr řekne dál.

„Máma není táta,“ konstatoval Luke. „Náhle jí spadne do klína velké jmění a ona není zvyklá s takovýmbalíkem zacházet… Nechtěl bych, aby ji někdo oškubal, to je všechno.“

„Ona bez táty tak bezradná není…“

„Neříkám, že je.“

„Zvládá sama hospodaření celé domácnosti…“

„Správa sedmimístného bankovního konta je něco jiného. Vždycky se mohla s tátou poradit, hochu zlatý.

Navrhuji, abychom se o ni v tomhle ohledu starali.“

„Dobře, budeme se o ni starat.“

Luke se poškrábal na hlavě. „Waterson také něco říkal o pojistce.“

„Fajn.“

„Abych byl konkrétní, jde o šest milionů dolarů.“

„Cože!“ Bram se v křesle zvolna narovnal, „člověče, to je hromada peněz.“

„Příslovečný pytel prachů.“

„Nevzpomínám si, že Kniha přísloví hovoří o pytli prachů, ale samozřejmě to je pořádná hromada.“ Bram

se zamyslel. „Je to veliká pojistka. Pojistné muselo být ohromné. Divím se, že je otec platil, když měl tolik

peněz v bance. Mám mámu rád, ale kromě za jídlo nic neutrácí. Co pro všechno na světě bude dělat se

šesti miliony dolarů?“

„Matka není ten, kdo je oprávněný převzít plnění.“

Bram se na bratra překvapeně podíval.

„Šest milionů… šest dětí,“ Luke pokrčil nedbale rameny. „Táta vždycky rozděloval rovným dílem.“

Bram otevřel ústa, pak je zavřel. „Děláš si legraci!“

„Měls tam být, když nám to Waterson řekl. Kdyby Paulova víčka byla křídla, tak snad odletěl.“ Pracovna

opět na chvíli ztichla.

Ticho přerušil Luke: „Opravdu mu štěstí spadlo do klína…“

„Luke…“

„Vězí po uši v dluzích.“

„Ani David a Eva na tom nejsou skvěle.“

„Nikdo na tom není jako Paul. Topí se v červených číslech.“

„To, co nepřímo naznačuješ, je hnusné.“

„Tak ty jsi lepší než já? To už víme.“

Bram se na něj podíval a promnul si oči.

„Chceš dobrou radu?“

„Mohu tě zarazit?“

„Abych pravdu řekl, Lucasi, i já, ten svátý od svátého Tomáše, si o Paulovi myslím totéž. Ale já jsem dost

prozřetelný, než abych to vyjadřoval nahlas. Protože vyřčené slovo už nemůžeš vzít zpět. Použiješ někdymozek, než otevřeš pusu?“

„No, ty to obstaráš vydatně za nás oba.“

„Plácáš nesmysly, Luku. Vím, na co myslíš. Ale nikdo jiný ne…“

„Pochop, já si opravdu nemyslím, že by Paul pro peníze otce zabil. Ale ouha, už se staly podivnější věci.“

Bram se podíval na kříž na stěně. „Proč já se starám?“ Zase zavládlo ticho.

Luke se podíval na ruce: „Tak co s penězi uděláš?“ „Co?“

„5 penězi, Brame. Co s nimi uděláš?“

„Nechci se bavit o penězích.“

„No, je to lepší, než se bavit o smrti!“ Luke náhle prudce vstal a opřel se o stěnu. Tvář skryl v dlaních.

Bram si pomalu vzdychl a podíval se na hodinky. Do mše zbývala půlhodina. Vstal, přešel k bratrovi a

položil mu ruku na rameno.

„Lucasi, vím, co tě bolí, a vím, že ti vtípky pomáhají vyrovnat se s bolestí.“ Luke se otočil a otřel si oči.„Kolik jsem ti dlužen, učený pane doktore?“

Kněz se sourozenci podíval do očí a spatřil svůj unavený odraz. „Bráško, poslyš. Poručík Decker neníprosťáček. Je velmi, velmi… velmi ostřílený hoch. Budeš-li pořád mluvit o penězích, dělat narážky naPaula, snažit se ulevit si od bolesti takovými žertíčky, jen mu podráždíš tykadla.“

„Co je mi po tom? Nic jsem nespáchal.“

„Samozřejmě, žes nic nespáchal. Ale koukni se na to z jeho perspektivy. Policie řeší podivnou vraždu.První věc, co udělá – vezme si rodinu pod mikroskop. Přidej si k tomu neskutečně velkou pojistku, která znás všech udělá boháče…“

„Přesně řečeno, milionáře.“

Bram si plácl rukou do čela. „Vyrovnáš se s tím?“

„Moc ne.“

„Lucasi, policie dovede být velmi nepříjemná. Nestojím o potíže. A ty jistě také ne.“

Zarazil se, aby si srovnal myšlenky.

„Vím, že jsi pod tlakem, a vím, jak s tebou dokáže zatočit stres. Tak místo abychom táhli každý na jinoustranu, tahejme za jeden provaz. Postav se k tomu konstruktivně…“

„Chceš říct – žádný heroin?“

Bram zachoval klid a pokusil se znovu: „Luke, zatím ses vyhrabal dost daleko. Vrátit se zpět nestojí ani zamilion dolarů.“

„O tom nic nevím, hochu zlatý. Myslím, že za milion dolarů bych si pár recidiv mohl dopřát.“

Bram odstoupil a udeřil čelem o stěnu. Když Luke dostal jednu ze svých nálad, nemělo smysl s nímpolemizovat. Zabředl do iracionality. Na okamžik se obával, že velká recidiva už propukla. Oči měl strnulerozšířené… rozostřené. Ale také to mohl zavinit zmatek, zármutek a nevyspáni.

„No tak, brácho…“ Luke dotápal k varné konvici a udělal si další šálek čaje. „Copak uděláš se svýmpodílem? Založíš vývařovnu? Nebo misii? Koupíš nový kostel? Co sakra může kněz dělat s milionemdolarů?“

Bram se vzdal diskuse a začal se připravovat na ranní mši. „Musím se osprchovat.“

Luke dopil čaj, zmačkal pohárek a hodil ho do odpadkového koše. „Já koupím domek. To aspoň na chvíliudělá Danu šťastnou, co myslíš?“

„Možná.“

„Myslíš, že by mě táta pochválil, kdybych peníze použil na dům?“

Bram mlčel.

Luke pokrčil rameny. „Myslím, že ano. Jistě víc, než kdybych si ho nastříkal do žil“

Bram se tiše zeptal: „Jsi nadopovaný, Lucasi?“

„Ne, Abrame, nejsem, ale upřímně řečeno, chtěl bych být.“

Kněz k němu přistoupil a pevně ho objal. Překvapilo ho, že mu Luke padl do náruče a hořce se rozplakal.Také ho překvapilo, že i jeho oči zaplavily slzy. Nějakou chvíli nedokázal rozeznat, kdo vlastně pláče. Když

sourozence objímal, bylo to, jako by držel sám sebe.

Berger se jen nerad podrobil nevyhnutelnému. Pokynul Deckerovi, aby ho následoval. Mlčky jeli výtahemdo druhého poschodí. Doktor se pohyboval svižně a kolem rohů zahýbal jako terénní auto v horách.Odemkl a pustil poručíka do kanceláře.

Malá a úpravná. Prošli úzkou předsíňkou a v otevřených dveřích se objevilo dvanáct čtverečních metrůmatně osvětleného prostoru. Berger rozsvítil. Zařízení se skládalo z psacího stolu, nízké skříně, dvouomšelých židlí pro pacienty a polic s knihami. Víc by se sem ostatně nevešlo. Doktor si pověsil bílý plášťna mosazný věšák a posadil se za stůl. Decker si přitáhl židli a usadil se přímo proti němu. Vytáhl notes.

Berger se podíval na hodinky. „Nevím, co bych vám mohl sdělit, ale spusťte.“

„Pracoval jste s doktorem Sparksem dlouho?“

„Ano.“

„Medicínu jste studovali spolu?“

„Na Harvardu, ale to už určitě víte.“

„Ano, vím. Spolupracoval jste s ním vždycky?“ „Myslíte, jestli jsme pracovali bok po boku? Ne.“

„Takže jste měl i jiná místa než to současné u Sparkse?“

„Uniká mi smysl vašich otázek.“

„Tak jo, zeptám se přímo. Získal jste sám velkou reputaci jako chirurg. Ale po boku Sparkse jste byl vždymuž číslo dvě. Nevadilo vám to někdy?“

Berger se podíval Deckerovi přímo do očí. „Ano. Překvapuje vás to?“

„Překvapuje mě, že to připouštíte.“

„Ano, někdy mě to dráždilo… velmi. Když jsme někam přišli, Azora vítali s chvalozpěvy, já stál bokem apokyvoval hlavou. Jako paňáca. To mě samozřejmě dráždilo. Ale nezabil jsem ho,“ Berger zachraptěl.„Jestli toto byl důvod vašich otázek, pak jste se ve vyšetřování dal na úplně špatnou cestu. Měl byste ji raději přehodnotit.“

Decker mlčel a divil se, proč je ten muž tak nepřátelský. Přece se konečně ocitl ve světlech reflektorů.Možná má trému a zakrývá ji silnými slovy. Doktor opět mrkl na hodinky. „Musím za pacienty…“ „Jaká místa jste měl předtím, než jste začal pracovat s doktorem Sparksem?“

„Stále nechápu, co je vám do toho.“

„Doktore Bergere, můžu informace o vaší profesní kariéře získat ve zlomku vteřiny.“ „Tak to udělejte.“

„Nechcete mi to usnadnit?“

„Nezabil jsem ho. To je všechno, co potřebujete vědět.“

Decker si pohladil knírek a přemýšlel, jak na Bergerův postoj vyzrát. Zkusí to jinak. Náhle se mu něcovybavilo. Zeptal se: „Máte minulost, pane?“ Zdálo se, že Berger čekal útok odjinud. Najednou povadl.

Ticho mezi nimi houstlo.

„Proč toho prostě nenecháte a neodejdete?“ zašeptal.

Poručík stejně tiše odpověděl: „Jsem připraven, jakmile budete připraven vy.“

Berger obrátil oči na strop a mlčel.

„Všechno zjistím, ale raději bych se to dozvěděl od vás.“

Doktor sevřel ruce a pomalu spustil. „Otec byl dobrý člověk. Tvrdě pracoval… byl na mě velmi hrdý.“

„O tom nepochybuju.“

„Dobrý člověk, ale hráč. V jedenapadesáti ho zastihla srdeční příhoda a zanechal tu matku bez pomoci abez peněz. V té době jsem byl na pozici staršího rezidenta daleko od domova… Samozřejmě, když jsem tuzprávu dostal, spěchal jsem k matce a převzal všechny starosti, které nedokázala zvládnout. Vyrovnal

jsem všechny dluhy.“

„Těžké břemeno,“ poznamenal Decker.

„To ano, protože dluhy byly velké, ale poradili jsme si s nimi. Zůstal jsem pak s matkou dost dlouho,abych jí pomohl na nohy. Pak jsem opět odjel pokračovat ve studiu a vrátil se ke své životní dráze. Vrátiljsem se včas, abych stihl specializaci. Je zbytečné říkat, že jsem byl dost rozhozený. Ještě jsem nevybředl

ze smutku a ze starostí. Na studium moc času nezbývalo. Přistihli mě při podvádění při zkouškách.“

Nastalo ticho.

Prolomil je Decker: „Zřejmě jste svá neštěstí překonal.“

„Ano, prosil jsem a škemral. Nakonec mi povolili zkoušky opakovat a já je složil. Ale žádná nemocnice o

mě vzhledem ke škraloupu nestála. Otevřeně mi neřekli, že můj studijní prohřešek je důvodem, proč miodpírají výsady péče o pacienty, ale když se ucházíte ve více než padesáti nemocnicích, vidíte mene tekelna stěně. A když jste chirurg, poručíku, musíte pracovat v nemocnici.“

„Kde jste tedy pracoval?“

„Nějakou dobu jsem pracoval jako praktický lékař v Lebanonu v Indianě. A docela úspěšně.“

„Ale byl jste frustrovaný.“

„To je slabý výraz, pane. Cítil jsem se bídně, zoufale. Považoval jsem se za zkrachovalého, navíc s

cejchem.“

„A tu se objeví váš starý přítel Sparks, muž mezinárodně proslulý, který měl víc štěstí.“ „A dál jsme žili šťastně…“

Chvíli nikdo nepromluvil.

„Musel jste mu být velmi vděčný.“

„Tak vděčný, že jsem mu skoro plakal u nohou.“ Berger si dýchl do dlaní a promnul je. „Nejdříve jsem mu

asistoval jako každý jiný chirurg rezident. Na čas jsem vyšel z praxe…“

Položil ruce na stůl.

„Potom mi dovolil vzít do ruky skalpel. Šlo o běžný bypass, z něhož se vyvinula zapeklitá situace. Tekla ze

mě vědra potu. Čekal jsem, kdy Azor zasáhne. Ale nechal mě v tom. Ano, pozoroval mě a neřekl anislůvko. Jak to dopadlo? Zvládl jsem operaci perfektně.“ „Blahopřeju.“ Berger se usmál. „Děkuju. A od té doby jsme stále spolupracovali. Jako kolegové, bok po boku. Znal jsemjeho i svoje místo. Ano, příležitostně jsem litoval, že mé ego přicházelo zkrátka. Ale lépe mít ego raněné

než žádné.“

Decker si dělal poznámky a pak se zeptal: „Dovolte mi otázku, doktore Bergere. Kdybyste žádal o přijetína jiné programy nebo do jiných ústavů, co myslíte, jak by vás přijali?“

„Po pětadvacetileté spolupráci s Azorem bych si mohl určovat podmínky.“

„Takže by vás minulost nepronásledovala?“

„Snad… kdyby šlo o mimořádně vysokou pozici, jako je například šéf celostátní instituce nebo děkanlékařské fakulty na Harvardu… mohlo by vyjít najevo, že jsem skládal zkoušky dvakrát. Ale mocpochybuju, že by se zjistil důvod. Ledaže by někomu záleželo na tom, aby mě zničil.“

„Kdo by to byl?“

„Nikdo,“ vybafl Berger, „ani Reggie Decameron proti mně necítí tak silnou nenávist. Vyšlo by to najevo,jen kdyby někdo cíleně zahájil rozsáhlé vyšetřování.“ Podíval se zpytavě na Deckera. „Někdo jako policie.“

Decker zachoval neutrální výraz. Divil se, proč doktor tak snadno kápl božskou, když jeho minulost bylatak bezpečně pohřbena. Možná se přiznal k podvůdku, aby zamaskoval něco mnohem osudnějšího.Poznamenal: „No, teď už nemá smysl, abych pátral ve vaší minulosti.“

„To je důvod, proč jsem vám o tom řekl. Lépe odvrátit vás od minulosti, tak říkajíc.“

„O vašem utrpení ví asi málo lidí.“

„Generace, jež znala moji tehdejší situaci, prakticky vymřela.“

„Mám teoretickou otázku. Co by se stalo, kdyby se znenadání vaše minulost veřejně odhalila?“

Bergerův výraz zkameněl. „Na to nemohu odpovědět, protože to se nestane. Jediný z mých současných

kolegů, kdo o tom věděl, byl Azor. A ten nikdy nikomu nic neřekl.“

„Víte to jistě?“

„Já to vím.“ Berger se podíval na nástěnné hodiny a vstal. „Už se opravdu musím věnovat své práci. Naši

pacienti jsou velmi nemocní lidé, kteří přišli o svého lékaře…, na kterého se dívali jako na spasitele. Jsounesví. Potřebují péči. Útěchu. Prosím.“

„Samozřejmě.“ Decker vstal. „Snad si někdy jindy pohovoříme o Curedonu.“

„Rád…, jenomže…“ zaklepal na sklíčko hodinek. „Teď toho mám nad hlavu.“

„Díky za váš čas, doktore Bergere.“

„Nemůžu říct, že mi to působilo potěšení, ale byl jsem absolutně upřímný. Neměl bych vám to říkat, ale

přece to udělám. Doufám, že moje třicet let staré tajemství zůstane jen mezi námi. Je to jen moje věc.“

Decker přikývl. Do doktorova tajemství nikomu nic nebylo, ledaže by se stalo motivem vraždy.

OLIVER PEVNĚJI SEVŘEL volant civilního matadoru. „Jestli uvidím ještě jedno nákupní středisko, hned

zastavím.“

Marge upíjela kávu z termosky a dívala se oknem na nekonečný pruh dálnice. Asfaltová vozovka dělilakopce na dvě poloviny, porostlé neošetřovanou rosičkou, oranžovými kalifornskými máky, planou hořčicí akrálovským purpurem trávničky. „Nedá se tu nic moc podnikat. Nakupovat, jíst, spát. Možná zapřístnějaký románek.“

„Poslední možnost by zvítězila, zvlášť kdybych byl ženská. Nic to nestojí a spaluje to kalorie.“

Marge po něm blýskla okem, pak se opět věnovala přednímu sklu. Oliver bubnoval na volant. „Jak se

jmenuje náš kontakt?“ „Gordon Shockley.“ „Doktor Shockley, pravda?“ „Tak.“

Ve voze zase zavládlo ticho kromě odsekávaných sdělení radiodispečerů a hlídkových vozů. Oliver začalhvízdat – bez melodie, bez rytmu. Už už chtěla něco poznamenat, ale nechala to být. Pískání jí šlo na

nervy, ale ticho taky.

Jeli už čtyřicet pět minut a Marge to otravovalo. Scotty na tom asi nebyl lépe. Prvních dvacet minut ještěušlo, protože si nezávazně povídali a drbali. Teď jim došla témata. Zoufalý okamžik, protože nikomu senechtělo otevírat dvířka označená tabulkou osobní.

„Otupuje to tu mozek,“ nakonec se ozval Oliver. „Ne, že bych se víc bavil doma…“ „Ale máš tam na vybranou,“ doplnila ho Marge.

„Jo, přesně tak.“

Dlouhá pauza. „Zbylo ti kafe?“

„Jistě,“ podala mu termosku. „Chceš vystřídat u volantu, Scotte?“

„Ne, je to dobrý.“ Zaimprovizoval něco jako javu. „Moc se na to netěším.“

„Proč?“

„Nerad s tímhle typem chlápků mluvím. Zvlášť proto, že se budeme ptát na technické záležitosti, a toznamená, že uslyšíme technické odpovědi. Mívám z toho pocit, že jsem měl pokračovat ve škole.“

„Ale to já taky.“

„Jak dlouho jsi studovala?“

„Jsem bakalář sociologie,“ zasmála se Marge. „Jako by mi to v tomhle případě bylo co platné.“

„Tos tedy školu dokončila.“

Podívala se na něj s úsměvem. „Udělalo to na tebe dojem?“

„Ano, do jisté míry.“

„Ale jen na státní univerzitě.“

„Ale přece jen máš vysokoškolské vzdělání. Ale já? Mé hlavní předměty byly sázky a pivo.“

„Myslím, žes z toho měl jedničky.“

„To si piš! Jsem členem Sigma Beta Tau. Sehráli jsme nejlepší partičky na západ od Mississippi, na východ

od Ohia a na území mezi tím.“ „To znamená všude.“

„Správně! Nikdo nehrál tak jako Sigma Beta Tau.“

Zavládlo ticho, dokud Oliver nespustil blue funk. Pak se zase rozpovídal. „Jo, to byly partičky. Naneštěstí

se ukázalo, že polykání koláčků v rytmu Stayin‘ Alive neplatí za vyhledávanou kvalifikaci.“

Marge to pobavilo. „Studovals vlastně něco?“

„Trochu,“ Oliver si prohrábl vlasy. „Měl jsem dokonce zapsaný kurz sociologie. Něco jako skupinové

myšlení.“

„To vypadá jako sociologie.“

„Jo, myslím, že byla.“

„Tak jsme asi studovali stejný předmět. Jenže my jsme tomu říkali skupinová analýza. Na začátkuprofesor zadal otázky a vyzval nás, abychom našli řešení. Napřed jsme měli problémy řešit sami, pak násrozdělil na týmy a v nich jsme měli hledat řešení stejných problémů.“

„Pak jste srovnávali výsledky?“

„Přesně tak. Říkám ti, že to byl stejný předmět.“

„Bože, to ve mně vyvolává vzpomínky jako fotky. V okamžiku, kdy jsme začali pracovat v týmech, se

všechno zmotalo…“

„Všichni ti pomaloši, líní zvednout zadek…“

„Tupani“ řekl Oliver, „zabředli do procedury…“

„Budoucí hvězdy losangeleského policejního oddělení,“ doplnila Marge. Oba se zasmáli.

„Na každého došla řada,“ pokračoval Oliver. „Ať měli co říct nebo ne. Nejvíc ty ženské netykavky.“

„Jo, taky jsme jich tam pár měli,“ vzpomínala Marge. „Já jsem vždycky říkala, vykašlete se na pocity, aťhneme s problémem. Jedna se z toho rozplakala. Její přítel mi vynadal, že nemusím být hned tak

brutální!“

Oliver obdařil kolegyni širokým úsměvem. „Mám rád brutální ženský.“ Marge potlačila úsměv a sledovala

dálnici.

Několik minut zase jeli mlčky.

Oliver zabručel: „Ty mi něco říkej o netykavkách.“ Neodpověděla.

„Ježíšmarjá, Dunnová, jen jsem si dělal legraci.“

„Já vím.“

„Tak co tě tak naštvalo?“

„Nejsem naštvaná.“

„Dunnová, já poznám, kdy je ženská naštvaná. A ty naštvaná jsi.“

„Olivere, já chci mít partnera, se kterým si nemusím dělat starosti, jo?“ „Nemusíš si dělat žádné starosti, lady. To je mi na hony vzdálené.“

„Fajn.“

„Jen jsem chtěl pohladit tvé ego.“

„Moje ego pohladit nepotřebuje.“

„To je divné, každé ego potřebuje pohladit.“

Podívala se na něj. „Chceš-li tedy pohladit mé ego, řekni, že jsem dobrý polda.“ Tiše řekl: „Jsi dobrý

polda.“

Její děkuju se ozvalo až za chvíli. A po krátkém zaváhání: „Ty taky.“ Oliver si odhodil vlasy z čela. „Díky.“

Dal se znovu do hvízdání. Tentokrát Marge poznala melodii – refrén písně Stayin‘ Alive. Ze sešpulených

rtů mu vycházely pronikavé bodavé zvuky. Stále a stále, znovu a znovu.

Po pěti minutách ho požádala: „Nemohl bys ztlumit ten ptačí zpěv?“ Oliver přestal hvízdat. „Co?“

„To svolávání pářící se drůbeže. Málem jsem čekala, že nějaký zpitomělý drozd vletí do auta s

načepýřeným ocasem.“

„Dunnová, jestli budeš pokračovat, rozvášníš mě…“

„Nevěřím, Olivere, spíš začneš pískat znova“

„Lady, to tys začala o rozvášněných drozdech a ocasním peří. Co si pak má starý kozel myslet?“

Chtěla něco říct, ale místo toho se zasmála. Trochu ho usadila. Vlastně dosáhla svého. Nemělo smysl to

dál rozebírat.

V průmyslové zóně stály podniky na hektarech trávníku ošetřeného s manikérskou pečlivostí. Rostly naněm různé druhy vrb a jilmů. Stavby byly vesměs cihlové a jednotně obklopené výrazně červenýminetykavkami, pastelově růžovými azalkami a smaragdovými kapraďorosty. Doprostřed areálu byl zasazenrybníček se skalkou, po níž stékal vodopád do nádrže, oživené zlatými rybkami.

Společnost Fisher/Tyne sídlila u rybníčku a vchod do dvoupodlažní budovy ležel přímo proti vodopádu.Dvoukřídlými dveřmi vstoupili do haly obložené bílým mramorem a vybavené pohovkami s potahy zhlazené kůže, stoly se skleněnými deskami, na nichž stály lampy s chromovanými stojany. Na stěnáchvisely nerámované superrozměmé obrazy, díla moderního, věcného až studeného umění. Ve skleněnékukani recepce seděly dvě štíhlé, plavovlasé a modrooké recepční s audiosoupravou na uších. Marge sepodívala na parťáka. Byla zvědavá, jaký dojem na něj udělaly. Nedal na sobě nic znát.

Vytáhl průkaz a ukázal ho jednomu ze zajíčků v kukani. „Jdeme za doktorem Gordonem Shockleyem.“

Prohlédla si průkaz a cosi zašvitořila do mikrofonu. „Je to kvůli doktoru Sparksovi, že?“

Oliver zastrčil průkaz do kapsy: „Je doktor Shockley přítomen, madam?“

„Zjistím to.“ Stiskla několik tlačítek a promluvila do mikrofonu. Oliverovi sdělila: „Bude tu za několik minut.Přejete si kávu?“

Oliver se obrátil k Marge. „Pass.“

„Možná později,“ sdělil dívce.

„Posaďte se zatím.“

Marge se uchýlila na pohovku. Nabízela pohodlí zahradní lavičky. Oliver se posadil vedle ní. Četná okna

recepce vedla k rybníčku.

„Pěkný výhled,“ poznamenala Marge.

„Jako z plastu.“ Oliver ztlumil hlas: „Nebo myslíš ty dvě v kukani?“

„Drž se toho plastu.“

Zašklebil se: „I tam mají polymery své místo, Dunnová.“

„Polymery jsou v pořádku,“ zašeptala, „všechny jsou ze stejné formy…“

„Hej, když máš vítěze, drž se ho.“

Marge se k němu otočila: „Říkáš to jen kvůli mně, nebo jsi opravdu tak povrchní?“

„Jsem fakt tak povrchní, Dunnová. Zvykej si na to.“

Marge se zasmála, on také. Za okamžik vstoupil dveřmi s nápisem POUZE ZAMĚSTNANCI muž.Melodickým hlasem se představil jako Gordon Shockley. Nejdříve potřásl rukou Marge, pak Oliverovi.

Byl ve věku mezi čtyřicítkou a padesátkou, měřil víc než sto osmdesát, měl atletickou postavu. Kudrnaté

vlasy prokvetlé šedinami mu na temeni řídly. Dokreslovaly ho tmavohnědé oči, orlí nos, úzké rty a hladká,téměř vlhce se lesknoucí pleť po perfektním oholení. Oliver přejel závistivým pohledem oblek šitý na míruz tmavomodrého vlněného krepu s malým rozparkem rukávu do výše posledního knoflíčku, který

stvrzoval italský styl a říkal: „Jsem ten Nejdražší.“

„Tudy, prosím,“ vedl je Shockley. „Byly cestovní pokyny dostatečné?“

„Byly perfektní,“ odpověděla Marge.

Následovali doktora k výtahu dveřmi, kudy přišel. Vyjeli o patro výš, kancelář měl v rohovém apartmánu.Marge si všimla dalšího zajíčka v předpokoji vedoucím do Shockleyovy kanceláře. Bylo patrné, že celou

budovu i s interiérem navrhoval jeden designér.

Stejný mramor, stejné tmavé potahy a stoly se skleněnými deskami a stejné studené obrazy. Shockleyůvpsací stůl jim připadal snad tři metry dlouhý, vytesaný z monolitu černé žuly. Vyzařoval tolik tepla asi jakosarkofág. Půvab kanceláře zachraňovala dvě panoramatická okna, poskytující výhled na zelené pahorky

oživené divokou květenou, krvácející do stříbřitě modré čepele starého dobrého Pacifiku. Proměnlivá

obloha korunovala scénu.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval je Shockley, „mohu vám nechat přinést kávu?“ „Ne, děkuju,“ řekla Marge.

„A vy, detektive?“ podíval se na Olivera.

„Teď mi nic nechybí, děkuju.“

„Jste nenároční zákazníci.“ Shockleyův výraz pak zvážněl. „Je to strašná věc, to s doktorem Sparksem.

Jsem zdrcen.“

Oliver vytáhl notes. „Znal jste ho dobře?“

„Znal jsem ho na profesionální úrovni. Brilantní člověk.“

„Zdá se, že to je všeobecné mínění,“ řekla Marge, rovněž s notesem a tužkou v ruce.

„Byl to nepopiratelně génius.“

„Dozvěděla jsem se, že byl velmi náročný. Vycházeli jste spolu dobře?“

Shockley se na Marge podíval. „Samozřejmě, byl náročný. Při tak vysokém intelektu bych ani nic jiného

nečekal.“

Oliver se k její otázce vrátil: „Vycházel jste s ním dobře?“

„Ano,“ Shockley se usmál. „Oba jsme nároční lidé.“

Ergo, oba jste lidé s vysokým intelektem. Marge se zeptala: „Žádný konflikt?“ „Jaký druh konfliktu, detektive?“

„Měl jste s ním obchodní styky, doktore,“ řekl Oliver, „v obchodě se vyjednává.“

„Neobchodujeme s koberci, detektive.“

„Ne, obchodujete řádově v milionech.“

Shockley položil zaklesnuté ruce na stůl: „Není mi jasné, co vás vedlo k tomu, abyste sem přišli. Aledovolte mi, abych vám dal určité vodítko. Fisher/Tyne je jedna z vedoucích společností v této zemi. Jsmeotevřeni veřejnosti. Informace o nás jsou k dispozici v řadě brožur a listů. Jsou podrobné a aktuální.Chcete-li se o nás dozvědět víc, jsou vám k dispozici.“

Marge a Oliver se na sebe podívali. Marge se zeptala: „Doktore, jaká je vaše oficiální pozice veFisher/Tyne?“

„Viceprezident pro výzkum a vývoj na západním pobřeží. Působím také jako spojka mezi laboratořemi nazápadním pobřeží a našimi laboratořemi na území hlavního města a Virginie.“

„Nevím opravdu, jak to všechno funguje,“ řekla Marge. „Jak například došlo k tomu, že jste koupili

Curedon? Kdo to rozhodl?“

„Jak jste se o léku dozvěděli?“ doplnil ji Oliver.

Shockleyovy ruce, položené na desce stolu, se nepohnuly. „Proč to policii zajímá?“

Oliver vysvětlil: „Došlo k vraždě. Pátráme po příčinách.“

„A jaké příčiny doufáte najít zde?“

„Peníze,“ řekla Marge, „hromady peněz.“

„Vždycky dobrý důvod pro vraždu,“ řekl Oliver.

„Například, všichni víme, že doktor Sparks za Curedon dostal slušnou jednorázovou částku,“ řekla Marge,

„a také všichni víme, že mu bylo slíbeno určité procento ze zisku, když bude lék uveden na trh.“

„Nyní, když doktor Sparks zahynul, zajímáme se, co se stane s tímto podílem. Stane se součástí

pozůstalosti?“

Shockley se usmál: „Očekáváte, že vám sdělím informace soukromého rázu jen proto, že představujete

policii?“

Marge navrhla: „Možná bychom mohli hovořit v obecných pojmech. Třeba, že jste slíbili panu X procentoze zisku z prodeje léku B, který jste od něj koupili…“

„Procento ze zisku, když se lék B dostane na trh…“ dodal Oliver.

„A pokud bude náhodou pan X zavražděn,“ pokračovala Marge, „kdo zdědí procentuální podíl, který měl

slíbený?“

Oliver se usmál. „Mluví jen teoreticky.“

Shockley zachoval kamennou tvář. Ale kdyby se mu svaly na krku napnuly o málo víc, praskl by mu

knoflík límečku. „S kým jste mluvili?“

Marge odpověděla: „S mnoha lidmi.“

„Každý říká totéž.“

„Ale nikdo nezná přesná čísla,“ dodala, „ne, že bychom se na konkrétní čísla ptali.“

„To je dobře, detektive,“ řekl Shockley, „protože do čísel vám nic není.“

Oliver se zamračil: „Obával jsem se, že to řeknete, doktore. Mimochodem, jste srdcař jako doktor

Sparks?“

Shockley se mírně pousmál: „Mám doktorát v oborech farmakologie a chemie.“

„To byla snadná otázka. Zkusme jinou. Vím, že Fisher/iyne testuje Curedon pro Federální inspekci léčiv.

Jak to funguje?“

„Nevím, na co se přesně ptáte.“

Marge vysvětlila: „Testujete lék pro FDA, je to tak?“

„Správně.“

„K testování léků potřebujete pacienty.“

„Správně.“

„Kde pacienty získáváte?“

„To je důvěrná informace.“

„Neptáme se na jména a místo,“ řekl Oliver, „jen chceme vědět, jak je získáváte. Máte někde vlastní

nemocnice? Nebo přemlouváte lékaře nemocnic, aby lék vyzkoušeli?“

„K ničemu lékaře nepřemlouváme.“

„Chceme jen vědět, jak získáváte pacienty, aby se zkoušek zúčastnili?“ zeptala se Marge.

„To není vaše záležitost.“

Oliver si odfoukl a opřel se o opěradlo tvrdé pohovky. „Nejste vstřícný.“

„Ptáte se na interní politiku společnosti. Nemám kompetenci ani chuť na to odpovídat.“

Marge se obrátila k Oliverovi: „Snad bychom si tyto otázky měli nechat pro doktora Decamerona? Vsadím

se, že to všechno bude vědět.“

Shockley pohrdavě zasupěl.

Oliver se toho chopil: „Ach tak, vy doktora Decamerona znáte. To znamená, že s ním určitě

spolupracujete. V jakém směru?“

„Jestliže je doktor Decameron k policii tak vstřícný, proč se ho nezeptáte přímo?“

„Chcete, abychom se spokojili s jeho výpovědí? Dobře.“

„Co to má znamenat?“

Marge řekla: „To znamená, doktore, že pokud jste měli nějaké neshody, tak nám to možná raději

objasníte z vašeho pohledu.“

„Neměli jsme žádné neshody,“ vykrucoval se Shockley.

„Vůbec žádný konflikt?“

„Žádné obchodní konflikty, snad nějaký osobní.“

„Tak,“ Oliver si přejel rukou po vlasech, „nemáte rád homosexuály.“

Marge vykulila oči. Shockley zaúpěl. „Neřekl jsem…“

„Dobrá, nic jste neřekl,“ přešel to Oliver, „nebavme se o drobných, doktore. Je gay a hrdě se ke své

orientaci hlásí.“

„Není na tom nic špatného,“ dodala Marge.

„Absolutně nic. Vy jste, co jste, a my všichni víme, co je Decameron.“ Oliver naléhavě pokračoval: „ZReggie Boye jsem se cítil trochu nesvůj. Možná bych byl hodně nesvůj, kdybych s ním měl jednání.Jednali jste spolu často, doktore?“

Oliver se opřel o opěradlo a čekal. Dával Shockleyovi příležitost, aby si ho odhadl. Doufal, že toho

chytráka chytne, když zahraje na strunu jeho obav a slabostí. Protože lidé jako Shockley musí pro

veřejnost udržovat určitý image a nikdy se nepřiznají, že mají předsudky, pokud nejsou bezpečněschovaní mezi táflovanými stěnami svého klubu.

Shockley se díval na Olivera. Nevěděl, jakou taktiku zvolit.

Marge vstoupila do hry jako hodný polda a poskytla mu kýženou ústupovou cestu. „Jednal jste

profesionálně s doktorem Decameronem, doktore Shockley i?“

Shockley chvíli váhal. „Do jisté míry ano.“

„V jakém směru?“

Shockley rozvažoval volbu… mluvit nebo nemluvit. „Hned po doktoru Sparksovi se v našich testech

Curedonu nejaktivněji angažuje doktor Decameron.“

Oliver řekl: „Působí v laboratoři doktora Sparkse, nebo ve vašich laboratořích ve Virginii?“

„V obou.“

„Jak to funguje? Létá do Virginie?“

„Ano.“

„Létá tam často?“

„Ano, často, tam a zpátky. Především nutnost služebních cest nás vedla k tomu, že jsme začalispolupracovat s doktorem Decameronem. Nabitý pracovní program doktora Sparkse se neslučoval sčasově náročnými cestami. Jakmile jsme projednali úvodní otázky týkající se Curedonu, předal doktorSparks dohled nad ověřováním léku doktoru Decameronovi.“

Chvíli uvažoval.

„Nejdříve vlastně tou prací pověřil doktora Bergera a teprve po něm doktora Decamerona.“

„Proč ta změna?“ zeptala se Marge.

„Nevím,“ odpověděl rychle, „vím jen, že doktor Berger je chirurg specializovaný na srdeční problémy.

Snad že mu jeho pracovní program, stejně jako doktoru Sparksovi, nedovolil tolik cestovat. Nakonec jsembyl se změnou spokojen. Přes to, co jste vyvozoval, nemám nic proti homosexuálům.“ „Proč vám ta změna vyhovovala?“ zeptal se Oliver.

„Protože… jakmile jsem doktora Decamerona pochopil, zjistil jsem, že se s ním dá lépe jednat.“

„Lépe než s doktorem Bergerem?“ chtěla si ujasnit Marge.

„Ano.“ „Jak to?“

„Má větší smysl pro týmovou souhru. Je pohotovější. Rychlejší. Přímočařejší. Je přístupnější neortodoxním

metodám, když ty tradiční nezabírají. Zjistil jsem, že doktor Berger je velmi, velmi opatrný muž. To jevždycky dobrá věc, když zkoušíte nový lék. Jenže on je opatrný, až to hraničí s tvrdohlavostí. Kdyby bylopo jeho, věřím, že aplikace Curedonu by se stále omezovala na Sparksovu malou laboratoř. Víte, kdyžchcete pro lidstvo vykonat něco dobrého, nakonec musíte lék dostat na trh a vyzkoušet na lidech. Lékmusí být testován na primátech, chcete-li něco z výsledků vyvodit.“

„Berger se domníval, že lék ještě není vhodný k testování na lidech?“

„Nikdy ten názor otevřeně nezastával,“ řekl Shockley, „protože samozřejmě vždycky kočíroval Sparks. Alelaboratoře v C.D. Bergerova umíněnost frustrovala.“

„Možná by to někdo nazval náročností,“ podotkl Oliver.

Shockley se ironicky usmál: „Člověk může být náročný… nebo směšný.“

„Ano,“ odvětil Oliver, „hádal bych, že to dokáže rozlišit jen osoba s velmi vysokým IQ.“

Marge po Oliverovi střelila pohledem a on se stáhl. Zeptal se: „Vyjádřil jste výhrady vašich laboratoří vůčiBergerovi přímo doktorovi Sparksovi?“

„Samozřejmě ne. Měli jsme naprostou důvěru vůči komukoli, kdo reprezentoval doktora Sparkse. A nechci

budit dojem, že jsme nebyli s doktorem Bergerem spokojeni. Jen jsme cítili, že doktor Decameron je…“

Oliver doplnil: „Oddanější programu?“

Shockley se blahosklonně usmál: „Pro danou práci vhodnější.“

„Doktor Decameron nám řekl, že úvodní zkoušky Curedonu vypadaly slibně.“

„Ano.“

„Také nám řekl, že některá z posledních dat tak příznivá nebyla.“

„Vždycky se vyskytnou vrásky. Proto se léky ověřují, než se uvedou na trh, přátelé.“

„Měl byste poslední výsledky?“

„Ne při ruce.“

„Mohl byste nám je dát?“ „Ne. Netýkají se vás.“

„Můžeme je dostat od doktora Decamerona.“

„Tak to udělejte.“ Shockley se domýšlivě usmál. „Víte, snažím se vám pomoci. Ale nemůžete čekat, že

vám společnost jen tak otevře své databanky. Zaprvé by to nemělo smysl. Zadruhé to jsou důvěrné

informace. Co já vím – mohli byste být průmysloví špioni.“

Oliver se neovládl a rozesmál se s pohledem upřeným na Marge. „Můj doktorát z chemie na mně musí být

zdáli vidět.“

Shockley se zamračil: „Předvádíte se, detektive?“

„Ano, pane, předváděl jsem se, omlouvám se.“

Shockley na něj zíral. Oliver vyslal mírový signál: „Nic ve zlém.“

Uchlácholený Shockley sepnul ruce a řekl: „Kromě toho byste z výsledků testů nic nezjistili. Je to shluk

čísel a grafy. Nelze je interpretovat, pokud nejste důkladně angažováni v průběhu zkoušek.“

Přeloženo to znamenalo – stejně byste tomu, skopové hlavy, nerozuměli. Nahlas Marge řekla: „Co si

myslíte o Sparksově další kolegyni, Elizabeth Fultonové?“

„Nikdy jsem s ní nejednal.“ „Nikdy?“ zeptal se Oliver.

„Ano, myslím, že jsem řekl nikdy, detektive.“

„Vydáváte velké částky na objevy a zdokonalování léků, jako je Curedon, že?“

„Na výzkum a zdokonalování,“ opravil Olivera Shockley.

„Ano, máte samozřejmě pravdu, lék objevil Sparks.“

„Ano, objevil ho Sparks.“

„Řekněme, že vydáte spoustu peněz na zkoumání a zdokonalování léku a pak se ukáže, že šlo o slepouuličku. Co se stane?“

„Hledáme dál.“

„Smíříte se s tak velkou ztrátou?“

„Hledáme dál.“

„Jak se potom udržíte na trhu proti konkurenci?“

„Naše zisky převyšují ztráty.“

Marge si vzpomněla na něco, na co narazil Decameron.

„Co tohle, doktore? Všichni víme, že existuje milion různých názvů pro tytéž tabletky, třeba aspirinu, že?“

„Nikdy jsem neanalyzoval všechny ty různé sloučeniny acetylsalicylu. Nemohu vám odpovědět kladně ani

záporně.“

„Jste puntičkář, doktore.“

„Jsem přesný.“

Marge se nedala odbýt: „Co když se lék osvědčí jako bezpečný a účinný, ale není o mnoho lepší než

preparáty, které jsou na regálech lékáren. Přesto ho uvedete na trh?“

„Na to nemohu odpovědět, detektive.“

„Ani vyhýbavě?“

Shockley se usmál, ale neodpověděl.

Marge naléhala: „Proč farmaceutické společnosti utrácejí tolik peněz jen proto, aby zákazníkům nabídly

něco, co neznamená velké zlepšení proti tomu, co mohou už teď v lékárnách dostat?“

„Máme milion druhů léků proti nachlazení,“ konstatoval Oliver, „nebo milion typů zubních past.“

„Nebo milion druhů limonád, detektivové.“

Shockley naznačil ve vzduchu uvozovky, když vyslovil slovo milion. „Nebo různé značky cigaret, kávy,

pomerančového džusu, jogurtu, a tak dále a tak dále.“

„Každého to osloví jinak,“ nadhodil Oliver.

„Nemohl bych to definovat líp,“ přiznal Shockley.

„Je Curedon účinnější, než to, co je k dispozici dosud?“

„Detektive, to jsme zase na začátku.“

„Budou testy po smrti doktora Sparkse pokračovat?“

„To přesně nevím. Ale také nevím, proč by neměly.“

„A budete nadále pokračovat ve spolupráci s doktorem Decameronem?“

„V tomto okamžiku si nejsem jistý ničím,“ Shockley vstal, „váš policejní byznys nás všechny zastihl

nečekaně.“

„Náš policejní byznys?“ zarazila se Marge, „tak říkáte vraždě dokrora Sparkse?“

„Ano, detektive, přesně tak,“ Shockley odcházel ke dveřím. „Mám práci. Připozdilo se. Zavolejte, když vás

napadnou další otázky. Kdybych tu nebyl, nechte je u mé sekretářky.“

Podívali se po sobě. Shockley je bez okolků propouštěl. Oliver pokrčil rameny. Vstali a poděkovali mu zajeho čas.

„Budeš řídit, nebo mám já?“ zeptala se Marge.

Oliver jí hodil klíčky. „Moc jsme se toho nedozvěděli, co?“

Otevřela dveře, sedla za volant a pustila Olivera dovnitř. Když se připoutal, spustila motor. „Dozvěděli

jsme se, že Decameron nahradil při testování Curedonu Bergera. Pokud se Shockleyovi dá věřit…nestěžoval si Sparksovi na Bergera… ráda bych věděla, proč Sparks odstavil Bergera od zkoušek.“

„Jo, to něco znamená.“ Marge vyjela s vozem z rozlehlého parkoviště nacpaného malými japonskými subkompakty. Zahnuladoleva na opuštěnou širokou ulici vedoucí k dálnici. „Taky by mě zajímalo, jak se na to Berger tvářil, když

ho odstavil od Curedonu.“

„Možná to bylo jeho vlastní rozhodnutí.“

„Ne, Sparks o všem, co se týkalo Curedonu, rozhodoval sám. Ostatní jen poslouchali rozkazy.“

„A Berger Sparkse za vyšachování nenáviděl.“

„Možná.“

„A tak se zrodil motiv vraždy?“

„Co když v tom hrály roli i peníze? Každý, kdo se Sparksem spolupracoval, měl nárok na kus koláče?“

Představovalo to dost dobrý důvod a Marge to řekla. Použila nájezd na čtyři sta pátou vedoucí na sever.

„Víš, Scotte, když spojíš peníze a vyhraněná ega… dostaneš soudek se střelným prachem.“

„Člověče, bude to tak. Málokdy jsem viděl tak sebestředné lidi.“

„Představ si, že si hraješ na pána boha tak dlouho, až uvěříš, že tak funguješ.“ Marge se zařadila do

levého pruhu. „Také jsme zjistili, že Shockley dává přednost Decameronovi před Bergerem. To je dost

výmluvné.“

„Máš pravdu. Berger musel pro Gordona Shockleye představovat dost velkou překážku, když dal přednost

gayovi, jakým je Decameron.“

„Jo, Scotty,“ poznamenala Marge nervózně, „to jsem ti chtěla říct. Myslíš, že bylo rozumné, vyrukovat naněj s tou homosexualitou?“

Oliver se zašklebil: „Chtěl jsem Shockleye z klidu vyvést pořádně. Víš, Marge, někdy prostě něco musíšrisknout. Potřeboval jsem se tomu syčákovi dostat na kobylku a vyšlo to. Přece jen se pak rozpovídal. Ataky mu pohasl ten nafoukaný úsměv.“

„Co když se to dozví Decameron?“

„Tak co?“ Oliver sáhl po termosce a dal si doušek vlažné kávy. „Ale jestli chceš, abych o tom

Decameronovi řekl, klidně to udělám. Ani v nejmenším mi to nevadí. A on možná bude mít radost.“

„To tedy nevím.“ Ztichla. Za chvíli se zeptala: „Dokáže tě něco uvést do rozpaků, Scotty?“

„Dokáže mě rozhodit dost věcí. Ale neprozradím ti je, Marge.“ Usmála se: „Moc by tě to rozhodilo?“

Oplatil jí úsměv: „Jo, moc.“

KYŽ RINA ZAJELA S VOLVEM na parkoviště, už na ni čekal. Zaparkovala vedle jeho deset let staré toyoty.Než otevřela dveře, provedla v duchu malou přehlídku. Měla na sobě tmavohnědé úpletové šaty dlouhépod kolena, vlasy stažené do drdolu protknutého jehlicí a zakryté čokoládově hnědým šátkem. Snad jsemse oblékla přiměřeně. Nenalíčila se. Ať vidí, jaké vrásky jí přibyly.

Vystoupila, vzpřímila se a setřela pomyslné smítko ze sukně. Nechtěla si Brama prohlížet, ale stejně toudělala.

Trochu zestárl, ale na hezkém vzhledu mu to neubralo. Do jantarově zbarvených vlasů se mu vmísily tónybílé, na spáncích stříbrné. Zachovával jejich délku, sahající stále po ramena. Zelené oči měl jasné, jako jemíval, klidně se dívaly za šestihrannými čočkami bez obrouček. Měl o něco výraznější řezaný obličej, širší

ramena, jeho postava celkově zmužněla. Přestože tvář měl poznamenanou stresem, byl Abram MatthewSparks stále pěkný muž.

Opřel se o auto, podíval se vzhůru, zastrčil ruce do kapes. „Díky, že jsi přišla.“

Do očí jí vhrkly slzy.„Je mi to líto, Brame.“

„Mně taky.“

Hlas prozrazoval opravdovou bolest.

Podíval se jí do tváře, pak sklopil oči. „Vypadáš skvěle jako vždycky. Život v manželství ti prospívá. Jak

dlouho je tomu, co jsi složila slib a zavázala uzel? Pět let?“

„Pět let přesně.“

„Takže je to… asi šest let, co jsme se viděli naposled? Kam se ten čas ztratil? A ty jsi ani trochu

nezestárla.“

„Řekni, co pro tebe můžu udělat.“

„Naneštěstí nic,“ Bram otevřel dveře toyoty, „vůbec nic.“

Rina zamrkala, aby zahnala slzy. „Je to deprimující, vidět tě tak nešťastného.“

Snažil se zachytit její pohled, pak odvrátil oči. „Ať jsem to raději já než ty.“

Věděla, že to myslí upřímně, tím víc vnímala patos jeho slov. Ráda by ho objala, utěšila ho, jako on utěšil

ji. Ale hned tu myšlenku zaplašila. Ani jemu, ani sobě by neprospěla. Místo toho ho vzala za ruku seštíhlými prsty bez mozolů, ruku duchovního a učence. Jemně ji stiskla. Nečekaně ji přitiskl k sobě, pevnějiobjal a zabořil tvář do její hřívy. Pokoušel se přemoct, ale náhle ucítila na zátylku vlahé kapky. Objímal ji

jako záchranný kruh na divokých vlnách.

Prudce se odtrhl a obešel vůz. „Dobrý Bože, zapomínám se.“ „Nebuď k sobě tak tvrdý…“

„Já vím, já vím…“

Rina mlčela. Byl rudý v obličeji, rozpačitý. Dveře toyoty zůstaly otevřené. Posadila se dopředu a skrylaruce do měkkých záhybů úpletu. Mimoděk se ohlédla. Vzadu byly naskládány stohy cizojazyčných knih zuniverzitní knihovny. Až dole mezi nimi spatřila velký svazek talmudu. Traktát Sanhedrin, první svazek,

pojednávající o zákonech platných v židovském soudnictví. Podvědomě jej vytáhla ze štosu a položila jej

nahoru. Posvátné spisy nemají ležet pod světskými.

Bram si otřel oči a posadil se za volant. „Omlouvám se. Zapomněl jsem, s kým mluvím.“

Rina se začervenala. „Síla zvyku.“

„To je prima. Všechno, co děláš, je prima. Všecičko. Všechno. Nevím ani, proč jsem o tom začal…“ sevřel

volant. „Fantazíruju, viď?“

„Jsi dokonale logický.“ „Ne, ty jsi tak laskavá.“

„Čteš Steinsaltze?“

„Kvůli purismu,“ zakroutil hlavou, „jaký buřič jsem tenkrát býval.“

„Nadšenec.“

„Chceš říct, že bych zasloužil. Byl jsem nemožný. Ano, využívám Steinsaltze. Kromě toho, že jepozoruhodně jasný myslitel, dbá na čitelný tisk a interpunkci. Slábnou mi oči.“ Pozorně se na něj podívala.„Odpočineš si někdy, Brame?“

„Ale ano, odpočívám.“ Vytáhl zpod kleriky kříž a něžně jej políbil. „Ukradl jsem asi čtyři hodiny mezi ranní

a polední mší. Je mi fajn.“

S tím spustil motor a zařadil jedničku. Přidával rychlost, ačkoli se silnice vinula v zatáčkách hornatýmterénem. Bram vždycky miloval rychlou jízdu. Chvílemi se zdálo, že toyota ztrácí adhezi. Rina sevřelamadlo u dveří a odevzdala se andělu strážnému.

Bram byl oblečený v černé klerice. Nehty měl okousané až po maso. Dívala se na silnici. „Byl jsi ohleduplný, když jsi měl kříž pod klerikou při návštěvě rabína Schulmana. Zvlášť ohleduplné, že jsina něj myslel v těchto těžkých chvílích.“

„Ano, už jsem vyrostl.“ Hlas zněl zamyšleně. „Nevím, proč se mi kdysi věnoval. Vždyť jsem byl domýšlivý

kluk. Drzý, neomalený, hádavý, provokující… pravá sbírka nepříjemných vlastností.“

„Obracíš smutek proti sobě,“ konstatovala, „nedělej to, nepomáhá to.“

Bram mlčel. Pak řekl: „Dík, že jsi včera večer zavolala.“

„To pro mne byla samozřejmost. Po všem, co jsi udělal pro…“ Rině se objevily v očích slzy. Zakryla si

rukama tvář. „Promiň.“

Bram jí podal balíček kapesníčků. Osušila si slzy a pokusila se sebrat. „Pomohl ti rabín Schulman?“

„Jako vždycky. Ten člověk je génius.“ Zařadil čtyřku. „Škoda, že s otcem se neznali víc, aby mohl řeč

pronést on. Přál bych si, aby mluvil místo mne.“

„Jsem si jistá, že by tvůj otec nechtěl nikoho jiného než tebe.“

„I s mými chybami,“ zazněl v tom hořký podtón. „Asi máš pravdu. Alespoň to půjde ze srdce. Tobě se

dařilo dobře, Rino?“

„Velmi dobře. Před třemi lety se mi narodilo dítě, dcera.“

Bramova radost byla očividně upřímná. „To je nádherné! Máš svoji holčičku. A jak šťastná musí být ona,

když má takovou matku. Doufám, že se ti podobá.“ Lehce se zasmál. „Tím se nechci dotknout tvéhomanžela!“

„Jistěže. A ty ses měl dobře?“

„Protloukal jsem se. Ani nemůžu uvěřit, že jsem tak dlouho zůstal zdejším farářem. Aleje tu dobré místo.Hodně jsme se rozrostli. Teď už má farnost pět set rodin.“

„To je velká kongregace.“

„Ano. Vývoj jde v cyklech. Právě teď je církev m.“

„Jako kdybys na tom neměl podíl.“

„Ne příliš. Jsme prakticky jediná katolická šou ve městě.“ Bram odbočil na Foothill Boulevard a směřoval

na dálnici. „Znám několik chlapců z Loyoly – studoval jsem s nimi v semináři. Jsou skvělí, protože za mě

zaskakují, když tu nejsem.“

„Tak pořád hostuješ v Římě?“

„Ano, papež a já jsme si blízcí.“

„To je skromné konstatování. Klidně se mi pochlub, nemusíš za to konat pokání.“

Bram se usmál. „Vatikán potřebuje znalce starověkých jazyků. Připravuje synod pro dvacáté první století.“

„Na čem pracuješ?“

„Srovnávám texty různých zpráv a dokumentů – o náboženských i světských událostech. Pokouším se

datovat nově objevené texty za posledních deset nebo více let. Většinou psané aramejsky, hebrejsky

nebo latinsky. Někdy řecký… i fénicky.“

Odmlčel se.

„Myslím, že některé i v ugaritštině.“

„Cože?“

„Ugaritština, kannanská sestřenka biblické hebrejštiny. Nezaměň si ji s ugrofinskými jazyky, mezi něž patřímaďarština, o níž asi víš víc než já.

V každém případě pomocí rozboru skladby jazyka a hovorových frází můžu u většiny rukopisů určit století

vzniku. Potom je podrobím kritickému rozboru z hlediska platných církevních dogmat. Odpovídají-li jim,

uvážím, jak by jich Svatý stolec mohl nejlépe využít.“

„Velmi zajímavé.“

„Dost odtažité, co?“

„Cítím se přitom, jako bych se vrátila do Jicchakových časů. Není divu, že jste si tak dobře rozuměli. Mělijste společný intelektuální jazyk. My smrtelníci jsme leželi v prachu.“

„To stěží. Vzpomínám si, jak jsi svoje názory docela zdatně hájila, kdykoli jsi naše ostré debaty poctilasvou přítomností a my, sebestřední mužský, tě pustili ke slovu.“

„Máte na rychloměru sto dvacet, důstojný otče, mohl byste laskavě ubrat?“

Kněz snížil rychlost a zvážněl. „Jicchak byl velký učitel, Rino. Pro mne lepší než rabi Schulman, protožejsem před ním neměl zábrany. Nebál jsem se dopustit se chyby a nepřipadal jsem si přitom jako hlupák. A

chyby jsem dělal. Student klasických a biblických jazyků se nemohl rovnat chlapci ze židovské středníškoly. Není nad to učit se jazyky v dětském věku. Mezi mnou a Jicchakem byl rozdíl asi jednoho roku.Jeho dokonalé zvládnutí hebrejských textů mě ohromovalo. Byla radost se s ním učit.“

„Víš, Brame, vždycky mě udivovalo, proč ses dal na kněžskou dráhu a ne na akademickou. Představovala

jsem si, že budeš vyučovat na Notre Dame nebo na některé jiné univerzitě. Jsi rozený pedagog.“

Ozval se až za chvíli. „Myslím, že Jicchakova smrt ve mně uhasila intelektuální oheň. Potom jsem zatoužil

konat dobro na světě, stát se opravdovým knězem.“

Usmál se se zamženýma očima.

„Ta náhlá hrozná ztráta… Setkání s tvým novým manželem… To, že jsem tě viděl… probudilo všechny

staré pocity. Jicchak mi schází, Rino. I ty mi scházíš.“

Nastalo dlouhé ticho rušené jenom namáhanými starými převody toyoty. Rina řekla: „Já nejsem mrtvá.“

Bram se usmál. „Díkybohu.“

„Můžeš zavolat. Mám telefon.“

„Bylo by to divné.“

Věděla, že má pravdu, a neodpověděla. Bram poklepával na volant. „Co to dělám? Rozpovídal jsem se o

Jicchakovi, protože se nedokážu vyrovnat se smrtí vlastního otce. Omlouvám se.“

„Prosím tě, neomlouvej se. Pomohlo by ti popovídat si?“

„Já nevím. Teď jsem tak zmatený, že ani nevím, co dělám.“

Kadeř se mu houpala přes tvář. Rina by mu ji ráda zastrčila za ucho, ale neodvážila se. Připadalo jí to

příliš důvěrné. „Jsi bledý, Brame. Nemám řídit?“

„Ne, jsem…“ vzdychl si. „Jak někdo mohl ublížit tátovi? Neměl na světě jediného nepřítele.“

Zkusil si okusovat nehty, ale nebylo co. „Matka reaguje stoicky. Mám o ni starost.“ „Možná tak projevuje zármutek.“

„Ne, jako kněz jsem měl co dělat se zármutkem mnohokrát, ale její chování mi nepřipadá normální. Jakoby byla… odtržená od skutečnosti.“ Odmlčel se. „Navenek se chová chladně, ale to mohou způsobovatsedativa, která jsme jí dali. Byla na nich před lety závislá, o tom víš.“

„Opravdu? To jsem nevěděla.“

„Neřekl jsem ti to?“

„Nikdy.“

„Nějak mi to vypadlo. Možná proto, že když jsme se seznámili, už je nebrala…“ Promnul si oči. „Když jsmevyrůstali, táta nebýval moc doma. Vlastně nebyl nikdy doma kromě nedělí. To jsme chodívali do kostela.Odpoledne jsme pořádali piknik a on se vracel do nemocnice. Ale uvědomuju si, že tohle jsem ti už říkal.“

„Už je to dlouho, připomeň mi to.“

„Není toho moc na povídání, kromě toho, že sama vychovala šest dětí – přitom tři chlapce najednou. Bylotoho na ni moc. Potřebovala pomoc. Fundamentalistická víra vylučovala světskou terapii. A v tehdejšídobě ještě nebyli církevní poradci.“

„Co duchovní pastýř církve?“

„Ne, toho by nikdy neobtěžovala. Tátovi to tak vyhovovalo. Jak by mohla manželka doktora Azora MoseseSparkse mít nějaké problémy? Pro lidi kolem byla vzornou matkou. Silná, solidní, žena pravidelně chodící do kostela. A v dětství jsem ji také tak bral. Jako většina matek byla kotvou naší rodiny.“

Svatá pravda, pomyslela si Rina a přikývla.

„Ale měla i jinou stránku,“ pokračoval Bram. „Byla vystrašená. Sama v prázdné posteli většinu nocí těžkousínala. Uchýlila se k práškům, k barbiturátům. Víš, jak účinkují. Nejprve tě zbaví vědomí, takže usneš.Potom si na ně tělo pomalu zvykne. Bereš je dál, protože jinak začneš lézt po zdech. A když nás bylo šest,

tak toho měla nad hlavu. Navenek se držela, ale pak přišla období… výkyvy nálad… Někdy jsme s nívelmi těžko vycházeli.“

„Proč jí od závislosti nepomohl doktor?“

„Který doktor? Dostávala je od otce.“

Rina stěží skryla překvapení.

„Opravdu, táta je dával mně a říkal svému zlatému hochu, aby na ni dával pozor, zvlášť když se narodila

Magdeleine. Dělaly mu starosti poporodní deprese, kterými trpěla po Michaelovi. Když mi bylo patnáct,

měl jsem na starosti dávat matce narkotika.“

Nic na to neřekla.

„V každém případě se od nich oprostila v době, kdy jsme končili střední školu. Doufám a modlím se, aby

otcovu smrt zvládla bez velké recidivy.“

„Máš doma sourozence, viď?“

„Mladšího bratra a sestru. Ale oni se díkybohu nikdy nedozvěděli o její závislosti. Nikdo z mýchsourozenců to nevěděl. Později se to dovtípil Luke. Poznal příznaky, protože sám byl narkoman.“

„Je stále závislý?“

„Už ne, není. Je tři roky čistý, ale mám o něj taky starost. Je labilní. Jeho manželství je křehké. Švagrová

je velmi problematická osobnost.“ „Dana.“

„Máš dobrou paměť.“

„Dívka, která ti zlomila srdce.“

„Dokonce velmi dobrou paměť.“ Políbil znovu kříž. „Te amo, Jesu Christo. Jsou horší věci než celibát.“

Rina se usmála a on také. Pak zvážněl. „Vím, že jsme všichni strážci svých bratří. Jsme vzájemněodpovědní jeden za blaho druhého.“ Otočil oči k nebi. „Teď skuhrám.“

„Vyprávíš.“

„Spíš fantazíruju.“

Sklopila oči. „Prospěje ti, když se vypovídáš. Brame, opravdu, mám telefon.“

„Vážím si toho, Rino Miriam, ale neklapalo by to, teď, když jsi vdaná… cítím… on by to bral jako…“

Chvíli počkal. „Řeklas o nás manželovi?“

„Zatím jsem ho nezastihla, Brame. Minulou noc spal na stanici. Nechala jsem mu zprávu, aby mi zavolal.Už jeden druhému chybíme.“

Jediný zvuk v autě pocházel nyní od motoru.

Rina prolomila ticho: „Řeknu mu to. Vím, že by mohl nastat problém s vyšetřováním případu. Ne, že bys

snad byl podezřelý…“

„Bude mě prošetřovat… nás všechny, jakmile bude otevřena otcova závěť. Právě jsem se dozvěděl, že

jsme zdědili hodně peněz.“

Rina mlčela.

„Nemáš nic společného s jeho profesním životem, je to tak?“

„Obecně řečeno, ne.“

„To je dobře. Protože věci by se mohly zvrtnout. Někteří ze sourozenců se topí v dluzích. Hlouběji, než si

on zatím uvědomuje, ale jsem si jistý, že na to přijde. Začne vyšetřovat pozadí, bude se nás ptát na

spoustu osobních věcí. Minulost může vyjít najevo. Proto mu musíš říct, že mě znáš.“

„Když ho uvidím při obřadu, řeknu mu to hned.“ Snažila se přemoct svíravý pocit kolem žaludku. „Nemáš

nějaké problémy, viď?“

„Já?“ Bram se tiše zasmál. „Ne, můj život je otevřená kniha. Ale to neznamená, že by nemohlo dojít k

nějakému napětí.“ Provoz na dálnici zpomalil. „Už se tam blížíme.“

Kolem projela s hromovým rachotem parta motorkářů. Randál je ohlušil, Rina si ucpala uši a tázavě se

podívala na Brama.

„Můj otec miloval motorky. Byl členem klubu a o víkendech jezdíval ven. Myslím, že ta řvoucí karavana

byli jeho kamarádi.“ „Otec jezdil na motorce?“

„Byl jim věrný poslední dva roky.“ Zařadil nižší stupeň. „Samozřejmě ne v neděli, jen o sobotách. Líbilo semu to a brzy se to změnilo ve vášeň. Dostal se do skupiny drsných hochů. Několikrát jsem se s nimisešel. Zbožňovali ho, jako každý. Ale je to divný spolek.“ „To bych řekla.“ „Dokonce věnoval peníze na nějaké jejich záležitosti… k velkému zármutku matky.“

„Jaký druh záležitostí mohou motorkáři mít? Zachránit místní tajnou palímu?“

„Jo. Prohlásit ji za národní památník, aby na ni nikdo nesměl sáhnout,“ Bram pokrčil rameny. „Otec se

přes všechno vzdělání a vědomosti ve světě příliš nevyznal. Stačilo mu trochu zalichotit a stal se z něj

snadný terč. Když někdo potřeboval peníze, měl kapsy otevřené.“

„Jedna věc je někomu půjčit v nouzi, jiná poskytovat peníze lidem na hraně zákona.“

Kněz pokrčil rameny. „Protože jako se neposlušností jednoho člověka mnozí stali hříšníky, tak zase

poslušností jednoho jediného mnozí se stanou spravedlivými.“ Rina se usmála: „Ten text neznám.“

„Ne, neznáš, je z Nového zákona, z listu Římanům, 5,9. Vztahuje se k vykoupení lidstva od prvotníhohříchu skrze Ježíšovu milost. Možná si táta představoval, že má určité poslání. Protože členem klubumotorkářů opravdu byl“

Bram chvíli přemýšlel.

„Nebo měl mnohem plebejštější důvod. Možná se mezi nimi cítil mladý a uvolněný od odpovědnosti –ačkoli neodpovědnost byla pojmem, který normálně do jeho slovníku nepatřil. Nažhavili ho do jakésipetice bojující za životní prostředí. Mým unaveným očím to připadalo jako švindl. Pro tátu to znamenaloněco jako jeho verzi hnutí pro záchranu velryb… Jak se daří klukům, Rino?“

„Skvěle.“

„Vycházejí dobře s… ním?“

„Můžeš mu říkat Peter.“

„Budu mu říkat poručíku.“

Usmála se a odvrátila pohled. „Byli malí, když Jicchak zemřel… zvlášť Jacob. Peter je jediný otec, kterého

opravdu poznali. Zbožňuje oba. A oni ho mají také rádi.“

„To rád slyším.“

„Abrame, jeden nenahradí druhého.“ Člověk se nedá nahradit, pomyslela si. „Ale život jde dál.“

„Ano, život jde dál.“

„Rino, jsem za tebe rád. Upřímně. Trvalo mi chvíli, než jsem se dostal tak daleko. Ale dokázal jsem to.“

„Díky, já… jsi šťastný, Abrame?“

„Ano, jsem… chci říct, že teď právě šťastný nejsem. Ale myslím, že jsem se rozhodl správně.“

„To je skvělé.“ Rina si mačkala ruce. Kněz na ně tiše položil dlaň.

„Co tě trápí, Rino?“

Uvolnila si ruce: „Nic.“

Odtáhl ruku a čekal.

„Co jsi prve myslel tím, že by mohlo dojít k napětí? Měls na mysli napětí mezi tebou a Peterem?“

„Možná.“

„K jakému napětí?“

Kněz si jen vzdychl.

„Zapomeň, že jsem něco řekla.“

„Ne, já ti odpovím.“ na chvíli se odmlčel. „Víš, řekli jsme si něco o soukromých věcech. Neoficiálně… ale

důvěrně. Co bys dělala, kdyby se tě začal ptát na mne?“

„Proč by to dělal? Naše minulost nemá s případem nic společného.“

„Ale co když si bude myslet, že má?“

Už nepromluvili. Auto zpomalilo, ocitli se u kostela. Rina vyhlédla z okna… prostranství bylo plné lidí.

„Musím vyjet z toho pruhu.“ Odbočil prudce doleva, pak zabočil ostře doprava a zajel na trávník.

Pořadatel na něj mávl praporkem, ale pak Abrama poznal.

„Otče Sparksi, přijměte hlubokou soustrast.“ podíval se do vozu, „jaká ztráta pro všechny.“

„Děkuji za útěchu, Ralphe.“

„Nejel jste s ostatními?“

„Ne, měl jsem jiné povinnosti. Kde mám zaparkovat?“

„Jeďte rovně po trávníku.“ Ralph mu ukázal směr, „stále až dopředu. Zavolám Timovi, že už jedete.“

„Děkuji.“ Bram zařadil dvojku, ale kola proklouzla a rozjel se, až když přeřadil zpět na jedničku.

„Další dlouhý den,“ oči mu zvlhly, „a řada dalších. Jako zlý sen! Utrhne mi to srdce.“

„Překonáš to,“ snažila se mu vrátit klid Rina, „teď je všechno syrové, čas se zdá nekonečný… ale den

skončí. A ty ho přežiješ.“

„TV bys to měla vědět.“

„Věř mi, že to znám.“ Ale uvnitř si nebyla tak jistá, jak jistě zněla její slova. Útroby se jí svíraly. Černé

limuzíny, jeho černý šat. Vzpomínky náhle oživly.

„Rino, o tom, co jsem ti říkal…“

„Nebude se mě vyptávat, Brame. Není takový.“

„Špatně jsem to vyjádřil. Nechtěl jsem nic naznačit.“

Skryla si hlavu do dlaní. „Nic jsi nenaznačil. Řekla jsem to jako v sebeobraně. Omlouvám se.“

„Rino, chci ti říct ještě jedno, ano? Nevím, kdy se setkáme mezi čtyřma očima.“

„Ano?“

„Rino, jsi bezpochyby loajální k manželovi. Ale já ke své rodině. Za každou cenu budu stát za nimi. Tvůjmanžel mi bude klást otázky, na které možná neodpovím. To mu asi bude vadit, možná ho to roztrpčí.Možná… je to jen dohad, se tě bude ptát na osobní informace o mně.“

„Nemyslím si, že by to Peter udělal.“

„Pak si dělám zbytečné starosti. Jen se o tom zmiňuji, protože nechci, aby ses trápila s rozdvojenouloajalitou. Pokud by na to došlo… máš mé svolení říct mu cokoli, co budeš považovat za správné. Toposlední, co bych si přál, je, abych mezi vámi zavinil nějaký konflikt.“

„To se nestane.“

„Dobře.“

„Rozdvojená loajalita,“ zašeptala, „vida, nový pojem.“

Bram zvedl obočí: „To jsi řekla ty, Rino Miriam.“

AČKOLI V PŘEPLNĚNÉM DOMÉ bylo horko k udušení, muži měli oblečená saka. Decker si otřel čelo arozhodl se pro kompromis. Nechal si sako, ale povolil kravatu a rozepnul horní knoflíček u košile. Měl kdobru svou výšku. Tak z místa na odpočívadle celkově přehlédl zástupy účastníků obřadu. Sourozence ale

pozoroval s obtížemi. Rozptýlili se a pohybovali mezi zástupy jako černí mravenečkové. Těžko rozlišil idvojici bratří, oba byli v černém a s černými brýlemi, kněz byl však nápadný delšími vlasy a kolárkem.

Vdova Dolores – pro přátele Dolly – přijímala smuteční hosty v obývacím pokoji. Nyní ji obléhali,projevovali soustrast, nejbližší přátelé jí pohladili ruku nebo i rameno. Decker považoval za nevhodné rušit

její zármutek, ale věděl, že ho čeká nezbytný úkol položit jí některé otázky. Protože její manžel byl zavražděn za módní restaurací. To možná naznačovalo existenci milenky, žárlivého manžela nebo přítele. A co pomsta žárlící manželky. Kdyby už, zatraceně, objevil průkazný motiv. Byla tu spousta malých zákusků a hosté upíjeli z kelímků cosi ostře červeného. Decker zatajil dech aponořil se do lidského bazénu. Hodlal projevit úctu vdově, ale nejdřív se chtěl trochu porozhlédnout.Většina lidí byla shromážděna v salonu. Hned vlevo s ním sousedila obrovská jídelna s okny vedoucími natrávník před průčelím. Také zde bylo nabito. Střed dlouhého stolu vyplňovala veliká kytice, kolem bylyrozložené mísy se sýrovými jednohubkami a výběrem cukrovinek. Na bufetu trůnila konvice s kávou,smetana, cukr a šálky. Na příborníku stála plná mísa punče se sklenicemi.

V jiné souvislosti a s hudbou by scéna připomínala večírek.

Decker se protlačil z jídelny zpět do haly, ale ještě stále nebyl připraven představit se Dolly Sparksové.Všiml si, že z jídelny vedly létací dveře. Otevřel je a zjistil, že má vyhlídku do prázdné chodby. Kde jeotevřeno, tam je dovoleno, řekl si, ohlédl se přes rameno a pustil se dál. Otevřel několik dveří. Koupelna,kancelář s počítačem, místnost pro majordoma. Chodba končila dalšími lítačkami.

Co na tom, už i tak se odvážil daleko. Opřel se o ně a ocitl se v rozlehlé kuchyni spojené s malou ranníjídelnou. Přinejmenším tři sta čtverečních metrů. Předimenzovaná lednice, sporák s osmi hořáky. Na zdiřady zavěšených skříněk. Bílé, se zoubkovanými rámy, a v nich citronově žluté tabule s květinovýmiornamenty. Vybledlá nebo odřená barva, někde chybějící kousky rámu prozrazovaly jejich stáří. Pracovníplochy byly poseté roztrženými obaly, papírovými miskami a talířky, i prázdnými krabičkami odcukrovinek. Kachlíky byly ručně malované. Spáry mezi nimi byly vydrhnuté, ale časem zešedlé. Činilo setu několik hospodyněk v uniformách. Doplňovaly prázdné mísy, myly skleničky a šálky a vařily další

konvice kávy.

Decker si náhle uvědomil, že kromě personálu je tu sám. Fajn, může si vydechnout, ale vypadalo todivně. Služebná se dvěma platy koláčků na něj mrkla, když šla kolem.

Ovládl nutkání ke smíchu.

Létací dveře se otevřely, vykulil oči.

„To jsem si myslela, že tě tu najdu ulejvat se,“ řekla Rina. „Musím s tebou mluvit.“

Proti své vůli cítil, jak v něm začíná stoupat hněv. Pracuje na velkém případu, soustřeďuje se na práci a

Rinina přítomnost znamenala vytržení, ale i problém. „Co tady děláš?“

„Nemohl bys vyladit hlas trochu víc společensky?“

Decker se rozhlédl. Najatá servírka na něj zírala. Zhluboka se nadechl. „Omlouvám se.“ Naklonil se k ní a

políbil ji na čelo. „Lituju, jen jsem tě nečekal…“

„Já vím, pracuješ na případu. Ruším tě v soustředění, ale nemohla jsem si pomoct.“ Rina si zalamovala

prsty. „Znám doktorova syna Abrama. Pozval mě.“

Decker vážil slova, aby neřekl něco nevhodného. „On tě požádal, abys přišla?“

„Ano.“ „Zatelefonoval ti?“

„Ne, já jsem volala jemu. Včera večer.“

„Volalas mu?“ Decker si pohladil knírek. „No, to znamená, že ho dobře znáš.“ „Bram byl Jicchakův dobrý přítel. Kdysi jsem ho znala velmi dobře. Měla jsem ti to říct hned, když jsi mě ovraždě informoval. Ale byl to pro mě šok. Potom jsem se tě celý den snažila sehnat.“ Uklidnil se. „To vím, zlato, vzkazy jsem dostal. Řekli mi, že to není nic naléhavého.“

„Nebylo to naléhavé.“

„Tos mi chtěla říct?“

„Ano.“ Svraštila tvář. „Byl to pro mě náročný den. Při nejlepší vůli to zatím dobře nezvládám. A když Bram

vyvolal vzpomínky a já…“

Rozplakala se. Vzal ji do náruče. „Neplač, miláčku, to je v pořádku… Nic se neděje.“

Právě, ze se děje hodně.

Políbil ji do vlasů. „Zlato, je pěkné, že jsi tady, ale neměla sis to na sebe brát. Lip by bylo, kdybys teď jela

domů. Promluvit si můžeme později.“

Otřela si slzy kapesníčkem. „Přijela jsem s Bramem. Můžeš mě vzít ke škole. Nechala jsem tam volvo.“

„Tys sem přijela s Bramem?“

„Ano.“

Mlčel. U ženy tak nábožensky založené, jako byla Rina, být samotná s mužem, i když to byl kněz,znamenalo těsný vztah. „Byli jste spolu jen vy dva?“

„Ano, Petere. Jen my dva. Sešli jsme se u židovské školy, protože měl jednání s rabínem Schulmanem.Pak jsme společně jeli sem. A nakonec mě požádal, jestli by mi nevadilo počkat zde. Chtěl ještě nějakýčas strávit s rodinou, než mě odveze zpátky.“

Jen se na ni beze slova podíval.

„To, že ho znám, doufám vyšetřování neohrožuje?“

„Musím se tím zabývat. Jak to, že ho tak dobře znáš?“

Rina se na něj podívala. Nezlobila se, pohled prozrazoval jen únavu. „Seznámili jsme, když Jicchak

onemocněl. Předčítal mu, když mu slábl zrak, přenášel ho, když nemohl chodit, krmil ho… koupal ho…

nasazoval mu modlicí řemínky… ach, Bože…“

Otočila se a pokusila se zadržet slzy.

„V konečné fázi jsme se o Jicchaka museli starat čtyřiadvacet hodin denně. Měla jsem dvě malé děti,

které nevěděly, co se děje… jenom, že jejich tatínek… Bram pečoval o Jicchaka, abych já mohla pečovat

o děti. Abych si občas vydechla! Byly okamžiky… myslím, že kdyby tam Bram nebyl…, zbláznila bych se.“

Nikdo nepromluvil.

Rozhodil ruce. „Kde byli jeho židovští přátelé? Kde byli tvoji rodiče, kde proboha byli jeho rodiče?“

Otřela si oči. „Všichni ho chodili navštěvovat. Přátelé. Rabíni. Všichni, a bylo jich hodně. Byli oddaní, ale

odcházeli domů, vždyť měli svoje rodiny, Petere. Svůj život.“

„Bram neměl svůj život?“

„Neměl závazky. Právě dokončil seminář, nebo měl před závěrečnými zkouškami. Ještě nesložil sliby. Tolik

si pamatuju.“

„Byl na volné noze?“

„Předpokládám. Nikdy jsem se na jeho motivy neptala. Přátelili se ještě před manželovou nemocí. Dvavědátoři, každý na jedné straně víry. Když si na to vzpomenu, uvědomuju si, jak Jicchak miloval jejichdiskuse. Oči mu hořely… Bramovi taky.“

Decker si vzpomněl na to, co mu kněz vyprávěl o starém příteli. Jak mu zjihl hlas.

Trávili jsme spolu hodiny, přeli se o Boha. Miloval jsem ho jako bratra. Pak jednoho dne onemocněl. Zadeset měsíců zemřel.

Jedno z těch přátelství na celý život. Ukované něčím, co se vymykalo racionálnímu vysvětlení. Tak jako onměl starého válečného kamaráda Ábela.

Rina se podívala na manžela. „Pokud jde o pomoc mých rodičů… ti spíš moji pomoc vyžadovali, než abymohli pomáhat. Nedokázali se situaci přizpůsobit. Stejně to nedokázali Jicchakovi rodiče. To jsme obapoznali hned, když onemocněl. Nemůžu nikoho obviňovat… všichni čtyři přežili koncentrační tábor… Bylotoho na ně příliš mnoho. Takže se Jicchak rozhodl, že svoje rodiče nechá v New Yorku, protože nesnesl

pohled na jejich utrpení.“

Spodní ret se jí zachvěl.

„Neustále jsme je informovali. Jeho stav jsme jim líčili lepší než byl… až do posledních týdnů… kdy už se

nedalo lhát.“

Beze slova ji přivinul k hrudi a pevněji objal. Objala ho stejně pevně, až zakolísali. Nechala se konejšit.Lítačky se otevřely. Rina si osušila slzy.

Bramův pohled padl na její tvář, pak přelétl k Deckerovi. Něco se mezi nimi odehrálo – pohled prozrazovalhlubší věci. Hodnocení jeho ceny jako Jicchakova náhradníka? Touhu po něčem, co se mohlo stát, alenestalo? Anebo vyčerpání a podráždění hnaly jeho představy do přehnaných otáček?

Decker stále hleděl do knězových očí. „Mluvil jste krásně, otče. Velmi procítěná chvalořeč.“

„Děkuji,“ přikývl Bram vážně. „I když slova nestačí vyjádřit všechno, co máte v srdci, alespoň jsem sesnažil. Díky, že jste přišel.“

Dveře se opět otevřely. Služebná se vracela s prázdnými mísami. Všimla si Brama. „Uste quiere comida,

Padre?“

„Nada, bonita. Gracias. No tengo hambre ahora.“

„Seňor?“ Podívala se na poručíka.

„Nada, gracias.“

Pokrčila rameny, přešla k pracovní desce a naskládala na podnos další zákusky.

Bram si odhrnul vlasy z čela. „Muž, který prodal otci první motorku, je tady. Říkají mu… bez legrace…

Maznička. Právě prošel se svou suitou v kožených bundách dveřmi.“

„Dělají problémy?“

„Vůbec ne. Jen jsem si myslel, jestli s nimi nechcete mluvit?“

„Ano, děkuju.“ Decker polkl a zakuckal se. „A… můžete… mě představit…“

Křečovitě se rozkašlal. Rina ho bouchla do zad. „Jsi v pořádku?“

„S*cuse…“ Dvě servírky s velkými podnosy stály za nimi. Decker jim uhnul z cesty.

„Gracias.“

Rozkuckaný Decker zvedl ukazovák. „Vaše… matka…“

„Rád vás představím,“ řekl Bram, „jen vám podám něco k pití,“ Odešel k pultu a nalil do sklenic punč.Opět se rozlétly dveře a Deckerovi připomněly starou scénku Emie Kovacse… jedna osoba za druhou

vylézají z vany.

Z Paula, který lítačky rozrazil, se jen kouřilo. Kypěl návaly zlosti. Byl tak rozhořčený, že si nevšiml poručíkaa Riny a vrhl se přímo na bratra.

„Opil se! Říká hrozné věcil Já už se přestávám ovládat. Zkroť ho, Brame, ale hned!“

Do toho spustila ještě i Eva. „Brame, musíš něco udělat s Lukem. Matka je z něho bez sebe.“

Bram zrudl a upozornil je: „Nejsme tu sami, děti.“

Paul se prudce otočil, víčka mu kmitala. Zadíval se na Deckera. Eva se začervenala. Bram podal Deckerovisklenici s punčem. „Můžete nás na chvíli omluvit?“

„Samozřejmě,“ zachraptěl. Napil se a odkašlal si. „Počkám venku.“

„Děkuji.“

Decker se usmál, vzal Rinu pod paží a odešli do salonu. Znovu si pořádně odkašlal. „No, to bylo pěkně

trapné.“

Rina neřekla nic.

Decker se rozhlédl po místnosti. Zeptal se: „Znáš také ostatní rodinu?“ „Ne, jenom Brama.“

„Nikdy ses nesetkala s jeho sourozenci… nebo rodiči?“

„Jednou. Než Jicchak onemocněl, pozval nás Bram na oslavu pětadvacátých narozenin. Slavili také jeho

další dva bratři. Víš, že jsou trojčata?“

„Kromě toho Bram a Luke jsou navíc jednovaječnými dvojčaty.“

„Ano, to vím také.“

Ten, který se opil a říká hrozné věci a rozrušil mámu.

„Jaké to bylo, myslím ta oslava?“

„Už si moc nevzpomínám. Jenom vím, že jsem byla jako na jehlách mezi všemi těmi kostelními dámami.

Moc jsem si nepopovídala.“ „Jicchak se bavil?“

„Bavil se s muži. Neexistovala tam nějaká formální přehrada, spíš taková neviditelná.“

„Tak se společnost rozdělila?“

„Neformálně ano.“

„Vzpomínáš si na někoho z Bramových sourozenců? Určitě ti je představil.“

„Jistě. Ale na nikoho se moc dobře nepamatuju, jen na Brama… a Luka. Protože je Bramovi podobný.“

„Setkali jste se i s doktorem?“

„Ano. Na toho si vzpomínám. Velmi důstojný pán. Až škrobený.“

„Jako gój?“

„Tos řekl ty, ne já. Ale vděčím mu za mnoho. Když Jicchak onemocněl, dal nám doporučení. Nikdy jsem s

ním nemluvila přímo. Vždycky to probíhalo přes Brama.“

„Bram zařizoval návštěvy?“

„Ne, já jsem určovala dobu, ale Bram mi dával telefonní čísla. Když o tom přemýšlím důkladněji, doktor

Sparks předtím určitě kolegům telefonoval. Protože nás vždycky čekali s červeným kobercem.“

„Co Bramova matka, sešly jste se někdy?“ „Asi ano, ale přesně si nevzpomínám. Jako většina žen trávila čas v kuchyni, dohlížela na jídlo a služebné.Byla tam hromada jídla, kterou jsme nemohli ani sníst. Škoda, protože to vypadalo lákavě. A byl to také

námět ke konverzaci. ‚Vy nic nejíte, drahá. Cítíte se dobře, drahá?4“ Rina se zasmála. „Všichni mysleli, že

jsem těhotná.“

Pousmál se také. „Zdá se, že spolu všichni dobře vycházeli?“

„Nevšímala jsem si jich. Byla jsem příliš zaměstnána sama sebou. Nemohli bychom už té minulosti

nechat?“

„Dostávám se na choulostivou půdu,“ řekl Decker klidně.

„Ano, vyvoláváš vzpomínky, které už vyprchávají.“

„Omlouvám se, je to ode mne necitlivé.“ Třel si zátylek. „Ačkoli by mě dost zajímalo, jak vypadala diskusežidovského učence s katolickým knězem.“

Rina se tvářila, že to přeslechla. Zahlédla Brama. Brouzdal pohledem po místnosti. Jakmile našel cíl,

rychle se propletl davem a stoupl si k bratrovi.

Decker je napjatě pozoroval. On i Rina se odmlčeli.

Bram položil ruku kolem Lukových ramen a odváděl ho do kuchyně. Luke se potácel, narážel do lidí,

objímal je s přehnanou horlivostí a úsměvy. Ale jinak se nesnažil od bratra odpoutat.

„Vede ho jako uspaného býka. Podařilo se ho zvládnout.“

Neřekla nic.

„Hoch má problémy s drogami, ne?“

Rina pokrčila rameny.

Decker se snažil tvářit nezúčastněně. „Včera se Luke přiznal, že v minulosti bral drogy. Ale také tvrdil, žeuž je tři roky čistý. Zdá se, že ne tak docela. Rád bych věděl, jestli mluvil pravdu, anebo lhal i v jinýchpřípadech.“

„Možná ho rozhodil stres.“

„Řekl ti to Bram?“

Podívala se mu do očí. „Ne. Ještě nějaké otázky, poručíku?“

Zvedl ruce. „Dobrá, dobrá, využívám tě. Jen jsem chtěl získat nějaké informace zevnitř.“

„Petere, chtěla bych ti pomoct při řešení a říct ti něco víc o vztazích v rodině, ale čestně, neznám je. Jen

Brama. A protože není podezřelý, nevím, čím bych ti mohla být užitečná.“

Mlčel.

Ptala se dál: „Není podezřelý, doufám?“

„Zatím nemám žádného podezřelého. Takže je podezřelý každý.“

„Ale jdi…“

„Myslím to vážně…“

„To je směšné.“

„Rino, máš právo na své soukromí. Nechci tě do toho vtáhnout, ale když se to vyvine dál a tvůj přítel

bude najednou do případu zatažen, nechci, abys zasahovala v jeho prospěch.“

„Bram se o sebe umí postarat sám.“

„Ať je to jak chce, Rino, mám úkol, který musím splnit. To znamená, že nechci, abys s ním mluvila, dokudnebude případ vyřešen. Jinak bude vyšetřování narušeno.“

„Máš pravdu, rozumím.“ t

„Opravdu?“

„Ano.“

„Jsi tak rozumná.“

„To se mi stává, ale příliš si na to nezvykej.“ „No, vím, že mě nechceš rozmazlovat.“

Usmála se a pohladila ho po ruce.

Bram se k nim pokoušel připojit, ale nemohl se vyprostit z obklíčení vážných dam v šedých kostýmech.Pokud mu to bylo proti mysli, nedal to najevo. Skoro se mu to podařilo, ale atraktivní plavovlasáanorektička s velmi krátkým účesem ho popadla za ruku a přitáhla k sobě. Rina nevěděla, co říká, alevypadalo to, že se do něj pěkně pustila. Tvářil se stále netrpělivěji. Žena v černém se jí zdála povědomá.

Dana?

Jako dvojice působili zvláštně. Asi proto, že on měl tak dlouhé vlasy a ona tak krátké. Za chvíli se

zhroutila a rozplakala se Bramovi na rameni. Podpíral ji, ale nadšený tím nebyl. „Kdo je to?“ zeptal se Decker.

„Nechceš mě do toho zatahovat.“

„Vždyť je to jen prostá otázka,“ bránil se.

„Petere, vidíš, jaký jsi. Ale stejně ti to prozradím. Myslím, že to je Lukova žena Dana, ale nevím to určitě.“

Bram se pokoušel ženu odvést od davů, ale neměl s ní tolik štěstí jako s Lukem. Jako by jí nohy vrostly do

podlahy, pověsila se na něj, vzlykala a současně cosi brebentila.

Decker se opět zeptal: „Necítí se s ní dobře. Je to nepřátelství, nebo se tak chová ke všem ženám?“

Pohladila ho po tváři. „Vypadám snad jako Freud?“

Zasmál se. Rina ho pleskla po rameni. Ale uznala, že má dobrý postřeh.

Bram se k ženám vždycky choval rezervovaně, i k ní. Byl vstřícnější po neštěstí, zármutek je spojil. Rina tovždy přičítala jeho nešťastnému vztahu k Daně. Její pohled se odpoutal od Brama a zakotvil u dobřeoblečeného muže, který to, co říkal, zdůrazňoval gesty. Až příliš nápadně, než se hodilo na příslušníka

fundamentální církve.

Zeptala se: „Víš, kdo to je?“

„Kdo?“

„Tam vzadu vlevo. V proužkovaném obleku.“

Decker opsal pohledem místnost. „Víš, vsadil bych se… omluv mě, miláčku.“

A znenadání Rinu opustil. Podívala se opět na Brama s Danou. Mezi dospělými se proplétal asi tříletýchlapec, do všech strkal a volal: „Strýčku Brame, strýčku Brame!“

Blondýna se prudce otočila a vykřikla: „Nevidíš, že spolu mluvíme?!“ Lidé kolem se ztišili a otočili se k nim.Chlapec se zatvářil zklamaně. Bram, rudý ve tváři, vzal dítě do náruče a začal je utěšovat. Přitisklo se kněmu. Žena se znovu rozplakala. Tentokrát byl kněz nesmlouvavý. Bez okolků ji chytl za ruku a odvedl do

kuchyně.

Za pět minut se znovu objevil, stále s chlapcem v náručí. Když spatřil Rinu, vydal se k ní. Usmála se nachlapce a odhrnula mu vlásky z jasně zelených očí.

„To je Lukův syn?“

„Ano.“

„Je ti velmi podobný,“ zasmála se. „Totiž, myslím tvému bratru.“

„Je to velká výhoda. Dítě je mi podobné. Mám z něho radost a přitom nemám žádnou odpovědnost.“

„Dělá strýček Bram chůvu často?“

„Strýček Bram dělá chůvu příležitostně. Má svůj vlastní život. Ale kde máš manžela?“

„Mluví támhle s tím mužem. Kdo je to?“

Bram sledoval natažený ukazováček. „Reginald Decameron. Jeden z otcových kolegů.“

„Má dobrého krejčího.“

„Jistě. Zvlášť vyniká v našem konzervativním shromáždění.“ Naklonil se k synovci. „Už je to dobrý,

Poochi?“

Chlapeček přikývl.

„To je Peter. Peter Pooch. Na rozdíl od Petera poručíka. Říkáme mu Pooch, protože nikdo neumí takštěkat jako náš hafík. Ukážeš paní Laza… paní Deckerové, jak umíš štěkat, Poochi?“ Chlapec rozhodně zavrtěl hlavou a pevněji se přitiskl ke strýcově hrudi. Kněz si ho přehodil na druhou

ruku.

„Jak je Lukovi?“ zeptala se Rina.

Bram se zachmuřil a zakroutil hlavou. „Co kdybys strýčkovi přinesl dortík, Petere? Čokoládový dortík.

Dokázal bys to?“

Postavil chlapce na zem a klekl si k němu. „Tady je dvacetník a dones mi pěkný čokoládový kousek a já

dvacetník proměním na dva. Ty víš, že to dokážu, viď?“

Hoch vážně zakýval hlavou. Bram mu dal pusu na tvář. „Tak běž.“ Chlapeček se ani nehnul.

„Tak běž. Já ti to stopnu.“ Podíval se na hodinky a dodal: „Připraven ke startu! Teď!“ Pooch odstartoval

jako blesk. Bram vstal. „Pokaždé to spolehlivě funguje.“

Rina zkřížila ruce na prsou. „To s Lukem mě mrzí.“

„Když je tak bezohledný a opije se i při takové příležitosti, nehodlám na něj plýtvat energií. Musím se

postarat o matku.“

„Jak se jí daří?“

„Díky, zdá se, že lépe. Alespoň pláče, a to je dobré.“

Ztichli. Pokračoval Bram: „Tyhle věci jsou pro ni dobré.“

„Jaké věci?“

„Lidé… když se lidé sejdou. Zaměstnává ji to. Když jsme ještě byli děti, velmi se zabývala církví. Jako

manželka doktora Sparkse v ní měla určité postavení. Ale využívala je jen proto, aby lidi motivovala.Sháněla pro církev peníze pořádáním dobročinných akcí. Navštěvovala nemocné, utěšovala rodiny při

úmrtí. Vždycky jsem obdivoval její milosrdnou povahu. Nerada by to ode mne slyšela, protože nemá ráda

katolíky, ale za to, co jsem, vděčím jí.“

„Proč nemá ráda katolíky?“

Bram se usmál. „Myslí si, že jsme banda modlářů se zlatými ornáty a že naše obřady hraničí spohanstvím. A když je srovnám se střídmostí mší fundamentální církve, které jsem jako dítě navštěvoval,má v něčem pravdu. Já katolickou tradici považuji za krásnou, ona za teatrální. A protestanti samozřejměneuznávají papeže jako nejvyšší hlavu všech křesťanů.“ Rina se tiše zasmála.

„Copak?“

„Nikdy jsem nepřemýšlela o rozkolu mezi křesťany.“ „Ne, k naší hanbě nejsme sjednoceným stádem. Jense podívej na reformaci. Martin Luther vyváděl jeptišky z klášterů. A je také fakt, že s jednou se oženil.“

„Ten neomalenec.“

„Skutečně. Ale abychom se přiblížili domovu, Rino, podívej se na vaše náboženství, na židovské ortodoxnísekty. Nevyprávělas mi o tom, jak satmarští chasidi nenávidí lubavičské chasidy, kteří se zase perou s

misnagdimskými…?“

„Máš velmi dobrou paměť.“

„Jen na něco.“ Jako by se odtáhl. „To už je dlouho. Ale teď mi ten rozhovor vyplul v paměti jako živý. Jezvláštní, jak paměť pracuje.“ Rina se kousla do nehtu. „Peter nechce, abych s tebou mluvila, dokud případ nevyřeší. Chápej jeho

pozici.“

„Bohužel ano. A je to velmi správné stanovisko. Kromě toho máme oba své životy… jdeme každý svou

cestou… Nejlépe bude držet se toho.“

Rina přikývla. „Ač je to smutné… a těžké, jsem ráda, Abrame, že jsem tě zase viděla. Nechť je tobě i tvérodině Bůh útěchou a jeho věčné světlo ať ti svítí na cestu. Přeju tobě i tvé rodině to nejlepší.“

Bram se jí dojatě díval do očí. „Díky, žes k nám přišla, Rino Miriam. Víš, že máš v mém srdci zvláštní

místo.“

„Ten cit je oboustranný,“ hladila si ramena, „teď půjdu. Vyřiď prosím tě Peterovi, že si vezmu ke škole

taxíka.“

„Samozřejmě,“ Bram strčil ruce do kapes a opřel se o zeď, „opatruj se, paní Deckerová. Objal bych tě,

kdybych mohl, ale kdosi mi jednou řekl, že lidé mají ve zvyku moc povídat.“

„Ano, takoví lidé jsou,“ usmála se. „Kromě toho, otče, každý si něco odnášíme.“

„Určitě,“ díval se na ni milujícíma očima, „jako kdybych tě políbil.“

„Nápodobně,“ Rina se usmála a odešla.

„To JE PORUČÍK DECKER, Liz,“ ujal se představování Decameron. „je pověřený vyšetřováním Azorovy

vraždy. Poručíku, doktorka Liz Fultonová.“

Decker jí stiskl ruku a neušly mu její dlouhé štíhlé prsty. Obličej měla vážný, ale s rysy a velkýma

hnědýma očima bezprizorného dítěte. Lemovaly jej bohaté kaštanové vlasy. Malý sirotek Annie dospěl a

stal se lékařem. Sukně elegantního kostýmu z černé vlny byla přiměřené krátká, aby nechala uplatnit

dlouhé půvabné nohy.

„Nepředpokládám, že byste už něco objevil,“ řekla.

„Drahoušku, i Sherlock Holmes potřeboval pár dní, než pronesl nějaký úsudek,“ namítl Decameron.

„Neříká se, že většina vražd bývá vyřešena do osmačtyřiceti hodin?“

„Pak má poručík ještě třicet hodin k dobru,“ konstatoval doktor. „Žádná pistole, z které se ještě kouří?“

„Kéž by byla.“

„Tak kutejte, poručíku, každý má minulost,“ Decameron se usmál, „chcete slyšet o té mé?“

„Poslouchám pozorně, doktore.“

„Reggie, nebuď nevkusný.“

„Dvě obvinění z obtěžování, v obou případech nad osmnáct, nejsem pedofil, nenávidím úchyly, jsem proti

všemu, co ohrožuje děti. Jsem jen teplouš…“

„Reggie…“

„Jedno obvinění bylo zamítnuto, to druhé sedělo. Šéf mě málem zboxoval, když se to dozvěděl. Ale káljsem se a on se dal obměkčit.“ Podíval se stranou. „Přes všechnu přísnost a fanatismus se s ním dalo

mluvit.“

„Dostal jste podmínku, doktore Decamerone?“

„Na šest měsíců a navíc sto hodin veřejně prospěšných prací.“ Decameron se zašklebil. „Pracoval jsem vdětském domově.“ Už mluvil vážně: „Nebylo to tak zlé. Děcka si mě docela oblíbila. To se stalo… asi předdvěma a půl roky. Ze setrvačnosti tam tak jednou za rok zajdu. Jak to odpovídá obrazu řádného občana?“

„Čteš jim pohádky, Reggie?“ zeptala se Liz.

„Ne, prakticky zajišťuju první pomoc. Byla bys na mne hrdá, Liz, jsem pravý felčar.“

Podívala se na něj. „To je hezké, Regu.“

„Čím se zabýváte?“ zeptal se Decker.

„Nic zvláštního. Většina dětí na útěku je ve špatném zdravotním stavu. Jsou to následky narkomanie,

pohlavního zneužívání, fyzického týrání, podvýživy a k tomu problémů dospívání. V zásadě lepím náplastina drobná zranění, podávám léky při běžných infekčních onemocněních a rozdávám jim slova útěchy.Říkám jim, že existuje lepší cesta, že mají život před sebou, že musí být opatrnější. Jde to jedním uchemtam a druhým ven. Cest la vie. Nemůžete spasit svět. Když mluvím o zmetcích, jak se má tvůj manžel,Elizabeth?“ Obrátil se na Deckera. „Měl jste tu čest s Drewem?“

Liz se podívala na Decamerona: „Díkybohu, už jsi normální. Na okamžik jsem tě skoro snesla.“ „Kde je malé štěně?“

„Reggie, nech toho.“

„Co Myron Berger, poručíku? Už jste se setkal s posledním z Azorových tří výkonných nástrojů?“

„Dnes ráno.“

„Předpokládám, že se vytasil s mou potyčkou s Azorem.“

„Já jsem s tím vyrukovala, Regu,“ řekla Liz.

Decameronovi se rozšířily oči: „I ty, Jidáši?“

„Popletl sis citáty,“ připomněla mu Liz, „ve skutečnosti mě na to přivedla policie. Informovali mě, že jsi jim

o tom řekl ty.“

„To je pravda… chtěl jsem předejít Myrona.“ Obrátil se k Deckerovi: „A co vám Berger řekl? Chrlil jsem

tenkrát z nozder oheň a měl jsem chuť Azora zabít za to, že mě tak sjel před lidmi.“

„Musím říct, že doktor Berger mluvil umírněně.“

„To nebylo z umírněnosti, poručíku, ale ze strachu projevit názor. Ale neberte mě doslova, pokud jde o

Myrona. Raději se poptávejte kolem. Ach, přijď, slovo Boží…, a v tak pěkném balení.“ Natáhl ruku k

přicházejícímu. „Zdravím, otče Brame. Jak se drží vaše matka? Zeptal bych se jí sám, ale nemá mě ráda.“

Bram mu potřásl rukou. „Drží se. Děkuji za optání. Jak běží nemocnice?“

„Myron je skvělý a uklidňuje pacienty,“ odpověděla Liz. „Ale vašeho otce… postrádají všichni, určitě.“

Osušila si oči a chytila Brama za ruku. „Mluvil jste dnes překrásně.“

„Oko nezůstalo suché, padre,“ připojil se Decameron, „jste opravdu řečník. Možná se objevím v neděli na

mši.“

„Vždy budete vítán.“

„Není to nádherné?! Jak se daří ostatním z vaší rodiny?“

„Zvládají to.“

„Co pro vás můžeme udělat, Brame?“ zeptala se Liz.

„V tomto okamžiku nic,“ obratně se vyprostil z Lizina sevření, „ale když budu něco potřebovat, vím, kamse obrátit. Byli jste všichni představeni?“

„Více méně,“ Decameron se podíval na hodinky. „Rád bych se ještě zdržel, ale musím se vrátit do

nemocnice. Potřebujete ode mne něco konkrétního, poručíku?“

„Ano, něco bych potřeboval, nevadí-li vám to.“

„Oč jde?“

Decker se rozhlédl a ztlumil hlas. „Myslím, že jste se včera setkal s detektivy Dunnovou a Oliverem.“

„Je to tak.“

„Dnes ráno se vydali do společnosti Fisher/Tyne a vyslechli doktora Gordona Shockleye…“

„Ach, Bože!“ Decameron mlaskl, „promiňte mi, otče. Hřích číslo tři podle desatera přikázání. Dáte mi

rozhřešení?“

„Rozhodně, pokud už se ho nedopustíte příště.“ usmál se Bram, „aspoň ne v mé přítomnosti.“

Deckerovi řekl: „Gordon je ropucha. Byl na ně protivný?“

„No, řekněme, že se mu těžko dostávali pod kůži.“

„Co byste potřeboval?“

„Zjišťovali, máte-li výsledky zkoušek Curedonu prováděných společností Fisher/Tyne a Federální inspekcí

léčiv.“

„Ano, samozřejmě. Proč je chtějí?“

„Protože jim je Shockley nechtěl poskytnout.“

„Někteří lidé jsou neprůstřelní,“ Decameron chvíli přemýšlel, „řekněte jim, ať zavolají mojí sekretářce.

Uvidím se s ní zítra. Myslím, že vím, kam Azor údaje o Curedonu ukládal. Předpokládám, že máte zájem

jen o poslední sjetiny. Jinak bych na všechno potřeboval nákladní auto.“

„Poslední čísla budou stačit.“

„Projdu Azorovy soubory a najdu výsledky. Myslím, že pro ně budou španělskou vesnicí, ale chtějí-li se

prodírat statistickým bahnem, rád jim vysvětlím, co budu moci.“

„Díky předem, doktore, moc si toho vážím.“

„Leda by ses toho chtěla ujmout ty, Liz.“

„Je to spíš tvoje miminko, Regu.“ Deckerovi vysvětlila: „Doktor Decameron je styčným důstojníkem mezi

laboratoří doktora Sparkse, společností Fisher/Tyne a Federální inspekcí. Já se většinou starám o vnitřní

chod naší laboratoře.“

„Doktorka Fultonová s doktorem Sparksem intenzivně spolupracovala v oblasti ověřování Curedonu na

zvířatech. Byla pověřena vypracováním výzkumné metodiky.“

„Nezní to důležitě?“

„Ty jsi důležitá.“

Liz mlčela.

„Předpokládám, že mi za ta slova poděkuješ,“ řekl Decameron.

„Děkuju ti.“

Doktor se podíval znovu na hodinky. Potom obrátil pohled na kněze. Objal ho.„Ještě jednou nejupřímnější

soustrast, Abrame. Je mi to opravdu líto.“ „Já vím, Reggie.“

„Budeme tvého otce bolestně postrádat. Nevím, jak to bez něj potáhneme dál, ale prozatím nemáme na

vybranou.“

„To by si přál.“

„A ty se opatruj. Mám tě dovézt zpátky do nemocnice?“ zeptal se Liz.

„Ne, odveze mě Drew.“ Rozhlédla se po sále. „Kde ale je?“

„Když jsem ho naposledy viděl, hrál s dětmi prší. Myslím, že je v jídelně, Liz.“

„Děkuju, Brame.“ Objala ho. „Zavolej, když budeš něco potřebovat.“

„Zavolám.“

Decker si všiml, jak ztuhl, když ho objala. Už podruhé viděl, jak se kněz cítí nesvůj při doteku ženy.

Pohladila ho po tváři. „Pečuj o rodinu. Teď tě potřebují víc než jindy.“

„Elizabeth, to je zatracená věc, co říkáš!“ pokáral ji. „Především se opatruj ty.“

„Pokusím se. Jako kompromis.“

Oba doktoři jim zamávali a odešli. Když byli z doslechu, Bram se tiše zasmál. „Je to ale párek.“ „Vidím, že s oběma dobře vycházíte.“

„Do jisté míry.“

„A oni vás mají rádi.“

„Kněze má každý rád. Mám vyřídit, že Rina pojede domů taxíkem. Chcete si promluvit s Mazničkou?“

„Ano, rád bych.“

Decker se odmlčel. „Váš otec nebyl vůbec takový, jak jsem si původně představoval.“

„Jak to myslíte?“

„Když jste se zmínil o jeho výletech na motorce, myslel jsem, že šlo o nějaký klub lékařů a právníků.“ „Ne, tihle chlapíci jsou nefalšovaní.“ Pohodil hlavou. „Nevím, proč otec našel zalíbení v takové partě.

Ledaže se je pokoušel reformovat.“

„Měl sklon napravovat lidi?“

„Moje rodina je fundamentalistická, poručíku. Nerozlučnou součástí jejich doktríny je zachraňování duší.My děti jsme se v dospívání věnovali, misijní práci. Moje matka si zvolila životní misijní díloprostřednictvím církve a otec zachraňoval duše prostřednictvím své práce. Ale přes všechny lékařskézázraky, které dokázal, vždycky se hlásil k osobní misijní činnosti stejně jako k profesionální. Před

operacemi se s pacienty modlíval.“

Poručík se zeptal: „Nevyvolávalo to konflikty s pacienty, kteří nebyli členy jeho církve?“

„Byl k nim citlivý, a to i k těm, co nebyli křesťané. Mluvil výhradně o Bohu, místo o Ježíšovi. Někdy

používal i výrazu ‚vyšší bytost4.“ „Co když byl pacient ateista?“

Kněz pokrčil rameny. „Myslím, že před velkou operací si každý uvědomí svou smrtelnost. A nevím o tom,

že by otcova modlitba někdy někomu způsobila problém.“

Decker se rozhlédl, pak tiše pokračoval. „Jeho víra zřejmě neovlivňovala výběr kolegů?“

„Myslíte doktora Decamerona? Reggie je brilantní člověk. Kdyby nebyl, můj otec by ho nenechal v týmu.“

„Rozhodně jeho otevřenou homosexualitu neshledával jako políček do tváře svého přesvědčení.“

„Neobracíme se zády k hříšníkům.“

„Ale nemusíte je najímat ani si je nemusíte ponechat, když jste se přesvědčili o jejich morálních

nedostatcích.“

„Pojďme se projít,“ navrhl Bram.

Decker ho následoval do kuchyně. K jeho překvapení byla prázdná. Pomyslel si, kde kněz zanechal Luka.Bram se opřel o pracovní stůl s očima upřenýma na policistovu tvář. „Řekl vám doktor Decameron, že bylzavřený, nebo jste to vypátral sám?“

„Řekl mi to sám.“

„Stalo se to tučným soustem pro místní bulvár. Dovedete si jistě představit ty titulky: RENOMOVANÝKARDIOLOG ZATČEN, KDYŽ LOVIL V SANTA MONICE. Způsobilo to menší skandál nejen v nemocnici, ale iv otcově církvi. Táta se ocitl pod palbou kritiky, samozřejmě nenamířené proti němu, ale leccos se

šeptalo, což bylo trapné pro matku. Ale otec byl spravedlivý. Stál za Decameronem a nakonec všechno

utichlo. Šli jsme sem proto, že jsem vás chtěl požádat, abyste se o té události nezmiňoval před matkou.“

„Nemá doktora Decamerona ráda.“ „Ne, nemá.“

„Kvůli tomu skandálu, nebo protože je gay?“

„Kvůli skandálu a protože netají svou sexuální orientaci.“ Kněz se pokřižoval. „Matka je staromódní. Myslí

si, že kdyby gayové skutečně chtěli svou orientaci změnit, dokázali by to. Pro ni homosexualita není

vrozená, silně zakořeněná sexuální preference. Pro ni je projevem tvrdošíjnosti.“

„A homosexuál je hříšník.“

„Ano, to také. Vlastně hříchem je akt homosexuality, ne homosexualita.

I když ten rozdíl má pro ženu, jako je moje matka, nebo pro muže, jako je Reginald, malý význam, může

mít význam pro někoho, jako byl můj otec, který bral bibli doslova.“

„Co to znamená?“

„Neměl by nic proti homosexuálům, pokud homosexualitu neprovozují.“ Decker se zamyslel. „Takže váš

otec by proti gayům nic neměl, pokud by zůstali v celibátu.“

„Přesně tak.“

„Toho lze těžko dosáhnout.“

„Ale je to možné.“

Decker mlčel. Bramova tvář zůstala neutrální. Pak se ozval: „Buď v celibátu, nebo v sublimaci prostřednictvím legitimního heterosexuálního svazku.“ „Ale Decamerona nelze zařadit do žádné z těchto skupin.“

„Ne.“

„A přesto ho váš otec nechal u sebe pracovat.“

„Ano.“

„Setkal jste se někdy s náznakem, že by se otec snažil zachránit jeho duši?“

Bram se mírně usmál, jako by ta myšlenka byla příliš absurdní, než aby se jí zabýval. „Ne, nikdy anináznak. Ale možná to otec někdy zkoušel.“ Rozhlédl se. „Musím se vrátit mezi hosty.“

„Samozřejmě, jen mi pro ukojení zvědavosti řekněte, zda katolická církev na gaye pohlíží tak, že jenakloněna trestat akt, ale nikoli samotnou tělesnou žádost?“

„Naší filozofií je přistupovat ke každému se soucitem. V naší církvi je vítán každý, a tím myslím doslovakaždého. Vyjádřeno ve smyslu teologie, vyžadujeme u každé nemorální myšlenky, bez ohledu na to, koho

se týká, zpověď a pokání.“

„Ačkoli osobně si myslíte, že nemorální myšlenky mohou být považovány za zdravé pojistky pro vnitřnínapětí.“

Bram se na něj upřeně podíval. „Myslíte na naši diskusi dnes v noci. Měl bych se asi mírnit ve vyjadřování.

Nemyslel jsem právě to, poručíku. Jako paže římskokatolické církve cítím, že je nejen hodno doporučení,ale i velmi moudré udržovat mysl v duchovním zaměření. Teď jsem spíš uvažoval v duchu svého otce.Očekával teologickou diskusi vždycky, když jsem se objevil. Snažil jsem se ho nezklamat.“

Decker přikývl a v duchu si přál, aby mohl nahlédnout do zahrad knězovy mysli.

„Mimochodem, poručíku, chtěl bych se omluvit za včerejší komentáře mé sestry. Eva není antisemitka, alemá se svým židovským manželem kříž. Ona je další, kdo zavdává podněty k potížím s problematickým

rozlišováním lidí.“

„Jak se vaši rodiče dívali na svazek dcery s Židem?“

„Ocenil bych, kdybyste ani tuto otázku nevyslovil před matkou.“ Knězův hlas prozrazoval vyčerpání.

„Neptám se vaší matky, ptám se vás.“

„Všichni jsme se smířili se svými rozdíly.“ Zvedl hlavu a podíval se poručíkovi do očí. „Dostali jsme se

daleko.“

„Teď bych si rád pohovořil s Mazničkou. Omlouvám se, že jsem uzurpoval váš čas.“

„Neomlouvejte se… Nakrátko jste mě vyvedl z neutěšených souvislostí tohoto zvláštního dne. Nezáleží

šiva právě v tom?“

„Vy umíte hebrejsky, otče?“

„Ano.“

Zná ji asi dokonaleji než já, ale na druhé straně asi zná méně dokonale svět.

Decker odsunul žárlivost stranou a zamyslel se nad tím, co kněz řekl. Existovala určitá podobnost mezitímto shromážděním a sivou, což je předepsaných sedm dní židovského smutku. Truchlící rodina,samozřejmě tmavý oděv, návštěvníci pronášející k pozůstalým slova útěchy, i spousta malých zákusků.

Na druhé straně existují výrazné rozdíly. Zejména tu chybí náboženské rituály. Židovský zákon vyžaduje, aby truchlící oblékli roztržený šat, seděli na nízkých stoličkách nebo na podlaze místo na židlích anezdravili návštěvníky. Nesměli opustit dům ani odejít k modlitbě do synagogy. To znamenalo, že desetdospělých mužů, jichž si vyžaduje veřejná modlitba, musí přijít do domu smutku. Během šivy je zakázánokoupání a holení. Všechna zrcadla musí být zakryta, obvykle prostěradly připevněnými ke stěně. A takéoficiální období smutku je sedm dní velmi intenzivní, pak následuje třicet mírnějších dnů, a po nichjedenáct měsíců pronášení kaddiše při veřejné modlitbě.

Bram řekl: „Je fakt, že jsem chtěl do obřadu zařadit přednes kaddiše. Je to velmi krásná modlitba.“

„Nevěděl jsem, že kněží studují židovskou liturgii.“

„Většinou se jí při studiu věnuje jen povrchní pozornost.“

Decker se mu podíval do očí. „Možná jste se o ní poučil při smuteční slavnosti za starého přítele.“

„Možná.“ Bram si odkašlal. „Od vznešeného ke směšnému. Pojďme za Mazničkou.“

Muž nesl svých sto padesát kilogramů s nesmírným elánem a jeho obličej, kulatý jako glóbus, zářil. Mělopálenou pleť s velkými póry a majestátní knír mu obklopoval ret jako černé boa. Černé rovné vlasy mupadaly až do poloviny zad. Byl velký skoro jako Decker. Na sobě měl černé tričko, příliš těsné černé džínyodhalující srpek chlupatého břicha a na nohou odřené vysoké boty. Koženou bundu měl přehozenou přesrameno. Mohutně zapumpoval Deckerovou pravicí.

„Manny Sanchez, poručíku. Říkejte mi Maznička, anebo Manny. To je mi fuk. Rád vás poznávám, rád váspoznávám. Chtěl bych vám říct něco rovnou z nadhozu, jo, rovnou z nadhozu. Víte, co tím chci říct.“

„Vím, co tím chcete říct.“

„Omluvte mě laskavě, žádají si mě jinde,“ ozval se Bram.

„Samozřejmě, otče,“ Sanchez popadl Bramovu ruku a pořádněji potřásl. „Jen se věnujte rodině, věnujtese své matce, víte, co tím chci říct.“

„Ano. Díky za projev soustrasti.“

„To si pište, že sem přišel. Kvůli Dědovi. To byl sakramentskej chlap, váš táta. A teď děte a postarejte se

o mámu. Protože od toho rodina je, víte, co chci říct? Aby se jeden postaral o druhýho.“

„Právě tak,“ Bram vyprostil ruku. „Poručíku.“

„Otče.“

Když kněz odešel, povytáhl si Maznička kalhoty a řekl: „Sakramentskej chlapík, tenhle otec Bram. Táta ho

miloval, to vám můžu říct. Miloval svýho chlapce, miloval svý děti. Ale je dobře, že teď odešel. Co vámpovím, není pro Boží uši. Víte, co tím chci říct?“

„Tak povídejte.“

Sanchez, když hovořil, bodal do vzduchu ukazováčkem. „Protože teď s váma mluvím jako chlap schlapem. Víte, co tím chci říct? Muž s mužem, ne buchta s buchtou. Ale já vám řeknu jedno. Parchant, cotohle udělal Dědovi, by měl bejt pověšenej za koule. Víte, co tím chci říct.“

„Vím, co chcete říct, pane Sanchezi, ale tak to podle amerických zákonů nejde.“

„Do prdele s americkejma zákonama,“ Sanchez si uvědomil, že mluví příliš hlasitě. „Do prdele samerickejma zákonama,“ opakoval delikátnějším tónem. „Víte, jak to myslím? Myslím, že vy musíte odvést

práci, jak máte, a tomu rozumím. A nechci vás za to jebat.“ „To je velmi moudré, pane.“

„Jenže někdy to nefunguje tak, jak by mělo, jestli mi rozumíte,“ ukazovákem bodal do vzduchu. „A tímnechci říct, že by se měl porušovat zákon, nebo něco…“ „To uvažujete velmi správně, protože porušit zákon znamená nadělat si velké problémy.“ „Já jen říkám, že když to nemůžete udělat, pak to můžu zařídit já. Řečeno jako chlap chlapovi, víte, jak tomyslím? Buď to uděláte vy, nebo to zařídím já.“ „Pane Sanchezi, napadá vás, kdo to mohl udělat?“

„Parchant.“

Sanchez si zatahal za šerpu. „Toho musíte najít vy. Parchant. Svině.

Někdo, kdo rozpáře člověka pro zábavu. To znamená, že je to parchant. Asi někdo z těch feťáků. Podívali

ste se na ty bandy?“

„Díváme se všude a na všechno.“

„To je správný. Hej, Chřestýši!“ vykřikl Sanchez, „Chřestýši, pojď sem!“

Chřestýš byl o něco menší než Sanchez, neměl takové břicho, ale zato těžší zadek. Obličej, zpustošený

akné, se vyznačoval ustupující bradou a křivými zuby. Splihlé vlasy měl stažené do úzkého ohonu.

Oblečený byl skoro stejně jako Sanchez, černé tričko a černé džíny. Na okovaných botách navíc ostruhy –

vylepšení pro pohánění ořů ve vzdorovitých motorkách.

„To je Chřestýš Polinski, to je…“

„Poručík Decker.“ Polinsky uchopil podanou ruku a mohutně jí potřásl.

Sanchez dodal: „Chřestýši, ten chlápek tady má na starosti Dědovu vraždu. Budeme s ním spolupracovat,

aby našel parchanta, co to udělal.“

„Jasně,“ řekl Polinski. „Pomůžeme, jak budeme moct. Nejen já, taky ostatní. Všichni jsme Dědu milovali.“

Sanchez se hned přidal: „Suprovej chlap to byl. Zrovna jsem to řek tady… tady…“

„Decker.“

„Jo, tady poručíkovi, že buď toho parchanta najde, nebo ho najdem my. Mně je to jedno. Jen když honěkdo najde.“

„Pane, zákonu to jedno není.“

„Ále, k čertu se zákonem…“

„Já vím, pane Sanchezi. To už jsme si vyříkali.“

„Maznička je jen zklamanej,“ vysvětlil Polinski, „my všichni jsme zklamaný. Podívejte se na to z našípozice. Peníze daňových poplatníků vyhozený na soud s O. J. Simpsonem. A pak ten zvoranej proces sMenendezem… další vyhozený dolary. Pak novej proces. Další dolary. To je spousta peněz daňovejchpoplatníků. Tak chápete, proč mluví o tom, že veme spravedlnost do vlastních rukouch. Možná, že je tošpatně. Ale funguje to.“

„Přivede vás to do vězení.“

„Další vyhozený dolary poplatníků,“ usoudil Polinski, „Ale k tomu tahle společnost dospěla. Ke spoustě

ztrát.“

Decker se podíval na motorkáře, pak vytáhl notes. „Máte nějaké podezření, kdo mohl zabít Dědu,

Chřestýši?“

„Já?“ poškrábal se na hlavě, „ne. Ani ponětí.“

„Ne, my nevíme, kdo to udělal,“ řekl Sanchez, „ale nevěříme na náhodný násilí.“

Decker se snažil zachovat kamenný výraz.

„Měl ste vidět Dědu na motorce, poručíku. Člověče, to bylo hustý. Gumy pálily asfalt, kolem vejfuků lítala

hlína. A přistrčil peníze, kde byly potřeba. Pomoh, když vo něco šlo.“

„Jako třeba?“

„Když vo něco šlo, člověče.“

„O co?“

„Chce říct,“ vysvětlil Polinski, „že Děda vám pomoh, když ste to potřeboval.“

„Zatraceně, že jo!“

„Při čem?“ opakoval Decker.

„Jako když Benny boural,“ Polinski se zase podrbal na hlavě. Lupy zasněžily podlahu. „Člověče, ten ale

bourali“ Sancheze unesla vzpomínka: „Jó, člověče, to bylo hustý. Ten teda fakt boural, člověče.“

„Co se Bennymu stalo?“

„Ten trouba byl nalitej jak dělo,“ Sanchez si povytáhl gatě, „vlít hlavou rovnou do země. Krev všudekolem. Děda vyrukoval do akce. Člověče, to byla paráda, koukat se, jak mákl, když Benny boural,“ lusklprsty, „jak mu facha lítala vod ruky, v Dědovo věku!“

Polinski se přidal ke vzpomínce: „Zafačoval ho a připravil k vodvozu, než přijela sanitka. Koukali jsme ajen sme valili voči.“

„Jak to dopadlo?“ zeptal se Decker.

Sanchez odpověděl: „Umřel, trouba. Těžký poškození mozku. Ne, že by ho moc měl.“

„To neměl přilbu?“

Sanchez posměšně odfrkl: „Honili jsme se po poušti. Nečekáte, že byste boural, když se jen honíte po

poušti. Přilby sou stejně jen pro buchty.“ Smůla, že tu Benny nebyl, aby podal důkaz o opaku.

„Jak se stalo, že se doktor Sparks připojil k vaší skupině a začal s vámi jezdit?“

„Pozval jsem ho,“ řekl Sanchez, „zamiloval sem si ho, víte, co chci říct. Přišel do kšeftu se syny. Řek sem

si, zas nějaký kravaťáci. Ukázalo se, že vůbec nebyl trouba. Věděl, co chce, věděl, vo čem mluví. Zeptal

sem se… hej, Dědo, nechceš si s náma v sobotu vyjet. Řek sem to spíš ze srandy. Ale von na to, jo, v

sobotu si s vámi vyjedu. A víte, co? Přijel a vyjel si s náma.“

„Byl dobrej,“ Polinski si přejel jazykem po koňských řezácích, „snad potřeboval trochu vypilovat nájezd do

zatáček, ale na starýho chlápka držel perfektní balanc.“

„Má někdo z vás nějakou teorii o jeho vraždě?“

„Jasně,“ prohlásil Sanchez, „udělal to nějakej parchant.“

Polinski řekl: „Dědova vražda. Je to absurdní, proč by ho někdo chtěl voddělat? Maznička má pravdu.

Musel to bejt nějakej zdopovanej kretén.“

Sanchez bouchl Polinskiho do ramene a ukázal na kohosi mezi hosty. „Kdo je ten chlápek, Chřestýši?Nepřipadá ti povědomej?“

Decker se tím směrem také podíval. Muž robustní postavy, s černými kudrnatými vlasy a modrýma očima.„To je Paul Sparks, doktorův syn.“

Sanchez si povytáhl kalhoty. „S kým to mluví?“

Paulův společník byl brunátný muž, asi šedesátník, kolem sto osmdesáti, se znatelným objemem bříška.

Měl měkké rysy obličeje, silné rty a masitý nos protkaný červenými žilkami. Bílé, krátce ostříhané vlasy.

Měl na sobě šedý dvouřadový oblek, bílou košili a červenou kravatu.

Deckerovi připadalo, že Paulovi vykládá něco velmi důležitého, protože ten pozorně poslouchal,

přikyvoval, a dokonce přestal mrkat.

„Nepřipadá ti známej?“ opakoval Sanchez.

„Jo, máš recht,“ připustil Polinski, „bude to zřejmě Dědův kámoš. Ale nevzpomínám si, že by si s náma

někdy vyrazil na motorce.“

„Ne, nejezdíval s náma.“ Oba motorkáři se dívali zvědavě dál.

„Nepřivedl ho jednou Děda do kšeftu,“ vzpomínal Sanchez, „když si přišel prohlídnout harleye Baggera?“

„Děda kupoval Baggera?“

„Vím, že si jednoho prohlížel,“ odpověděl Sanchez, „Ultra Baggera, toho vyráběnýho k třicátýmu výročí.

Ale myslím, že ho nekoupil.“ Deckerovi vysvětlil: „To je dělo – 1340 kubíků, 5000 otáček, točivý moment

36 kilo se vstřikováním. Vytáhnete z něj sto padesát, což není špatný, když uvážíte, co všecko na sobě

veze. Vzpomínám si, že se Děda díval na Victory Red.“

„Úroveň,“ podotkl uznale Decker.

Polinski si stále prohlížel Paulova společníka.

Sanchez se zeptal: „Myslíš, že bysme tam měli jít a říct mu něco?“

„Jako co?“

„Nevím, třeba nazdar nebo něco.“

Polinski si zase přejel zuby jazykem. „Nepamatuju si ani, jak se menoval.“

„Já taky ne, jen sem si myslel, že bysme měli… víš… jako projevit úctu.“

„Ukázali jsme se a podepsali se do knihy,“ řekl Polinski, „to stačí. Víš co? Mně to stačí. Padáme vodtud.“

„Jo, dobrej nápad,“ Sanchez se obrátil k Deckerovi. „Pamatujete si, co sem vám řek, jo?“

„Když si zapamatujete, co jsem řekl já vám.“

„Vo co sem přišel?“ zeptal se Polinski.

„Informoval jsem pana Sancheze, že lynčování odporuje zákonu.“

Polinski mávl rukou.„Je jen frustrovanej. A to sme my všichni. Vydává se moc dolarů daňovejch

poplatníků na úchyly. Zbytečně moc zákonů vomezuje svobodu volby. Vláda by měla honit zločince…vopravdový zločince. Nenařizovat nesmyslný zákony, který poldové nedokážou vymáhat. Míním tímnapříklad šéfa protidrogového úřadu. Vyhozený peníze poplatníků. Neříkám, že drogy jsou správná věc.Jen tvrdím, že proces byly vyhozený peníze. Není pak divu, že lidem rupne v bedně a začnou věcivyhazovat do povětří.“

„Protože nemají smysl,“ přidal se k němu Sanchez. „Přesně tak.“

„Myslet si, že zákony jsou nesmyslné, na to máte právo. Ale jen dokud je dodržujete.“

Polinski se zeptal: „Kdyby vám zákon nařídil, abyste skočil ze skály do moře, uděláte to?“

„Mluvíte o absurdnostech, pane Polinski.“

„V tom to právě vězí, zákony bejvaj absurdní.“

„Shrňme to, pánové. Nechci s vámi mít problémy. Rozumíme si?“

„Jasně, vy budete dělat svou práci,“ řekl Sanchez, „a s náma nebudete mít trable.“

Polinski vzal Sancheze za rameno. „Padáme.“

„Než odejdete, mohli byste mi říct celé jméno a adresu?“

„Stanislav Polinski, alias Chřestýš, a von je Emmanuel Sanchez, alias Maznička.“

„Adresy?“

„Teď máme karavan v Canyon Country,“ řekl Sanchez, „ale nemá to cenu, protože se pořád stěhujeme.“

„Kde v Canyon Country?“

„Někde.“

„Nemá smysl vám řikat adresu, protože sme pořád v pohybu,“ vysvětloval Chřestýš.

„A co ten kšeft?“ upozornil Sanchez. „Co s tím?“ zeptal se Decker.

„Pracuju v obchodě s ojetejma motorkama. Vždycky vod čtvrtka do soboty. Můžete mi kdykoli zavolat,“Sanchez se usmál. „Udělám vám výhodnou cenu na motorku, kterou si vyberete. Zvlášť, když to bude naprotiúčet.“

„Jaká je adresa toho obchodu?“

Sanchez mu podal vizitku. „Rád jsem vás poznal.“ Potřásl Deckerovi rukou a dodal: „Najdete toho

parchanta, co?“

„Uděláme pro to všechno.“

„Jdem,“ Polinski lehce šťouchl do kamaráda a Deckerovi řekl: „Čau.“

Poručík pozoroval, jak frajerským krokem odcházejí. Sanchez si popotahoval kalhoty. Maznička hodně

řečnil o tom, že Dědu pomstí, ale bylo to spíš mlácení prázdné slámy. Ačkoli člověk nikdy neví. Oba si

zasloužili další pozornost.

Decker doškrábal poslední řádek v notesu, hlavně poznámky, co musí prověřit. Zastrčil zápisník do kapsya rozhlédl se po zbylých hostech. Paul rozkládal s hloučkem bělovlasých dam, zřejmě blízkých církvi. Ale

muž se silnými rty a žilnatým nosem zmizel z obzoru.

KAPITÁN BYL VE SVÉ KANCELÁŘI. S telefonním sluchátkem v ruce ukázal na židli a pokračoval v hovoru.Decker se posadil a čekal. Strappova kancelář nebyla o mnoho větší než poručíkova kobka a nebyla anilépe vybavená. Standardní psací stůl a židle, kartotéční skříně, samostatné pracoviště s počítačem.Telefon, fax a držák na papíry přetékající různobarevnými formuláři. Na stole stály fotografie ženy a dětí,na stěnách visely fotografie dokládající jeho profesionální dráhu. Usmívající se Strapp se zářivým chrupem

v sousedství starosty, Strapp s guvernérem, Strapp v uniformě mezi prezidentem a první dámou. Dalšífotografie, mezi nimi snímek kapitána stojícího vedle holčičky s plyšovým medvídkem v náručí. Po druhém

boku má muže v bílém plášti.

Doktor Sparks.

Decker si vzpomněl na čtyři roky staré titulky v novinách. Děvčátko dostalo nové srdce a život díkytragédii jiného dítěte.

Strapp zavěsil a složil ruce na stole. Chystal se promluvit, když zahlédl Deckerův soustředěný pohled.

„Patty Harrisonová. Roztomilé dítě, ne?“

„Jako andělíček. Víte, jak se jí daří?“

„Ne, nevím. Doufám, že se vyrovnají se zprávou o Sparksově smrti. Jistě je zasáhne. Jak pokračujevyšetřování?“

„Stále shromažďuju informace. Každou chvíli čekám pitevní zprávu. Farrell Gaynor prověřuje všechnystopy ve finanční a právní dokumentaci, ostatní vyšetřují a prověřují fyzické stopy. Vyšetřování postupujestandardně, pane. Ale já mám problém.“

„Jaký?“

„Moje žena zná jednoho Sparksova syna. Je to kněz Abram Sparks.“

Strapp informaci zvažoval. Pomalu se zeptal: „Zná ho dobře?“

„Natolik, že se zúčastnila pietního obřadu.“

„Přišla tam z knězova popudu?“

„Ano, ačkoli se roky nestýkali. Svého času byli dobrými přáteli.“

„S romantickým podtextem?“

Decker se usmál, protože myšlenka mu připadala absurdní. Romantický příběh ortodoxní Riny a kohokoli,natož kněze? Ale když se nad tím zamyslel, místo úsměvu svraštil čelo. Něco důvěrného mezi nimi bylo,stačil to prozradit letmý pohled. Decker věděl, že vzniklo silné pouto, protože Bram do jejího životavstoupil ve velmi kritické době. Ale jak silné bylo?

Pohledný muž obětavě ošetřující umírajícího přítele v konečné fázi choroby utěšuje krásnou přítelovu ženuvybranými slovy. Asi jako, že všechno má svou vyšší příčinu a je nutno mít důvěru v Boha…

Záletný vztah nepřicházel v úvahu. Rina by se ho za žádných okolností nikdy nedopustila. Ale k čemumezi nimi došlo po Jicchakově smrti… tím si Decker nebyl tak jistý, jak by si přál. Ať žid či křesťan, vášeňčasto překoná zásady. Páska jeho paměti se na chvíli odvinula zpět. Vzpomněl si, jak ochotně a ráda seRina vyrovnala s povytaženým obočím svých souvěrců, když s ním začala chodit a provdala se za něj.

Pravděpodobně také proto reagoval tak prudce v jejich rozhovoru na smuteční recepci. Ano,angažovanost jeho ženy by pro případ mohla znamenat střet zájmů. A stejně tak mu vadilo, jak málo o

jejím vztahu s Bramem ví.

Na kapitánovu otázku odpověděl: „Nemyslím si, ale nevím.“

„Zeptal jste se jí?“

„Ne.“

„A zeptáte se?“

„Ne.“

Decker se podíval na fotografii usmívajícího se Sparkse, pak na Strappa. „Chci případ vyřešit, ale mám své

priority. Nechci vyvolávat napětí v manželství. Proslýchá se, že ten kněz je možná gay. Ani nevím, jestlije to pravda. To všechno je zatím irelevantní. Důležitý je prostě… fakt, že mezi mou ženou a Sparksovýmsynem existoval osobní vztah. Co mám udělat?“

Strapp si těžce povzdechl. „Je podezřelý?“

„Ještě ne.“

„Existují náznaky, že by na něho mohlo padnout důvodné podezření?“

„Zatím žádné.“

Kapitán se opřel lokty o stůl. „Vaše úloha ve vyšetřování této vraždy, jako ve všech vašich případech, jeřídící. Pravda?“

„Ano, ale příležitostně také sám vyšetřuju. Zpravidla na začátku, dokud případ nezačne nabývatzřetelnějších obrysů.“

„Jako tento případ.“

„Ano, kapitáne.“

„Ale jakmile se dostane do obrátek, stáhnete se z něj?“

„Ano. Dokončení podrobností přenechávám detektivům, s výjimkou konkrétních problémů.“

Strapp si problém promýšlel. Pak rozhodl: „V tomto okamžiku nevidím důvod, proč bych vás měl z případu

stáhnout. Uděláme to takhle. Zajistíte, abych měl o všem přehled a já se za vás v případě potřeby

postavím.“ „To je férové.“

„Také bychom měli zahájit pravidelné porady, aby všechno šlo přes protokol. Řekněme denně, někdy

odpoledne.“ „Souhlasím.“

„Je dobře, že jste mi to řekl.“

„Považoval jsem to za nutné.“

„Máte ještě něco?“

„Ne.“

„Dojde-li k novému vývoji, informujte mne.“ Strapp zvedl sluchátko.

Decker vstal a odešel.

„Paul je zadlužený,“ sděloval Gaynor. „Nemluvím o hypotéce nebo líznutém autě, mluvím o dluzích z

osobních bankovních půjček.“

Decker si prohrábl zpocené vlasy. Byl unavený, ale musel držet oči i mysl otevřené. Věděl, že za několik

hodin mu mozek vypne. Ačkoli bylo teprve šest odpoledne, cítil se jako ve dvě ráno. „Kolik dluží?“

„Tři sta padesát tisíc plus minus.“

Oliver se napřímil a hvízdl. „Ó jé!“ Otřel si čelo kapesníkem. „Zdá se mi to, nebo je tu najednou horko?“

„Nezdá, je tu horko.“ Decker se zaklonil i se židlí. „Jsme tu trochu namačkaný. Tome, zapnul bys

klimatizaci?“

Webster byl nejblíž a upravil teplotu. Deckerovou kanceláří protáhl závan chladného vzduchu. Opřel se ozeď a poklepal notesem o dlaň. „Ani nevím, jak bych tolik peněz utratil.“ „To já bych věděl,“ řekl Oliver. „Utratit je není nikdy problém, ale sehnat je. Jak si Paul zařídil tak vysokoupůjčku?“ Gaynor zašustil sjetinami. „Můžete hádat třikrát.“ „Tatíček se zaručil,“ ozvala se Marge. „Správně.“ „Jak dlouho tu půjčku má?“

„Dva roky. V tomto okamžiku je to spíš revolvingový kredit.“

„Je to zajištěná půjčka?“ zeptal se Decker.

„Nezajištěná. S vyšší úrokovou sazbou, ale žádný další ručitel. Sparksův kredit a slovo stačily.“

Martinez se ovíval zápisníkem. „Jakou hodnotu má doktorův kredit?“

Gaynor nahlédl do papírů. „Má šest účtů – tři na peněžních trzích u tří různých makléřských firem, jeden u

spořitelny, dva běžné účty. Podle průběhu bilancí účet úspor slouží pravděpodobně na výdajedomácnosti. Saldo kolem deseti tisíc. Běžné účty… hmm, první vypadá, že také slouží pro domácnost, másaldo asi dva tisíce. Druhý je zřejmě určen pro podnikání, má saldo kolem dvaceti tisíc.“

„To je pro běžný účet velmi vysoké,“ poznamenala Marge.

„Ano, ptal jsem se na to. Zřejmě to není neobvyklé. Lékaři mají vysoké výdaje.“

Martinez podotkl: „Jenomže všechny hradila nemocnice New Chris. Doktor nemusel kupovat zařízení ani

vyplácet mzdy.“

„Dokonce ani ne pojištění proti riziku,“ ozval se Webster stojící před ventilátorem. „Řekl bych, že

nemocnice platila i to.“

Gaynor pokrčil rameny. „Jen vám sděluju fakta.“

„Co finanční trhy?“ zajímal se Decker dál.

„Ošetřovala mu je firma Levy, Critchen a Goldberg… ehmm…“ Gaynor listoval, zatímco ostatní napjatě

čekali, „…tady je to. Měl kolem půl milionu v akciích, dluhopisech, investičních fondech a hotovosti.“

„Levy a spol. je firma, kde pracuje Paul Sparks,“ řekl Decker.

„Takže o finance se mu staral syn,“ podotkla Marge. „To tedy byla věc důvěry.“

„Jen do jisté míry,“ pokračoval Gaynor, „protože u Kennera, Carsona a Thomase měl uloženo víc. Dva a

půl milionu v cenných papírech, nepočítaje pojistku představující další tři miliony.“

„Sakra, ten člověk byl bohatý“ řekl Oliver.

„Správnější zdůraznil slůvko byl, Scotty,“ řekla Marge.

Oliver protáhl obličej. „Jo, teď už jsou mu peníze málo platné. Tome, přestaň uzurpovat ten ventilátor,

umíráme tu.“

Webster ustoupil. „Omlouvám se.“

„Nepřipadnou peníze automaticky manželce?“ zeptal se Martinez.

Gaynor konstatoval: „Vím, že peníze z pojistky jí připadnou, protože jsem se k ní dostal, ale neptejte semě jak.“

Oliver se zeptal: „Nepřipadne automaticky manželce také polovina cenných papírů vzhledem kespolečnému vlastnictví?“

„V tomto případě rozhoduje řada faktorů,“ doplnil Gaynor. „Zaprvé, myslím, že dědictví mezi manželi jevyňato z daně, jestliže peníze byly složeny na základě rodinného trustu… což skutečně byly. To znamená,že někde musí existovat závěť. U trustů musí vždycky existovat poslední vůle. A kde je vůle…“

„…je i cesta,“ vybafl Oliver. Všichni se zasmáli.

Decker vyzval Gaynora, aby pokračoval.

„Protože Sparks pravděpodobně sepsal poslední vůli, možná v ní stanovil konkrétní opatření. To napříkladznamená, že určil částky pro další osoby kromě své ženy. To všechno nijak neovlivňuje tři miliony

pojistky. Protože ta je vyjmuta z položek trustu…“

„Už mi to uniká,“ přiznal Webster.

„Bohužel, mě ne,“ řekl Decker a otřel si čelo. Půl roku se zabýval závěťmi a majetkem ve firmě svéhobývalého tchána – Jacka Cohena. Bylo to tak úmorné, že ani velký plat ho neudržel v oblasti dědickéhopráva. S nebývalou rozhodností se vzepřel své bývalé ženě a vrátil se k původnímu povolání u policie.Neobešlo se to bez scény. Ostatně tenkrát nic, co mělo co dělat s Jan, se neobešlo bez scény. „Sparksměl dvě základní, ale samostatná finanční vlastnictví – rodinný trust a svůj penzijní plán. Je to tak?“

„Správně.“

„To znamená, že všechno, co Sparks vlastnil – kromě penzijního plánu – spadalo pod trust.“

„Ne tak docela.“

„Vlastnil ještě jiná aktiva?“ zeptal se Decker.

„Společný majetek.“

„Jejich dům?“

„Ne, ten patří do trustu.“

„Farrelle, nehrajeme si na dvacet otázek,“ vybafl Decker. „Ptám se, co ještě vlastnil?“

Gaynor se usmál. „Sparks byl spolumajitelem některých domů svých dětí.“

„Proč jsem neměl takovýho tátu?“ postěžoval si Oliver. „Kup mi dům, podepiš mi půjčky…“

Webster se otázal svým zpěvavým přízvukem. „Zní to skvěle, ale nic nebývá zadarmo. Chtěl bys mít taky

tatínka, který ti drží uzdu na koulích?“

„Možná takový nebyl,“ namítla Marge. „Ten muž věnoval všechen čas práci. Možná si potřeboval děti

kupovat penězi.“

„Až na to, že jim nic nedával, Dunnová. On spolupodepisoval. Utahoval uzel hezky a pevně.“

„Kolik vlastně domů spoluvlastnil?“ zeptal se Decker.

„Paulův dům – tři pětiny hypotéky. Taky spoluvlastnil několik obchodů spolu s dcerou Evou a jejím

manželem Davidem a taky jejich kondominium v Palm Springs…“

„Byl tedy pravý finančník,“ upřesnil Decker.

Gaynor se usmál. „Netvrdím, že investoval moudře. Jenom, že se podílel na společném vlastnictví. A

protože tento majetek není v trustu, pravděpodobně jsou konkrétní ustanovení o něm obsažena v závěti.“

Opět se ozval Decker: „Jak je to s Lukem? Koupil něco také jemu?“

„Přímo nic, ale to neznamená, že mu nic nedal. Před čtyřmi roky zůstali dlužni velkou částku za

ambulantní léčbu na klinice. Klinika předala vymáhání dlužných částek agentuře, a ta jim uložila měsíční

splátky.“

„Rehabilitace pacientů s drogovou závislostí?“ zeptal se Decker. Gaynor překvapeně odpověděl: „Ne. Klinika pro umělé oplodňování.“ Decker upřesnil: „Luke má děti, dvojčata.“

„Jak stará?“

„Kolem tří let.“

„Pak asi bylo léčení úspěšné.“

„Doktor Sparks zaplatil léčbu?“ vložila se do debaty Marge.

„Napůl. Druhou polovinu klinika doktorovi z profesionální kolegiality odpustila. Od té doby mezi Lukem a

doktorem nedošlo k žádným finančním transakcím. Luke bydlí v pronajatém bytě.“

„Jak jsou na tom finančně?“

„On a jeho žena mají asi dvě stě dolarů na běžném účtu.“

„Nějaké úspory?“

„Nic jsem nenašel.“

„To je pro nás generace X,“ podotkl Oliver, „nedokážou ušetřit halíř, aby přitom neutratili desetník.“

„Luke si nedělal legraci, když řekl, že je na mizině,“ poznamenal Decker, „a jak je na tom Bram, ten

kněz?“

„Ten má peníze. Šedesát sedm tisíc, abych mluvil konkrétně.“

Oliver si zase hvízdl. „To zní jako těžký případ nenechavosti u kostelní kasičky.“

Martinez řekl: „Můj strýc je kněz. Kněží tolik nevydělávají. Pobírají malé stipendium.“

„Možná mu tatínek dával peníze na přilepšenou,“ hádala Marge. „Šedesát sedm tisíc?“ namítl Oliver.

„Kdyby mu doktor dával maximum, to znamená nezdanitelný dar deseti tisíc za rok, mohl by snadno

našetřit osmdesát tisíc. Já si myslím, že část z toho pochází. Ale Bram v daňovém přiznání uvádí taképříjem z autorských práv.“

Decker se zeptal: „Bram napsal knihu?“

„Mesiánské poučení ze Starého zákona.“

„Ó, to je opravdu bestseller,“ zažertoval Oliver. „To napsal on? “ zeptal se Martinez.

Oliver vykulil oči: „Ty jsi o tom něco slyšeli“

„Moje děti chodí do katolické školy. Vedle katechismu je to nejrozšířenější standardní učebnice

náboženství.“

„Kromě jejich školy ještě asi v dva a půl tisíci dalších katolických školách po celých Státech,“ doplnil hoGaynor, „zavolal jsem nakladatelství. Je to menší křesťanské vydavatelství. Nabyl jsem pocit, že ta

publikace je živí.“ Deckera zajímalo, jak dlouho se kniha vydává. „Sedm let,“ informoval ho Gaynor.

„Bramovi je teprve třicet pět.“

„Pak ji tedy napsal velmi mladý. Protože už nějakou dobu tantiémy pobírá.“

„A nechává si peníze?“ zeptal se Martinez.

„Z výše daňového výnosu za pět let vyplývá, že sedmdesát pět procent tantiém daroval církvi. Dalších

deset procent věnoval na různé charitativní účely. Ponechal si zbývajících patnáct procent.“

„Neskládají kněží slib chudoby?“ zeptala se Marge.

„Ukládat do banky patnáct procent z tantiém mi nepřipadá jako honba za mamonem,“ připomněl Decker.

„Zvlášť když uvážíme, že si nastřádal šedesát sedm tisíc jen z patnácti procent příjmů,“ dodala Marge.

„Divím se, proč peníze dává církvi, když jeho pokrevní bratří jsou v tísni?“ podivoval se Webster.

„Ano, cožpak bible neříká něco o strážci bratra svého?“

„Jako kněz má povinnost odevzdat pozemské statky církvi,“ vysvětlil Martinez, „udržuje to kněžský stav v

poctivosti.“

Oliver dodal: „Kromě toho si asi uvědomuje, že by jeho sourozenci peníze rozfofrovali.“

„Farrelle, existuje něco zvláštního, za co Bram peníze vydává?“

„Jediná pozoruhodná položka je nájemné za malý byt, ačkoli jeho oficiální rezidence je registrována u

svátého Tomáše. Byt uvádí jako pobočku a najímá si ho posledních devět let…“

„Vsadil bych se, že si tam vodí ženské,“ zašklebil se Oliver, „přece se nebude bavit s korálky růžence.“

„To je opravdu nechutné,“ zamračil se na něj Martinez.

Oliver se smál: „To víš, já jsem úplně beznadějný případ, pofičím rovnou do pekla.“ Devět let. Přibližně v době, kdy Jicchak umíral. Decker myšlenku vzápětí potlačil.

„Možná si tam vodí muže místo žen,“ poznamenala Marge, „nezmínil se Decameron, že je gay?“

„To všechno je mimo mísu,“ uzavřel jejich dohady Decker. „Nás zajímá, jestli je podezřelý, nebo ne?Prozatím vychází, že je velmi pravděpodobně čistý.“ „Ano, a pokud by se mělo vybírat ze členů rodiny, hlasuju pro Paula,“ prohlásil Gaynor, „ten v dluzích vězínejhlouběji.“ „A proč by oddělal starého pána, když ho podporoval?“ namítl Oliver. „Možná pohrozil, že mu podporu odebere,“ řekla Marge. Gaynor nadhodil: „Důležitější roli hraje spíš ta pojistka.“ Oliver se na to ozval: „To vaše troušení lahůdek miluju, Farrelle. Jaká pojistka?“ „Sparks uzavřel pojištění pro případ vlastního úmrtí s odškodněním ve výši šesti milionů.“

Ozvalo se kolektivní vydechnutí.

První reagoval Oliver: „Poslyšte, myslím, že se vydám projevit soustrast vdově Sparksové.“

Gaynor sdělení doplnil: „Osobami oprávněnými převzít plnění jsou děti. Ani teď se mě neptejte, jak jsem

se to dozvěděl.“

„Každé dítě dostane milion?“

„Trefa, hřebíček na hlavičku.“

„Tak teď máme šest podezřelých,“ vyhrkla Marge. „Kristepane, možná, že v tom jedou všichni.“

„Jak dlouho Sparks pojistku platil, Farrelle?“ zeptal se Decker.

„Uzavřel ji před pěti lety.“

„Jestli ho zabili potomci, proč čekali tak dlouho?“

„Čekali na příležitost,“ usoudil Oliver, „vypadá to přirozeněji.“

Martinez navrhl: „Seřaďme je podle stupně pravděpodobnosti podezření. Na nejnižší stupeň bych zařadil

kněze. Ne protože je kněz, ale protože má peníze.“

„Souhlasím,“ připojil se k němu Gaynor, „další by mohly být děti bydlící v domě. Žádné z nich nemá dluhy

ani neutrácí. Pak starší sestra Eva. Jen sám nákup šatů ji přijde na pět tisíc měsíčně…“

„Myslela jsem, že vlastní obchody s oděvy?“

„Jo, ale podle kreditních karet si nakupuje vybrané kousky – Chanel, Armani, Christian Lacroix, Cestucci,Yves St.-Laurent, Hermes, Gucci…“

„Crimini,“ dodala Marge, „a já si připadám hříšně pokaždé, když si jdu něco koupit k Mervyn‘s.“

„Mají velké dluhy?“ zeptal se Decker.

„Ne, ale když k nim připočteme další dluh, ten spolupodepsaný otcem, nemůžou si vyskakovat.“ „Žebříček uzavřeme Paulem,“ řekl Decker, „a tím končíme s rodinou.“

„Až na matku,“ připomněla Marge.

„Velmi správně.“

Gaynor poznamenal: „Ano, vdova je teď bohatou ženou.“

„Setkal ses s ní, Pete… pardon, poručíku?“ zeptala se Marge.

„Miss Dolly,“ usmál se Decker, „ne, nesetkal. Byla unavená, uchýlila se do ložnice dřív, než jsem měl

možnost s ní promluvit. Chci si domluvit schůzku na zítřejší dopoledne. Opusťme na chvíli rodinu.“

„I když z finančního pohledu nemůžeme potomstvo z okruhu podezřelých vynechat,“ připomněl Gaynor.

„Ano,“ připustil Decker, „ale nesmíme podlehnout pohledu z vlaku, jedoucího tunelem. Farrelle, zjistil jste

nějaké informace o Sparksových finančních vztazích se společností Fisher/Tyne?“

Gaynor zakroutil hlavou: „Nic. Jedna věc je prokousávat se bankovními účty, penzijním připojištěním,

výpisy z kreditních karet a daňovými přiznáními. Něco jiného je proniknout do oblasti smluv upravujících

vztahy soukromých podnikatelů.“

Decker se podíval na Marge: „Připomněl jsem si přitom, že Decameron ti vzkazuje, abys mu zavolala. Je

ochoten se s tebou a Scottym zítra sejít při obědě. Přinese vám údaje z testů Fisher/Tyne a Federální

inspekce léčiv.“

„Má ta čísla?“ zeptal se Oliver.

„Myslí, že ví, kam je doktor Sparks ukládal a je ochoten nám to sdělit. Jinak nefandí Gordonovi

Shockleymu. Je to ropucha, řekl.“

„Čím víc Reggieho poznávám, tím víc se mi zamlouvá.“

„Pro vás dva mám něco zábavného,“ obrátil se Decker k Websterovi a Martinezovi.

„Co to je?“

„Navštivte zítra ráno pár motorkářů.“ Informoval skupinu o Sanchezovi a Polinskim.„Jak řekli, bydlí vkaravanu v Canyon Country. Chtěl bych, abyste našli Sancheze… nechá si říkat Maznička… a promluvili s

ním, ale bez Polinskiho. Nevím, kde je karavan odstavený, ale Sanchez pracuje zde,“ dal jim vizitku

dealerství, „pokuste se tam vypáčit informace i od jiných pracantů.“

„Jak si říká Polinski?“ zeptala se Marge.

„Chřestýš.“

Usmála se. „Á, hoši se super přezdívkami.“

Decker pokračoval: „Maznička se zmínil o případu jednoho motorkáře, ale Chřestýš ho od něj odváděl.

Zkuste zjistit přesně, co se stalo.“

„Zajímalo by mě, jestli to mělo něco společného s těmi třemi šeky, odečitatelnými z daňového základu,

které Sparks podepsal ve prospěch životního prostředí.“

„Farrelle, skutečně máte svéráznou metodu komunikace. Jaké šeky pro životní prostředí?“

„Sparks vypsal tři šeky po deseti tisících dolarů ve prospěch jakéhosi hnutí, co se nazývá Lidé pro zákon o

svobodách životního prostředí.“

„Co je to za zákon?“ zeptal se Martinez.

„To nevím, jen jsem si mezi jinými položkami těch šeků všiml. Většina příspěvků na charitu byla určena

církvi nebo lékařským institucím. Ale ty tři mi padly do oka, ani ne tak pro výši částky…“

„Promiňte mi horizont jižanského hnízda, ale myslím, že deset tisíc je dost velká suma,“ ozval se Webster.

„Pro mne také, Tome,“ přiznal Gaynor, „ale Sparks poukázal na charitu řadu šesticiferných částek. Minulý

rok poslal jenom církvi sto tisíc. Těch tří jsem si všiml, protože účel darování se nápadně lišil od

ostatních.“

Decker se podíval na Webstera a Martineze. „Tak teď máte pro ten případ jméno. Najděte Sancheze avyptejte se na něj.“

Martinez se zašklebil: „Máme tam jít jako poldové, nebo jako strana zajímající se o investování?“

„Nemám nic proti tomu, budete-li vystupovat přátelsky, ale nepřežeňte nic; věrohodnost nade vše.“

Decker se posadil:„Je to z vaší strany všechno?“

Všichni přikývli.

„Dobrá, je půl sedmé. Dopište tedy hlášení, položte mi je na stůl a sejdeme se zítra.“

„Ještě něco, poručíku,“ přihlásil se Gaynor.

„Připadám si jako při televizní debatě, Farrelle.“

Gaynor se usmál: „Škoda, že se teď nevytasím se jménem vraha. Ale znám jméno vykonavatele poslední

vůle. William Waterson. Je to zároveň Sparksův právník.“

Decker si jméno zapsal a přikývl. „Ano, Sparksův syn Michael se mi o něm zmínil.“

„Setkal ses s ním, poručíku?“ zeptala se Marge.

„Ne, ještě ne.“

Nesešel se s ním, ale tušil, že ho už viděl. Waterson byl pravděpodobně bělovlasý muž s nosem

protkaným červenými žilkami, kterého po obřadu zahlédl ve vážném rozhovoru s Paulem Sparksem.

Ke svému překvapení se Decker stihl vrátit domů ještě v době večeře. Chlapci ho pozdravili věcným„nazdar, tati“. Ale Ginger nadšeně zaštěkala a Hannah radostně zapištěla a skočila mu do náruče. Rinamlčky navršila na talíř dušené hovězí, bramborovou kaši a hrášek. Když se umyl, posadil se s Hannah naklíně ke stolu a hodil Ginger kus odkrojeného tučného. Pak si naložil porci jídla do úst.

„Vynikající,“ pochválil, když sousto spolkl. „Ginger, přestaň loudit.“

„Jsem ráda, že ti chutná.“

„Připomíná mi jídlo od mámy.“

„Ano, je to spíš gójské jídlo.“ Hned se ale začervenala. „Ach, má ty dobroto, nemyslela jsem to tak.“

Decker se zašklebil a hodil Ginger druhý kousek. „Myslelas to tak, ale nechtělas to tak říct.“

„Omlouvám se.“

„Nemusíš se omlouvat. Jsi asi gójsky naladěná.“

Rina neodpověděla. Hannah začala kolem házet hrášky. Decker ji napomenul: „Mladá dámo, hrášek jíme.

Netrénujeme s ním střelbu.“ Podal jí hrášek vidličkou. „Sněz ho.“

Hannah si vzala kuličku a hodila ji.

„Je úplně rozmazlená,“ řekl Jake, „nemá žádnou kázeň.“

„Ty jsi taky házel hrášky,“ připomněla mu matka, „jednou sis hrášek položil na nos… nebo to možná byl

Sammy.“

Sam se zaškaredil. „Opravdu se o tom musíme bavit?“

Hannah namířila dalším hráškem. Přistál Jakovi na košili.

„Mámo, no ták. Udělej něco.“

Decker odstrčil talíř z dceřina dosahu. Hannah zavřeštěla.

„Budeš se chovat slušně?“

„Já se chovám.“ „Žádné házení hrášku?“ „Já žádné neházím.“

„Tak je to správné.“ Decker ji políbil na čelo a přitáhl talíř blíž. Natáhla se pro kuličku, ale zarazila se.

„Neházím hrášek.“

„Velmi dobře, Hannah Rosie. Jsi moc hodná holčička.“

Během několika minut Decker talíř vyprázdnil. Rina mu dala nášup.

„Je fajn, že jsi s námi doma. Viďte, kluci?“

Sammy se usmál: „Senzace.“

„To bylo velmi nezdvořilé,“ vyplísnila ho Rina.

„Řekl jsem to z legrace, mami.“

„To je v pořádku, Rino…“ zastal se ho Decker.

„Ne, není. Omluv se, Samueli, okamžitě.“

„Omlouvám se.“

„To je v pořádku.“

Sammy se ozval: „Co to do tebe vjelo?“

„Nic do mne nevjelo,“ odsekla Rina, „podívej se, jak se mnou mluvíš. Jsi dobrý ve všem kromě pátéhopřikázání.“

Holčička si nabrala hrst hrášku a hodila ji na Jacoba. Odstrčil židli od stolu a vyskočil. „Ta je tak

nechutná.“

„Nemůžeš s ní mít trochu trpělivosti?“ vykřikla Rina. „Co to je dnes s vámi dvěma? Utrácím tisíce zasoukromou školu, abyste měli pořádné vzdělání, a vy se chováte jako zvířata.“

Jacob se zase posadil a na protest rozpřáhl ruce. „Co dělám špatného? Klidně sedím a ona po mně hází

jídlem. Pak něco říkej o chování zvířat.“

„Je jí dva a půl, Jacobe. Tobě je čtrnáct.“

„Když dovolíš, nemám rád, když mi někdo hází jídlo do obličeje!“

„Ano, a mně zase vadí, když říkáš, že je nechutná. To mi vadí dost. Je to malé dítě, proboha.“

Jacob si vzdychl. „Není nechutná. Je moc roztomilá.“ Nahnul se přes stůl a dal sestřičce pusu na čelo. „Jsi

moc roztomilá.“

„Jsem hodná holčička,“ prohlásila Hannah pyšně.

Jacob se usmál. „Ano, jsi hodná holčička. Ale přesto bys na nikoho neměla házet hrášek.“ Vstal od stolu.

„Mám domácí úkol. Děkuju, maminko, děkuju, tatínku. Omluvte mě.“

Odešel. Hannah po něm hodila hrášek. Rina ji napomenula: „Tak dost, Hannah.“

Decker vstal. „Co když ti pustíme video, zlatíčko?“

„Veselé písničky.“

„Dobře.“

„Já jí je pustím.“ Rina osvobodila Deckera od dítěte. Jakmile se otočila zády, podíval se Sammy na

Deckera s otazníky v očích. Decker přiložil prst ke rtům. Za několik minut se Rina vrátila, posadila se a

dala se do jídla.

Sammy se zeptal: „Jsi v pořádku, mami?“

Rina se na něj podívala: „Jen bych si přála, abyste se vy děti chovaly uctivěji. Co by váš…“ Dala si kaši do

úst, ale náhle vstala a odešla do kuchyně.

„Měla těžký den,“ omlouval ji Decker.

„Zřejmě.“ Sammy se zadíval na talíř se zbytky jídla. „Proč myslí na tátu? Vždyť nemá výročí.“

Decker si pomyslel: proč musím vysvětlovat tak složité věci? „Byla na pohřbu jeho přítele.“

„Tátův přítel umřel?“

„Ne, ne.“ To podvědomí! „Spletl jsem se. Jeho otec zemřel. Ten přítel se jmenuje Abram Sparks.“

Sammy chvíli přemýšlel a zakroutil hlavou. „Nevzpomínám si na něj.“

„Je kněz.“

„Aha…“ Sammy nadsedl na židli. „Myslíš Brama. Toho si pamatuju. Byl velmi milý.“ „Kdo?“ ozvala se Rina.

„Tátův přítel Bram.“

Podívala se na manžela. Ten řekl: „Chceš-li se zlobit, zlob se. Myslím, že má právo vědět, co se děje, ne?“

Rina vybafla: „Proč si ne… nevezmete si ještě trochu masa?“

Decker potlačil úsměv. „Díky, myslím, že si vezmu.“

Rina se usmála a posadila se. „Fajn! Já si dám taky.“

„Vy dva jste někdy divní,“ poznamenal Sammy, „já vím, já vím. Cti otce svého a matku svou. Zapracujuna tom. Tak Bramův otec zemřel. To je smutné. Měl bych mu poslat soustrast?“

Rina se na něj podívala, jako by promluvil řecký. „To by bylo velmi pěkné, Šmuli. Myslím, že by měl

velkou radost.“

Deckerovi vysvětlil: „Jednou s námi jel do Disneylandu, na mé… šesté narozeniny?“

„Jak dobře si to pamatuješ,“ pochválila ho Rina.

„Ano, byl to vrcholný zážitek toho roku,“ trochu zachraptěl, „víš, mami, vždycky jsem se tě chtěl na něco

zeptat. Vzpomínám, že jsem dostal záchvat, protože jsi mi nechtěla koupit párek v rohlíku.“

„Ano, dobře se na to pamatuju.“

„Tak tedy, opravdu mě chytl záchvat?“

„Ano, a pořádný.“

„Potom… snad až za pár hodin… když už jsem na to zapomněl… dalas nám snad tucet párků v rohlíku.

Kde se tam vzaly?“

Rinin pohled zvláčněl. „Bram se vrátil do města a koupil je v košer lahůdkářství.“

„On jel z Anaheimu do Los Angeles a pak zpátky do Anaheimu kvůli párkům v rohlíku? Vždyť to je cestaaspoň na půldruhé hodiny.“

„Spíš na dvě a půl ve špičce,“ řekla Rina, „měl jsi narozeniny a chtěl ti udělat radost. Kdyby mi řekl, cochce udělat, nedovolila bych mu to. Ale nic mi neřekl. Jen, že se vrátí, abychom na něj počkali.“

Usmívala se.

„Zuřila jsem, že odjel. Zůstala jsem dvě hodiny sama se dvěma kluky, kteří si pořád vymýšleli nebofňukali…“

„Tak strašní jsme nebyli.“

„Nemohli jste za to. I já jsem byla protivná. Protože jsem se cítila vyčerpaná a toužila jen po jednom. Býtuž doma. Obědvali jsme už dávno a měli jsme hrozný hlad. A Bram nikde. Pak najednou…“

Zasmála se.

„Uviděla jsem ho, jak k nám kráčí v sutaně.“

Znovu se zasmála.

„Do Disneylandu nesmíte donášet jídlo. Bram se převlékl do sutany, aby nám pod ní párky v rohlíkupronesl. Řekl si, že nikdo nezastaví a nebude prohledávat kněze. Ačkoli měl nápadně velké břicho adoprovázela ho vůně česneku.“

„To je pravda…“ Sammy si scénu vybavil, „máš pravdu, když jsme vyjížděli, měl na sobě normální oblek.“

„Byla bych ho nejraději zabila.“ přiznala se Rina, „ale pohled na něj, jak se k nám nese s tím bříškem, měrozesmál. Zatáhl mě do zákoutí a tam mi podstrkoval rohlíky, jako by mi… tajně prodával drogy. Skorojsem se opomněla umýt, tak jsme byli vyhladovělí. Jedli jsme a jedli a jedli. A potom jsme ještě všudezažili super přijetí. Lidé nás pouštěli dopředu, rozestupovali se jako Rudé moře v bibli. Kluci byli nadšení.“

„Respekt k duchovnímu.“

„Od té doby vím, jak si lidé zosobňují funkce. Policisty v uniformě nebo duchovní. Jedna žena tam…“ Rinase zase rozesmála, „odtáhla Brama stranou a řekla mu, že se potřebuje okamžitě vyzpovídat. A nedala sito nijak vymluvit. Protože Bram tehdy ještě nesložil slib, nesměl zpovídat. Nevěděl, co má dělat.“

„Co udělal?“

„Poradila jsem mu, aby zpověď vyslechl, a potom se za to sám vyzpovídal při vlastní zpovědi. Uznal, že je

to dobré řešení. Ach, ano…“ začala sklízet ze stolu.

Sammy ještě vzpomínal: „Byl to prima den… koupila jsi nám pyžama s Mickey Mousem.“

„Ty si to pamatuješ, Šmuli! Ano, koupila jsem je tam. Zůstali jsme tam až do zavírací hodiny a já jsem si

ani neuvědomila, že je tak pozdě. Potřebovala jsem vás převléknout, abyste na zpáteční cestě usnuli.“

„Jo, bylo to super,“ Sammy vstal a políbil rodiče. „Děkuju, maminko, za večeři. Musím ještě napsat úkol.

Můžu se omluvit?“

Rina přikývla a oplatila mu polibek. „Jsi hodný chlapec, Šmuli. Mrzí mě, že jsem si na tebe vyjela.“

„To nic,“ Sammy ji políbil na tvář a odešel.

Decker vzal Rinu za ruku. „Seď, zlato. Sklidím ze stolu později.“

„Chceš ještě trochu jídla?“

„Gójského?“

„Petere, mrzí mě to.“

Usmál se a naložil si ještě kaši na talíř.

„Už vidím, jak příště připravuješ kuře na smetaně s tousty a limetkové želé.“

Rina nakrčila nos. „Tys ale nejedl takové věci, nebo ano?“

„Při každé církevní společenské akci se podávalo kuře na smetaně a limetové želé. Trochu jsem čekal, že

to bude i na obřadě u Sparksů. Za jiných okolností by mi připomněly domov.“

„Postrádáš je?“

„Kuře na smetaně a limetové želé?“

„Ne, Deckere. To, co jsi opustil.“

„Odcizil jsem se církvi už v době, když jsme se seznámili. Nezapomeň, že nejsi moje první židovská

manželka.“

„Proč ses tak odcizil?“

„Nevím… snad kvůli smyslu pro nezávislost. Možná se mi nelíbil postoj předpokládající, že každý člověk se

narodil jako hříšník. Nikdy jsem nedokázal přijmout dogma, podle nějž jsou novorozenci hříšníky. Kdyžjsem později objevil svoje židovské kořeny, vzdálil jsem se církvi ještě víc. Židovská koncepce, přesvšechna omezení, se mi zdá životu bližší. Totiž idea, že člověk nepřichází na zemi jen proto, aby uctívalBoha, a proto byl spasen, ale aby konal dobré skutky. Hlásí se k filozofii uznávající, že člověk je ve svépodstatě dobrý. A v to já věřím.“

„Po všem, co jsi v životě viděl, je to přihlášení se k lidstvu.“

„Viděl jsem nejhorší, ale také nejlepší,“ Decker se na Rinu usmál. „Líbilo se mi, že jsi Sammymu vyprávěla

o Disneylandu. Vzpomínky jsou velmi důležité.“

Přikývla.

„Prožili jste zřejmě hezký den.“

„Relativně řečeno, ano. Zůstali jsme tam až do konce, viděli jsme, jak se o půlnoci rozsvěcuje slavnostní

osvětlení. Pamatuju si, jak nádherné to bylo… cítila jsem se tak normálně.“

Zaváhala. Její oči sledovaly vzdálenou videopásku. Pak se vrátily do přítomnosti.

„Normálně v relativním smyslu. Protože jsem byla v Disneylandu, Židovka se dvěma chlapečky s

jarmulkami a modlitebními šálami, společně s katolickým knězem v sutaně a s kolárkem. Mezitím domaumírajícího manžela opatroval rabín Schulman. Ujal se péče o Jicchaka, aby mi umožnil vzít děti doDisneylandu, když měl Sammy narozeniny. Požádal Brama, aby mě doprovodil. Nechtěl, abych byla sama.

Představ si, jak mi bylo, když Schulman poslal góje, aby mi dělal bodygarda.“

„Můžu se tě zeptat, jak se Bram s Jicchakem spřátelili?“

Rina se dívala do talíře. „Bram překládal pět knih Mojžíšových velmi katolickým způsobem – jak to oni

obvykle dělávají.“

„Všichni, kdo nejsou Židé. Nebo mám říct gójové?“

„Gój není zlehčující slovo. Znamená národ. Používá se i pro Židy.“

„Záleží na tom, jak to Židé říkají, když hovoří o křesťanech nebo příslušnících jiných vyznání obecně. ‚On

je takový gój…“4

„Pokoušíš mě. Ale obrací se to proti tobě,“ kárala ho Rina, „neměl bys mě přerušovat, když chceš, abychti něco pověděla.“

Decker se zasmál. „Pokračuj. Bram psal knihu o bibli.“

Rina si rovnala myšlenky. „Bram byl mladý a velmi unáhlený. Zřejmě jednoho dne vpochodoval dopracovny rabína Schulmana a začal se ho ptát na talmud. Bram měl štěstí, protože narazil na rabínaSchulmana, jenž s každým jedná vlídně.“

Decker přikývl. „Víc, než si to lidé zaslouží.“

„Pravděpodobně víc, než si to zasloužil Bram. Rabín s ním měl trpělivost. Místo, aby ho odbyl, dohodl se s

ním. Existuje totiž zákaz vyučování talmudu křesťanům a jiným příslušníkům nežidovské rasy. Schulmansituaci vyřešil tak, že vysvětlil Bramovi, že mu rád odpoví na jeho otázky, jakmile Bram zvládne tóru.Bram byl samozřejmě dalek takové úrovně.“

„Dobrá finta.“

„Velmi dobrá finta,“ Rina se usmála, „ale Bram byl také chytrý. Řekl Schulmanovi, že tóru nemůžezvládnout tak, aby vyhověl jeho požadavkům, protože neví, jak my ji učíme. Takže potřebuje učitele.Rabín ho nemohl učit sám, ale Brama už znal natolik, aby věděl, že se nevzdá. Bram od mládí dovedl lidipřesvědčovat.“

„To je mi jasné.“

„Měl víc než dar přesvědčovat, uměl i manipulovat slovy. To rabín hned poznal. Rozhodl se, že Bramapošle za jedním ze svých studentů, jehož víra je nerozbomá a neotřesitelná. Poslal ho k Jicchakovi.“

„Shodli se hned?“

„Ne tak docela. Jicchak měl fotografickou znalost tóry, včetně komentářů a všeho, co k ní patří. Mělfotografickou paměť na všechno. Ale byl také znalcem tóry. Znal tóru slovo od slova, či spíše odstavec poodstavci. Takže se Bram začal učit. Začali pomalu, od základních poznatků. Jicchak Brama oťukával, abyzjistil, jakou má úroveň, a usoudil, že na někoho, kdo studoval mimo judaistickou soustavu, má poměrně značné znalosti. Potom pomalu, pomalu… skoro jsem mohla pozorovat, jak mu převodová kola v hlavězabírají…, se Bram začal na Jicchaka vytahovat. Víš, aby ukázal, co všechno studoval, přicházel spochybnými prameny, přesvědčený, že o nich Jicchak nikdy neslyšel.“

„Nebyl to nesprávný přístup?“

„Velmi nesprávný. Jicchak mu pozorně naslouchal. Potom příslušný pramen citoval správně a přineslněkolik vlastních pramenů, na základě nichž Bramovi citlivě dokázal, že použil nesprávnou informaci. Pakho zaplavil tolika informacemi, že je chudák nestačil zpracovat. Koncem měsíce ho bezděčně zchvátil apak spolu začali skvěle vycházet. Protože tehdy byl Bram připraven na studium.“

Decker namítl: „Od katolického studenta teologie se nedalo očekávat, že bude tóru znát tak dobře jakoučenec z ješivy. V semináři to nebyla Bramova hlavní studijní látka.“

„Máš pravdu. Věděla jsem to, Jicchak to také věděl. Rabín Schulman také. Prostě Bramovi to chvíli trvalo,než se chytil. Přesto se stali velmi dobrými přáteli. Jicchak si ani neuvědomoval, jak dobrého přítele vBramovi získal, dokud ho doopravdy nepotřeboval.“

Decker se jako mimochodem zeptal: „Co se stalo s Bramovou knihou?“

„Ach s toul“ Rina zakoulela očima: „Měl na ni uzavřenou smlouvu. Titul zněl přibližně Mesianické učení veStarém zákoně. Dost provokativní pro člověka silné judaistické víry.“

„Jako byl Jicchak?“

„Jako jsem já. Četla jsem z ní část. Připadalo mi, jako by hrál hry s výkladem naší posvátné knihy a využilji pro vlastní účely.“

„Ale není to předmět jeho víry?“

„Určitě. Z Bramova hlediska pouze vykládal bibli způsobem, který ho naučili. Jedno bych chtěla objasnit. Ikdyž byl Jicchak jeho přítel, Bram nikdy ve víře nezakolísal. Když jsem se naposledy viděla s Bramem, bylstejně pevným katolíkem, jakým je dnes. Ale když prodělal studium s Jicchakem a poznal ho osobně, kdyžpoznal, jak katolická církev po staletí Židy pronásledovala, zmocnily se ho určité pochybnosti, zda má dílo

publikovat.“

Vzdychla a nalila si sklenici ledového čaje.

„Mocným v Římě se nějak dostal do rukou nedokončený rukopis.“

„Nějak se jim dostal do rukou?“

Rina se usmála. „Máš pravdu. Pravděpodobně jim ho poslal. V každém případě usoudili, že jde o dílozpracované s vědeckou erudicí. Za tři, čtyři měsíce po Jicchakově smrti byl Bram pozván do Vatikánu, aby

knihu dokončil, a to ve dvou verzích – jedna byla určena pro duchovenstvo, druhá, zjednodušená, prokatolické školy. Prostřednictvím nějakého prestižního římského semináře, sídlícího v nádhernýchzahradách nad Římem, mu bylo přislíbeno vysvěcení papežem v bazilice svátého Petra. V rámci jakéhosihnutí na nejvyšší církevní úrovni. Nazýval je zkráceně Noví muži.“

„Ó, ta moc moci. Bram knihu vydal.“

„Bramovi k dobru musím říct, že se mne zeptal, co má udělat.“

„Řekla jsi mu, aby do toho šel. Věděl, že to uděláš.“

„Pravděpodobně.“ Chvíli přemýšlela. „Ano, řekla jsem mu, aby pokračoval. Nechtěla jsem si vzít nasvědomí, že bych v něm podpořila pochybnosti o zlaté šanci. Kromě toho, ač to zní divně, věděla jsem, že

je povolán ke kněžskému stavu.“

„Vidělas ho ještě poté, co odjel do Říma?“

„Ano. Zřejmě se vrátil hned po tom, co jsem s rodinou odjela do New Yorku, abych tam strávila léto. Žilajsem tam téměř stále. Představ si, nikdy jsem si nevysvětlila, proč jsem se vrátila do L.A., když všichni

muži žijí v New Yorku.“

„Úplně všichni ne.“

Rina se zašklebila. „Samozřejmě, že úplně všichni ne, miláčku.“

Decker jí grimasu oplatil. „Takže jsi Brama po návratu z Říma viděla.“

„Ano.“

„Můžeš mi o tom něco povědět?“

„Vlastně není co. Tehdy už byl vysvěcený na kněze. Vzala jsem ho do košer restaurace ve městě. Hochu,

to lidi koukali.“

„A to bylo všechno?“

Rina na manžela zašilhala. „Ano, Petere. To bylo všechno.“

„Omlouvám se.“ Decker zvedl ruce, jako by mu něco hrozilo. „Omlouvám se. Zdvořilá konverzace?“

„Přesně tak.“

„Mohu se zeptat o čem?“

„Většinou o Římu, o Vatikánu, o sochách, obrazech a zahradách… o vile ďEste. Mluvil a mluvil o Itálii.

Cestopisná přednáška. Trochu nucená. Cítili jsme se spolu stísněně.“

Decker si v hloubi duše oddychl. „No, myslím, že jste neměli mnoho společného.“

„Tehdy ne.“ Nuceně se usmála.„Ještě něco, zlato?“

„Ne,“ potlačil úsměv. „Raději toho nechrne, když vyhrávám.“

„Dobrá rada pro hráče,“ tentokrát ho políbila na ústa, „a pro zvědavé manžely.“

Při utírání nádobí Rina přemýšlela o židovské zásadě šalom bais, míru mezi manžely. Podle tohotodůležitého principu smí partner učinit všechno, co je v jeho silách, aby udržel v domě a v srdci klid, a to iza cenu mírného přizpůsobení pravdy.

Protože „tohle“ vždycky nemusí „ono“ přesně být.

Setkala se s Bramem po jejich šroubovaném obědě ještě jednou. Asi o rok později. Nic se mezi nimineudálo, tak proč se o tom Peterovi zmiňovat. Věděla, že by mu to do jisté míry vadilo. Nač to pokoušet…

Uložila nádobí do kredence a s hryzáním svědomí si zavzpomínala.

Narazila na Brama v místním supermarketu. Zpozorovala ho zdáli. Šel se skupinkou tří nebo čtyř mladíků,všichni měli kolárky. Byli veselí, užívali si volného času.

Jasně si Brama připomněla, jeho lehký krok, hlavu vztyčenou, smál se. Nikdy ho neviděla tak šťastného.Nehlásila se k němu, málem se minuli. Poznal ji v posledním okamžiku, omluvil se kolegům a sledoval jiuličkou mezi regály.

Vyměnili si zdvořilosti, přešel ke svým úspěchům v Římě, k vydání knihy, k nedávnému ustanovení farářem ve zdejším kostele. Zmínil se, že je to velký kostel, pokládaný za prestižní. Byla nadšená, že takdobře uspěl, a dala mu to najevo. Počkala s bušícím srdcem a odložila vlastní radostnou novinku na

vhodný okamžik.

Podívala se na něj a usmála se. Dosud si pamatovala, jak tiše začala: „Brame, myslím, že jsem někoho

potkala.“ Sklopila oči. „Mimochodem, je to policista.“

Když ihned nereagoval, cítila, jak se jí sevřelo srdce. Konečně řekl: „Policajt…“ Usmál se, ale rty měl

stažené. „Konáš svůj díl pro veřejně prospěšné služby?“

Zrudla a šla pryč, dotčena jeho zlou vůlí. Rozběhl se samozřejmě za ní.

Místo, aby ho odbyla, uchýlila se k výčitkám. „Ze všech lidí, které znám, myslela jsem, že zrovna ty se

budeš se mnou radovat.“

„Jsem nadšen,“ pronesl lhostejně.

Vykročila a chtěla jít dál, ale držel se těsně za ní. Vzal ji pod paží. „Tohle není vhodné místo, abychom se

bavili.“ Zrudl a pustil ji. „Můžeš přijít večer kolem osmé ke mně?“

Podívala se mu zpříma do očí: „Ne, to nemohu.“

„Kdy bys mohla přijít?“

„Nikdy…“ „Rino…“

„Propána, Brame, jsi kněz. Víš, jaké řeči lidi nadělají!“

„Nezáleží mi na nich…“

„Ale mně ano. Kvůli mně samé, a kvůli mému příteli. Poldovi. Můj podíl na službě veřejnosti…“

„Rino, omlouvám se. Miloval jsem Jicchaka. Zdá se mi, že je to tak brzo…“

„To je dost podivné, co mi právě ty povídáš, pane velký kazateli – jste mladí a musíte žít vlastní život,

život je krátký, tak užívejte každý okamžik…?“

„Odsuzuješ mě, ale vytrhuješ má slova z kontextu!“

„Tak si o kontextu promluvme hnědl Otče, tvoji přátelé se začnou divit, kde jsi. Raději jdi za nimi. Jak

jsem řekla. Lidi nadělají řeči.“

Bram sejmul brýle a promnul si oči. Vypadal tak bídně, jak bídně se cítila i ona. Soucit jí trhal srdce.

Během několika minut ho setkání s ní změnilo z radostného mladíka ve zklamaného starce.

Nasadil si brýle, naléhavě se na ni zahleděl a zašeptal: „To není správný způsob, jak si říct sbohem.“

„Já to tedy řeknu správně,“ pronesla měkce tichým hlasem, „sbohem a hodně štěstí. Myslím to upřímně,

Brame.“

„Rino, prosím tě, nechoď…“

„Musím jít. A ty také.“

Vykročila.

V noci jí volal, prosil přes záznamník, aby zvedla sluchátko. Když se nedočkal, zanechal jí dlouhou

nesouvislou zprávu.

Omlouval se za všechno, co dopoledne řekl.

Nevěděl, co se před několika měsíci stalo v bytě u židovské školy, v němž ji přepadl a ohrozil na životěmaniak. Že jí polda, ten Decker, přispěchal v nejkritičtějším okamžiku na pomoc. Jistě musel mít skvělýcharakter, když přitom nasadil vlastní život.

Nic nevěděl, protože nebyl ve spojení s rabínem Schulmanem… Takže ne, nemohl nic vědět… Protožekdyby věděl… byl by… cítí se jako osel… jen prosím, prosím, zvedni ten mizerný telefon.

Ale nezvedla. Ležela v posteli se slzami v očích, poslouchala, jak ji prosil. Prosím, prosím, prosím, zavolejzpět.

Ale zůstala neoblomná, hluchá k jeho prosbám.

O rok později mu ze zdvořilosti poslala pozvání na svatbu. Bram jí poslal svatební dar – stříbrný obřadnípohár – společně s odpovědní kartičkou, kde v rámečku „ano“ bylo označeno X.

Svatební den se přiblížil, svatba proběhla, Abram Sparks se však mezi hosty neobjevil.

ROZHODLI SE, že použijí Websterovu hemicudu, důvěrně nazývanou Cuda, s modrou metalízou z roku1968 – primitivního, burácejícího hřebce, který vyžadoval tvrdou uzdu. Pro přidělený úkol se ale dobřehodil, a co bylo nejdůležitější, dokázal vyvinout úctyhodnou rychlost. Z devonshireské pobočky byl jenskok na čtyřistapětku a po ní jeli, až se napojili na dálnici Zlatého státu. Volné jízdní pruhy dálnice 1-5

lákaly sešlápnout pedál k podlaze. Cuda se hnala Severním údolím, kolem jako sklo hladké a lesknoucí se

hladiny po okraj naplněné losangeleské vodní nádrže, k dálnici vedoucí Údolím antilop do Santa Clarity. Zaměstem odbočili z dálnice a pustili se do Země kaňonů.

Projížděli mílemi a mílemi vápencových hor, stoupajících a klesajících jako kopečky zmrzliny. Panenskyblankytná obloha vzbuzovala dojem nekonečna, posetého chomáčky ostře bílých obláčků. Země nikoho.

Oblast protínaly linky elektrického a telefonního vedení, hladké stuhy asfaltu a jinak nic. Zato skalnaté

svahy hor poskytovaly půdu pestré vegetaci, nízkému, hustému, stále zelenému porostu trnitých keřů,žlutým a červeným kobercům květů, větrem ošlehaným zkrouceným dubům, scvrklým keříkům a stříbrněse třpytícím houštinám oleandrů s jedovatými listy. Větve se kmitaly v čilém větru, který se dral vegetacía roznášel písek a drobný štěrk z nedávno asfaltovaných silnic.

Webster si vyhrnul rukávy denimové košile havajského střihu. „Myslíš, že bych si měl za ohrnutý rukávzastrčit krabičku cigaret?“

„Vypadalo by to sty lově,“ potvrdil mu Martinez. „Dobré jsou ty fleky od oleje, co máš na bundě, Tome.“

„Není nad věrohodnost. Ty mám od opravy dceřiny tříkolky.“ Tom energicky žvýkal žvýkačku. „A řekl jsemsi, že stylově budou vypadat taky sluneční brejle, když visí z kapsy u košile.“

„Jsou to pěkné brejle. Od Porscheho?“

„Je to kopie. Ale mají UV filtr.“ Kromě toho Webster také vyměnil v přehrávači Bizeta za ZZ-Top. „Máš rádmuziku shitkickerů? Včera jsem nějakou kvůli cestě koupil.“

„Padne jako rukavice.“ Martinez se vybavil denimovou pracovní košilí, která mu byla velká, a džínami

zkrácenými pod kolena. Ustřižené okraje se třepily. Na nohou měl černé motorkářské boty. Vlasy mělstažené dozadu a ráno se neoholil. „Jakou máš bouchačku?“

„Devítku berettu, a ty?“

„Smith and Wesson šest osm šest.“ Martinez vytáhl z přihrádky Thomasova průvodce. „Kde k čertu jsme?“

„To bych sám rád věděl. Ten chlápek v obchodě, kde Maznička pracuje, mi řekl, že se máme držet nasilnici na Placentu, ale asi jsem někde špatně odbočil. Která silnice se křižuje se silnicí na Placeritu?“

Martinez brouzdal mapou. „Směr Medvědí kaňon, Kaňon kojotů, Králičí kaňon… ha, tady je jeden hustý…Kaňon pum.“ Martinez přehnaně zavětřil a otřel si nos rukávem. „Nechceš si vystřelit na pumu, chlapče?“

„Jen co si podám flintu a odvážu psy.“

„Jaké psy, chlapče?“

„Pitbula a jednoho treewalkerského honiče mývalů.“

„Jednoho cože…?“

Webster se usmíval: „Treewalkerského honiče mývalů. Z Kentucky, jistě, domovem na jihu. Není na mapěněco, podle čeho bychom se mohli zorientovat?“ „Napřed musíme najít význačný bod v terénu.“

„Navrhoval bych křižovatku.“

„Co kaňon? Těch tu mám habaděj. Kaňon dubů, Wilsonův kaňon, Kaňon javorů, Mravenčí kaňon, Včelí

kaňon, Kaňon klíšťat…“ Martinez vzhlédl od autoatlasu: „Něco mi, Tome, vysvětli. Jak můžou včely vědět,

že mají žít v Kaňonu včel, mravenci v Kaňonu mravenců, klíšťata v Kaňonu klíšťat?“

Kolega opět vyloudil úsměv: „Protože všichni si žárlivě střeží svoje území. Malé včelí bojovnice s

připravenými žihadly a křídly složenými do véčka čekají, aby odvrátily vpád ilegálních přistěhovalců, třeba

pilných, ale cizích mravenců, kteří s sebou přivedou miliony příbuzných a nabourají sociální jistoty včel.“

„Tak se musí zburcovat úřad pro přistěhovalce.“

„Ještě nevíš, že obě skupiny se šíleně obávají klíšťat přenášejících rickettsie, původce skvrnitého tyfu. A

to si nevymýšlím. Dozvíš se to z každé příručky. Mého strýce nakazilo klíště. Kouslo ho, když cestoval

někde u Velkého rozvodí. Dostal vysoké horečky, trpěl svalovými bolestmi, chronickou únavou a na kůži

se mu vyrážel sajrajt. Dlouho na něj nebyl hezký pohled.“

„Velké rozvodí je odtud vzdálené asi tisíc šest set kilometrů, Webstere.“

„Jo, ale při možnostech letecké dopravy jde všecko. Asi by sis měl shrnout rukávy.“

Martinez se poškrábal na předloktí. „Tos mi nemohl říct dřív?“

„Jak jsem mohl vědět, že pojedeme Kaňonem klíšťat?“ Webster vytáčel vlásenkovou zatáčku. „Minuli jsme

Horskou křižovatku. Neměl jsem tam odbočit?“

„Ano, myslím, že jo.“

Webster okamžitě rázně otočil volantem a se sténajícími koly se riskantně vrátil do protisměru. Martinezse křečovitě chytil kliky, až mu zbělely klouby. „Jsi blázen.“

„Kam se poděl tvůj bojový duch?“

„Rozpadl se po svatbě. Tady doprava!“

Silnice se klikatila do svahu, potom se vyrovnala. Výška se projevila prudším větrem, který s seboupřinášel vůni sosen a krákorání vlhovců. Asi o míli dál se do hory zakousl spár pokroku. Před kolmouskalnatou stěnou se rozkládala terasa pokrytá udusanou půdou. Na pozemcích stálo několik dřevěnýchkoster rančů. Ke stěně odkryté buldozery přiléhal široký volný prostor, odkud na ně chromovanými díly

zablýskaly motocykly. Za nimi stála provizorní bouda. Byl div, že ji zdejší vítr neodnesl do údolí. Pár set

metrů dál stál osamělý návěs s devíti nápravami, který sem zapadal stejně podivně, jako kdyby se tu

objevil Stonehenge.

„Podívejme se,“ uvažoval Webster, „myslím, že je tu toho víc než nějaký obytný návěs. Tady máme tonejsoukromější dealerství, bezpochyby se specializuje na mašiny bez papírů.“

„Nebo tu někdo mašiny rozmontovává na náhradní díly.“

„To bych odhadl jako další možnost.“

Webster zaparkoval na písčité plošině a vystoupil. Mezi zuby mu zaskřípal jemný písek. Sroloval a zapnulsi rukávy. Martinez ho následoval se žvýkačkou v ústech. Nespěchali, rozhlíželi se po inventáři. Z boudyvyšel tlustý muž v overalu, bez košile. Hlavu mu zdobila baseballová čepice s nápisem Dodgers.

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Hledám Mazničku,“ sdělil mu Martinez.

„Právě ste ho našel,“ odpověděl Sanchez.

Martinez se rozhlížel a škrábal se v rozkroku. Usoudil, že je na čase zaimprovizovat. „Sháním pořádnou

motorku.“

„Tak to ste tu špatně.“

„Myslím, že ne. Poslal mě sem chlápek z prodejny.“

Sanchez si sundal bejzbolku a utřel si pot z čela. „To teda kecal. Heleďte, my tu jen vopravujem, čistě jen

vopravujem. Zádnej prodej, jen vopravy. Kecal, člověče.“

Martinez se znovu rozhlédl. „Řekl, že byste nám udělal dobrou cenu.“

„No, tak to teda kecal tuplem, protože my se zabejváme jen vopravama.“

Webster se vložil do hry. „Říkal něco o nějaký věci. Když dáme peníze na věc, uděláte nám dobrou cenu.A vy říkáte, že lže?“

„Řikám, že kecal,“ Sanchez si opět otřel hřbetem ruky čelo. „Kdo vás sem poslal?“

„Tony.“

„Jo, Tony,“ Sanchez pokýval hlavou, „ten toho nakecá. Musím si s ním promluvit.“

„Co myslel tou věcí?“

„Jestli chcete dát na věc peníze, beru. Ale to nemá nic co dělat s motorkama. Tady není nic na prodej.

Jenom vopravuju.“

„No a co s tou věcí?“ zeptal se znovu Martinez.

„Jde vo to, zarazit podělanou vládu, aby nám kázala, jak máme žít.“ Maznička kopl do písku. „Cpou námhorem dolem moc posranejch levičáckejch nařízení. Co je jim sakra do toho, jestli nosíme přilby, nebo

ne.“

„Správně,“ přisadil si Martinez.

„Jo…,“ Maznička si odfrkl, „vy mi chcete dát peníze?“

„Když za ně něco dostanu?“

„Záleží na tom.“

Webster pomalu postupoval k boudě. „Máte tu dost bezva mašin.“

„Jen vopravy.“ „Nic na prodej?“

„Víte co?“ zdálo se, že Maznička zapnul mozek. „Řeknu vám, co udělám. Jo, udělám tohle a udělámvonohle, jen kvůli vám. Vy mi dáte peníze na naši věc, a řeknete mi, vo co vám de. Jen mi řeknete, vo covám de, a já s tím zajdu k majiteli. Možná to pofrčí, možná, že ne. Ale možná, že přece jen jo. Ale nic

neslibuju.“

Webster došel k dřevěnému zábradlí. „Hned tady na místě nemáte nic na prodej?“

„Nic. Už sem řek, že to sou vopravy. Ale když mi dáte peníze, zajdu s vaší nabídkou k majiteli.“

„Takže já vám dám peníze,“ zopakoval Martinez, „vy půjdete a řeknete vládě, ať de k čertu? Co to bude

platný?“

Maznička odfrkl: „Vy víte hovno, jak vláda funguje, co?“

Martinez čekal.

Maznička pokračoval: „Lobujete, člověče! Strčte si je do kapsy. Budou hlasovat, jak budete pískat.“

„Jo, jako Národní správa hospodářské obnovy,“ řekl Martinez, „jo, to je chytrý.“

„Hovno je to chytrý. Kecy se vedou, peníze mluvěj. Takže když mi chcete dát peníze, beru je.“

Webster řekl: „Já vám dám peníze, a vy mi uděláte dobrou cenu?“

„Já peníze vemu k majiteli, tak sem to řek. Neřek sem nic vo nějaký ceně.“

„Nic na prodej, co?“ Webster si otřel prach z očních koutků. „Sakra, to je moc špatný.“ Už se skoro dostal

ke dveřím. „Opravdu se mi moc nechce se sem vracet.“

Sanchez přenesl váhu na druhou nohu. V jeho hlasu náhle něco varovalo. „Padejte sakra vod mý garáže.“

Webster se zastavil, couvl a zvedl ruce dlaněmi dopředu. „Klídek, brácho. Omlouvám se.“

„Na co si to sakra hrajete?“

„Na nic,“ řekl Webster klidně, „jen, že nám ten chlápek v kšeftě říkal, že tu můžem dobře koupit.“

„Řek sem, že kecal. Hodně kecal. Pověsil vám těžký bulíky na nos.“ Sanchez zvedl ze země montpáku.

„Nemám z vás dobrej pocit. Radši vocaď vypadněte, sakra.“

Webster zajel rukou pod košili a sevřel pažbu beretty. Koutkem oka zahlédl, že Martinez udělal totéž.

Sanchez zvedl páku, ale zůstal stát na místě. „Vypadněte!“

Webster pomalu ustupoval, až narazil do Cudy. Jakmile Martinez nastoupil, nastartoval. Když vyjížděl,

třískl kámen do dveří spolujezdce. Webster se ohlédl a zastavil. „Ten pitoměj sráč,“ vykřikl, „já ho

zabiju…“

Kolem vozu zasvištěl další kámen a minul metalízu o milimetry.

„Šlápni na to, Tome.“ „Musím se podívat, jak mi…“

„Jeď,“ opakoval Martinez naléhavěji, „zpátky na silnici a dolů!“

Webster zaklel, ale už pražil pneumatiky, jak se odpíchl.

Martinez se zděsil: „Zabít nás ale nemusíš.“

„Měl bych prevíta nahlásit zdejší policii!“

„Viděls ten návěs vzadu? Může tady mít pár chlapů. Ručím ti za to, že za pět minut je máme v patách.“

Příštích několik minut jeli beze slova.

Martinez se zhluboka nadechl. „To s tvým autem mě mrzí.“

„Počítám, že se mi to podaří snadno opravit.“

„Nemám na sobotu nic zvláštního na programu. Jestli chceš, přijedu a píchnu ti s pískováním.“

„Díky, Berte. To by bylo super.“

Martinez mu poklepal na rameno: „Něco jsme se aspoň dozvěděli.“

„Já moc ne, chtěl jsem si vyzkoušet jeden model. Ultra Bagger. Viděls ho? Nádhera!“

„Je na něm moc zbytečností,“ namítl Martinez, „ubírají na rychlosti. Já bych radši něco lehčího a

rychlejšího.“ „Jezdíš na motorce?“

„Dřív jsem jezdil hodně. Než jsem měl malou nehodu.“

„Jak se to stalo?“

Martinez se zasmál. „Narazil jsem zezadu na chudinku, na nějakou ustaranou hospodyňku. Vezl jsem v

manželčině volvu kupu děcek na oslavu narozenin. Šili sebou a neměl jsem klid.“

„Vytloukl jsi z toho něco?“

„Ne, byla to moje vina. Ale ta ženská to nenahlásila. Kdo by si taky něco začal s poldou?“

„Vedlejší výhody zaměstnání.“

„To je fakt.“ Martinez si pohladil knír. „Ta věc, na kterou Sparks věnoval peníze – Lidé za zákon o

svobodě životního prostředí. Myslíš, že Sanchez jen hrabe peníze, nebo že nějaká akce existuje?“

„Něco mlel o kupování politiků. Možná, že si kupuje poldy, aby přimhouřili oko nad pokoutní dílnou.“

„Proč by Sparks na něco takového dával peníze?“

„Možná, že doktor nevěděl, kam jeho dolárky putují.“ poznamenal Webster, „možná si myslel, že opravdu

dává peníze na nějakou akci ochránců přírody.“

„Pod tím si lze představit cokoli.“

„Pobídnout vládu, aby odprejskla,“ uvažoval Webster, „ačkoli je to divné, dokážu si představit nezávislého

člověka, jako byl Sparks, že ho takové hnutí zaujalo. Mluvil jsi v poslední době s nějakým doktorem,Berte? Jsou rozčilení, že jim vláda mluví do toho, jak vedou ordinace. Možná někoho z nich zaujme i

ekologická akce.“ „Jaké hnutí jsi myslel?“

„Zbavit se levičáckých snah o regulaci.“

„Například?“

„Maznička se zmínil o přilbách,“ řekl Webster. „Možná mu jde o zrušení zákona o povinných přilbách.“

„A myslíš tedy, že člověk jako doktor Sparks věnuje peníze na něco takového?“

„Vášně jsou nevyzpytatelné, Berte,“ pokrčil Webster rameny, „viděls tu vizitku, co si dal vytisknout.

Možná, že v sobě cítil zneuznanou druhou životní roli.“

„To se mi nezdá.“

„Jen nadhazuju různé možnosti.“

V dálce spatřili zánovní tmavomodrý lincoln s tmavými okny. Vzhledem ke své váze namáhavě zdolával

stoupání.

„Zvláštní pohled na takový vůz v zatáčkách horské silnice,“ Martinez vyplivl z okna žvýkačku, „zastav,

Tome.“

Webster zpomalil a zabočil na malé odpočívadlo na skalní římse. Vypnul motor a za chvíli je lincoln zvolna

stoupající dál minul.

Webster otočil vůz do protisměru a nechal vzdálenost mezi Cudou a lincolnem na dohled, aby Martinezmohl zapsat poznávací značku. Chystal se zavolat na ústředí, ale uvědomil si, že nesedí ve služebním

voze.

Webster ale měl v přihrádce palubní desky mobil. Martinez vytáhl telefon a vyťukal číslo. „Můžeš mi říct,co dělám špatně?“

„Nemáš spojení?“

„Ne.“

„Možná jsme mimo dosah.“

Martinez svraštil čelo. Trčet v Zemi kaňonů bez spojení se mu nelíbilo.

Cuda se na redukci vyšplhala nahoru. Mlčeli. Když se vynořili na buldozerem srovnané terase, shledali se

jen s trámovými kostrami rančů. Lincoln asi odjel na plácek s motocykly.

Ale tam už našli jen poničený dm a kůlnu.

Webster objel plošinu. „Asi odjeli na ryby.“

„Už se nevrátí,“ odhadl situaci Martinez, „otoč to a vypadneme odtud.“

Když sjeli na dálnici, zkusil mobil znovu. Tentokrát měl štěstí. Nadiktoval číslo lincolnu spojovacímu

důstojníkovi a počkal.

Webster se vrátil k pozvání: „V sobotu s sebou vezmi ženu a děti. Připravím barbecue.“

„To zní fantasticky. Dík.“

„Jíte červené maso?“

„Jo.“ „Stejky?“

„Super. Přivezu přenosnou televizi a karton piv. Můžeme se při práci dívat na zápas.“

„Fajn.“

Zazvonil mobil. Martinez ho zapnul, zapsal si informaci a vypnul. Webster se na něj napjatě podíval:

„Kdo?“

„Hádej, můžeš třikrát.“

„Huey, Dewey a Louie.“

„William Waterson – správce Sparksovy pozůstalosti.“ Chvíli nikdo ani nehlesl. Pak se Webster zeptal:„Myslíš, že bychom to zase měli otočit?“

„Jo, otoč to.“

Webster zajel do pravého pruhu, aby na nejbližším výjezdu mohl sjet z dálnice a vrátit se. Martinez vytáhl mobil.

„Komu voláš teď?“

„Deckerovi.“

„V žádném případě nepodnikejte sólo akci někde mezi skalami.“

„Poručíku, je to asfaltka…“

„Martinezi, poslyš,“ přerušil ho Decker, „po tom, cos mi řekl o Sanchezovi, určitě na vás čeká. Jakmile

zahlídne hemicudu, máme na krku silniční malér. Stačí, aby sehnal pár kamarádů, co vás vezmou dopresu – jeden před vámi, druhý za vámi, a někde v ostré zatáčce nad dvě stě metrů hlubokým srázem dovás ťuknou. Nechci dopustit, aby se z manželek staly vdovy, detektive.“

„Když budeme čekat na posilu, ztratíme ho,“ bránil se Martinez. „Berte, Waterson je vážený člen společnosti. Nikam vás nedovede.“ „Ale co Sanchez?“ podpořil parťáka Webster.

Decker ho v šumu z dálnice sotva slyšel: „Co je se Sanchezem?“

Martinez se zeptal: „Nechcete zjistit, co má za lubem, poručíku?“

„Berte, víme, co je zač. Demontuje motorky na náhradní díly. Zaprvé, i kdybychom ho chtěli zadržet, je

mimo hranice naší pravomoci. Zadruhé, i kdyby nebyl, nenajdete ho. Vybral si perfektní revír, kde se má

kam schovat. Míle a míle na opuštěné silničce v kaňonu s odbočkami vedoucími bůhví kam. Je pryč.Zapomeňte na něj.“

„Dal by se vystopovat, poručíku.“

„Znám to, je to hustě zalesněná oblast. Tam mimo silnici snadno schováš náklaďák, ba i devítinápravovýnávěs. Našli bychom ho jen s nízko létající helikoptérou. Nebyly by to dobře využité peníze ani čas,

protože nevíme, co je zač. Může mít uzi, a když uvidí helikoptéru, může se pocvičit ve střelbě na pilota.

Otočte a vraťte se.“

Martinez tiše zaklel. Webster přebral mobil. „Co tohle, poručíku? Počkáme u ústí kaňonu na Watersona.

Až najede na dálnici, budeme ho sledovat. Je to snadné, jednoduché a dobře přehledné.“

„Já to zopakuju, Tome. Waterson nikam neujede. K čemu bude dobré sledovat ho ve městě?“

„Bert a já jsme velmi zvědaví, kam zamíří po pokoutní schůzce se Sanchezem.“

Dlouhé ticho. Potom se Decker ozval: „Určete tedy místo, kde chcete čekat.“

„Nájezd Placerita na čtrnáctku na západ. Je to co by kamenem dohodil od dálnice na Sierru.

Frekventované místo. Dejte nám hodinu, poručíku. Co se tím může zkazit?“

Decker se zamyslel. „Mějte zapnutý mobil. Udržíte spojení?“

„Nemůžu to zaručit,“ připustil Webster.

Decker se rozhodl: „Dobrá. Čekejte u nájezdu Placerita. Ale rovnou vám říkám, když Waterson neprojede

přes Placentu, máte výslovný rozkaz nepátrat po něm v kaňonu. Vyvarujte se všeho, co by mohlo zavánětléčkou, slyšíte dobře?“

„Slyším vás.“

Decker pokračoval: „Když o vás za hodinu neuslyším, pošlu za vámi pátrací oddíl. A když vyšlu pátracíoddíl, tak budete mít pořádný malér. Rozumíte mi?“

„Rozumím. Jasně a dokonale.“ Webster se usmál. „No, nebylo to tak zlé.“ Šlápl na plyn a vytáhl rychlostna sto čtyřicet.

„Proč si na káru nepřimontuješ křídla a nepořídíš si pilotní průkaz,“ pokřižoval se Martinez, „příště řídím

já.“

„Jen spěchám, abychom nepropásli Watersona.“

„Bylo by hezké, kdybychom tam dorazili vcelku.“

„Děláš si zbytečné starosti,“ Webster se hnal po čtrnáctce.

„Máš dalekohled?“ zeptal se Martinez. „Je v kufru.“

Během několika minut se Cuda přiblížila k výjezdu na Placeritu. Když Webster přijížděl ke sjezdu kvýchodní větvi, Martinez zpozoroval tmavomodrý lincoln najíždět na nájezdovou rampu opačného směru.

„Sakra! Lincoln právě najel na dálnici zpátky do L.A.“

„Kruci!“ Webster sešlápl plynový pedál a Cuda vyrazila vpřed. Sjezd vedl k téměř prázdné křižovatce.Webster rozsvítil červené světlo a odbočil doleva, div se nestřetl s přijíždějící toyotou. Otřesený řidičdlouze zahoukal a zaklel. Webster sešlápl pedál až k podlaze a vůz poskočil na dálnici. „Vidíš lincoln?“

„Ne!“ „Kruci!“

Nějaký cutlass mu hodil myšku. Webster prudce brzdil, stáhl okno a zaječel: „Ty zatracenej troubo, já tě

zabiju!“

Hříšník rychle opustil jejich pruh a zařadil se do pravého. Martinez zpopelavěl.

„Ten hajzl!“ ulevil si Webster.

Martinez ho trpělivě krotil: „Hned zpomal, Tome!“

Webster konečně zmírnil rychlost. Těžce oddychoval a zeptal se: „Vidíš lincoln?“

„Ne.“ Martinezovi bouchalo srdce o hrudní kost. Oči jako radar pátraly po sledovaném voze. Pak se

podíval do zpětného zrcátka. „Počkej minutu.“ Ohlédl se. „Je za námi.“

„Kde?“

„V pravém pruhu, asi… šest, sedm aut za námi.“

Webster se podíval do zpětného zrcátka na své straně a přibrzdil. Teď jel pomaleji než proud vozů kolem.

„Nevidím ho.“

„Je tam, dej na mě.“

Webster znovu přibrzdil. Za okamžik lincolna objevil. Zašklebil se. „Máme tě, bejby.“

Martinez še opřel o opěradlo a zhluboka si oddychl. „Málem jsi nás oddělal.“

Webster neřekl nic. Pak se rozesmál. Martinez se k němu přidal. Bouchl parťáka do ramena. „Ty prevíte,

ještě jednou takhle pojedeš a už nikdy neuděláš dítě.“

Jeli teď bezpečnou rychlostí a čekali, až se lincoln srovnal s jejich vozem. Martinez si rychle prohlédl řidiče

luxusního sedanu. Tmavé sako, kravata, sluneční brýle. Krátké tlusté prsty zaťaté do volantu. Plné tváře,

bílé vlasy, rty barvy jater.

„Stáhni rychlost a nech ho předjet tak na třicet metrů. Zvolna a nenápadně. Ať si toho nevšimne.“

„Fajn. Ale proč by měl být podezíravý, natož bát se sledování?“

„Protože provinilci jsou vždycky obezřetní, pamatuj si moje slova, Tommy. Když se motá kolem Sancheze,

určitě má co skrývat. Mají něco společného, věřím ve vinu na základě asociace.“

„Vrána k vráně sedá?“ přeložil si Webster parťákův výrok. „Nějaký druh sociálního přírodopisu, co?“

„Nevím k čertu, co to meleš.“

„Třeba jen koná svůj džob jako vykonavatel Sparksovy poslední vůle.“

„U Sancheze?“

„Sparks třeba Sanchezovi odkázal peníze pro jejich věc4. Waterson je možná jen poslíček.“

„Waterson coby Sanchezův poslíček?“ rozesmál se Martinez. „S takovým odhadem bych tě, být u filmu,

nikdy nedoporučil na šéfa castingu ani na šoféra.“

„Když to bereš takhle, tak to opravdu moc nesedí. Rodina už zná obsah závěti?“

„Nevím.“

Z pětky, vedoucí na jih, najel Webster na čtyřistapětku, po které ráno vyjížděli na sever. Zpozoroval, že

Waterson náhle zapnul pravý blinkr.

Martinez poznamenal: „Směřuje do Devonshiru.“

„Vidím.“

„Nejezdi tak blízko.“ „Já vím, já vím. Klídek.“

„Promiň. Jen nechci, abychom se nakonec odkopali.“

Webster se zasmál. „Postupujeme skoro tak rychle jako bílý Bronco O. J. Simpsona.“

„Ten prevít se měl raději sám odstřelit,“ bručel Martinez, „ušetřil by nám hromady peněz. Miliony dolarůspláchnutých do záchodu a proč? Odbočuje doprava, Tome.“

„Vidím ho. Míří na západ.“ Lincoln svižně ujížděl po široké třídě lemované borovicemi a malými omšelými domy typu rančů napozemcích velikosti koberce. V sousedství dříve rostly tisíce citrusových stromů s voňavými květy, rodících

šťavnaté ovoce. Přerod zemědělské oblasti na předměstskou jich mnoho nepřežilo. Jen několik set

nejvěmějších oblažuje dále West Valley typickou vůní, osvěžujícím ovocem a za parného léta stínem. Západním směrem rodinné domky ustupovaly nájemným domům, předváděcím prostorám různýchvýrobců, čerpacím stanicím a nákupním střediskům. Jakmile se bulvár přiblížil k úpatí kopců, zaseprojížděli kolem volného terénu.

Martinez poznamenal: „Blíží se k Santa Susaně.“

„Od jednoho horského pásu k druhému,“ konstatoval Webster a hodil si do úst žvýkačku. „Waterson a

Sanchez jsou možná partnery v řetězci motorkářských dílen. Sanchez obstarává hrubou práci, Waterson

se stará o finance. Zajímavá možnost, jenže nic než spekulace. Ale kdo by si například pomyslel, že se

Sparks přidá k partě motorkářů?“

Waterson přijel do oblasti West Hills, zpomalil, pak zapnul levý blinkr a vjel do ulice lemované

stromořadím, se soukromými rezidencemi.

„Předjeď ho,“ doporučil parťákovi Martinez.

„Proč?“

„Protože je naše auto v klidné čtvrti moc nápadné. Předjeď ho.“

Webster lincolna předjel a pokračoval rovně dál. Sledoval ve zpětném zrcátku, jak odbočuje.

„Při nejbližší příležitosti zahni doleva.“

„Mám jet zpět rovnoběžnou ulicí?“

„Víš co? Myslím, že už to mám, kam jel.“ Martinez vytáhl z přihrádky plán ulic. „Jsme asi míli daleko od

domu Sparksů. Jeď asi… půl míle rovně, pak zahni doprava na Orchard, doleva naVine, pak ještě jednou

doleva na Alta Vistu. Vsadím se, že tam najdeme lincoln zaparkovaný.“

Webster zvedl obočí. „Mám riskovat, že ho ztratíme?“

„Když ho budeme teď sledovat, určitě mu to dojde, Tome. Po tom, co se stalo Sparksovi, si může

dokonce myslet, že ho chceme zlikvidovat. Dej na mne.“

Dál pokračovali mlčky. Když se Webster přiblížil ke Sparksovu domu, přibrzdil a odbočil do sousedství.

Velké jednopatrové stavby stojící na velkých parcelách se zdály hlavně účelné. Postavené ze sendvičovýchdesek nebo z tenkostěnných betonových tvárnic s dekorativně upraveným povrchem. Střechy měly krytétaškami španělského stylu barvy nepálených cihel, které jim dodávaly jednotný vzhled. Ulice stínily vysoké

rohovníky, chodníky nebyly dlážděné.

Jako stvořené pro mne, pomyslel si Webster, ale nechápal, proč boháč jako Sparks dal tomuto místu přednost před Beverly Hills, Malibu nebo přinejmenším rezidencí v milionářském městečku v Granada

Hills.

Sparksův dům stál samostatně u ústí slepé ulice. Na příjezdové cestě parkoval Watersonův lincoln. „Bert jedna, Tom nula.“ ukázal Webster na prstech a obrátil. „Co teď?“

Martinez zavolal mobilem Deckera.

„To šlo rychle,“ uznal poručík, „kde teď jste?“

„Před Sparksovým domem. Stojí tu zaparkovaný Watersonův vůz. Přejete si, abychom tam vykonali

návštěvu?“

„Ne. Teď si hlavně přeju, abyste odjeli do depa konfiskátů a pustili se do Sparksova buicku. Prima práce,

hoši.“ „Co s Watersonem?“

„Mám domluvenou schůzku s vdovou ve tři. Tak se tam zastavím o trochu dřív.“

Martinez se mrkl na hodiny v autě: „O trochu dřív? Je poledne, poručíku.“

„Ale, opravdu? To mi hodinky jdou nějak dopředu.“

Dveře otevřel Michael, zjevně překvapený Deckerovým příchodem. Měl oblečený svetr ke krku, vanilkověžlutou košili, khaki kalhoty a mokasíny. Upravoval si límeček a ohlížel se, jako by čekal, že mu někdopřijde na pomoc. „Myslel jsem, že přijdete později.“

„Omlouvám se, že ruším. Mohu jít dál?“

Medik váhal: „Matka je právě teď indisponovaná.“

Decker se nedal odbýt: „Je mi opravdu hrozně líto, že jsem přišel tak nevhod.“

Michael si prohrábl husté černé kudmy. Nejistota mohla platit za jeho vizitku. „Mohl byste vteřinku

počkat?“

„Samozřejmě.“

Dveře se zavřely a za minutu opět otevřely. Mike si přivedl posilu v podobě staršího bratra Paula. Oba na

Deckera upírali tmavomodré oči. Výrazný sourozenecký znak. Ale medik byl štíhlejší, mladší, a netrpěl

tikem.

Paul řekl: „Matka odpočívá. Pokud je to důležité, dojdu pro ni.“

„Čím dřív s ní promluvím, tím lépe.“

Paul zamrkal rychlostí fotografické clony. „Takže je to důležité?“

„Už máte něco směrodatného?“ zeptal se Michael vzrušeně.

„Bohužel ještě ne. Mohu jít dál?“

Dveře se otevřely úplně a Decker vešel. Na pohovce v salonu seděl bělovlasý muž s nosem protkaným

žilkami. Když spatřil Deckera, vstal a podíval se tázavě na Paula.

„To je poručík Decker, vede vyšetřování otcova případu,“ řekl Paul, „poručíku, William Waterson, otcův

právník.“

Decker si s právníkem potřásli rukou – ucítil pevný stisk, ale ne takový, že by drtil kosti. Právník byl oněkolik coulů menší, kolem rovných sto osmdesáti. Jeho tvář zdobil ruměnec milovníka silných nápojů, aleoči měl jasné a pohled pevný.

Zeptal se: „Nějaké nové zprávy, poručíku?“

„Nic, co by stálo za informaci,“ Decker zůstal stát a Waterson rovněž. „Máte na starosti také správupozůstalosti doktora Sparkse, pane?“

Waterson přimhouřil oči: „Ano, skutečně mám.“

Decker konstatoval: „Pak budete otvírat závěť. Doktor Sparks jistě zanechal závěť, protože existujerodinný trust. A kde je trust, musí být i závěť.“

Waterson se podíval na bratry. Michael pokrčil rameny, Paul se tvářil neutrálně. Právník promluvil: „Smímse zeptat, odkud máte tak důvěrnou informaci?“

„Jen jsem se kolem trochu vrtal. Nic zvláštního.“

Paul zamrkal a ozval se: „Ano, otec a matka mají rodinný trust a otec sepsal závěť. Doufejme, že si ji brzypřečteme. Čím dřív, tím líp, pokud se mne týká. Taky pro matku to bude snažší. Bude mít přístup kesvým fondům.“

A já budu mít přístup k milionu dolárků. Jakmile bude vyplacena pojistka. Což možná bude trvat dlouho.Decker v duchu četl Paulovy myšlenky. Na adresu Watersona řekl: „Je pěkné, že navštěvujete klienty

doma. Je to zvláštní osobní služba?“

„Azor Sparks byl můj drahý přátel. Myslím, že mu dlužím dohled nad blahem Dolly.“

„Má přece děti. Nač ještě potřebuje vás?“

Michael nadšeně kýval hlavou. Waterson se podíval na něj, pak na Deckera. Odpověděl: „Před lety jsem

ztratil milovanou ženu. Mohu vás ujistit, že dobře vím, jak těžké je pro ni toto období. Udělám všechno,

abych ulevil její bolesti.“

„To je od vás velmi šlechetné, pane.“

„Proto jsme na světě, poručíku,“ prohlásil Waterson. „Abychom milovali Boha a byli k sobě vzájemně

šlechetní.“

Decker vážně přikývl. Pak si zalhal: „Asi před hodinou jsem vám volal do kanceláře. Nebyl jste přítomen.“

„Ne, nebyl.“

„Mohu se zeptat, kde jste byl?“

„Záleží na tom?“

„Mějte se mnou trpělivost, pane.“

„Poskytoval jsem radu klientovi,“ řekl Waterson upjatě, „a neřeknu vám o koho šlo. Jde o důvěrné

sdělení.“

„Takže poskytujete klientům domácí konzultace.“

„Nechápu, proč by vás to mělo zajímat. Nezazněla v tom z vaší strany konfrontace?“

Decker se právníkovi podíval zpříma do očí: „Nechci být konfrontační. Jen mě překvapila kvalitní služba

podle starého dobrého zvyku, pane Watersone.“ Účtuji od dveří ke dveřím dvě stě za hodinu, pomyslel si.„Chvalitebné v této době a při vašem věku.“

Waterson nevěděl, jak si má poklonu vyložit. Rozhodl se pro přímou hru: „Děkuji vám.“

„Rádo se stalo. Provozujete praxi sám, pane Watersone?“

„Mám partnery.“

„Ale firma je vaše.“

„Ano.“

„Zabýváte se pozůstalostním právem?“ „Hlavně, ale děláme všechno.“

„Znáte Jacka Cohena?“

Watersonovi ztuhla čelist. „Ano, znám. Dobrý právník. Odkud ho znáte?“

„Kdysi jsem pro něj pracoval.“

Právník byl překvapen. „Čím jste se zabýval?“

„Pozůstalosti a závěti.“

Waterson si vyjádření přebíral. „Jste advokát?“

„Byl jsem před mnoha lety. Nyní už beznadějně postrádám praxi, ale ještě si sem tam na něco vzpomenu.

Záležitosti jako trusty odstraňují nutnost soudního potvrzení. To je pro paní Sparksovou velmi šťastná

okolnost. Alespoň není ke všemu tomu utrpení ještě i finančně omezována.“

„Máte absolutně pravdu. Ujišťuji vás, že je o Dolly dobře postaráno.“

„Určitě to tak vypadá.“

„Tak to je“ Waterson Deckerovi podal ruku, „musím už jít. Rád jsem vás poznal.“

Decker stiskl právníkovu ruku. „Děkuju vám, pane Watersone. Možná se vás ještě budu chtít na něco

zeptat. Máte u sebe vizitku?“

„Samozřejmě.“ Podal mu kartičku, pak si potřásl rukou s oběma bratry. „Dobře se o matku starejte.

Navštívím ji později.“

„Díky, že jste přišel,“ řekl Paul.

„Pro vaši rodinu udělám cokoli, Paule.“

„Vážím si toho.“

Když Waterson odešel, Michael se zamračil. „Nemám ho rád. Miluj bližního svého za dvě stě padesát

babek za hodinu…“ „Miku…“

„Proč si otec ze všech právníků vybral zrovna toho? Otec měl slabost pro divné typy…“

„Miku…“

„Je to pravda, Paule. Nejde jen o Watersona. Jen se podívej na jeho lékařský štáb – Decameron,

Berger…“

Deckera jeho slova zaujala: „Co je špatného na doktoru Decameronovi?“

Paul odsekl: „Na doktoru Decameronovi není špatného nic.“

„Kromé toho, že je gay?“ zeptal se Decker nedbale.

„Na tak směšnou léčku nebudu reagovat,“ odsekl Paul, „vy máte svoje přesvědčení, také. Ne,

nesouhlasím s jeho životním stylem. Ale když doktora Decamerona považoval za dobrého otec, jsem si

jistý, že je skvělý lékař.“

„A co doktor Berger?“

Michael odpověděl: „Tichošlápek a uhýbák.“

„A Žid?“

Paul se na Deckera podíval. „Polovina lékařů v Americe jsou Židé. O co se to snažíte? Chcete nás malovatjako houf oslů plných předsudků jenom proto, že věříme v Boha? Ježíš miluje všechna stvoření boží,

pane. Vás, mne, každého. To je, pane, moje víra.“

„Nechtěl jsem vás urazit, Paule, omlouvám se.“

V místnosti zavládlo ticho.

Paul přestal mrkat. „Jsem přetažený.“

„Držíte se velmi dobře.“ Decker se obrátil na Michaela: „Proč myslíte, že je Berger uhýbák?“

„Protože z něj nedostanete jedinou rovnou odpověď. A ta jeho nabubřelost. Víte, pokud někdo měl nárok

být nafoukaný, tak to byl táta. Ale takový on nebyl. Vyžadoval sice respekt, ale nebyl nadutý. I doktorkaFultonová je divná… vzala si takovou nulu…“

„Tak dost, Michaeli!“ vybuchl Paul. „To poručíka nezajímá!“ „Vyšetřuje tátovu vraždu, Paule. Všechno kolem nás ho zajímá!“

Decker poznamenal: „Zdá se, že Waterson se o vaši matku dost stará.“ „Podle mne se o ni stará až trochu moc, prakticky tady bydlí.“

Paul se rozčilil. „Co je to s tebou? Watersona nám seslal Bůh, bez jeho finančních rad bychom, máma avšichni, byli bezradní. Alespoň někdo ví, co dělá.“

Michael začal přecházet. „No, Paule, myslím, že pokud jde o to, já nevěřím nikomu.“

„Jdi pro mámu,“ vyzval ho Paul tiše.

Michael chtěl ještě něco říct, ale místo toho se vydal nahoru. Paul se zeptal: „Mohu vám nabídnout něco kpití, poručíku?“ „Ne, děkuju. Jak se máte, pane Sparksi?“ „Není to žádná sláva,“ víčka mu zakmitala a oči se zamžily. „Berte prosím bratrova slova s rezervou. Protosi tak vyjel na Watersonův účet. Ano, je pravda, že ten chlap je trochu nafoukaný. Ale není to příčinaMikova rozčilení. Je rozrušený.“ „Uvědomuju si to. Hovořil Waterson s vaší matkou, když tu byl?“ „Ano, asi půlhodinu. Je pravda, že zde tráví hodně času. Ale vede přece naše finanční záležitosti. Musí se

na leccos ptát.“

„Co víte o otci v souvislosti s jeho motorkářskými přáteli?“

Paul se zatvářil zmateně. „Teď už je to pasé.“

„Víte, že váš otec jezdil s motorkáři, ne?“

„Co je s nimi?“

„Věnoval peníze na jednu z jejich akcí. Jde o jakousi akci za svobodu životního prostředí. Nevíte o tomněco?“

„Nemám ani zdání,“ víčka se zatřepetala, „jaká akce to je?“ „Přesně nevím. Těm hochům se dá těžko rozumět. Pokud jsem je pochopil, týká se to odstraněníněkterých předpisů, týkajících se například povinných tlumičů hluku u motocyklů, snížení věkové hranicepro řízení terénních motorových vozidel, zrušení zákona o povinném nošení přileb, zmírnění limitu emisí umotocyklů. Máte ponětí, proč váš otec přispíval takovému hnutí?“

„Ne,“ Paul si vzdychl, „nerad to říkám, ale otce lákali tihle podivní týpci. Ale s tím se mi nesvěřoval.“

„Komu by se svěřil?“

„Možná Bramovi. Ale ten jako kněz většinou dodržuje o takových věcech mlčenlivost.“

„Co Waterson? Svěřil by se mu váš otec?“

„Pochybuju. Waterson nám pomáhá,“ Paul se na chvíli odmlčel, „nedívám se darovanému koni na zuby.

Líčí situaci, jako by byl starým rodinným přítelem. Přátelili se, protože byli členy stejné církve. Pamatuju

se, že mu táta pomohl, když mu onemocněla žena. Ale pokud vím, blízkými kamarády nebyli.“

„To je zajímavé, proč myslíte, že mu na tom zdání záleží?“

„Nevím, možná kvůli penězům, jako vykonavatel otcovy poslední vůle.“

Na chvíli se zamyslel.

„Možná se vcítil do naší tragédie… ze sympatií k matce, kvůli jejímu utrpení. Těžce prožíval smrt své ženy.Trpěla dlouhou nemocí. Vzpomínám si, že mu moje žena občas vařila. Máma také, švagrová a další ženyz církve. Střídaly se a nosily mu jídlo a i jinak se o něj staraly. Rodiče oba často v neděli zvali na oběd, ale

jeho ženě nemoc nedovolila, aby přišla.“

„Jak to probíhalo?“

„Ve vší zdvořilosti. Waterson toho příliš nenamluvil. Konverzaci vedl převážně otec. Ale byl rád, že jsmeho zvali, velice děkoval rodičům za všechno, co dělali pro něj a pro Ellen… jeho ženu. Vzpomínám si také,jak rodiče o její smrti hovořili…, jak byla mladá…“ Paul se usmál. „Mladá v poměru k jejich věku.“

Bylo na čase vypustit bombu. „Waterson dnes dopoledne navštívil motorkáře. Nemáte tušení proč?“

„Waterson?“ „Ano.“

„Pak tedy lhal, když řekl, že navštívil klienta.“ „Pokud ovšem tím klientem nebyli motorkáři.“

Paul zalapal po dechu. „Jak jste to zjistil?“

Decker otázku přešel a zeptal se sám: „Jaký důvod k návštěvě přátel vašeho otce z okruhu motorkářů by

pan Waterson mohl mít?“

„Nemám tušení. Je to dost podivné.“

„Odkázal jim váš otec něco?“

„Nevím. Waterson nám ještě závěť nepřečetl. Je možné, že jim otec něco odkázal. Myslím, že Waterson

nemůže nic rozdělovat, dokud závěť oficiálně nepřečte. Tak se to přece dělá vždycky, ne?“

„Obvykle. Pokud si otec tajným dodatkem k závěti nevymínil něco jiného.“

Paul mlčel.

„Jak je to s vaší matkou? Ví něco o manželových financích?“

„Podle toho, co mi řekla, toho moc neví. Táta patřil ke staré škole. Problémy řešil sám, nechtěl ženu a

rodinu zatěžovat starostmi. To znamená, že maminka by toho o financích mnoho nevěděla. Ale jak ji

znám, ví toho možná víc, než dává najevo. Je bystrá a také schopná vnímat, co se děje za kulisami.“

Paul se podíval ke stropu. Víčka se mu náhle zatřepetala.

„Proboha!“ „Copak?“

„Nic,“ Paul stáhl koutky, „neuvědomil jsem si, že je u ní moje švagrová.“

Po schodišti sestupovala anorektička s nakrátko ostříhanými platinovými vlasy. Decker si uvědomil, jak sena včerejší recepci lepila na Brama.

„Lukova manželka?“

„Jistěže ne Bramova.“

Decker se usmál: „To jsem se chytře zeptal…“

Paul sebou trhl: „Omlouvám se, nemyslel jsem to tak…“

„V pořádku. Jmenuje se Dana?“

Paul přikývl. Když došla na úpatí schodů, věnovala švagrovi chladný pohled. „Nazdar, Paule.“

„Nazdar, Dano. Nevěděl jsem, že jsi tady.“

„Četli jsme s matkou v bibli.“

Téměř bezbarvé oči se stočily na Deckera. „Kdo je to?“

Paul se ujal představování. Podala Deckerovi štíhlou ruku. „Těší mne.“

„Děkuju. Je tu také váš manžel?“

Oči jí přeletěl stín. „Pracuje.“

Decker neřekl nic.

„To je dobře, opravdu. Nemyslíš, Paule, že to je dobře?“

„Je to skvělé, Dano.“

„Nebuď jedovatý.“

„Vůbec nejsem jedovatý, Dano.“ Oči mu jezdily sem a tam. „Je to velmi dobrá zpráva, že je Luke v práci…zaměstnaný. Kde je maminka?“

„Michael ji trochu rozptyluje.“ K Deckerovi jako na vysvětlenou pronesla: „Ještě nevstala. Je velmi

skleslá.“

Decker přikývl.

Mnula si nervózně ruce. „Nevíš, kdy se objeví Bram? Má na ni nejlepší vliv. Asi bych mu měla zavolat.“

„Dano, myslím, že právě teď má hodně práce.“

„Tolik, že se nemůže věnovat své matce?“

„Maggie mi řekla, že tu byl dnes ráno. Má přece na starosti celou farnost.“

„Jsem si jistá, že famíci by pochopili…“

„Jistě, ale…“

„Asi mu zavolám.“

Shora se ozval silný hluboký ženský hlas: „Dano, neobtěžuj ho. Má práci.“ Dana se začervenala a

zavolala: „Samozřejmě, máti.“ Podívala se na hodinky a řekla Deckerovi: „Musím už jít.“

„Těší mě, že jsem vás poznal.“

„Nápodobně.“ Než tchyně sešla ze schodů, zavírala už Dana za sebou domovní dveře.

Dolores „Dolly“ Sparksová. Jméno pro ni nevýstižné, protože byla všechno, jen ne panenka na hraní.

Vysoká, se silnými kostmi, vznosná, přísná. Robustní obličej korunovaný účesem šedých vlasů. Oči, ačkolizarudlé, se dívaly pevně, ba hrozivě. Decker nepozoroval nic, co by svědčilo o zranitelnosti a otřesu, kterézaznamenal, když jí Michael poprvé sdělil tragickou zprávu. Halil ji černý kaftan, na nohou sandálky bez

podpatku.

Přelétla pohledem Deckera „To děvče je něco. Napřed zkoušela zapůsobit na Brama, aby si ji vzal.Nakonec se mu o vlásek podařilo zbavit se jí. Co potom nevyvede Luke? Naschvál se s ní oženil sám. No,dobře mu tak. Má, co si zasloužil. Dostal ji a ona stále kouká jako náměsíčná po druhém dvojčeti…“

„Posaď se přece, máti,“ vyzval ji Paul.

„Proč mi nepřestaneš říkat, co mám dělat?“

Rozhostilo se ticho.

Dolly se začal třást spodní ret. „Kde je Bram?“

Michael se zeptal: „Mám mu zavolat, aby přijel, máti?“

„Ano, prosím!“ zakryla si tvář.

Paul ji vzal za ruku. „Posaď se.“

Tentokrát Dolly neprotestovala a nechala se odvést k pohovce. „Máti, to je poručík Decker. Vede

vyšetřování tátova případu.“

Dolly si otřela oči a pokynula poručíkovi hlavou.

Decker pozdrav opětoval. „Omlouvám se, že ruším váš klid.“

„Jaký klid? S Danou, která mě nenechá spát a předčítá mi žalmy… předstírá, jak je duchovně vyspělá.

Měla by si zvyknout chodit včas do kostela. To by získala dobrý začátek duchovního rozvoje.“

Paul se švagrové zastal: „Myslí to dobře, máti.“

„To předpokládám.“ Podívala se na Deckera: „Jak vám mohu pomoct, pane Deckere?“

„Je to poručík, máti.“

„Čímkoli. Můžete mi pomoct odpovědí na několik málo otázek.“

„Nevím, kdo chtěl ublížit Azorovi,“ konstatovala, „na světě neměl žádného nepřítele.“

„Začal bych prostší otázkou. Co myslíte, proč jel váš manžel k Tracaderu?“

„O tom opravdu nemám ponětí.“

Decker se podíval na Paula, pak opět na vdovu. „Nerad pokládám tuhle otázku, ale je možné, že se tam

měl sejít s nějakou ženou?“

Paul zamrkal. Ale Dolly nehnula ani brvou. „Myslíte doktorku Fultonovu?“ „Ne, myslím milenku.“

Dolly neotřásla ani tato otázka. „Ne, to není možné. O Azorově životě mimo domov mnoho nevím. Ale tovím jistě“

„Dobrá. Tak s kým tam váš manžel mohl mít schůzku?“

„Nevím.“

Decker pokývl hlavou: „Co víte o jeho víkendových přátelích?“

Paul dodal: „Poručík myslí ty motorkáře.“

„Ty?“ Zatvářila se pohrdavě, „Jsou to samozřejmě pochybné existence. Manžel je sem jednou přivedl.

Přijeli s rámusem k domu, vypadali jako banda pobudů. Nepustila jsem je dovnitř. Včera jsem je málem

vyhodila, ale neudělala jsem to… kvůli Azorovi. Když ho chtěli uctít, prosím.“

Vrátil se Michael. „Bram slíbil, že tu bude za hodinu. Ledaže bys ho potřebovala neodkladně.“

Dolly přemýšlela. „Za hodinu, to stačí. Mezitím si zdřímnu.“ Vstala. „Ještě něco?“

„Jen několik otázek, paní Sparksová, a už vás nebudu unavovat.“

Posadila se a čekala.

„Věděla jste, že váš manžel dává peníze svým motorizovaným kamarádům na jejich akce?“

Stáhla rty. „Ano. Jakousi akci za svobodu. Každý by měl dělat, co chce. Víte co, pane Deckere? Někteří

lidé by si svobodu neměli užívat. Někteří lidé by měli být zavření ve vězení až do smrti, místo aby tahali

peníze z naivních dobrodinců.“

V duchu s ní musel souhlasit. Nahlas konstatoval: „Vy jste tušila, že ta záležitost je podvod?“

„Samozřejmě, že je to podvod, ale byly to Azorovy peníze a já nikdy nedostatkem netrpěla. Dobře sestaral o mě i o děti. Přispíval na církev i na nemocnici. A když si ten malý výstřelek chtěl dovolit… víte,jsou horši věci, věřte mi.“

Decker se usmál.

Dolly se opět zvedla, chvěla se. „Už jsem opravdu unavená, pane Deckere.“ Oči se jí zamžily. „Snad někdy

jindy.“

„Děkuju, paní Sparksová.“

„Rádo se stalo.“ Naklonila se k Paulovi a políbila ho na tvář. „Paule, kdy musí být zaplacená první splátka

školného?“

Paul se začervenal. „Za tři týdny, máti.“

„Do té doby musíme mít vyřízenou tu věc se závětí. Pošli mi papíry. Otec ti něco slíbil a já to dodržím.“

„Díky moc, maminko.“

Pohladila ho po tváři. Pak se otočila k Michaelovi. „Odveď mě do mého pokoje, melounku.“

„Samozřejmě.“

Michael potřásl Deckerovi rukou. „Kdybyste cokoli potřeboval, jsme tu. Viď, mami?“

„Správně.“

Vykročila, ale poklesla v kolenou. Michael ji vzal v podpaží. „Opři se, mami.“

Decker je sledoval, jak stoupají po schodech, dokud nezmizeli. Za okamžik zaslechl zapadnout dveře.

Ozval se Paul: „Je vyčerpaná.“

„Nedivím se.“ Decker si uhladil knírek. „Musí mít velkou vnitřní sílu. Vychovat šest dětí, zvlášť trojčata,

vyžadovalo jistě hodně energie.“

Paul přikývl.

„Vycházíte s bratry dobře?“

Pokrčil ramény. „Není to tak zlé, když vezmeme v úvahu, že Luke a Bram jsou jednovaječní, bylo těžké

soutěžit s takovým genetickým svazkem.“

„Vyrůstali těsně spolu?“

„Ano.“

„Jsou vzájemně soutěživí?“

„Až tolik ne. Luke si brzy spočítal, že soutěžit nemůže.“

„Vy jste byl outsider?“

Paul se na poručíka klidně zadíval. „Proč se o nás tolik zajímáte?“

„Jak Michael řekl, zajímám se o všechny tvářnosti vaší rodiny. Je fascinující, že Luke a Bram se dvořili

stejným ženám.“

„Myslíte stejné ženě. Pokud vím, Dana byla jediné děvče, kterému se Bram kdy dvořil.“

„K čemu mezi nimi došlo?“

„To je dlouhá historie… a už je to minulost. Byli ještě děti… nebylo jim ani sedmnáct.“ Paul zamrkal.

„Vaše matka se zmínila, že Dana Brama sváděla. Co se stalo? Otěhotněla s ním?“

Paul neodpověděl hned. Za chvíli řekl: „Přesně tak ne. Do jiného stavu ji přivedl Luke. Ještě když chodila s

Bramem.“ „Aha.“

„Jo, bylo to tak…“ Paul se poškrábal na hlavě. „Bram to vzal na sebe, řekl rodičům, že dítě je jeho.

Nechtěl Luka chránit, ale dělal to pro vlastní ego. Nechtěl vypadat jako podvedený.“

„Jak přišel na to, že dítě není jeho?“

Paul se zasmál, ale znělo to smutně. „Je jen jeden způsob, kdy muž naprosto jistě pozná, že dítě není

jeho.“

„Nikdy s ní sex neměl.“

„Když Luke přivedl Danu do jiného stavu, zkusila svést Brama…, aby mohla dítě vydávat za jeho. Poznaljste mého bratra. Věci, které zaberou na normálního mládence, u něj nezabraly. V každém případě sivšechno rychle spočítal. Dana se najednou z plaché, nábožensky založené bytosti změnila nanymfomanku, která to prostě musela mít. Čím víc ho uháněla, tím víc věděl, že něco není v pořádku.Naléhal na ni, až se přiznala. Ačkoli rozhodně odmítla sdělit, kdo je otcem, Bram si domyslel, že je to

jeden z nás. Myslel, že jsem to já.“

„Střetl se s vámi?“

„Ne, Bram to přijal jako mučedník. On opravdu patří na kříž.“

„Byl na vás otevřeně rozzlobený?“

„Otevřeně ne.“

„Jak zjistil, že šlo o Luka?“

„Protože jsem byl nevinný a bylo to na mně asi znát. Luke a já jsme se v té době k němu chovali velmidobře, protože rodiče se k němu zachovali absolutně… hrozně. Hlavně otec. Bram byl vždycky jeho zlatýhoch. Syn, který se nemohl dopustit ničeho špatného. Ale, člověče, jak se táta změnil. Jedno pochybení adoktor ho málem vyhodil z domu.“ Paul naznačil milimetr vůle mezi palcem a ukazováčkem. „Kdyby se mu

Bram jen takhle vzepřel, určitě by to udělal.“

„Bram trpěl a nic neřekl?“

„Ano. Pak jednou při večeři… panebože, otec ho málem udeřil. Vyčetl mu, že si zničil život, zneuctil sebe irodinu a dopustil se urážky Boha. A že přijde do pekla a všechny tyhle… žvásty, upřímně řečeno. Už jsemto nesnesl a řekl Bramovi: Jak si tohle můžeš nechat líbit? Řekni přece něco! Otec mi samozřejmě poručil,

abych ihned odešel od stolu.“ „Poslechl jste?“

„Ne. Místo toho jsem se s otcem začal hádat. Potrestal mě za to. Uložil mi na šest měsíců, které pozdějisnížil na tři, zákaz používat auto, nedostával jsem kapesné, žádné večírky, schůzky… Dokonce ani žádnécírkevní akce, ovšem s výjimkou návštěv modlitebny. Přikázal mi, abych každý večer šel do kaple a žádalBoží odpuštění za neposlušnost.“

„To bylo hodně přísné.“

„Mimořádně. Ale musím rodičům přiznat, že byli velmi rozrušeni. Normálně tak přísní nebývali.“

„Bylo od vás hezké, že jste takový trest kvůli bratrovi riskoval.“

„Kdybych znal důsledky, asi bych mlčel,“ potřásl hlavou. „Odplížil jsem se do našeho pokoje. Bram přišel

za minutu a děkoval mi, že jsem ho hájil.

V mém hlase muselo být něco upřímného, přesvědčivého, něco, podle čeho poznal, že viník jsem nebyl

já. Jakmile do pokoje přišel Luke, Bram se na něj vrhl a zbil ho.“

Paul se zasmál.

„To mě ohromilo! Nikdy jsem Brama neviděl tak vzteklého a nikdy se neprojevil tak násilně. Pak všechnovyšlo najevo, ačkoli rodiče nic nevěděli. Nemohl jsem tomu uvěřit. Luke byl vždycky trouba, polovinustřední školy kouřil trávu. Ale že svedl děvče, se kterým můj druhý bratr chodil… to přesahovalo moje

chápání.“

„Skutečně?“

„V každém případě se celá věc začala přetřásat. Dana tři týdny před svatbou s Bramem dostala bolesti anarodil se mrtvý chlapeček. To bylo opravdu velmi smutné. Bram byl slušný a navštěvoval Danu vnemocnici, ale člověče, jak se mu ulevilol Všem se nám ulevilo. Když se Dana zotavila, začal se Bram jí, aděvčatům vůbec, vyhýbat.“ Zašklebil se. „Přišlo velké překvapení. Bram se rozhodl stát se knězem.“

Decker řekl: „A Dana si vzala Luka.“

„Vrchol ironie. Setkali se na pátém školním srazu. Bram se neukázal, ale já i Luke jsme tam šli. Začalispolu mluvit a domnívám se, že od té doby spolu začali chodit. Vzali se o několik let později.“

„Bramovi to nevadilo?“

„Myslíte, jestli stále k Daně něco cítil?“ zasmál se Paul. „Chudák se jí už léta pokouší zbavit.“

„Co cítil k Lukovi?“

„Dlouho, dlouho se k němu choval ledově. Nebyl ani na jejich svatbě.“

Decker se jako mimochodem zeptal: „Jak se vyvíjel Bramův vztah k otci?“

„Z toho, co jsem mohl pozorovat, Bram zachovával úctu… poslušnost, ale jen do určité meze.“

„To znamená?“

„Nosí kolem krku kříž a ne stetoskop.“

„Otec si přál, aby se Bram stal lékařem?“

„Nejen přál – on to očekával.“

„Způsobilo to mezi nimi napětí?“

Paul se zamyslel. „Otec věděl, že po Bramově aféře s Danou syna ztratil. Určitě ho bral jako nadobro

ztracený případ, když se stal katolíkem.“

Jak k tomu došlo?“

„V létě, po té záležitosti s Danou. Otec ho poslal do Afriky, aby si jako misionář očistil duši. Jak jespravedlnost podivná. Bram se tam dostal do rukou jeptiškám,“ zasmál se. „Když se vrátil, bylo nezvratně

rozhodnuto. Výsledek – rebelie proti otci.“

Chvíli přemýšlel.

„Možná jsem to příliš zjednodušil. Bram tíhl ke katolictví… k jeho rituálům… tradici. Obřady a jejich krása,

kterých se mé církvi nedostává. A taky intelektuální stránka katolictví. Bram miluje hloubání nad

zaprášenými knihami. Líbí se mu archaická témata, která by většinu lidí unudila k smrti.“

„Jak na Bramův přestup reagovala vaše matka?“

„Neměla z něj radost. Osobně si myslím, že doopravdy se zlobila na otce, ačkoli to nikdy nahlas

nevyslovila. Ale dalo se to poznat z jejího ochladnutí. Říkávala mu, že člověk se nevychovává tvrdostí, aleláskou. Jako to dělal Ježíš. Všiml jste si, že Michael studuje medicínu. Neměl se proti čemu bouřit. Po téaféře s Danou otec hodně ustoupil z našeho života. Byl sice stále… tátou. Ale jeho profil poklesl… rodinnévěci přenechal matce.“

„Odpustil někdy Bram Lukovi?“

„Asi rok po Bramově ortelu v něm zvítězila touha po usmíření. Nejen že Lukovi odpustil, ale posledníchšest let se o něj staral. Lukovi trvalo dlouho, než jeho manželství začalo fungovat. Pomohly děti. A v jehoprospěch musím říct, že je výborný táta.“ Odmlčel se. „Myslím, že i já jsem dobrý táta. Je to zvláštní,protože ani jeden z nás neměl pro tuto roli vzor. Když jsme dorůstali, nebyl otec nikdy doma. U mladšíchsourozenců převzal roli otce Bram. Ale Luke a já jsme byli ponecháni vlastnímu snažení.“ Hořce sezasmál. „Jsme vlastně z celého houfu nejvíc postižení.“

Paul silně zamrkal. „Moc jsem se snažil být dobrým otcem. Možná jsem se angažoval až příliš. Neuplyneani den, abych nemyslel na Angelu a děti. Všechno, co dělám, dělám pro ně. Někdy si myslím, že bych na

tom byl líp, kdybych se víc podobal otci – nedosažitelný, imponující boss. Protože moje děti mi dávajízabrat. Zato ale prožívám nezapomenutelné okamžiky. Jako když můj osmiletý kluk vyhrál mužstvu zápasv žákovské lize, když po vlastním odpalu dokázal tři oběhy. Po zápase ke mně přiběhl, přede všemi měobjal a řekl, že mě má rád. Tehdy jsem cítil, že jsem něco dokázal.“

Decker přikývl s pohledem na muže, který právě shodil náklad osobního břemene. Outsider mezi trojčaty,

syn brilantního, ale dominantního muže. Paul se musel do úmoru snažit, aby dokázal vlastní hodnoty.

Protože nemohl být tak skvělý jako táta, ani zlatý hoch jako bratr Bram, možná proto se snažil posílitvlastní sebevědomí a získat určitou pozici prostřednictvím peněz.

Proto všechny ty špatné investice.

Na druhé straně Luke se ani o nic nepokusil. Jen utápěl problémy v drogách, dokud mu děti nepřispěly ktomu, aby dospěl. Ale jen Bůh ví, kolik viny za svůj osud připisují trojčata svému otci.

Paul se podíval na hodinky. „Moc mluvím. To se mi stává, když jsem nervózní.“

„Znervózňuju vás já?“

„Otce zavraždili a já nevím proč. Teď mě znervózní každý.“

„POTŘEBUJU s TEBOU MLUVIT, Brame. Teď hned!“

„Tak spusť.“

„Po telefonu ne.“

Bram se zamyslel. Z bratrova hlasu vycítil falešný klid pokoušející se zamaskovat strach. Promasíroval si

čelo. „To není problém. Přijď do kostela.“

„To není dobrý nápad. Sejdeme se za deset minut v tvém bytě.“

Dlouhé ticho. „Nač ten spěch…?“

„Ne po telefonu!“

Z hlasu zazněla nefalšovaná panika. Bram slíbil. „Budu tam.“

Telefon ztichl. Bram vstal a zadíval se na velký kříž na zdi. Klekl, odříkal otčenáš, pokřižoval se a hodil nasebe sako. Zalovil v kapsách pro klíče, aby zamkl dveře farního úřadu, když se objevil seminarista Jim.

„Otče, teď volala paní McDougalová. Jejího syna Seana právě hospitalizovali. Zřejmě se znovu objevila

leukémie…“

„Ach, ne!“ Bram zamkl dveře a promnul si oči. „Ve které je nemocnici?“

„U svátého Jeronýma,“ upřesnil Jim. „Tady je číslo pokoje, tady číslo telefonu domů. Vypadá to, že máte

naspěch. Mám tam zavolat, otče?“

„Ne, ne, udělám to sám.“ Bram si vzal útržek papíru. „Kdyby volala znovu, řekni jí, že tam přijdu… za půl

až tři čtvrtě hodiny, ano?“

„A neměl bych zavolat otci Dannerovi? Máte tolik starostí…“

„Díky, ale ne.“

„Jste nějak bledý, otče.“

Cítil se slabý, ale trocha pomerančového džusu to spraví. Dnes ještě nejedl, asi mu v krvi chybí cukr. „Jemi dobře, Jime. Díky za starost.“ Poklepal mladíkovi na rameno a chvátal pryč.

Farrell Gaynor poposedával u stolu proti Deckerovi na tvrdém plastovém sedadle. „Myslím, že problém je

Paul, vhledem k jeho dluhům.“

„Ale starý pán chtěl Paulovi peníze půjčit. A Dolly Sparksová souhlasila, že manželovo přání splní. Slyšel

jsem to na vlastní uši,“ namítl Decker. „To ale neznamená, že zná pravdu.“ „Otec tentokrát Paula odmítl?“

„Já myslím, že doktor Paula odmítl už dávno.“ Gaynor se probíral doklady. „Co když důvodem Paulova

telefonního hovoru ten večer před vraždou bylo vylákat Azora na místo činu a tam ho zabít…“

Decker ho přerušil: „Zavraždit ho kvůli školnému?“

„Kvůli doplatku hypotéky na dům.“

„O kolik jde?“ Decker vzhlédl od zápisníku.

„Jde o platbu splatnou během tří měsíců. Tři sta tisíc.“

„Prokrista!“ Decker rychle sčítal sloupec Paulových dluhů. „Tím bude Paul dlužit skoro tři čtvrtě milionu.“

„A ten hoch nemá alibi na noc vraždy, poručíku.“

Poručík přikývl, věděl, že ho musí předvolat k výslechu.

„Předpokládejme, že si Paul někoho najal,“ Gaynor si odkašlal do prořídlého kapesníku. „Další otázkou je,

koho?“

Decker si uhladil knírek a posadil se. „Nevím, podle dosavadního pozorování Paul a William Watersonspolu mají techtle mechtle. A co Waterson hledal v odlehlých horách, kde se sešel s pochybnými lidmi,jako je Manny Sanchez?“

„Správně,“ Gaynor opět poposedl.„Je možné, že Waterson vezl Sanchezovi peníze, které mu Azor Sparks

poslal pro Hnutí svobody životního prostředí. Ale jestli tomu tak je, proč se Waterson nesešel se

Sanchezem v obchodě ve městě? Proč tak pokoutní místo?“

Decker uvažoval. „Waterson platil motorkářům, které si najal Paul. A Webster s Martinezem ho viděli,

když jim ty peníze vezl. Logicky to je správné, ale neexistuje důkaz.“

„Všechno chce čas.“

Decker se zeptal: „Proč by se Waterson zapletl do něčeho takového? Je snad taky zadlužený?“

„Nevím. Musím zkontrolovat jeho konta. Podívat se, jestli na ně přicházely nebo z nich odcházely velké

částky.“

Zazvonil Deckerův telefon. Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, pak zavřel oči. Mezi rty mu šelestil proud

kleteb. Podíval se na Gaynora a zakroutil hlavou.

„Kdo?“ zeptal se starý muž.

„Decameron.“

Bylo to izolované moderní sídliště, jako hnízdo usazené v horách Santa Susany, s vyhlídkou do údolí.Decameronova parcela byla na svahu, obklopená purpurovými květy, dům byl napůl zastíněn obrovskýmibanánovníky a palmami. Bíle štukovaná krychle, téměř bez oken, obepnutá zářivými červenými květybuganvilie. Dlouhá úzká okna, vypadající z venku jako brázdy, se při pohledu zevnitř klínovitě rozšiřovalado místností a umožňovala dobrý přístup světla. Důmyslná konstrukce podobná středověkým hradnímstřílnám pro lučištníky.

Místnosti měly vysoké stropy a kabřincové podlahy. Když tudy Decker procházel, rozléhaly se kroky pocelém domě. Nábytku tu bylo poskrovnu. Místo činu připomínalo řádění šílence. Rozbíjel okna i zařízení.Na zemi ležely hromady střepů. Bude obtížné sbírat důkazy. Decameron ležel roztažený na tomatověčervené kožené pohovce s otevřenými ústy i očima. Kolem hrdla, jako by u přízraku, zela druhá proříznutá

ústa. Krev mu stékala po těle. Stopy po kulkách v hrudi a na čele. Byl oblečený v šedém obleku sčervenou kravatou, bílou košilí, nyní hnědou od krve. Nohy se kývaly přes hranu opěradla. Pod nimi leželajiná hlava a další tělo. Plavovlasý muž v modrém obleku. Hrdlo také proříznuté, v hlavě a hrudi díry po

kulkách.

Uniformovaní policisté se hemžili kolem. Jeden z nich informoval Deckera, že hlášení dostali před dvacetiminutami. Na dispečink telefonovala sestra z nemocnice, která se mamě snažila Decamerona celé ráno

dovolat. Nebral telefon.

Zavolala na něj Marge, která právě přicházela s Oliverem v patách. Oba se tvářili ustaraně.

Oliver přejel pohledem místo činu. „A sakra,“ zašeptal, „zrovna, když jsem ho začínal mít docela rád.“

„Mamě jsme na něj čekali, Pete,“ vysvětlovala Marge.

„O čem to mluvíš?“

„Měli jsme se s ním sejít ve dvě hodiny u oběda, ale nepřišel. Teď je to jasné.“

„Měl nám přinést výsledky zkoušek Curedonu,“ doplnil Oliver.

„Na mou duši, to je pravda!“ řekl Decker. „Zavolali jste do nemocnice, když nepřišel?“

„Ano, pane, zavolali mu na pager. Nebral to. Pokusil jsem se zjistit adresu, ale byli opatmí.“ „Kdy jste volali?“

„Asi před pětačtyřiceti minutami. Kdo je ten druhý?“ zeptal se Oliver.

„Nevím. Právě jsem přišel. Zavolejte koronerovi, pak pošlete pryč zbytečné uniformy a dáme se do

práce.“

„Mám si natáhnout rukavice a projít kapsy obětí?“

„Dejte se do toho,“ souhlasil Decker. „Raději si vezměte dvoje, je tu hodně střepů.“

Oliver opatrně sáhl do kapes neznámého.

„Zatraceně!“ prohlížel si ruku. Latexem pronikaly červené kapky.

„Řízl jste se hodně?“

„Ne, je to jen škrábnutí.“

Marge poznamenala: „Zmrvíš důkazní materiál.“

„Díky za důvěru.“ Druhou rukou vytáhl mužovu náprsní tašku a mezi střepy opatrně prošel k Deckerovi a

Marge. Převzala tašku a zaměřila se na řidičský průkaz.

„Kenneth Leonard.“ Probírala doklady a pokračovala: „Taky lékař…“

„Je tam něco víc?“ zeptal se Decker.

„Jen adresa, bydlí v Laguna Nigel.“

„Asi nepracuje v New Chris,“ poznamenal Oliver. „Je to hodně daleko.“

„Jsou zde peníze… asi sto babek,“ pokračovala Marge. „Také kreditky. Loupež jako motiv bych škrtla.“

„Pokud neměl pachatel spadeno na něco jiného.“

Decker pohlédl na Olivera. „Data společnosti Fisher/Tyne?“

„Poručíku, měl jste vidět Shockleyho výraz, když jsme se zeptali, jestli je můžeme vidět. Myslím, že

někomu opravdu záleželo na tom, aby Decameron výsledky nikomu neukázal.“

„Decameron měl data doma?“ zeptala se Marge.

„Proč ne?“

„Říkal, že nejnovější data má u sebe Sparks,“ ozval se Decker.

„Takže prošel Sparksovy záznamy. Než včera odešel, našel data, strčil je do aktovky a šel domů.“

„Kde je jeho aktovka?“ zeptal se Decker.

„Dobrá otázka,“ podotkla Marge. Pokračovala v prohlídce Leonardovy náprsní tašky. Recepty, stvrzenkyna platby, několik odřených vizitek. Marge je vytáhla a prohlížela si je. Vykulila oči. „Lidi, podívejte se na

to! Pracoval pro Fisher/Tyne.“

Decker si vizitku vzal a prohlédl ji. Uprostřed stálo tučným písmem: FISHER/TYNE, nad tím lékárnickélogo hmoždíře s paličkou. V pravém rohu jméno DR. KENNETH LEONARD. Pod jménem VICEPREZIDENT

PRO METODIKU VÝZKUMU.

„Počkejte, až se o tom Shockley dozví,“ řekla Marge.

„Možná už o tom ví. Možná k tomu dal pokyn.“

Decker namítl: „To je silný výrok. Máš pro to nějaký důvod, Scotty?“

„Výsledky testů byly zklamáním. Decameron se chystal čísla zveřejnit. Tím by ohrozil investice Fisher/Tynedo Curedonu. Shockley to nechtěl připustit. Poslal Leonarda, aby ho od toho odvrátil.“

Marge namítla: „Scotty, Decameron to nechtěl zveřejnit. Pokoušel se problém s daty řešit“

Decker se k ní připojil. „Pokud by sem Leonard přišel zabít Decamerona, proč jsou mrtví oba, Scotty?“

Oliver se usmál. „Ještě jsem nestačil zpracovat všechny kličky teorie. Byl ženatý?“

„Na průkaze to není. Proč?“

„Jen abychom věděli, komu to sdělit,“ vysvětlil Oliver.

„Měli bychom jet do jeho bydliště a uvidíme, jestli s někým žije,“ doporučila Marge.

„Nebo ještě líp. Proč znova nenavštívit společnost Fisher/Tyne? Informovat je o Leonardovi a zjistit

Shockleyovu reakci.“

„Můžete to udělat.“

Oliver se ušklíbl. „Co kdybychom ho předvolali k výslechu, když se nebude chtít vytasit s výsledky

Curedonu?“

„Ne, detektive, to udělat nesmíte. Můžete ho trochu postrašit, ale nenaléhejte na něj, protože nevíme, s

kým máme tu čest.“

„Mám zavolat Webstera a Martineze, aby tu posbírali důkazy?“

„Můžu to tu projít sám.“

Marge se překvapeně na Deckera podívala.

„Co je?“ zamračil se poručík.

Oliver vycítil dusno a navrhl: „Zavolám tomu koronerovi.“

Když byl z doslechu, Marge řekla: „Pete, řídíš oddělení…“

„Znám své povinnosti, Marge.“

Obrátila oči ke stropu. „Víš, jen nechci, aby vznikly řeči.“

„Jaké řeči?“

„Že dáváš jedné skupině nejvyšší prioritu.“

„Vraždy ale mají nejvyšší prioritu.“

„Ne až tak, aby se pomíjely ostatní detaily.“

Probodl ji pohledem. „Chceš mi kázat?“

Marge nepřátelskému pohledu neuhnula. „Ano, to chci.“

Decker zůstal klidný. „Někdo o tom mluvil?“

„Jeden nebo dva komentáře.“

„Co říkali?“

„Že máš oblíbence,“ stále se mu dívala přímo do očí. „Včera rozbili velikou bandu zlodějů aut a pár hochůse divilo, že ses zúčastnil Sparksova obřadu, místo abys jim poklepával na rameno.“

„Tak mi připomeň, abych sestavil tabulku zlatých hvězdiček…“

„Pete…“

„Dobře, dobře,“ prohrábl si vlasy. Měla pravdu. Byl to velký zátah. Ano, měl by být trochu štědřejší schválou. Ale měl toho moc…

Marge uschovala náprsní tašku do plastového sáčku. „Čistě ze zvědavosti, proč tady nenecháš pracovat

Webstera s Martinezem?“

„Pracujou na Sparksově autě.“

„Tak co je teď důležitější?“

Zase měla pravdu. Dobrý odpal, Dunnová. „Zavolám jim.“

„Neurazil ses, Pete?“

„Vůbec ne.“ Zkřížil ruce na prsou. „Jen se tu trochu porozhlédnu, než přijede koroner a lidi z laborky.Schválíte mi scénář, detektive?“

„Netýkavka, netýkavka.“

„Co děláš v neděli večer?“

„Mám důležitou schůzku se svým skladem videokazet.“

„Přijď k nám na večeři.“

„Lidi budou mluvit. Miláček pana učitele.“

Decker se ušklíbl a vzal ji kolem ramen.„Nech je mluvit.“

Shockley beze slova stiskl tlačítko výtahu v hale a nevlídným pohledem těkal mezi Oliverem a Marge. Když

se dveře otevřely, vstoupil dovnitř první. Ve výtahu nepromluvil, stejně jako cestou ke své kanceláři.

Otevřel a vešel, za nevítanou návštěvou dveře zabouchl.

„Na rozdíl od toho, co si možná myslíte, nejsem jednatelem společnosti.“ Znělo to povýšeně. „Jsem

zaměstnanec a mám práci. Když ji neudělám, ponesu následky.“

Marge se na něj otočila. „Litujeme, že přicházíme neohlášené, ale…“

„Litujete? Vytrhnete mě z velmi důležitého zasedání správní rady, vyděsíte mou sekretářku…“

„Pane, nikoho jsme nevyděsili…“

„Vyděsili, vyhrožovali jste jí…“

„Nikdo jí nevyhrožoval…“

„Jen doufám, že je to důležité.“

„Kenneth Leonard je mrtev,“ prohlásil Oliver bez ceremonií. „Stejně tak Reg Decameron. Oba bylizavražděni.“

Shockley sotva popadl dech. „Coze?“ „Nechcete se posadit, doktore?“ nabídla Marge.

Byla to řečnická otázka. Doktor už zapadl do křesla za psacím stolem. Pokusil se promluvit, ale z úst mu

vyšlo jen bezhlesé mumlání.

Oliver pokračoval: „Oba nás na místo činu zavolali dnes odpoledne. K vraždám došlo v Decameronovědomě. Při identifikaci jsme prohledali Leonardovy kapsy… podle řidičského průkazu jsme nezjistili, zda ježenatý. Nevíte, koho můžeme uvědomit?“

Shockleyovi se třásly ruce. Neodpověděl. Marge otevřela skříňku z leštěného dřeva a vyndala karafu sjantarovou tekutinou a sklenku z broušeného skla. „Můžu vám nalít?“

Shockley přikývl. Marge mu nalila na prst a doktor do sebe hodil obsah sklenice. Tvář mu ihnedzčervenala, ale mluvit ještě nemohl. Natáhl ruku s prázdnou skleničkou k Marge.

Nalila podruhé. „Podílel se doktor Leonard na testech Curedonu?“ Obrátil do sebe druhou dávku. „On je,“

odkašlal si, „je jedním z našich nejlepších statistiků.“

„Doktor medicíny?“ podivila se Marge.

„Má doktorát z matematiky. Jeho oborem je metodologie výzkumu.“ Oliver se zeptal: „Pak tedy byl zřejmě

obeznámený s výsledky zkoušek Curedonu?“

„Ano, myslím, že ano.“ Shockley si otřel koutky úst. „Asi neznal všechna čísla, ale znal postup zkoušek avěděl o hlavních výsledcích. Ken řídil množství případů. Co… se stalo?“

Marge se zeptala: „Nevíte, jestli měl přítelkyni?“

Shockley se zamyslel a pak záporně zakroutil hlavou. „O nikom nevím. Byl uzavřený. Trávil víc času s číslynež s lidmi, ale to bývá obvyklé u našich expertů na plánování výzkumu. Jsou ve svém živlu spíše s myší

u terminálu než se sklenkou koktejlu u baru.“

„Potřebujeme mluvit s někým z jeho spolupracovníků.“

„Lituju, ale musím si všechno ujasnit. Bezpečnostní opatření. Zvlášť teď.“ Oliver se podíval na Marge a

pak řekl: „Co trochu vstřícnosti, doktore? Jinak se vrátíme se soudními příkazy a obrátíme to tu naruby.“

Shockley se zachmuřil a otřel si čelo. „Dělám to, co dělat musím. Vy udělejte totéž.“

Oliver v duchu počítal do deseti. Musí udržet situaci pod kontrolou. Naklonil se k Shockleyovi. „Víte, co

Leonard dělal v Decameronově domě?“ Shockley se zamyslel: „Ne.“

Marge se k němu naklonila z druhé strany: „Lžete, pane…“

„Nelžu…“

„Pak mlžíte polopravdami,“ řekl Oliver, „co tam dělal?“

„Přísahám, že nevíml“

„Zkuste nějakou domněnku,“ navrhla Marge.

Shockleymu se na čele zaperlil pot. „Možná spolu diskutovali o Curedonu.“

„Proč by kvůli diskusi jezdil za Decameronem domů, když existují vynálezy jako telefony a faxy?“ Shockley si otřel čelo. „Nemám nejmenší potuchu…“

„Víte, pane, že kdykoli zalžete, prozradí to tik v koutku vašeho levého oka?“ pronesla Marge.

„Proč na mne naléháte? Já odpovědi nemámí“

„Tik, tik,“ varoval Oliver.

„Dobrá, když nemáte odpovědi, doktore Shockleyi, možná vás napadají otázky. Například co se stalo s

daty Curedonu, která se nám doktor Decameron chystal ukázat?“

„Nevím, o čem mluvíte…“

„Možná bychom ho měli předvést k výslechu,“ otočil se Oliver k Marge.

„Na základě jaké pravomoci?“ Shockley se pokusil zařvat, ale místo toho jen zaskučel: „Nemáte tady

žádnou pravomoc!“

„Jo, kamaráde, to povídejte soudci.“ Marge vytáhla pouta.

„To je absurdní!“

„Vstaňte!“

„Nevstanu!“

„Aha, takže k ostatním obviněním přidáte ještě odpor při zatčení?“ řekl Oliver.

„Jaká ostatní obvinění? Na základě čeho mě chcete zatknout?“

Marge spustila: „Bránění výkonu spravedlnosti…“

„To je absurdní!“

„Opakujete se,“ okřikl ho Oliver. „Vstaňte!“

„Ale já nic nevím!“ Shockleyovi se lesklo čelo potem, „přísahám při Ježíšovi, že nevím, co Ken sReginaldem dělali. Možná byli milenci.“

Nastalo ticho.

Přerušil je Oliver: „Je to prohlášení založené na dohadu opírajícím se o Decameronův životní styl, nebo

víte něco určitého, doktore?“

Shockley supěl, snažil se uklidnit. „No, Ken nebyl ženatý… a myslím, že přítelkyni neměl.“

„Neodpověděl jste na otázku detektiva Olivera, pane. To, co tvrdíte, je fakt?“

„Ne.“

„Nechrne tedy tento aspekt stranou a předpokládejme, že vraždy mají něco společného se společnostíFisher/Tyne. Možná Leonard něco sdělil Decameronovi soukromě. O co by mohlo jít?“

„Já ne…“

„Tik, tik, tik,“ řekla Marge, „zkuste to znovu. Co by Leonard Decameronovi potřeboval říct osobně anemohl to říct po telefonu?“

Opět ticho. Shockley složil hlavu do dlaní a pak vzhlédl nahoru. „Možná… možná, že se o něčem dozvěděl.“

„A co to mohlo být?“

„Že projekt Curedon je ohrožen.“

Zase nikdo nepromluvil. Oliver i Marge se snažili skrýt údiv.

Shockley vysvětloval: „Mělo to být velmi důvěrné, ale někdy se tu interní věci těžko utají. Zvlášť když se

snadno vyzradí e-maily, jakmile znáte správné heslo.“

Oliver se zeptal: „Proč Curedon potápíte? Myslel jsem, že zkoušky probíhají dobře?“

„Probíhaly. Až do doby před několika měsíci.“

„Růst úmrtnosti?“ dohadovala se Marge.

„Ano. Odkud to víte?“

„Decameron. Řekl nám, že jde o chybu v datech.“

„Ne… nebyla to chyba v datech,“ Shockley se zhluboka nadechl. „Ne, že by Curedon úplně vybouchl. Mástále svůj potenciál. Veliký potenciál. Ale po nedávných výsledcích a po Sparksově smrti…, když užnemůže provést loď vlnami a úskalími vývoje…, správní rada projevila závažné pochybnosti o budoucnosti

léku. Část členů chce zabránit ztrátám, dokud ještě nepřerostly do nezvládnutelného rozsahu.“

Ticho přerušila Marge: „Proč záleželo Leonardovi na dalším osudu Curedonu, když se zabýval statistikou a

metodikou výzkumu?“

„JVevím!“ Shockley se na Marge podíval s prosbou v očích. „Nedává to smysl. Protože on ta čísla pro nás

interpretoval. Fakticky…“

Shockley otočil křeslo ke skříni na spisy a vytáhl z ní šanon. Třesoucí se rukou zalistoval v pořadači.

Konečně vytáhl hledaný doklad.

„Ach, díkybohu!“ podal papír Marge. „Pořádek se vyplatí. Tady. Když mi nevěříte, podívejte se sami.“

Šlo o Leonardovo osobní interní sdělení Shockleyovi, datované před dvěma měsíci. Týkalo se výsledkůtestů Curedonu. Marge se přes statistická zaklínadla korelací, proměnných a regresí dobrala závěru.Charakterizoval průměrné výsledky testů s mírným, ale nevýznamným rozdílem účinnosti Curedonu vesrovnání s léky běžně dosažitelnými na trhu léčiv. Na konci stránky se skvěl Leonardův podpis. Marge

podala papír Scottovi.

„Datum je staré přes šedesát dní,“ poznamenal Oliver. „Proč jste nám o tom sdělení neřekl při naší prvnínávštěvě?“

„Především, protože jsem vám nehodlal sdělovat záležitosti vnitřní politiky společnosti, a zadruhé, a říkámvám jen pravdu… v té době jsem byl tak zdrcen Azorovou smrtí, že jsem na to zapomněl…“

„Doktore…“ „Je to pravda!“

Oliver namítl: „Odmítl jste nám ukázat testy Curedonu. Chtěl jste skrýt ty výsledky?“

„Nechtěl jsem nic skrývat. Ano, věděl jsem, že Curedon prochází nějakým úskalím. Ale důvěřoval jsemAzorovi, že díky němu překonáme všechny problémy. Když zahynul, správní rada doporučila přehodnoceníprojektu. Pověřili jsme Kennyho, aby vypracoval nějaké nové korelace. Výsledky se nám nezamlouvaly.“

„Projděme si to znovu,“ požádala Marge. „Proč šel Leonard k Decameronovi? Proč mu jednoduše

nezavolal?“

„Nemám pro to vysvětlení.“

„Třeba se pokoušel Decamerona varovat.“

„Před čím?“ zeptal se Shockley.

„Aby nekřížil cestu společnosti Fisher/Tyne, protože by to určitě vedlo k tragédii.“

„Nesmysl…“ „A nevedlo…?“

„Nemáme s ničí smrtí nic společného,“ protestoval Shockley.

„Kdy si můžeme promluvit s Leonardovými spolupracovníky?“

„Zkusím pro vás sehnat povolení na zítřek. Až jim záležitost sdělím.“

„Až budou dost zastrašení, aby si dali pozor na jazyk?“

„Nemáte soudní příkaz, tak nesmíte šlapat po našich právech…“

„Jste nějak nedůtklivý, pane,“ ohradil se Oliver.

„Opusťte mou kancelář!“

„Zdvořilý moc nejste…“

„Odejděte, než zavolám bezpečnostní službu, aby vás vyvedla,“ sahal po telefonu.

Oliver se ušklíbl. „Zdá se, že neblufuje, detektive Dunnová.“

„Vypadá to tak,“ řekla a zasalutovala, „dík za váš čas.“

„Tomu nerozumím,“ Oliver otevřel dveře auta,„Fisher/Tyne je společnost pohybující se v miliardách. Řeknimi, jestli by si důkladně neověřila, než do nějakého léku bude investovat miliony babek, že bude účinný a

lepší než konkurence?“ „Nevím, Scotte.“ „Marge, všechno není jen házení kostek.“

„Ne, samozřejmě ne,“ opřela se o vůz. „Možná měl Curedon dobré výsledky ve Sparksově laboratoři, ale vlaboratoři Fisher/Tyne už ne.“

Svraštil obočí: „Ale jdi, Marge. Musel projít jejich testy, když na něj koupili práva a Sparksovi vyplatiliohromnou částku v hotovosti.“

Marge pokrčila rameny. „Možná účinkoval dobře při pokusech na zvířatech, ale neosvědčil se u lidí.“

„To neodpovídá tomu, co nám řekli Decameron, Fultonová a Berger. Podle nich se u jejich pacientůosvědčil jako zázračný lék.“

„Až na to, že v poslední době se objevily problémy. Kromě toho, Scotte, nikoho z nich nemůžeme brátjako objektivního. Jestliže každému slíbili procento ze zisku…“ Marge se zarazila uprostřed věty a napjatěsledovala brunetku v černém kostýmku, kráčející rychle k nim. Když zpozorovala Margein pohled,

zamávala na ni. Marge zamávala také.

„Kdo je to?“ zeptal se Oliver. „Nevím.“

Žena došla k autu, sotva popadala dech. Modrýma očima se vystrašeně rozhlédla kolem a zeptala se:

„Jste od policie?“

Oliver přisvědčil.

„Ukázali byste mi nějaký průkaz?“

Vytáhli odznaky a průkazy. Prohlédla si je a mačkala si ruce. „Měla vaše návštěva něco společného s

Kennethem Leonardem? Mluvili jste s ním?“

„Přátelíte se spolu?“ zeptala se Marge.

Žena si znovu promnula ruce. „Mohla bych se s vámi svézt?“

Oliver jí otevřel dveře. Sedla si dozadu a Marge si přisedla k ní. Oliver vyjel z parkoviště a zaparkoval oněkolik bloků dál od Fisher/Tyne.

Počkali, dokud brunetka nepromluvila: „Je Kenny v pořádku?“

Marge a Oliver se na sebe jen podívali.

Ženě zvlhly oči. „Je mrtvý, že?“

„Ano, madam,“ řekla Marge. „Jmenujete se…“

Zachvěl se jí spodní ret. „Belinda Sandsová.“

„Byla jste jeho přítelkyně?“

Neodpověděla. Pak si Marge všimla snubního prstenu. „Měla jste s ním poměr.“

Belinda se na Marge podívala s údivem.

„Váš prstýnek,“ vysvětlila Marge, „Leonard nebyl ženatý.“

„Ó,“ Belinda si prohlížela nehty, „netrvalo to dlouho. Ale zůstali jsme přáteli.“

„Pracujete také ve výzkumu?“ zeptal se Oliver.

„Jsem účetní.“ Schovala si obličej do dlaní. Pak je odtáhla a utírala si slzy. „Něco se s ním dělo.“

Marge řekla: „Povězte mi o tom.“

„Nějakou dobu jsem s Kennym nemluvila. Jak jsem řekla, náš příběh už skončil… dávno předtím. Netrval

moc dlouho. Jen několik měsíců, přísahám. To bylo všechno.“

Marge přikývla. „Co se s Kennym dělo, Belindo?“

„Asi před týdnem za mnou přišel. Zeptal se, jestli bych s ním po práci nešla na skleničku. Nechtěla jsem,

ale… upřímně řečeno, choval se nějak divně. Pomyslela jsem si, jestli mě snad nechce vydírat.“

Ve voze nastalo ticho.

Oliver se zeptal: „Byl Leonard takový typ?“

„Ach ne, ne. Jenomže…“ Po tvářích jí sklouzly slzy. „Miluju manžela. Miluju naše děti. Ale přiznám se, že

jsem byla velmi zmatená, paranoidní. Když mě pozval, myslela jsem si, že snad chce všechno začít znovu,uhánět mě. Ale mýlila jsem se.“ „Co tedy chtěl?“ „Hovořil o práci… o svých datech. Byl velmi rozčilený. Našel v souborech Curedonu kukaččí vejce.“

„Prosím?“ zeptala se Marge.

„Narušení bezpečnosti. Pověsil se na něj jiný terminál a zpracovával v něm programy, zasahující doKennyho dat. Tomu se říká kukaččí vejce, protože kukačky kladou vejce do cizích hnízd. Kenny mi řekl, ženěkdo má zájem měnit data týkající se Curedonu a manipuluje s nimi.“

„Jak se někdo do jeho počítače dostal?“

„Nemám tušení. Nevěděl to ani Kenny. Ale podezříval někoho, kdo znal hesla, někoho z firmy. Hnedpotom je Kenny změnil a počítač spadl. Ale škoda se nedala odčinit, protože Kenny vypracoval doporučenízaložená na zfalšovaných číslech. Domníval se, že někdo se snažil ho zkompromitovat.“

„Kdo?“

Belinda nevěděla. „To právě chtěl Kenny zjistit. Zvlášť potom, co zavraždili doktora Sparkse.“

„Nikdy se o někom konkrétně nezmínil?“ zeptal se Oliver.

„Domníval se, že za falšováním čísel stojí Fisher/Tyne. Že se společnost snaží zastavit výzkum Curedonu.“

„Proč by to dělala?“

„To už jsou jen dohady, ale…“ odkašlala si, „Kenny podezříval Shockleye, že se tajně dohodl s jedním

Sparksovým asistentem.“

Nastalo ticho.

Pak se Oliver zeptal: „S kterým? S Decameronem?“

„S doktorem Bergerem. Původně se staral o projekt Curedonu on. Pak náhle z úkolu vypadl, nikdonevěděl proč. Vystřídal ho Decameron, zdálo se, že spolupráce běží dobře. Až dodnes.“

„Proč si Leonard myslel, že Berger a Shockley se domluvili?“

„Protože nedávno viděl Bergera a Shockleye hovořit tady, v Shockleyově kanceláři. Doktor Berger už sespolečností dobu nespolupracoval. Co tu dělal?“

„To ale nic nedokazuje, Belindo,“ namítl Oliver.

„To jsem Kenny mu řekla také. Že Bergera za Shocleyem mohl poslat doktor Sparks.“

„Právě.“

„Šlo ale o další věc. Kenny objevil zásah do terminálu ve Sparksově laboratoři. Vylučovací cestou zjistil, že

to byla Bergerova práce. Vyvedlo ho to z míry, dokonce vyděsilo.“

„Zřejmě ne bezdůvodně. Ale proč to neoznámil policii?“

„Řekl mi, že nemá dost důkazů. Kdyby do záležitosti angažoval policii bez konkrétních důkazů, přišel by o

zaměstnání. Proto chtěl pátrat dál na vlastní pěst.“

„Co se stalo dál?“ povzbudila ji Marge.

„Včera mi řekl, že dnes nepřijde do práce. Proto mi nebylo divné, když se neobjevil.“ Vytryskly jí slzy. „Ale pak jsem viděla cizí auto… vaše.“

Rozvzlykala se.

„Mám strach. Myslíte, že jsem hysterická?“

Marge se ujala slova: „Možná byste si měla vzít pár dní volna a odjet s rodinou na výlet, dokud nezjistíme

víc.“

„Pár dní volna? Ale co řeknu manželovi? Že můj bývalý milenec byl zavražděn, protože přišel na stopu

machinací ve firmě a jeho objev ohrožuje moji rodinu?“

Oliver řekl: „Myslím, že mu nemusíte říkat, že jste s Kennym něco měla.“

„Jak mu vysvětlím, proč se svěřil právě mně?“

„Paní Sandsová, neporadím vám, jak mu to máte říct. Ale vím určitě, že několik dní mimo město stojí

zato, záleží-li vám na bezpečnosti vaší rodiny.“

„Proboha!“ zakryla si tvář „Ježíš mi odplácí.“

„No, nemyslím, že to je až tak osobní…“ utěšoval ji Oliver.

Belinda si osušila slzy. „Ano…“ další slova zazněla rozhodněji, „lhala jsem předtím, musím lhát zase.“

WEBSTER SE PROBÍRAL HROMADOU STŘEPIN. Jako by hledal ostružiny v trnitém houští. Slunce svítilo do

místnosti, jeho paprsky se odrážely od rozbitého skla v duhových odlescích a dopadaly na nábytek, stěny

a podlahu. Nebýt zkrvavených těl, nepostrádala by scéna zvláštní kouzlo. Vypnul přehrávač a vytáhl si z

ruky tenkou střepinu. Zeptal se Martineze: „Myslíš, že to bude stačit na neschopenku?“ Jeho parťák

dřepěl o kus dál a také sbíral střepy do plastového sáčku.

„Ledaže nachytáš kýbl krve, Tome.“

„Když to hodně stisknu, snad to bude stačit na zkumavku.“

„Musíš to zkusit s tepnou.“

Webster zapnul pásku s Berliozovou Symphonie Fantastique. Fantastická byla i scéna zločinu. Odklízelistřepy, aby zástupci koronera Jayovi Crainovi usnadnili přístup k tělům. Patolog čekal venku a obědval.Laboratoř vyslala dva techniky, aby odebrali vzorky krve a shromáždili ostatní důkazy.

Webster řekl: „Je tu tolik střepin, krve a tkání orgánů, že se divím, jak laboratoř dokáže určit krevní

skupiny.“

„Ručím ti za to, že mezi tím jsou i stopy krve pachatele nebo pachatelů. Nelze nadělat takovou spoušť,

aby ses přitom sám alespoň neškrábl.“ uvažoval Martinez.

„Nechápu, proč to tu někdo tolik zpustošil. Jaký to mělo účel?“

„Jediný, přidělat nám práci.“

„Má nás to splést, svést pozornost?“

„Nebo se někdo vyžíval v ničení.“ Martinez vzhlédl. Decker se vrátil. „Zdravím, poručíku. Jak se daří?“

„Našli jste něco?“

„Spoustu střepů a krve.“

„Vezměte si rukavice, poručíku,“ upozornil ho Martinez, „jako za starých časů.“

Decker si natáhl rukavice. „Podívali jste se do ostatních místností?“

„Jsou čisté a v pořádku,“ hlásil Webster, „Decameron byl na pořádek puntičkář.“

„Kde je pracovna?“

„Vzadu.“

„Prohlíželi jste papíry?“

„Jen zběžně. Zdá se, že je nikdo neprohrabával. Co hledáme?“

„Decameron měl Oliverovi a Dunnové ukázat výsledky testů Curedonu z Federální inspekce léčiv. Jsemzvědavý, jestli se v domě najdou.“

„Jak jsem řekl, pracovna je vzadu. Raději se podívejte sám.“

Decker prošel chodbou s proskleným stropem. Vedly z ní dveře do ložnice, do místnosti pro hosty a dopracovny. Webster měl pravdu – vypadaly nedotčené. Začal s pracovnou.

Do místnosti proudilo světlo stropem a okny. Arkýřové okno poskytovalo výhled do patia s desítkamibujných nádobových rostlin. Ze tří ramen vodotrysku stříkaly pramínky vody do vykachlíkované nádrže.Decameron pracoval u psacího stolu bez zásuvek, krytého deskou z leštěné žuly. Stály na ní telefon, fax,

kopírka, psací mapa s pijákem a držák na pera a tužky.

Stěny nezdobila žádná umělecká díla – pokrývaly je jen police a řady kartotéčních skříní. Zásuvky nebylyzamčené. Decker namátkou několik vytáhl. Některé sloužily záznamům o pacientech, ale většinaobsahovala výzkumná data věnovaná hlavně údajům o Curedonu. Podíval se na některá záhlaví.

Curedon – komplikace u ledvin makaků rhesus.

Curedon – iatrogenní dyskrazie krve způsobená fagocytickou reakcí T-buněk.

Curedon – pitevní nálezy nezhojitelného akutního odmítnutí ledvin po aplikaci Cyklosporinu-A ve srovnánís OKT3 a Curedonem.

Decameron ukládal výsledky dosažené u Curedonu do pečlivě řazených a přehledných souborů. Každý,kdo by měl zájem o krádež vědeckých informací, měl usnadněnou práci. Přes všechno ironické a cynickévyjadřování se tu Decameron jevil jako důvěřivá duše.

Decker se zamyslel. Když někomu šlo o výsledky testů, proč řádil tam a pracovnu ušetřil? Aby zmátl

pátrání?

Nasadil si brýle a pustil se do pročítání fasciklů týkajících se Curedonu. Zaměřil se na výsledky zkoušekspolečnosti Fisher/Tyne a Federální inspekce. Pročítal větu po větě, odstavec po odstavci vědeckéhantýrky, dokud se mu za hodinu nezačaly dělat mžitky před očima. Lékařský žargon byl ještě horší než

právnický.

„Poručíku.“

Decker se ohlédl. Martinez se tvářil vážně. V ruce držel drobný lesklý předmět.

„Co na to říkáte?“

Deckerovi v hlavě vířily sloupce statisticky vysoce významných čísel a závažné formulace hrozivýchnásledků odmítnutí transplantátů hostitelským organismem. Martinez mu upustil do dlaně zlatoudrobnůstku.

Křížek s řetízkem.

„To nevypadá na typ ozdoby, jaký by si oblíbil Decameron.“

Martinez ho upozornil, že to mohl nosit kdokoli. „Křížek je celkem dost neutrální.“

Decker si věcičku podrobně prohlédl. „Je tam něco vyryto. Řekni mi, jestli jsem to přečetl správně.“

„Můžu si půjčit brýle?“

Decker je Martinezovi podal současně s křížkem. Bert jej chvíli zkoumal. „Je tam vyryto Sparks.“

„Ano. Nějaká iniciálka?“

„Ne.“

Decker pomalu odvažoval slova: „Sparks měl šest dětí. Jenom jedno se stalo knězem.“

Do místnosti vstoupil Webster. V ruce držel dlouhý klíč na kroužku spolu se štítkem. „Našel jsem ho vDecameronově kapse. Jen s adresou. Žádné jméno. Prošel jsem náš adresář se jmény seřazenými podleadresy. Patří k bytu pronajatému Abramu Sparksovi.“

Decker pomyslel na to, jak se zpráva dotkne Riny. Nechtěl ji ranit, ale věděl, že se před ní nedá utajit.

Objev páchl nastrojenou scénou. Ale nemohl vyšetřování vést podle čichu. Rozdělil úkoly. „Tome,zůstaneš zde s lidmi z laborky a budeš řídit pátrání. Já seženu dva soudní příkazy – na prohlídku kostela a

bytu. Ten si vezmu na starost já. Berte, ty si vezmeš na starost areál svátého Tomáše. Jsi katolík, je to

tvé přirozené prostředí.“

„Jaký důvod bude v příkazu?“

„Hledáme zbraně, samozřejmě. Střepiny, sklo se stopami krve. Oblečení, také se skvrnami krve. Všechno

se stopami krve.“

Decker uvnitř nikoho nečekal, ale s klíčem v ruce přece jen ze zdvořilosti zaklepal. K jeho překvapení sekněz ozval. „Kdo je?“ Když se Decker ohlásil, nastalo ticho. Po delší pauze se dveře pootevřely. Kněz byljako vždy upravený, ale obličej měl bledý.

„Poručíku,“ Bram vyšel ze dveří a zavřel za sebou. Hlas měl pevný, ale nikoli klidný. Oděný byl v černém,

s kolárkem. Kříž na krku neměl.

„Co pro vás mohu udělat?“

Decker mu ukázal klíč. „Myslím, že patří vám.“

Bram se na klíč podíval. „Děkuju vám.“

Když natáhl ruku, Decker klíč odtáhl. „Můžu dovnitř, otče?“

Bram hned neodpověděl. „Není to vhodný okamžik. Chystám se na cestu do nemocnice, kde mám

navštívit svého famíka. Je to velmi nemocný chlapec.“

„Pro vás k tomu dochází ve velmi nevhodný okamžik.“ Decker vyňal příkaz a podal ho Bramovi. Kněz zíralna papír, ale jeho oči jako by nevnímaly slova. Poručík ho obešel a vešel do bytu. Rychle se rozhlédl.

Oliver se jednou žertem zmínil, že ten byt je možná tajným místem Bramových nepravostí. Pokud tomu

tak bylo, kněz hříchy dobře ukryl. První, co Deckerovi padlo do oka, byl kříž na zdi přímo proti dveřím.

Místo bylo tak střídmě zařízené, že se o něm dalo říct, že je nezařízené. Pod oknem byla k levnému

dřevěném obložení přisunuta odřená hráškově zelená pohovka. Polštáře byly čisté, ale splasklé jako napůlvypuštěné balony. Střed místnosti zaujímal rozkládací stůl, jehož desku zabíraly štosy papírů, a dvě židle,u zdi stály police s knihami. Kuchyně byla maličká, ale účelně zařízená. Alespoň trouba pracovala. A

vonělo to tu čokoládou a skořicí. Decker rychle nahlédl do ložnice. Na podlaze ležela matrace, na policích

stálo seřazeno mnoho knih, na zdi visel další krucifix. Na poustevníka bohaté zařízení, ale pro průměrnéhoobyvatele chudičké.

Decker se vrátil do obývací místnosti. Bram zavřel dveře a opíral se o ně. Odhrnul si vlasy z očí. „Jak

dlouho to bude trvat?“

„Myslím, že byste raději měl určit jiného kněze, aby vás v povinnostech pastýře zastoupil.“

Bram šel beze slova k telefonu a poslal někoho do nemocnice.

Decker zahájil prohlídku. Nejdříve otevřel skříňky v kuchyni. Několik zbloudilých kusů nádobí a příborů, ani

ne pro obvyklé čtyři osoby. Horní přihrádky zely prázdnotou. „Co tu tak dobře voní?“

„Peču něco pro chlapce, kterého jsem měl navštívit.“

„To je od vás milé.“

„Můžu vám nabídnout?“

„Ne, děkuju.“

„Něco k pití? Mám tu pomerančový džus.“

„Nic, děkuju.“ Přešel ke spodním skříňkám. Obsahovaly různé nesourodé kusy kuchyňského náčiní.

„Jak dlouho máte byt pronajatý?“

„Deset let.“

„Používáte ho k práci?“

„Ano.“

„Nemáte dost místa na faře?“

„Někdy zatoužím po soukromí.“

„Jak často sem přicházíte?“

„Jak mě napadne.“

„Proč jste tu dnes?“

Bram zůstal odpověď dlužen.

Decker se přesunul do ložnice a otevřel skříň. Na ramínkách viselo několik košil a černých kalhot. Na polici

ležely srovnané kolárky, ponožky a spodky, na podlážce tenisky.

Decker nadzvedl matraci a nakoukl pod ni.

Nic.

Přešel do koupelny. Byla spojena s ložnicí i obývací místností. Ve skříňce leželo několik ručníků a žínek.Vedle umyvadla visel ručník. Na polici mýdlo, břitva a láhev šamponu. Nic podezřelého, ale Deckerovi bylo

nápadné, že se kněz ani jednou nezeptal, co hledá.

Po zběžné prohlídce přišla na řadu důkladnější. Proklepal dřevěné ostění kryjící omítku. Nikde zvuk

neprozradil skrýš.

Pak se rozhodl pátrat za knihami na policích. Začal s obývacím pokojem, kde byla největší plocha stěny.Stoupl si na židli a pustil se do nejvyšší police. Rychle vytahoval náboženské knihy a pouštěl je na zem,

kam s temným zvukem dopadaly a rozlétly se po starém chlupatém koberci.

Bram je běžel sbírat.

Decker ho sledoval a všiml si, že přitom zaúpěl. Vynervoval ho, a to bylo dobře.

Zrychlil tempo a začal svazky nedbale shazovat po několika kusech.

Bram je sbíral, ale zarazil se. „Víte, pro mne jsou ty knihy posvátné.“

„Omlouvám se za ten nepořádek,“ shodil další, „ale nemám čas se s tím piplat.“ „Existuje cosi jako ohled. Něco, o čem ví hodně vaše žena.“

Decker ignoroval osten a shodil další knihy.

„To je k nevíře…“ v Bramově hlase se ozvala zlost, „nemůžete mi je aspoň podávat?“

„Lituju, ale to by mě zdržovalo.“

„Nic za těmi knihami nenajdete, poručíku.“

Decker se ohlédl a podíval se mu do očí. „A kde něco najdu, otče?“

Bram jeho pohled snesl, ale nepromluvil.

„Víte, pokud něco skrýváte, najdu to. Shodím všechny knihy, proklepu všechny stěny, podívám se podkaždé prkno podlahy, a když bude třeba, rozpářu matraci. Tak proč neušetříte sebe i mne nepříjemností a

neukážete mi, co tu schováváte.“

Bramova tvář mohla být umělci modelem k portrétu stoika. Beze slova se odebral ke kříži na stěně. Kleklsi a tiše se modlil. Potom stále v kleku, obratně odstranil kus obložení a odkryl dokonale maskovaný sejf.

Decker slezl ze židle a natáhl si latexové rukavice. „Otevřete mi ten sejf?“

Bram zaváhal, pak začal vytáčet kombinace zámku. Uplynulo několik minut.

„No tak,“ řekl Decker, „nezdržujte, nebo použiju nálož.“

Bram, rudý v obličeji, se na něj podíval. Po čele mu stékal pot. Utřel si ho rukávem košile. „Jsem nervózní,třesou se mi ruce. Chcete-li, řeknu vám kombinaci a můžete sejf otevřít sám.“

Decker ho s klidem vyzval: „Udělejte to vy. Obrním se trpělivostí.“

„Děkuju.“

Uplynuly další minuty. Bram manipuloval se zámkem, dokud se neozvalo zřetelné cvaknutí. Zatáhl zarukojeť a dvířka sejfu se otevřela. Vstal, odešel k pohovce a posadil se s rukama složenýma v klíně aočima upřenýma na kříž. Když si Decker klekl k sejfu, ucítil typický štiplavý pach. Vytáhl ze sejfu složenouhromádku oblečení. Čichl k němu. Bylo prosáklé sladce kovovým pachem krve. Zběžně je prohlédl. Krvavé

skvrny na kolenou a záložkách kalhot, na rukávech košile. Menší červenohnědé skvrny všude. Dobrázpráva pro laboratoř. Bude mít dostatek vzorků.

Uložil nález do plastového pytle a pokračoval v hledání. V tmavém nitru sejfu našel tenisky s podrážkoutmavou od krve a s třpytícími se střípky. Připomněl si, jak Martinez v Decameronově domě technikůmukázal krvavé stopy. Dobře, že pachatel měl na nohou sportovní boty s vytlačeným ornamentem v

gumové podrážce.

Decker spěchal, nedočkavý, kdy dojde na zbraně. Ale ani stopa po pistoli či noži. Ale docela vzadu,

zatlačená tam šatstvem, ležela hromádka časopisů. Asi tucet. Vytáhl je a zalistoval prvním.

Magazín zřetelného zaměření. Ale tahle pornografie mu připadala zvlášť pobuřující. Ne proto, že byla

určena gayům, ale protože nabízela pohled na bolest. Modely se sice tvářily spokojeně, ale Deckerovi se

obracel žaludek při pohledu na jehly, špendlíky a podkožní injektáž zabodnuté do nosu, rtů, očních víček,

do jazyka, prsních bradavek, penisu a šourku. Snažil se nedat odpor na sobě znát, ale jen stěží se mu

dařilo ho překonat.

Zvedl se s časopisem v ruce a vydal se za Bramem. Otevřel sešit u posteru – zobrazoval blonďáka pyšně

vystavujícího jehly a škrtidla všude na hrudi, krku a genitáliích. Ukázal fotografii knězi. Bram odvrátil oči.

„Už vidím, proč si najímáte vlastní byt.“

Bram mlčel.

Decker se posadil. „Vaše sklony mě opravdu nezajímají, pokud nejsou spjaté s vraždami, které vyšetřuju.

Zakrvácené kusy šatstva a tenisky ve vašem sejfu jsou ovšem něco jiného. Musím vás zatknout.“

Bram přikývl, ale nespouštěl oči z Ukřižovaného.

„Kusy oblečení zabavuju jako důkazy.“ Decker mu ukázal magazín. „Tyto časopisy zabavím také.“

Bram magazín jemně odstrčil ze zorného pole. „Dělejte, co chcete.“

Decker ho seznámil se zákonnými právy. Pak Bramovi položil povinné otázky včetně práva na obhájce.

„Nezáleží mi na tom.“

Decker udělal přestávku. „V tomto bodě vás musím požádat, abyste mi podepsal, že jsem vás poučil o

vašich právech.“ „Kde?“

„Tady,“ Decker mu podal pero. „Podepište zde, na znamení, že jste porozuměl právům tak, jak jsem vámje přečetl.“

Bram podepsal.

„Tento řádek praví, že jste se vzdal práva na obhájce.“

„Dobře…“

„To znamená, že všechno, co řeknete po podepsání tohoto řádku, může být před soudem použito proti

vám.“ „Rozumím.“

„Jste si jistý, že to chcete udělat? Ztratíte ochranu, otče.“

„Na tom nezáleží. Nemám co říct, ať s obhájcem nebo bez něj.“

„Nakonec s někým budete muset mluvit.“

„Mluvím s Bohem.“

„Mám na mysli někoho, kdo vám pomůže fyzicky.“

Bram se na něj podíval. „Když mi nepomůže Bůh, staň se jeho vůle. Chcete-li, abych kartu podepsal,

podepíšu ji.“

Decker se zeptal: „Můžu použít váš telefon?“

„Je v kuchyni, poslužte si.“

Decker se pomalu zvedl s očima upřenýma na kněze a zavolal si pro auto. Když zavěsil, zeptal se: „Mámněkomu zavolat?“

„Ne, nikomu.“

„Ani vaší rodině?“

„Těm nejméně ze všech.“

„Přijede pro nás auto, které vás odveze na policejní stanici, kde vám sejmou otisky prstů a zapíšou do

evidence. Dám řidiči pokyn, aby vás zavezl k zadnímu vchodu. Ale i tam můžou být novináři.“

„Rozumím.“ Bram se podíval na Deckera. „Jste laskavý. Vím, že to děláte kvůli Rině, ale i tak vám

děkuju.“

„Měl byste si vzít právníka.“

„Budu-li mít co říct, vezmu si ho.“

„Řekněte to mně, otče. Protože právě teď je vaše mlčení horší než slova.“

Bram neodpověděl.

„Vzdám se tohoto případu kvůli vašim dřívějším kontaktům s mojí ženou. Bude vás vyšetřovat někdo jiný.

Chcete-li si promluvit s detektivem, případ je přidělen pěti lidem.“

Bram přikývl, odešel do kuchyně a podíval se ven malým okénkem.

Decker promluvil znovu: „Vězení není místo pro vás, padre.“

„Jsem zvyklý na cely.“ „Koho chráníte?“

Bram se dál díval ven. Decker se vzdal. Kněz řekl: „Auto je tady. Dáte mi pouta?“

„Ano.“

Bram dal ruce za záda.

„Spoutám vás s rukama dopředu.“

„Nezáleží mi na tom.“

„Zdá se, že vám nezáleží na ničem.“

Bram hovořil do zdi. „Tak to není. Je na tomto světě několik lidí, na kterých mi hodně záleží.“

Počínaje mojí zenou, pomyslel si Decker. Kněz dal opět ruce za záda. Decker ho tedy spoutal tak.

OLIVER SE POHODLNĚ UVELEBIL S ostatními detektivy v malé Deckerově kanceláři. Položil si nohy na stůla řekl: „Právě když jsem měl Shockleye na servírovacím podnose, zatknete kněze…, ačkoli to křičí jakonarafičené.“ Decker odstrčil Oliverovy nohy, posadil se a zalistoval zápisníkem. „Teď bych chtěl slyšet jinýscénář.“ Martinez si povolil kravatu. „Nemůžeme prostě ignorovat důkazy, které obstojí před soudem…“ „Já neignoruju nic,“ bránil se Oliver. „Říkám jen, že je do toho zapletený Shockley…“ „Jdou ty hodiny přesně?“ zeptal se Gaynor nahlas. Decker se podíval na nástěnné hodiny, pak na své hodinky. Za deset minut sedm. Další prodloužená. „Ano, jdou přesně.“ Gaynor zatřepal zápěstím a složil si ruce na břiše. „Zastavily se mi. Já mám půl šesté.“ „Chce si někdo poslechnout, co si myslím?“ ozval se Oliver.

„Spusť!“ vyzval ho Decker.

Oliver si prohrábl splihlé černé vlasy. „Zaprvé, šatstvo nebylo nasáklé krví tolik, jak by odpovídalo tomu,

že je kněz do sejfu musel cpát. Když zastřelíte a podříznete dvě oběti, jako se to stalo, musíte zasáhnout

nějakou tepnu. Když zasáhnete tepnu, musíte se jít vykoupat.“

Webster se podrbal na hlavě, nezbytná sluchátka se mu rozhoupala na krku. „Tak Bram nezabíjel, ale na

místě činu byl.“

Oliver řekl: „S tím, co víme, mohl na místo přijít později…“

„Tak proč se nehájil, když se ničeho nedopustil?“

Marge si sundala šedé sako kostýmku a pověsila ho na opěradlo židle. „Někoho kryje.“ Decker se zeptal:

„Koho?“

„Nejspíš někoho z rodiny.“

„Ne, ne, ne!“ protestoval Oliver, „utíkáte od Shockleye!“

„Možná to neudělal,“ řekla Marge.

„Můžu vám předvést svůj scénář?“ zeptal se Oliver.

„Do toho,“ vyzval ho Decker.

„Tak fajn. Někdo zmanipuloval výsledky testů Curedonu, ano?“

Marge se usmála: „Scotte, spoléháme se jen na informaci bývalé Leonardovy milenky, kterou sotva

můžeme považovat za úplně objektivní zdroj.“

„Nemáš pravdu,“ namítl Oliver, „i Decameron se zmínil, že se kolem dat děje něco nekalého. Náhle klesla

úspěšnost Curedonu a stoupla úmrtnost. Až teď víme proč. Shockley zmanipuloval čísla…“

„Proč by to dělal?“ zeptal se Webster.

„Protože podváděl společně s Bergerem. Stopy od kukaččího vejce vedou k někomu v New Chris. Nebyl toDecameron ani Sparks. Kdo jiný přichází v úvahu?“

„Co Elizabeth Fultonová?“ navrhl Martinez.

„Ale ta se netočila kolem Fisher/Tyne a Shockleye.“ Oliver zatnul pěsti. „Podívejte se, víme, že Bergerkdysi podváděl. Řekněme, že Shockley a on jeli v podvodu ve výzkumu. Doktor Sparks to zjistí. Shockleyho dá zabít. Decameron a Leonard na to přijdou. A teď jsou mrtví. Nevidíte tu čáru, lidičky?“

„Při povrchním pohledu ano, spojnice tu je,“ připustil Decker. „Myslím, že mezi Sparksovou vraždou a těminovými souvislost existuje. Všechny také spojuje způsob provedení střelnou zbraní a nožem nebo

podobným nástrojem… je to divný modus operandi“

„Rozhodně spolu souvisí,“ prohlásil Oliver.

„Fajn, Berger švindloval,“ ozval se Webster, „ale proč by Shockley intrikami s Bergerem riskovalzaměstnání?“

„Fisher/Tyne v tom jede.“

„Kde máš důkaz?“ zeptal se Martinez.

„Důkaz nemám“ odsekl Oliver, „kdybych ho měl, tak už je Shockley za mřížemi.“

Decker poznamenal: „Nevím, má-li to význam, ale je zajímavé, jak hladce Berger připustil pochybení v

minulosti. Že by nás chtěl záměrně upozornit na minulost, abychom se nesoustředili na přítomnost?“

„To je ono!“ zatleskal Oliver radostně.

„Fisher/Tyne uzavřel se Sparksem smlouvu na hromadu peněz. Shockley si po Sparksově smrti možná

myslel, že by dosáhl změny kontraktu a pokračoval ve výzkumu Curedonu za nižší cenu s Bergerem,“

usuzovala Marge.

„Neplatí smlouva dál pro Sparksovu vdovu?“ zeptal se Martinez.

„To je otázka. Možná společnost pálilo platit Sparksovi, ale on pracoval na vývoji léku. Kdo by ale platilrád vdově, která jim s lékem nemůže pomoct?“ řekla Marge, „Scott soudí, že Shockley možná

zmanipuloval výsledky k horšímu, aby dosáhl zrušení smlouvy se Sparksem. Pak by možná Fisher/Tyne

sepsal novou smlouvu s Bergerem za výhodnějších podmínek pro společnost.“

„Nezapomínejte, že lék patří Sparksovi,“ upozornil je Martinez, „lék mu nelze odcizit. To je patentoprávní

záležitost.“

Oliverovi zasvítily oči. „Proto Shockley potají intrikuje. Doufá, že na to nikdo nepřijde.“

„To je směšné,“ namítl Martinez, „Decameron by na to přišel.“

„A proto je mrtev!“ vykřikl Oliver vítězoslavně, „on, Leonard a Sparks. Shockley dnes zabil dva jednou

ranou.“

„A Leonarda zabil, protože objevil kukaččí vejce?“ Martinez zakroutil hlavou, „Scotty, to je scénář

béčkového filmu.“

„Fajn, ale sám kupodivu žádný nemáš. Můžu dokončit, co jsem začal?“

„Pokračuj,“ vyzval ho Decker.

„Shockley si uvědomil, že Leonard na něco přišel, protože se začal chovat nervózně. Když se dnes

neobjevil v práci, domyslel si, že práská. A komu by práskal jako prvnímu? Samozřejmě Decameronovi.“

Martienz pokračoval: „Shockley tam tedy jde a zabije oba. A proto měl Decameron v kapse klíče od

Bramova bytu. A proto měl kněz zakrvácené šaty a tenisky v sejfu.“

„Co by tam zničehonic dělal ten kněz?“ zeptal se Oliver.

„Trojúhelník homosexuálů,“ řekl Martinez, „všichni byli gayové.“

„Leonard měl milostný poměr se ženou,“ namítla Marge.

„Krátkou epizodu, sama jsi to říkala.“

„Podle toho, co nám řekla ona. Možná to trvalo déle, než přiznala.“

„Nebo to rychle skončilo, protože Leonard nebyl v posteli dobrý. Se ženami.“ Martinez se zamyslel.

„Možná tedy byl bisexuál. Předpokládejme, že kněz měl poměr s Decameronem…“

„Jó, jó,“ Oliver začal zívat.

„Decameron měl v kapse Bramův klíč…“

Oliver ho přerušil: „A Azor Sparks to zjistil. Vyhrožoval synovi a chystal se propustit Reggieho. Tak Bram

nebo Reggie zastřelili doktora Sparkse, pak se Bram, když viděl Decamerona s jiným mužem, rozzuřil aoba je zastřelil a podřízl. Zdemoloval místnost. Doma nacpal zakrvácené šaty a pomomagazíny do sejfu adal se do pečení cukroví pro nemocného famíka.“

„A cukroví pekl,“ potvrdil Decker, „to jsem sám viděl.“

„Ale ostatní smrdí,“ prohlásil Oliver, „i kdybychom připustili, že Bram mohl mít důvod zabít Decamerona…,

proč by zabíjel otce? Nebyl jeho zlatý hoch?“

„Jen pokud se dobře choval.“ Decker jim vylíčil příběh Dany a jak doktor Brama na krátkou dobu zavrhl.

Oliver si hvízdl. „Proboha, to je limonáda, jakou televize předvádí v talk show. Souložil jsem se ženou

svého bratra-dvojčete. A ten hoch se s ní přesto chtěl oženit? To tedy byl tupohlavec!“

„Není divu, že se stal knězem,“ řekl Webster.

„To všechno se stalo před lety,“ připomněla Marge, „nezdá se mi, že by Bram vydržel nenávidět tak

dlouho.“

Webster namítl: „Kdyby netrvala dlouho, nebyla by to nenávist.“ „Osmnáct let starý televizní kýč je slaboumotivací pro vraždu. Pořád hlasuju pro Shockleye!“ prohlásil Oliver. „Já jsem pro Watersona a motorkáře,“ řekl Webster. „Víte, proč?“ „Proč jsi pro motorkáře?“ zeptala se Marge. „Kvůli tomu divnému modu operandi – zastřelit a podříznout. Ukazuje na víc než jednoho pachatele. ZabítLeonarda a Decamerona by pro jednoho – ať Shockleye nebo kněze – bylo příliš.“

„Pokud by jediný pachatel nevnikl dovnitř a nejdříve oba nezastřelil,“ upřesnil Decker.

„Podle polohy a množství rozstříknutých kapek krve koroner Bertovi a mně řekl, že si myslí, že jedna rána

vedená nožem přeťala Decameronovi hlavní tepnu,“ konstatoval Webster.

„Véna cava,“ vysvětlil Martinez, „největší kromě aorty.“

Webster pokračoval: „Protože vytrysklo tolik krve a tak daleko, předpokládá, že oběť byla při napadení

nožem živá. To znamená, že nebyla nejdřív usmrcena výstřelem.“

Marge upozornila: „Tome, to ale nevylučuje, že Decameronovo srdce mohlo ještě tlouct, ačkoli měl

prostřelenou hlavu. Kdyby byl bodnut potom, když mozek byl mrtvý, ale srdce ještě vysílalo krev tepnami,nalezly by se také stopy stříkající krve.“

„To si ale vykládáš volně…“ namítl Webster.

„Ne tak docela…“

„Ale Decameron mohl být ještě živ, když byl napaden nožem.“

„Samozřejmě.“

Webster řekl: „Podívejte se, já se nesnažím připsat vraždy určitým osobám. Pokouším se řešit je pomocí

logiky. A moje logika mi říká, že vraždit musel víc než jeden pachatel, a podle toho mi vycházejí Sanchez

a Chřestýš.“

„Já se taky snažím použít logiku,“ ozval se Oliver. „Co měly všechny tři oběti společného, Tome?“

„Curedon.“

„Správně. Když to mělo něco společného se Sparksovou rodinou, proč byl zabit Leonard?“

„Proč by pak kněz schovával zakrvácené šatstvo?“ dotazoval se Webster.

„A co má kněz společného s motorkáři?“ namítl Oliver.

„Možná si Bram prostřednictvím Watersona objednal motorkáře, aby odstranili Decamerona.“

„Kvůli osmnáct let staré křivdě?“

Webster pokrčil bezradně rameny.

„Považuju za možné, že Leonard Decameronovi donášel,“ řekla Marge, „ale připusťme, že to nebyl důvod

pro jeho vraždu. Myslím, že nebyl cílem útoku, ale obětí měl být Decameron. Leonard se jen ocitl nanesprávném místě v nesprávný čas.“

„To si taky myslím,“ podotkl Decker.

„Kam se nám potom poděla data o testech Curedonu?“ zeptal se Oliver. „Decameron nám je chtěl ukázat.

Nenašla se v jeho kanceláři ani doma. Kde sakra jsou?“

„Jestliže někdo hledal data, proč nerozhrabal jeho pracovnu?“

Decker odpověděl: „Protože měl data pečlivě uspořádaná, Berte. Do problému zasvěcený lupič, který by

věděl, co hledá, mohl správné složky odnést a neobrátit přitom všecko naruby.“

„Bylo by fajn, kdybychom data měli…“ povzdychl si Oliver.

„Možná bychom je mohli mít,“ skočil mu do řeči Gaynor. „Když nejde Mohamed k hoře, půjdeme k hoře

my.“

„Zní to trochu jinak.“

„Co říkáte, Farrelle?“

„Když je nemůžeme dostat od Fisher/Tyne, možná se dají sehnat od Federální inspekce léčiv.“

Všichni se na něj podívali. Decker se zeptal: „Dokázal bys to?“

„Já nevím,“ Gaynor pokrčil rameny, „ale udělám, co budu moct.“ Podíval se na hodinky. „Je osm pryč.

Východního času. Úřady jsou zavřené. Zkusím to zítra.“

„Nezapomeň si seřídit hodinky, je něco přes deset východního času.“

„Pravda,“ nastavil si správný čas. „Díky.“

„Něco mi vrtá hlavou,“ řekla Marge. „Proč Bram schovával ty šaty doma v sejfu. Proč je někam

nevyhodil?“

„Třeba nevěděl, kam je vyhodit.“

„Kamkoli, hlavně je nemít doma v sejfu.“

„To mě přivádí k jiné otázce,“ řekl Martinez, „sejfy se do bytů nedodávají jako třeba myčky nádobí. Na co

Bram potřeboval v bytě sejf?“

„Schovával v něm porno,“ vysvětlil Oliver, „vždyť jsem říkal, že je to jeho doupě nepravostí.“

„Potřebujete sejf na pomomagazíny?“ divila se Marge. „Stačí je strčit pod matraci.“

Nastalo ticho.

Marge pokračovala: „Sparksův křížek se náhodou najde na místě činu, klíč od jeho bytu v Decameronově

kapse. Potom se Bram, podle všeho inteligentní chlapík, geniálně rozhodne schovat usvědčující důkazy dosejfu ve svém bytě, ještě k tomu vedle masochistického porna pro gaye.“

„Říkal jsem, že to zavání naaranžovanou scénou,“ ozval se Oliver.

„Ale byl tam,“ řekl Webster.

„Ano, to byl,“ opakovala Marge. „Ale proč?“

Oliver se zasmál. „Dát Decameronovi poslední pomazání.“ Nikdo nereagoval.

Oliver se znovu zasmál. „No tak, tolik jsem neřekl.“

„Tak proč se nebrání?“

„Chrání někoho,“ usoudila Marge.

Decker přemýšlel. „Možná. Problém je, že nechce nic říct.“

Webster to potvrdil:„Jeden z nejzarytějších zatčených, jaké jsem poznal. Nedalo se z něj dostat ani

slovíčko.“

„Je kněz. Možná by porušil zpovědní tajemství.“

„Dovolával se ho?“ zeptal se Oliver.

„Ne, nedovolával se ničeho,“ odpověděl Webster. „Jen stoicky seděl a říkal, že ho mrzí, že mi nemůže

nijak pomoct.“

„Nerada se opakuju,“ řekla Marge, „ale někoho chrání.“

„Víš, můžeš někoho chránit, ale nemusíš přitom potopit sama sebe,“ namítl Martinez. „Já si pořád myslím,že šlo o mileneckou hádku. Bram zašel příliš daleko. Když si uvědomil, co udělal, zpanikařil, utekl a šaty

nacpal do sejfu, než si rozmyslí, co udělá.“

Marge si nalila sklenici vody. „Uvědomte si, že i kdyby se Bram na ty časopisy díval, neznamená to, že sepodle nich řídil.“

Decker se na ni usmál. „Máš pravdu.“

Webster řekl: „Bod pro dámu. Já jsem se na heteropomo mockrát mrkl, ale manželku nešidím.“ „Jo, ale souložíš s ní,“ namítl Oliver, „kněz však nemá ventil.“

„Má ruce,“ prohodil Gaynor.

„Masturbace je hřích,“ řekl Martinez.

„Pederastie taky. A neřekli jste mi před chvílí, že šlo o milostný trojúhelník gayů?“

Martinez pokračoval: „Víte, Bram by za oba hříchy musel podstoupit těžké pokání. Proto si třeba řekl, ať

to stojí zato.“

„No, myslím, že si dovedu představit Decamerona, že skočil na příležitost opíchat kněze,“ přisadil si

Webster.

„Měl jsem Reggieho docela rád,“ prohlásil Oliver.

„Nic jsem proti němu neměl,“ konstatoval Webster, „ale byl nekonvenční. Riskoval zaměstnání, protoževěděl, že jeho šéf je jeden z hlavních zdejších fundamentalistů, ale přesto se snažil nabalit pár hošanů.“

Decker se podíval na hodinky. „Složil Bram kauci?“

„Ne,“ informoval Gaynor, „byla stanovena na dvě stě tisíc. Spousta peněz. Ale poukázat deset procent proněj nebyl problém.“

„Neposlat nic,“ uvažoval Decker, „asi pokládá za určitý způsob pokání.“

Martinez řekl: „Určitě se kaje. Vsadím se, že se kaje dlouho… prosí Ježíše, aby mu odpustil, že je gay, adoufá, že když se bude dost modlit, Ježíš jeho orientaci změní na normální.“

„Ne, s tím nesouhlasím,“ odporoval Decker. „Jednou se mi zmínil, že být gay není volba, ale vrozenápreference. Proto si myslím, že se za to, že je gay, necítí vinným.“

„Není to tak,“ oponoval Martinez, „my katolíci se cítíme odpovědni i za špatné počasí. Bram možnározumově ví, že být gay není jeho vina, ale citově za to koná pokání.“

Příliš mnoho otázek, usoudil Decker a rozhodl: „Scotte, protože považuješ Bergera za zápornou postavu,

navštiv zítra New Chris a procvakni ho.“ „Prima.“

„Tome, máš na mušce Watersona a motorkáře. Jdi se jim podívat na zoubek.“ „S potěšením.“

„Farrelle, ty využiješ konexe na Federální inspekci.“ „Vynasnažím se co nejlíp.“

„Dobře,“ Decker se obrátil k Martinezovi. „Pokusíš se dozvědět něco od Brama. Jsi katolík, třeba k tobě

bude otevřenější.“

„Proč to neuděláte vy, poručíku?“

„Nemůžu. Nastal střet zájmů. Moje žena se z dřívějška s Abramem Sparksem zná.“

Rázem se na něj otočilo pět párů očí.

Pokrčil rameny. „Nejde o nic hrozného. Jen nechci, aby se do soukolí dostalo zrnko písku, kdyby se spřípadem něco zvrtlo, a mohlo by se říct, že jsem na tom měl osobní zájem. Což nemám. Ale…“ pokrčil

znovu rameny, „víte, jak to chodí.“

Marge se zeptala: „Jak dobře se s ním znala?“

„Svého času dost dobře.“

Znovu nastalo ticho. Dokud se neozval Martinez: „Nepromluví. Je to kněz.“

„Ne, že bych se ho chtěl zastávat,“ začal Webster, „ale jaký měl důvod zabít Decamerona a Leonarda?“

„Musíš se na to dívat z pohledu gaye,“ řekl Martinez, „porno v sejfu, klíč v Decameronově kapse… to jsou

jediné konkrétní důkazy, které dávají smysl.“

„Je za tím Shockley,“ vrátil se ke svému tématu Oliver, „to je jediná verze, která dává smysl.“

„Tak proč kněz schovával zakrvácené šatstvo?“ zeptala se Marge.

„Opakujeme se dokola,“ usoudil Decker, „dokončete hlášení a pak se na to vyspíme.“ Vstal a otevřeldveře kanceláře. „Zítra je taky den.“

V domě panovala tma a ticho. Decker vstoupil do kuchyně, aby si uvařil šálek čaje. Za chvíli za ním přišla

Rina.

„Ty máš sluch netopýra,“ přivítal ji.

„Říká se mu echolokátor manžela,“ políbila muže na tvář, „sedni si, udělám ti čaj. Vypadáš utahaně.“

„Jsem jako zbitý,“ svlékl si sako a přitáhl židli ke stolu. „Jak se daří dětem?“

„Hannah spí, ale kluci jsou ještě vzhůru.“

„Mám se odvážit a zajít za nimi?“ „Záleží na tom, jak odolné máš ego.“

„Zrovna teď nic moc. Myslím, že chvíli počkám.“ Usmál se na Rinu. „Jak ses měla ty?“ Opřela se o pracovní desku a podívala se ke stropu: „Není to moc slavné.“

„Takže jsi o tom slyšela.“ „Ano.“

„Nemůžu o tom mluvit.“

„Já vím. Nechci z tebe ždímat podrobnosti.“

„Díky.“ Rozepnul si límeček a sundal kravatu. „Jeho famíci bdí při tiché vigilii.“ „Bram by si to nepřál. Nerad přitahuje pozornost.“

„Možná je rád, že má podporu.“

Rina mlčela.

„Mrzí mě to.“ Chvíli vyčkával. „Chceš-li se mnou mluvit, budu ti naslouchat.“

„Jakou by to mělo cenu?“ Kousala si nehet. „Nemá to smysl.“

„Zlobíš se na mne?“

„Ach, Petere, samozřejmě že ne!“ Posadila se k němu. „Jsi jeden z nejčestnějších lidí, které jsem kdy

poznala.“ „Jeden z mnoha?“

„Je jich několik.“

„Kdo?“

„Moji rodiče, Rav Schulman, zemřelý manžel… Bram.“

Na chvíli se odmlčel. „Dobrá.“

Rina si dál hryzla nehet. „Takže se nebudu namáhat, abych ti řekla, že se mýlíš…“

„Ne, nenamáhej se…“

„Nebo že ses dopustil hrozné chyby…“

„Ne, netrap se tím.“

Oči se jí zamžily. Pokusila se zakrýt dojetí úsměvem. Vzal ji za ruku. „Vím, že tě to bolí, a cítím semizerně, protože jsem k tomu přispěl. Je to moje zatracená chyba. Měl jsem se vyšetřování vzdát hned,když jsem se dozvěděl, že jsi ho znala.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Z pýchy a ze zvědavosti. Neměl jsem ho zatýkat já. Udělal jsem pitomost.“ Voda začala vařit. Zvedla se.

„Teď sis nad případem umyl ruce?“

„Ne, vyšetřování řídím dál. Ale nevyslýchám… nemám přímý kontakt se žádnou ze zúčastněných stran.“

„Kdo ho tedy vyšetřuje? Marge?“

„Záleží na tom?“

„Ne.“ Postavila kouřící hrnek na stůl. „A vypovídá?“

„Ne, nevypovídá,“ zahleděl se na lístky máty na hladině. „Vždycky byl nesdílný?“

Chvíli přemýšlela. V očích se jí opět objevily slzy. Otřela si je. „Bram byl vždycky uvážlivý.“

„Mluvil s tebou vůbec, když se staral o Jicchaka?“

„Samozřejmě.“

„O čem?“

Pokrčila rameny. „Někdy jsme hovořili o náboženství. O tom, jak Hospodin věřící podrobuje zkouškám. Je

to princip obou náboženství. Pro nás židy jej zosobňují Abraham a Akeda.“

„Obětování Izáka.“

„Správně. Pro katolíky je zřejmě hlavní postavou emmunah – Marie.“ Zachmuřila se. „To je divné, použila

jsem hebrejské slovo pro postavu katolictví. Ať je to, jak chce, ona je jejich symbolem víry. Bram mivětšinou poskytoval mnoho slov útěchy.“

„Mluvil někdy o své rodině?“

„Někdy,“ přikývla.

„Něco podrobnějšího?“

„Co tím myslíš?“

„Vyprávěl ti někdy o osobních vztazích s rodiči, sourozenci… přáteli nebo přítelkyněmi?“ „Příležitostně.“ Zvedla se. „Chceš ještě čaj?“

„Dal bych si.“

Rina mu chvějící se rukou dolila čaj. „Ve zprávách se zmiňovali o aspektu homosexuality proto, že doktor

Decameron byl gay?“

Přikývl.

Povzdechla si. „Našel jsi nějaký důkaz?“

„Stále sbíráme důkazy a informace. Nevyhýbám se odpovědi, zlato. Mluvím s tebou na rovinu.“

Obrátila oči ke stropu. „To je bída!“

Přemýšlel, co na to říct, ale na nic nepřišel. Vstal, „Je pozdě a musím si ještě zavolat. Myslíš, že mám jít

klukům dát dobrou noc? Neustřelí mi hlavu?“

„Podle toho, jak statečně se cítíš.“

Políbil ji na tvář. „Moc ne, ale muž musí udělat, co musí.“

Rina otřela pracovní desku a přemýšlela o výmluvě, aby mohla odejít v půl jedenácté: přítelkyněpotřebovala pomoc… Rav Schulman chtěl znát její mínění o referátu, který napsal… náhle se jí zachtělonavštívit rodiče. Postupně je všechny vyloučila jako chatrné. Peter by se jí vysmál.

Ať Peter bude reagovat, jak chce, věděla, že musí Brama navštívit. To bylo dáno. Ale musí to počkat dozítřka.

Slyšela, jak manžel dává dobrou noc chlapcům a pak jeho kroky na dřevěné podlaze chodby. Bouchlydveře.

Ticho.

Podívala se na telefon v kuchyni. Signálka se rozsvítila.

Vytáčel číslo z ložnice.

Přešla k aparátu a přejela prstem po sluchátku.

Teď, nebo nikdy!

Na druhém konci telefon ještě nikdo nezvedl.

Peter okamžitě pozná, že zvedla příposlech.

Neměla to dělat.

Nebylo to slušné. Bylo to nesprávné.

Ale nemohla přejít scénu, která se jí vynořila v hlavě. Bolest v Bramových očích, když pronášel řeč za

svého otce… Tolik jí to připomnělo vlastní bolest, kterou prožila před deseti lety.

Tenkrát se jí obětavě věnoval.

A teď je postižený on.

Udělal by to pro ni bez vteřiny zaváhání.

Opatrně zvedla sluchátko.

Štěstí tomu chtělo, že ve stejném okamžiku zvedla sluchátko Marge. Styděla se sama za sebe.

Budiž. Ten pocit tu zůstane.

DECKER SEDĚL U PSACÍHO STOLU a procházel ranní poštu – čtyři zprávy od Paula Sparkse, tři od EvyShapirové, pět od Dolores Sparksové, podané prostřednictvím Williama Watersona, a dvě od Michaela.Žádné od Maggie. Příznačnější bylo, že žádná nedošla od Luka. Marge zaklepala na zárubeň dveří. Vyzvalji, ať jde dál.

„Jaká výhoda, že jsem zproštěn Sparksova případu.“ Zvedl se a podal jí štůsek faxů. „Nemusím odpovídat

na poštu. Užij si to.“

„Venku čeká Lucas Sparks. Ráno sem vrazil a chtěl s tebou mluvit. Skoro jsme ho vyhodili.“

„Měli jste to udělat.“

„Nešlo to, vypadá, že má něco důležitého na srdci.“

„Nemůžu s ním mluvit.“

„Je neodbytný, Pete.“

„Nemůžu to udělat, Marge. Konec diskuse.“

Odhrnula si vlasy z čela. „Podívej, proč mu to osobně nevysvětlíš…?“

„Marge…“

„Pete, když ho necháš odejít, můžeme přijít o něco důležitého.“ Vysunula bradu. „Co kdybys s nímpromluvil a my budeme poslouchat za zrcadlovou stěnou.“

Decker o jejím návrhu uvažoval, ale cítil, že dělá chybu. Ale měla pravdu. Chce-li mu Luke něcodůležitého říct, odklad v něm možná vyvolá trému a později mluvit nebude. Vytáhl ze zásuvky přenosnýnahrávač. „Přiveďte ho do vyšetřovny a dej mi asi deset minut k dobru.“

„Prima!“ Marge odešla.

Nalil si ještě jeden pohárek kávy a spolkl aspirin, aby se zbavil bolesti hlavy. Pečlivě si prohlédl poznámkya pak odkráčel do vyšetřovny.

Luke za těch několik dní ztratil na váze. Byl stejně hubený jako jeho bratr. Šaty na něm visely, ale byl

umytý a oholený, vlasy pečlivě učesané.

Na sobě měl džíny a flanelovou košili. Na nohou tenisky Doc Martens. Když Decker vstoupil, stál.

„Pane Sparksi, posaďte se, prosím.“

Luke se posadil, stejně jako poručík.

„Mám malý problém,“ začal Decker. „Už případ vašeho otce nevyšetřuju.“

„Proč?“

„Z osobních důvodů.“

„Zatknete mého bratra, a když začíná být horko, vypaříte se?“

Decker pokývl hlavou.

„Typické pro policejní výkvět L.A.“

„Pane, je tady pět jiných…“

„Vy jste ho zatkl, vy si mě poslechnete.“

„Fajn, můžete se mnou mluvit, ale chci, aby další slyšeli, co mi chcete sdělit, protože nevyšetřuju sólo.“

„Proč vás odvolali? Pro neschopnost?“

Decker otázku přešel. „Vidíte tady to?“ Ukázal na reflexní stěnu.

„Je to jednostranné zrcadlo?“

„Správně.“

„Poslouchají nás další lidi.“ „Ano. Nevadí vám to?“

„Nevadí. Jenže vy nebudete vypadat moc chytře a myslel jsem, že vy byste se mnou raději hovořilsoukromě.“

„A nebude vám vadit, když zapnu přehrávač?“

„Jen do toho.“

„Nechcete se něčeho napít?“

„Ne… ne, děkuju vám.“

Decker zapnul magnetofon. „Řekněte mi tedy, proč budu vypadat hloupě.“

Luke si přejel rukou tvář, podíval se do zrcadla a pak zpátky na poručíka. „Včera mi zatelefonoval ReggieDecameron. Kolem půl osmé, možná v osm ráno. Měl divný hlas… Klidný, ale zněl jaksi vázne. To bylo uDecamerona velmi zvláštní. Řekl, že se mnou musí mluvit o mojí rodině. Když jsem ho požádal, aby sevyjádřil konkrétně, odpověděl, že je to příliš soukromé a osobní, než abychom to probírali po telefonu.Domluvili jsme se, že přijedu v deset za ním domů.“ Poškrábal se na hlavě.

„Už byl mrtvý, když jsem tam vkročil. On a ještě jeden muž. Kolem bylo plno krve a oba byli pokrytístřepinami.“ Hlas se mu změnil v šepot. „Taková spousta střepin.“

Nastalo dlouhé odmlčení.

„Měl jsem co dělat, abych zvládl žaludek. Okamžitě bych odešel, ale něr čeho jsem si všiml. Leželo tamasi tucet časopisů… v hnědých obálkách.“ Po malé odmlce dodal: „Bylo na nich bratrovo jméno.“

Zase ticho.

„Jeden jsem zvedl a stáhl obálku. Šlo o homosexuální pornografii. Vysloveně… provokativní svinstvo!“

Nikdo nic neříkal.

„Úplně jsem zpanikařil. Vyběhl jsem ven, naskočil do auta a rychle odjel. Když jsem přejel blok, musel

jsem zastavit. Třásl jsem se tak, že jsem nemohl řídit.“

Na obličeji mu vyrazil pot. Decker mu nalil sklenici vody. Luke ji hltavě vypil.

„Seděl jsem tam… nevím… řekněme deset minut. Možná víc, možná míň. Věděl jsem, že se musím vrátit.“

„Proč?“

„Nemohl jsem přece takový škvár s bratrovým jménem nechat ležet u dvou mrtvol. Myslel jsem, že… by

to mohlo… uvrhnout podezření. Vrátil jsem se a sebral všechny časopisy. Nevím, proč jsem je někdenezahodil. Snad jsem je chtěl bratrovi ukázat a slyšet ho popřít, že by s ním měly něco společného.“

„Jak by se pornografie od vašeho bratra dostala k Decameronovi?“

„Nevím,“ pokrčil Luke rameny, „jen si můžu domýšlet, že spolu něco měli…“ Zaúpěl. „Panebože, je to tak

nechutné!“

„Jestliže byl Decameron milencem vašeho bratra, proč by volal, abyste si o něm promluvili?“ „Opravdu nevím. Možná kvůli vydírání. Protože si každý myslí, že po otcově smrti zbohatneme.“

„Zbohatl jste?“

„Ano, je fakt, že jsem zbohatl. Všichni jsme bohatí. Já i ostatní sourozenci. Otec nám zanechal pojistku.

Možná se Decameronovi zachtělo podílu. Pokud vím, byl jsem první, na koho se obrátil a hodlal se obrátiti na ostatní. Zná naši rodinu a víru mých rodičů. Věděl, že uděláme všechno, aby ta věc nevyšla najevo.Kvůli matce. Každý věděl, že Bram je její miláček.“

„Zřejmě byste udělal všechno, abyste zabránil skandálu?“

„Všechno ne. Určitě bych nevraždil, ale jistě bych vyděrači zaplatil, aby nic nevyšlo najevo.“

„Zaplatil byste?“

„Určitě. Když mě tak zavolal, cítil jsem v tom něco shnilého.“

„Ale na jeho zavolání jste tam šel.“

„Ano, šel.“ Luke si sám nalil další sklenici a zvrhl ji do sebe. „A to je… konec příběhu.“

„Proč jste nezavolal policii, když jste našel mrtvoly?“

„A tím se přiznat, že jsem tam byl? Zbláznil jste se?“

„Přiznáváte se k tomu teď… Možná s mnohem horšími následky.“

„Zatkl jste Brama. Nemůžu ho nechat s obviněním na krku místo sebe.“

„Obviněním?“

„Sešli jsme se, když jsem se vrátil z Decameronova domu. Zavolal jsem mu a vyzval ho, aby se pohnul do

bytu, protože máme co projednat. Ukázal jsem mu časopis, doslova jsem mu ho hodil do tváře. Čekaljsem, že mi proboha řekne, že je to omyl.“

„Udělal to?“

„Ne,“ potřásl hlavou. „Neudělal. Jen vzal mé zakrvácené šaty, tenisky a také časopisy. Řekl, abych nemělstarost, že to zařídí. V tom okamžiku jsem byl šťastný, že jsem se toho zbavil, a nechal ho dělat, co uznal

za vhodné.“

Decker se posadil. „Ale náhle se vám vrátila rozvaha. Vzmužil jste se a zaplatil za bratra kauci.“

Luke se na poručíka ostře podíval. „Vím, pro vás je těžké věřit, že pacholek jako já může udělat něco

slušného, ale je to tak.“

Decker to shrnul: „Víte, mám-li věřit něčemu z vašeho příběhu, zasloužila by to ta část o bratrovi aDecameronovi. Znamenalo by to, že Bram, víc než kdokoli jiný, měl důvod Decamerona zabít.“

„Až na to, že Bram v domě nebyl. Důkazy, které proti němu máte, jsou věci, které patří mněl Jistě. Šatypadnou i jemu. Ale jen proto, že máme stejné míry. Zrovna tak číslo bot. Možná máte i důkaz na základěkrevních vzorků. Když jsem sbíral časopisy, několikrát jsem se řízl o střepy. Ale nemáte jeho krev. Je to

moje krev.“

Decker doufal, že na sobě nedá nic znát. Uvnitř se mu ulevilo. Chvíli mlčel, pak řekl: „Máme i jiné

důkazy.“

„To jste tedy našli můj křížek.“

Tentokrát poručík nezakryl svůj údiv. Dlouho mlčel. „Nevěděl jsem, že jste tak nábožný.“

„To nejsem, ale starý zvyk se těžko odvyká.“ Lukovy oči zabloudily k zrcadlu. „Jak se vám tam za tím

všem vede?“ „Luke…“

„Dostal jsem ho… spolu s Bramem a Paulem při konfirmaci. Všichni jsme dostali stejný dárek – walkmanaa zlatý křížek s vyrytým jménem Sparks na zadní straně. Žádné iniciály, jenom Sparks. Můžeme si křížkyvyměňovat. Rodiče si na zdůraznění osoby nedali záležet.“ Decker mlčel.

„V každém případě,“ pokračoval Luke, „na mém se před lety uvolnil závěr. Nikdy jsem se nedostal k tomu,

abych jej dal opravit. Možná jsem si v duchu přál, abych ho ztratil. Ne sice mezi mrtvými těly, ale Bůhkráčí tajemnými stezkami.“

„Předpokládáte, že vám to uvěřím?“

„Včera dopoledne při sprchování jsem si všiml, že mám holý krk. Prohlédl jsem byt, ale řetízek jsemnenašel. Hned mi došlo, co se stalo. Musel zůstat v Decameronově bytě. Tak jsem pochopil, proč jste

zatkl Brama.“

Opřel se o stůl.

„Když něco nosí Bram kolem krku, je to římskokatolický kříž – velký stříbrný kříž i s Ježíšem. Ale pod košilí

nosí křížek z konfirmace. Po registraci musel odevzdat osobní majetek. Zajděte tam, poručíku, azkontrolujte, co odevzdal. Najdete tam i jeho křížek. Jaký by mělo pro Brama smysl nosit dva stejnékřížky. Takový fanatik není.“

Byla na něm patrná netrpělivost.

„Podívejte, můj bratr Decamerona nezavraždil. Dokonce ani nebyl poblíž jeho domu. Dopoledne navštívil

matku, odpoledne byl v kostele.“

Decker mlčel.

„Ano, vím, že najdete časové mezery. Možná se vplížil do Decameronova domu mezi jeho telefonátem anávštěvou matky. To znamená, že by tam musel být asi kolem půl osmé.“

„Tak?“

„Byl tam ten druhý muž. Oba v oblecích. Kdo, proboha, jedná obchodně v půl osmé ráno? Nikdo. Protože

byli zavražděni později. Nedává to smysl?“

Decker neodpověděl, v hlavě mu hučelo.

„Řeknu vám, že tomu chybí logika. Pokud měl Bram něco společného s vraždou, myslíte, že by tam

nechal ležet časopisy se svým jménem na obálce? Jako by chtěl sám na sebe upozornit?“

Naaranžovaná scéna? Pokud ano, proč Bram nepromluvil? Decker se díval na jeho bratra a snažil si

uspořádat myšlenky. „Nechat pornografii na očích je totéž, jako když Bram použil své jméno pro

předplatné.“

Luke na chvíli oněměl. „No, to také není logické.“

„Nikdy jsem obálky neviděl, takže nevím, jestli mě balamutíte nebo ne.“

„Máte časopisy?“

„Máme.“

„Ale ne obálky.“

„Ne.“

„Obálky zahodil. Proč taky nezahodil ty časopisy?“

„Proč to neudělal?“

„Nevím. Možná ho tlačil čas. Spěchal za nějakým dítětem v nemocnici, anebo se ostýchal hodit to do

kontejneru. Možná si myslel, že ho někdo uvidí. Časopisy byly adresovány na poštovní schránku.“

„Pamatujete si číslo?“

„Ne, ale mohl jste je zjistit u mého bratra.“

„Ne, nespolupracuje. Můžete nám je zjistit?“

„Já?“ Luke se hořce zasmál. „Ne. Když nemluví s vámi, nebude mluvit se mnou.“ Odmlčel se. „Nedokážuve svých světských myšlenkách rozluštit, proč Bram použil své jméno. I když je nechával doručovat na

anonymní poštovní schránku.“

„Možná proto, že ho vzrušovalo dělat špatnosti. Nebo se chystal toho zanechat.“

„To nevypadá na Brama. Není typ zloducha a je velmi diskrétní… aspoň jsem si to vždy myslel.“ Luke

pokrčil rameny. „Bram pro nás všechny byl vždycky záhadou.“

„Proč Bram neřekl, že jste u Decamerona byl?“

„Proč myslíte? Chrání mě.“

„Myslí si snad, že jste zavraždil Decamerona?“

„Kdo kčertu ví, co si myslí? Když se Bram rozhodne nemluvit, tak nepromluví. Podívejte se. Byl jsem tam,ale nikoho jsem nezabil. Chcete, abych udělal podrobnější prohlášení. Rád to udělám. Ale přinuťte bratramluvit. Jsem unavený z toho, že mi dělá obětního beránka.“

„Včera jste to na něm chtěl nechat. Stál jste mimo, když jsme ho zatýkali.“

„Byl jsem v šoku. Nestojím za nic, když jsem pod tlakem.“ Sklopil hlavu. „A šla mi hlava kolem. Jako bych

začínal bláznit.“

„J3láznitl“

„Vždycky jsem věděl, že Bram ženskými posedlý nebyl.“ povzdechl Luke. „Fakticky, ten kluk po Daněnikdy neměl přítelkyni… po mojí ženě. Chodil s ní, začalo to na střední škole, já na ni tehdy aninepomyslel. Až na výročním srazu po pěti letech jsme se potkali. To si mě spletla s Bramem, ten naschůzku nepřišel. Začali jsme se bavit a jedno vedlo k druhému.“

„Jak Bram ten fakt snášel, že jste se oženil s jeho bývalým děvčetem?“

„Nikdy se o tom nevyjádřil. Myslím si, že mě považuje za hloupého, protože jsem si ji vzal.“

„Možná žárlí?“

„No, asi mu na Daně tak moc nezáleželo. A asi proto jsem tušil, že je jiný“

„Chcete říct, že je gay.“

„Ano, prima. Když jsi gay, dobře, ale drž to proboha v soukromí, zvlášť, když jsi kněz! Včera, když jsem to

svinstvo viděl, řekl jsem si… proč si kčertu lámu hlavu s jeho perverzemi! Zvlášť když je takový lajdák, že

takové věci nechá někde válet.“

„Proč jste vlastně přišel?“

Luke složil hlavu do dlaní, pak se na detektiva podíval. „Protože – ať to zní třeba otřepaně – mám bratra

rád. Nikdy bych mu neublížil… myslím úmyslně… už nikdy…“

Podíval se nahoru a promluvil do stropu.

„Kdysi jsme se s Bramem rozkmotřili. Mojí vinou. Myslím, že tím tolik netrpěl, ale já zatraceně jo. Chybělmi. Postrádal jsem možnost si s ním… promluvit. Lidé se Bramovi svěřují. Protože jim doopravdy

naslouchá.“

Otřel si oči.

„Pohnete s ním, aby promluvil, nebo ne?“

„Zaprvé musím vyhodnotit, co jste mi řekl. Potom od vás budu potřebovat formální prohlášení. Převezmeto někdo jiný, souhlasíte?“

„Je to celkem fér.“

„Na chvíli si vás tu necháme. Máme někomu zavolat?“

„Nikomu.“

„Ani právníkovi?“

„Ne.“

„Nebo rodině, aby věděli, co se s vámi děje?“ „Volali sem horem dolem, zuří na vás.“

„To věřím.“

„Zavolám Paulovi. Aby vás jich zbavil, chcete-li.“ „Nechám to na vás.“

„Udělám to, dlužím vám něco za to, že jste mě poslouchal. Mimochodem, vím, proč jste se zřekl případu.“

Decker neřekl nic.

„Před deseti lety pro nás, myslím tím… nás trojčata… uspořádali večírek k našim pětadvacátým

narozeninám. Mraky lidí, nenáviděl jsem každou minutu oslavy. Myslím, že Bram a Paul taky. Přetrpěljsem to jen kvůli rodičům… Hlavně kvůli matce. Ráda hraje roli hostitelky… pochlubí se svým kuchařskýmuměním. V každém případě… jak jsem řekl, přišla spousta lidí.“

Zarazil se a pozoroval Deckera se zdviženým obočím.

„Spousta lidí. Ale tvář vaší ženy se dá jen těžko zapomenout.“

Poručík mlčel.

Luke pokračoval: „Viděl jsem její fotografii na vašem stole. Hned jsem ji poznal. Její manžel byl

Bramovým přítelem. Určitě to víte.“

Decker klidně poslouchal.

„Ztráta manžela pro vás byla výhra…“

„Co z toho budete mít, když mě naštvete?“

„Jsme svobodná země,“ Lukeho úsměv se změnil v úšklebek. „Chovejte se dobře, poručíku. Míří na vás

videokamery.“ Decker beze slova odešel.

„TAK VIDÍŠ!“ vykřikl na Marge Decker, přecházející po kanceláři. „To přesně ukázalo, proč jsem s ním

neměl mluvit! Osobní angažovanost je osobní angažovanost, ať je zdánlivě jak chceš malá…“

„Myslím, že bychom měli jet do věznice pro Bramovy věci.“

„Nepřerušuj mě!“ vypálil na ni. „Mám toho na srdci víc!“

„Omlouvám se.“

Ještě chvíli pochodoval. Zastavil se, nabral zhluboka dech a vydechl. „Fajn, pojďme na ty pytle s

Bramovými věcmi.“

„Jsi v pořádku?“

„Ne, nejsem v pořádku! Takovej prevít! Jako bych mu něco naočkoval do palice, že musel zavadit o

Rinu…“

„Myslím, že s tím zbytečně moc naděláš.“

„Čerta mi záleží na tom, co si myslíš.“

Marge neřekla nic, jen klidně seděla s rukama složenýma na klíně. Měla oblečený kalhotový kostým

karamelové barvy, doplněný světlejším topem. Vypadala velmi elegantně, až na sportovní tenisky Nike na

nohou. Praktičnost vítězí nad módou.

Decker řekl: „Dělá mi to těžkou hlavu.“

„Je svízelné stát na postranní lajně.“

„Nevadí mi, že jsem si nezašpinil ruce. Jde o osobní stránku věci. Myslel jsem, že se mohli zaplést.“

„Kdo ‚oni‘?“

„Rina a… on… Bram.“

Marge se na něj s otazníkem v očích podívala. „Ó, ty máš na mysli, jestli se nezapletli romanticky. Já jsemmyslela, že mluvíš o vraždě.“ Zasmála se. „Já si povídám, ‚Co má k čertu Rina tady s tím společného?“4

Decker jí pohrozil prstem. „Podívej se, ty myslíš na práci, já na svou ženu. To nejde dohromady.“ Za chvíli

pokračoval: „Abych řekl pravdu, ulevilo se mi, když jsem zjistil, že je gay. Ne, že by mi vadilo, kdyby

kdysi on a Rina…“

„Jen tak trochu,“ zašeptala Marge jako vánek.

„Co to mělo být?“

„Nic“

Do místnosti padlo ticho.

„No dobře. Možná, že trochu vadilo,“ zamračil se, „nebo spíš to, že v duchu ho stále považuju za kořist.

Protože opravdu nic takového neberu.“ „Nebereš co?“

„Že Bram je gay. Věř mi, já jsem viděl, jak se na mou ženu dívá.“

„Kdy?“

„Na smutečním obřadu.“

Marge řekla: „Chceš mi říct, že Bram – kněz, na smutečním obřadu na paměť otce, před zraky všech,

včetně tebe – koukal po tvé ženě?“

Decker vzdychl a sešpulil rty. „No jo, možná jsem si to jen představoval.“

„Já si to taky myslím.“

„To nemění nic na faktu, že je celá věc podezřelá.“

„Co konkrétně?“

„Bram schová věci z místa zločinu i s těmi časopisy u sebe v bytě.

I kdyby někoho chránil, proč u sebe kompromitující materiál schovává?“

„Jak Luke řekl, možná neměl čas najít spolehlivou skládku nebo skrýš. Nebo kdyby je pro někoho

schovával, počítal s tím, že je bude chtít vrátit.“

„Ale Luke řekl, že na obálkách stálo jeho jméno. Nemohu pochopit, proč Bram svým jménem předpláceltakový škvár pro někoho jiného.“

Marge pokrčila rameny. „Tak Luke lže. Možná, že na obalech stálo Lukeovo jméno a Bram ho kryl, právě

jak Luke prohlásil.“

Za chvíli dodala: „Měli bychom je oba posadit k detektoru lži.“

„Bram nepromluví.“

„Tak to zkusíme s Lukem. Alespoň jednoho vyřadíme.“ „Dobře, můžeme to provést, až zkontrolujeme Bramovy věci.“

Marge vstala. „Je Bram stále ve Van Nuysu, nebo ho odvezli do centra?“ „Ne, je ve Van Nuysu.“

„Pojedeš se mnou?“ usmála se Marge, „jako za starých časů?“ Decker jí úsměv oplatil: „Jistě.“

„Propustíme ho?“

„Jestliže v jeho věcech najdeme křížek, a když Luke odpřisáhne, že byl v Decameronově domě, nemá

smysl držet Brama ve vězení.“

„A co ten klíč se štítkem, s adresou Bramova bytu?“

Decker se zamyslel. „Určitě to je klíč k jeho bytu, ale není to Bramův osobní klíč. Dveře jeho bytu jsem

zamykal klíčem na vlastním Bramově kroužku.“

„Tak čí klíč to je?“

„Jestliže Bram a Decameron byli milenci, mohl kněz Reggiemu klíč k bytu dát.“

„A náhodou ho měl v kapse?“

Pokrčil rameny. „Předbíháme. Nejdřív musíme v depozitáři prohlédnout Bramovy věci. Pokud Luke mluvil

pravdu, najdeme totožný křížek z konfirmace. Budeš řídit, Marge?“

„Jistě.“

Decker si vzal ze zásuvky náprsní tašku.„Jak jde spolupráce s Oliverem?“

„Někdy to mezi námi zajiskří,“ zkontrolovala si obsah kabelky, „ale v zásadě má pozitivní vlastnosti. Dobře

mu to myslí.“

„To rád slyším,“ maličko zaváhal, „omlouvám se, že jsem na tebe prve vyjel.“

Marge se zvedla ze židle. „Pochopila jsem tvé dilema, Pete, ale cítila jsem, že by Luke ke mně nebyl takotevřený jako k tobě. Myslím, že ses zachoval správně.“

„Ten chlap je prevít.“

„Ano, bylo hnusné, co ti řekl.“

Decker zavrtěl hlavou: „Měl jsem to přejít bez komentáře. Pokrčit rameny.“

„Jsi člověk.“

Decker otevřel dveře. „Bejby, máš ty ale vždycky pravdu.“

Rina si přehodila řemínek kabelky přes rameno a zamkla auto. Srdce jí bilo jako zvon. Ani si pořádněneuvědomovala, co dělá… A vlastně ani nevěděla, co řekne, když bude mít příležitost se s ním setkat. Jaktomu osud chtěl, situace se vyvinula sama od sebe. Viděla ho sbíhat po zadních schodech pobočky VanNuys a přes parkoviště běžet pryč od policejního areálu. Musela přidat, aby ho dohonila.

Jakmile ji spatřil, nejevil radost. Zatvářil se zuřivě. „Kde parkuješ?“

„Tam!“ ukázala na volvo.

Chytil ji pod paží a táhl za sebou.

„Co to děláš?“ setřásla ruku, „co je s tebou…“ „Dej mi klíčky…“

„Co…“

„Neptej se na nic a dej mi je.“

Hodila mu klíčky. Měla co dělat, aby s ním udržela krok. Když se ocitli u vozu, zasunul se za volant aotevřel jí zevnitř. Jakmile dosedla, rozjel se dřív, než dovřela dvířka.

„Co to znamená?“ zeptala se. „Co se stalo?“

Místo odpovědi sešlápl plyn. Vůz ujížděl a pneumatiky zaúpěly, když zabočil na třídu Van Nuyse.

Rina se prudce nadechla. „Koleduješ si o pokutu…“

„Tak ji za mě zaplatíš…“

„Brame, zpomal! Nebo nás nabouráš!“

Místo toho přidal, a kdyby nestrhl volant, narazil by do stojícího auta.

„Nech toho!“ vykřikla Rina.

Vůz se hnal závodním tempem dál, Bram projížděl křižovatku za křižovatkou na oranžovou. Když po čtvrté

v pořadí vjel po naskočení červené, sešlápl plyn k podlaze a o vlásek ušel bočnímu nárazu tahače s

dlouhým návěsem. Rina zaslechla jen pronikavý zvuk klaksonu.

Udeřila Brama do ramena.„Zastav! ZastavZ“

Prudce přibrzdil a nebýt bezpečnostních pásů, skončili by čelem na předním skle. Těžce oddychoval, když

zpomalil na předepsanou městskou rychlost.

Rina si zakryla tvář a tiše plakala. Při každém nadechnutí jí projela tělem bolest. Rychle se vzpamatovala,

poděkovala Bohu a setřela si slzy. Stiskla si žebra, když promluvila:„Mohls nás oba zabít. Zbláznil ses?“

Bram zašeptal: „Promiň,“ odkašlal si a opakoval: „Promiň.“

Neřekla nic. Zapnul pravý blinkr a odbočil na čtyřistapětku směrem na sever. Během několika minut

upravil rychlost na rovnoměrných a bezpečných devadesát.

Rina už dýchala klidně, ale podpaží měla propocené. Zastrčila si uvolněný pramen vlasů pod šátek.

Zeptala se tiše: „Kam jedeme?“

Neodpověděl, otázku ani nevnímal.

Nenaléhala, byla příliš vynervovaná. Rezignovaně se rozhodla čekat, co udělá. Jakmile sjel z dálnice uDevonshiru a jel na západ místo na východ, poznala, kam míří. Nevezl ji domů, ale jel k McCoyovu parku.

Uplynuly roky od doby, kdy tam Rina byla. Místo se vůbec nezměnilo. Kousek památky na minulost, kdybyly zdejší pozemky ještě ke koupi. Sametově zelený trávník tulící se k úpatí hor, posetý lavičkamizvoucími k pikniku. V dálce prázdné tenisové kurty. Obloha byla šedá, počasí chladné, byl školní den ahřiště pro malé děti zde nebyla. Kolkolem to teď patřilo jí a Bramovi.

Zaparkoval volvo a beze slova vystoupil. Kdyby si nenechal klíčky, odjela by. Ale takto neměla na

vybranou. Následovala ho.

Obrátil se k ní, obličej bledý, hlas jako by promluvil stín. „Je mi to tak líto, Rino. Nevím, co… promiň mi.“

Neodpověděla.

Přejel si rukou po bradě, překvapený, že cítí strniště. „Jsi v pořádku?“

„Jsem naživu. To je pro začátek dobrá zpráva.“ Váhavě k němu přistoupila. „Ty jsi v pořádku?“

„Ne, nejsem.“ Pohlédl jí do očí. „Co tě proboha napadlo, ukazovat se tam? Nemá policie v L.A. už tak dost

problémů? Nemůžeš dělat takové věci, Rino. Když se do toho maléru zapleteš, přitížíš i svému muži.“

„Chtěla jsem s tebou jen promluvit… pomoct ti, kdyby to šlo…“

„Nemůžeš.“ Poodešel k obrovitému platanu a vzhlédl do rašící koruny. „Jeď domů, Rino. Jeď domů.“

Vykročila k němu. „Brame, nevím pořádně, co se děje, ale to, co říkají, je absurdní. Nejsi schopný někoho

zabít víc než já.“ „Nic nevíš.“ „Vím, že nejsi… takový.“

Jaký? Myslíš gayT „Proč mě mučíš?“ Prudce se otočil, oči mu planuly hněvem. „Protože o mně nic nevíš. A nikdy jsi nevěděla. Protože kdybys omně měla alespoň zrníčko ponětí, nebyla bys řekla, abych odjel do Ríma.“ Rina jen otevřela ústa ohromením. Zůstala jako uštknutá. „Tak najednou jsem já odpovědná za tvoje

zklamání?“

„Byl bych pro tebe hory přenášel,“ zvlhly mu oči, „všechno, co jsem potřeboval, bylo… jen nějaké

znamení…“

„Tak proč sis o nějaké neřekll“

„Věř mi, říkal jsem si o ně tisíci způsoby! Ale ty ses nesnažila je slyšet!“ Hlas měl prodchnutý hořkýmhněvem. Bylo těžké ubránit se v odpovědi stejné minci. Rina raději neodpověděla, protože drsné slovo,

jednou vyslovené, už nevrátíš zpátky.

Existovalo tolik možností, jak odpovědět na jeho obvinění. Ale šlo teď o to? Ocitl se v těžké situaci, bolelyho utrpěné rány, proto na ni zaútočil.

Kdyby byla méně vystrašená, méně rozčilená, poznala by, že jeho hněv vlastně znamená vyznání. Cítil ses ní v bezpečí a dost sebejistý, aby dal průchod svému nitru. Ale to teď nevěděla, protože ji zaslepily

vlastní city.

Setřela si slzy z očí a řekla: „Udělala jsem to, o čem jsem si tehdy myslela, že je správné. A teď dělám to,co si myslím, že je správné v přítomnosti. Jestliže se mýlím teď, jako jsem se asi zmýlila tehdy… pak…

ráda vypadnul“

Bram tiše řekl: „Myslím, že je to moc dobrý nápad.“

Zůstali mlčky stát.

„Potřebuju klíčky od auta,“ řekla.

„Ach, ano,“ Bram se prošacoval, až je našel. Chtěl jí je hodit, ale rozmyslel se, došel k vozu a otevřel

dveře u řidiče. Vtáhla se za volant, nastavila ruku a Bram jí upustil klíčky do dlaně.

Zašeptal: „Až se budeš modlit, popros Jicchaka, ať mi odpustí, že jsem zahazardoval s tvým životem.“

Podívala se na něj a mrknutím se zbavila slz. „Cítils k němu něco, Abrame?“

Bram se na ni podíval, nevěřil svým uším. „Cože?“

„Vím, že jsi nic neudělal,“ donutila se na něj podívat, „ale cítil jsi k němu něco?“

Bramův výraz zkameněl, hlasem mu pronikl hněv. „Můžeš si o mně myslet, co chceš. Nezáleží mi na tom.

Ale neopovažuj se nazývat se zbožnou ženou. Jicchak byl mým nejlepším přítelem. A žena skutečnězbožná ví, co znamená opravdové přátelství. A když se mě takhle ptáš, zasloužíš si pokárání. Měla by sesstydět.“

Práskl dveřmi a odkráčel. Zanechal ji jejím myšlenkám, úzkostem a slzám.

OLIVER ZAKLEPAL na otevřené dveře a vstoupil do Bergerovy kanceláře. Marge ho následovala.

Místnost byla poloprázdná nebo poloplná, podle toho, z jaké perspektivy to člověk bral. Ze stěn zmizelydiplomy a certifikáty, ale knihy stále plnily police. Část podlahy zaujímala desítka z poloviny naplněnýchkrabic. Berger stál na schůdkách a vyprazdňoval horní regál.

Oliver si v duchu pomyslel, že se Berger připravuje na útěk. Potvrdil by teorii o spiknutí Fisher/Tyne.Jenže Berger jim své přípravy vysvětlil úplně jinak.

„Tři z mých společníků byli zavražděni, detektive. Nechci tu okolkovat, jen abych někomu poskytl možnostdorovnat lichý počet na sudý.“

Marge konstatovala: „Utíkáte tedy z nemocnice…“

„Vůbec ne,“ Berger si stoupl na špičky a vytáhl z police tlustý lékařský spis. „Neutíkám.“ Hlas mělpozoruhodně vyrovnaný. „Požádal jsem o zaslouženou vědeckou dovolenou a vezmu si ji, ať mi ji schválí

nebo neschválí.“

„Necháte nemocnici na holičkách, když už ztratila Sparkse a Decamerona. Bez vás se zhroutí.“

„Lip, než kdyby mi měla vystrojit slavnostní pohřeb.“ Sestoupil ze schůdků s velkými svazky v náručí.

„Vy dva nemáte ani ždibec sympatií pro moji vážnou situaci, co?“

„Já bych o ždibci věděl,“ připustil Oliver.

Lékař zakroutil hlavou, klekl si u krabic a ukládal do nich svazky. „Cifry. Policie je známá nedostatkem

lidského soucitu.“

„Proč jste se Shockleyem manipulovali s výsledky testování Curedonu?“ Berger prudce vztyčil hlavu.

„Prosím?“

„Vy a Shockley jste se nabourali do databanky Fisher/Tyne a pohráli si s čísly týkajícími se Curedonu,která vypracoval Kenneth Leonard. Chci vědět proč?“

„Vy jste se zbláznil. Nemáte soudní příkaz. Odejděte.“

Marge řekla: „Vypátrali jsme stopu ke kukaččímu vejci vedoucí k vašemu počítači, doktore Bergere.Hackerský delikt se obvykle považuje za federální zločin. To znamená, že by se případem zabývala FBI.Ale protože tu máme závažnější souběh s několika vraždami…“

„Nemám s nimi nic společného!“ odsekl Berger. „Lidi, podívejte se, otevřete oči! Sám mám dost nahnánol

Co, sakra, ode mne chcete?“

„Jen pár odpovědí na pár otázek.“

„Ale já nic nevím.“

„Myslím, že něco víte.“ řekl Oliver, „myslím, že víte, že Kenneth Leonard vám a Shockleyovi byl na stopě.“

„Nemám nejmenší ponětí, o čem to mluvíte. Říkáte nesmysly.“

„Podívejte se, doktore,“ řekla Marge netrpělivě, „proč nezačít od začátku. Protože nakonec se

přinejmenším budete zodpovídat z vědeckého podvodu.“

Berger jezdil očima z jednoho na druhého. „Odejděte! Oba! I s těmi odpornými pomluvami.“

Oliver mu ukázal svazek počítačových sjetin. „Víte, co to je?“

„Nevím a nezajímá mě to!“

„Jsou to nejnovější výsledky testování Curedonu, doktore. Ještě pořád vás to nezajímá?“

Berger přestal balit a nervózně si olízl rty.

Oliver řekl: „Poslední zpráva, kterou Federální inspekci léčiv předal sám Decameron. Když je sám

zpracoval. Decameron je zpracoval. Ne Fisher/Tyne. Věděl jste to? Ta čísla vypadala velmi slibně. Což jevelmi podivné, protože čísla, která Federální inspekci dodal Fisher/Tyne, tak příznivá nebyla. A GordonShockley nám řekl, že ani jeho čísla nebyla moc dobrá.“

A Marge dodala: „To znamená, že mezi Decameronovými statistickými údaji a tím, co Fisher/Tyne hlásil

FDA, je značný rozdíl.“

Berger se zvedl a otřel si ruce kapesníkem: „Vy dva jste vtrhli do mé kanceláře, přednášíte mi tu směšné

dohady, máváte grafy vypracovanými na základě obecně použitelných, nechráněných dat…“

„Ta data nejsou nechráněná. Podívejte se sám.“ Oliver ukázal Bergerovi výsledky.

Ten zaváhal, pak mu papíry vytrhl z ruky a letmo je přejel pohledem. Pak je podržel nad hlavou. „Odkud

je máte?“

Ačkoli Oliver si to nerad přiznával, musel v duchu připustit: Bůh žehnej Farrellovi. Nahlas prohlásil: „Do

toho vám nic není.“

„To jsou důvěrné informace,“ protestoval Berger, „mohli jste je získat pouze nelegálně. Mohlo by vás to

stát odznak.“

Oliver se ušklíbl: „Myslím, že ne.“

Berger se znovu na čísla podíval: „Pokud je mi známo, mohli jste čísla upravit sami…“

„Dostali jsme je přímo od inspekce,“ přerušil ho Oliver, „to se dá snadno ověřit.“

„Tak mohl čísla upravit… Reggie. Nepřekvapilo by mě to, byl toho schopný. Abych vám řekl pravdu,

netruchlím po něm.“

„Proč by to dělal?“

„To se myslím nikdy nedozvíme. A teď už mě nezdržujte s tou hnusnou pomluvou. Všichni přece víme, že

vy dva těm výsledkům nerozumíte ani si je neumíte správně vykládat.“

„Ne, to neumějí, Myrone. Ale já to umím.“

Berger sebou trhl. Ve dveřích stála s rukama zkříženýma na prsou doktorka Fultonová. „Otevřela jsem si

dnes ráno tvoje soubory, Myrone…“ „To je nezákonné…“

„Je to prkotina proti tomu, cos prováděl ty. Podváděls nás všechny… mne, Reggieho, doktora Sparkse.Naboural ses do sítě Fisher/Tyne a měnils čísla. Chtěl jsi, aby vypadala hůř, abys dosáhl zastavení

zkoušek Curedonu.“

„To je tvůj konec, Liz!“ vykřikl Berger. „Podám na tebe stížnost komisi pro lékařskou etiku…“

„Vím o tvém pokoutním výzkumu, Myrone,“ řekla Elizabeth nenávistně. „Ty a Shockley jste pracovali navlastním inhibitoru T-buněk. Chtěli jste podrazit Azora, podkopat celý projekt Curedonu!“

„Zatraceně, já jsem rovnoprávný vědec a mám právo pracovat, na čem se mi zatraceně zlíbí, a nikdo měpřitom nesmí špehovat.“

„Ano, ale neměl jsi právo falšovat naše data ve prospěch vlastního výzkumu.“ Rozběhla se k němu a plivlamu do tváře.„Jak jsi mohl spáchat něco tak sprostýho…“

„No, no, dámo!“ zařval Berger, „kdo si myslíš, že přivedl Curedon z plenek na výši? Kdo myslíš, že lékdovedl z teoretický mlhoviny do fáze, kdy ho lze zpeněžit? Myslíš, že ho vyvinul Azor? Něco ti teď řeknu,dámo. Ten parchant mi ukradl můj výzkum…“

„Co to povídáš, Myrone. Všechen výzkum vyšel z Azorovy laboratoře. Byla jsem u toho.“

„Dámo, ty jsi sem přišla až potom, co jsem mu lék donesl na stříbrném podnose. Protože nikohonezajímalo, co má Myron Berger co říct o inhibitorech T-buněk. Platilo jen to, co řekl velký Azor Sparks. Azatím Azor Curedonu dodal leda hovno. Azora zajímal jen Ježíš a shánění srdcí. On a to jeho CB rádio,pomocí nějž předháněl ambulance, aby se dostal dřív ke smrťákům na silnicích a získal srdce dalšího

chudáka s vyhaslým mozkem…“ „Jsi ubožák.“

„A ty nic než hloupá děvka. Přitom odrovnaná. Protože tu stížnost na tebe podám.“

„Doktore, myslím, že nechápete závažnost obvinění vzneseného proti vám,“ prohlásila Marge, „protože

vás zatýkáme pro vraždu…“

„Jak můžete naznačovat…“

„Ona nic nenaznačuje, ona koná,“ řekl Oliver. „Dejte ruce za záda.“

„Vypadněte odtud!“

„Doktore, neztěžujte nám to!“

Berger zaječel a rozháněl se rukama kolem sebe. „Vypadněte odtud!“ Hodil po Oliverovi těžkou knihu.

„Ven!“

Oliver s ním mrštil ke zdi a kolenem mu roztáhl nohy. Pokoušel se ho přidržet a Marge zatím zkroutilaBergerovu pravačku za záda. Ale lékař se vzpouzel a snažil se vytrhnout z Oliverova sevření.

Marge mu nasadila náramek na pravé zápěstí, ale nepodařilo se jí nasadit druhý na levou ruku. „Pane,prosím, přestaňte sebou škubat!“

„Vypadněte!“

Oliver přitiskl Bergera ke stěně tělem, aby ho znehybnil. Pořádně se přitom zapotil. Berger byl silnější, nežčekali.

„Máš to, Marge?“ Berger vyjekl.

„Myslím, že mu ubližujete,“ ozvala se Elizabeth mírným hlasem. Oliverovi kapal pot z čela. „Máš to?“ „Skoro… jen… sakra…“ Marge rovněž tekl z čela pot. Zkroutila Bergerovu levačku. „Přísahám, že ji

zlomím…“

„Opatrně, detektive.“ Berger pronikavě vykřikl.

Elizabeth opět řekla: „Myslím, že ho opravdu zraníte.“ Oliver tiskl Bergera ke zdi. „Jde to?“

„Já…“ Marge zaslechla dvojí cvaknutí, „a je to.“

„Ach, Bože!“ zaúpěl Berger. „Přísahám, že jsem nikoho nezabil. Přísahám, přísahám…“

„Teď vám přečtu vaše práva,“ sdělil mu Oliver klidně.

„Ach, Bože, Bože, Bože! Liz, přísahám, že jsem nikoho nezabil…“

„Buďte laskavě zticha!“ vyzval ho Oliver.

„Nic neříkej, Myrone,“ napomínala ho Elizabeth, „nemluv, dokud nepromluvíš s právníkem.“

„Věříš mi?“

„Samozřejmě. Vědecký podvod je jedna věc. Ale vražda?“

„Budete oba zticha, abych mu mohl přečíst práva?“ zařval Oliver.

„Chci svého právníka,“ vyhrkl Berger.

„Dokud mě to nenecháte přečíst, nedostanete nic, doktůrku.“

Konečně Berger zmlkl. Oliver se zhluboka nadechl a přečetl doktorovi jeho práva. Když skončil, požádal

Berger znovu o právníka.

„No problemo, doku,“ řekl Oliver, „teď můžete dostat svého právníka. Jdeme.“

Berger se ale zpěčoval. „Elizabeth, prosím tě, pomoz mi!“

„Jdeme,“ postrčil ho Oliver.

„Myrone, komu mám zavolat?“

„Goldovi a Brownovi,“ vykřikl.

„Můžete jim říct, že jejich klienta odvážíme na Devonshireskou stanici,“ řekla Marge.

Oliver ho strkal dál. „K obžalobě bude pravděpodobně převezen do Van Nuy seovy věznice…“

„Ach, Bože!“ vykřikl Berger, „Zastavte se. Řeknu vám všechno. Prosím, jen mě nezapisujte do evidence

vražd.“

Oliver se zastavil. „Řeknete nám všechno?“

„Ano, ano,“ rychle přikyvoval Berger, „všechno řeknu.“

„Tak náhle víte, o čem mluvím,“ konstatoval Oliver.

„Ano, ano, vím. A řeknu vám to. Jen mě prosím neevidujte.“

„Požádal o právníka,“ řekla důrazně Elizabeth, „teď už s ním nemůžete mluvit.“

Oliver se na ni podíval:„Ještě před chvílí jste mu plivla do tváře a teď už mu děláte advokáta?“

„Je můj kolega!“ vysvětlila mu Elizabeth, „máme vlastní metody, jak napravujeme svá pochybení. Ale

nenechám ho na pospas vám.“

„Ach, prosím!“ řekla Marge unaveným hlasem, „pojďme.“

„Počkejte!“ vykřikl Berger. „Ano, chci mluvit se svým právníkem. Ale zaručuji vám, že nebudete litovat,když počkáte. To, co vám řeknu, se vám bude zamlouvat. Jen… prosím… zadržte… s tím obviněním zvraždy. Protože, když to shrnu, přísahám, že jsem to neudělal.“

Oliver a Marge se na sebe podívali. „Jste ochoten podrobit se zkoušce na detektoru lži?“

„Ano, samozřejmě. Třeba hned. Jen mě neevidujte.“

Oliver pokrčil rameny. „O co vám přesně jde, doktore?“

„Jen mě nechte promluvit s právníkem. Vím, co chcete, detektive Olivere. Vím, že jdete po velkých

rybách. Mějte strpení. Slibuji, že nebudete litovat.“

Oliver se podíval na Marge. „Co si o tom myslíš?“

„Měli bychom se zeptat poručíka.“

„Tak se zeptáme poručíka.“ Oliver se zamyslel. „Počkáme s Van Nuysem?“ Berger se s nadějí podíval naMarge. Ta pokrčila rameny. „Dal nám dost zabrat při zatýkání…“ „Velmi se za to omlouvám.“ kál se Berger, „mrzí mě to. Prosím, nechte mě promluvit s právníkem. Pak

budu mluvit s vámi.“

Marge zase pokrčila rameny. „Fajn. Vykoupil jste si odklad. Dokažte, že si ho zasloužíte.“

Berger se usmál. „Dokážu. Přísahám, že nebudete litovat.“

Oliver poznamenal. „Když jsem tohle naposled slyšel, chytil jsem filcky. Pojďme.“

JAK JE DOBŘE BÝT NA DRUHÉ STRANĚ průhledného zrcadla. Decker se opřel o zeď a pozoroval MyronaBergera radícího se s právníkem. Nezbylo mnoho k projednávání. Dohoda s Bergerem už byla uzavřenapřed několika hodinami. Měl zaručenou imunitu proti obvinění ze strany FBI z nelegální manipulace spočítačovými daty, krádeže a podvodu, když vystoupí jako svědek obžaloby. Ačkoli nebyl formálně vzat do

vazby, policie si toto právo vyhradila, kdyby se objevily dodatečné informace nebo svědectví k uvalenívazby ji opravňující.

Marge se napila kávy. „Jdou mi hodinky dopředu, nebo už je sedm?“

„Nejdou ti dopředu.“

„Kam ten čas utíká?“

„To nevím,“ Decker si třel zátylek, „zítra večer začne sabat. Nemůžu se už dočkat.“

„Platí pořád ta neděle?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Vím, jak je Rina důsledná na pravidla týkající se kuchyně, tak nechci nosit něco k jídlu. Co květiny?“

„Skvělé. Díky.“

Decker se napil z termosky a pozoroval, co se děje za zrcadlem. Berger si jako poradce vybral JustinaDormana, muže na sklonku třicítky, s pečlivým účesem barvy zralé pšenice a hluboko zasazenýmahnědýma očima. Jeho obličej měl pravidelné, ale nevýrazné rysy. V obleku se vzorkem rybí kosti vypadaljako manekýn. Ale pro Bergera vypracoval dobrou obhajobu, která na Deckera udělala dojem.

Doktor naopak nebyl vůbec jako ze škatulky. Oblek měl pomačkaný a sám potřeboval oholit. Navíc bylunavený. Když na to přišlo, vydržel čtrnáct hodin nepřetržitě na operačním sále, ale na zkoušku, kterouprodělával nyní, ho v životě nic nepřipravilo.

„Nechceš si užít trochu akce?“ zeptal se Decker.

„Ne,“ Marge zahodila pohárek do koše. „Dohoda je uzavřena. Jen bych seděla a poslouchala. To můžutady taky a ještě si dovolit nějakou jízlivost.“ Na druhé straně zrcadla se otevřely dveře… „A šou začíná.“

Do vyšetřovny vstoupili Oliver a s ním Mitch Saugust, náměstek okresního návladního. Byl také mladý –třicátník ale ani pěstěný, ani dobře oblečený jako právník z advokátní firmy. Měl vysokou postavu seskleslými rameny a břicho přečnívající přes opasek. Potřásl si rukou s Dormanem a posadil se. Oliver sisedl vlevo od něj.

Saugust se podíval na Olivera. Scotty se ujal slova: „Jsme připraveni, doktore, pokud jste připraven vy.“

Berger nezapřel únavu. „Ach ano,“ svěsil hlavu, „kde začít.“

Konečně prolomil ticho:

„Pracoval jsem s doktorem Azorem Sparksem skoro dvacet pět let. Na rozdíl od většiny nás jen několikkolegů považovalo za tým. Důležitější bylo, že jsem to tak necítil ani já. Díval jsem se na Azora vždyckyjako na šéfa, ačkoli jsme studovali a absolvovali lékařskou fakultu na Harvardu ve stejném ročníku.“

Zhluboka se nadechl.

„Asi před deseti lety se Azor vrátil ke studiu a promoval v oboru biochemie. Vždycky jsem vnímal, že jetrochu nesvůj, protože mám diplom magistra chemie. Když totiž přišla řeč na strukturu léčiv, konkrétně na

analogy cyclosporinu-A, musel často uznat, někdy milostivě, jindy nevlídně, moje znalosti. Nebyl jsem chytřejší než on, ale měl jsem proti němu náskok kvalifikace v určitém speciálním oboru.“

Marge poznamenala: „Našla jsem jméno pro supermana Bergera.“

„Jaké?“

„VELKÉ EGO.“

Decker se usmál. „Jo, ega, to je něco. Usnadňují nám, abychom mohli sami se sebou žít.“ Zasmála se. „Jinak bychom se stočili do klubíčka a umřeli z rozpaků.“

Berger hovořil dál: „Nakonec Azor vstoupil na kalifornskou univerzitu a získal doktorát. Tím získalakademickou výhodu – alespoň na papíře. Protože jsem se biochemií zabýval léta před ním, náskok vpraktické aplikaci jsem si udržel dál. Rád bych v ní byl pokračoval, ale když se Azor vrátil, musel jsemdohánět práci v nemocnici. To znamenalo hodně a hodně přesčasů…“ Dorman poklepal Bergerovi narameno a něco mu zašeptal. Berger přikývl a pokračoval.

„Curedon nepochybně byl Azorovo duševní dítko – vysoce modifikovaná látka vázající cyklofillin, která sejevila jako výhodná, aby se stala velmi účinným inhibitorem T-buněk. Teoreticky.“

Berger se odmlčel a podíval na svého právníka, na Olivera a na náměstka návladního. Odkašlal si apokračoval:

„Vtip je v tom, že Azor vyvinul potenciálně skvělý lék v měřítku laboratorních podmínek, ale chyběly mu

praktické zkušenosti, aby ho mohl vypiplat do klinické praxe.“ „A tady jste se uplatnil vy,“ konstatoval Oliver.

Berger se na něj podezřívavě podíval. „Ano, tady nastal můj okamžik. Velmi surový analog jsem vyvinuldo stadia bližšího klinickým požadavkům, i když lék ještě nebyl dokonalý. Později náš klub ještě posílili

doktor Decameron a doktorka Fultonová. Reggie lék zdokonalil a Elizabeth vypracovala metodiku pro

ověřování Curedonu při pokusech na zvířatech.“

Doktor si olízl rty.

„Azor měl reputaci… a Azor získával fondy.“

„Od nemocnice?“ zeptal se Oliver.

„Od nemocnice, granty z Národního institutu zdraví, od soukromých nadací… od dalších donátorů…,odevšad.“ Berger sepjal ruce. „Pracoval jsem na Curedonu přes osm let. Byl jsem za to z grantů placen,ale ty peníze sotva vyrovnaly čas, který jsem léku věnoval. A měl bych vám připomenout, že jsem přitompracoval na plný úvazek na kardiochirurgickém oddělení.“

Marge to okomentovala: „Považuje za nutné nám to připomenout, Pete.“

Decker řekl: „Je naštvaný.“

„Neomlouvá to, co spáchal. Ale vysvětluje to jeho motivaci. VELKÉ EGO znovu v akci! Musí to být těžké,

hrát druhé housle, stát ve stínu velké ryby.“ Usmála se.„Měla bych o tom něco vědět.“

Decker sebou trhl. „Prosím?“

„Ale nic…“ Marge už zase věnovala pozornost vyšetřování. „Vůbec nic.“

Berger pokračoval: „Lék v konečné podobě, tak jak byl prodán společnosti Fisher/Tyne, se málo podobalpůvodnímu Sparksovu Curedonu. Lék vyvíjeli léta cestou pokusů a omylů čtyři vědci pracující jako tým.

Ale Azor sklidil celou zásluhu.“

Oliver řekl: „Doktore, Sparks byl…, jak jste to vyjádřil…“ zalistoval v zápisníku, „vedoucím badatelem…uznaným šéfem, doktore Bergere. Protože to byl jeho lék, který jste zdokonalovali. Věděli jste od saméhozačátku, že to nebudete vy, kdo nakonec sklidí slávu, že?“

„Ano, ale… myslím, že… jiný…“

„Jistě jste věděli, že ty peníze nedostanete vy,“ naléhal Oliver. Berger na něj zíral.

„Je to pravda, nebo ne?“

Dorman se ozval: „Detektive, nemůžeme to zde vést mírněji? Můj klient plně spolupracuje…“

„Myslíte? Podruhé ho zkuste zatknout sám.“ „Detektive…“

„Víte, jakou částku Fisher/Tyne zaplatil doktoru Sparksovi za práva ke Curedonu?“

Z Bergerových očí vyšlehl záblesk hněvu. „Řádově šlo o sedmimístné číslo.“

„Víte, zda měl nárok na další příjmy?“

„Vím jen, že smlouva obsahovala nějaké ustanovení slibující mu další peníze, kdyby prodej Curedonu

dosáhl určité výše.“

Marge podotkla: „Nesnáším tak šroubované řeči… další peníze, kdyby prodej Curedonu dosáhl určité

výše.“

„Akademici se tak vyjadřují.“

„Myslíš, ze hoši jako on a Sparks někdy shodí masku?“

„Azor proháněl motorku.“

Marge přikývla. V tom měl pravdu.

Oliver se zeptal: „Platí ustanovení smlouvy – týkající se slibu, že firma vyplatí další peníze, jestliže

Curedon dosáhne velkého odbytu – i pro případ úmrtí doktora Sparkse?“

„Nevím.“

Saugust řekl: „Detektive, proč nenecháte doktora Bergera pokračovat…“ Obrátil se na Bergera: „Myslíte,že byste mohl trochu zkrátit historii, pane, abychom se přiblížili současnosti?“

„Chtěl jsem vám jen osvětlit patřičné pozadí událostí.“ odsekl Berger. „Samozřejmě,“ odpověděl Saugust.

„Dobrá, abych dlouhý příběh zkrátil, při všem rozruchu s objevením Curedonu se ještě vyskytovalyproblémy. Ale nic, s čím by se tým nevyrovnal. Protože jsem se tolik angažoval při vývoji léku, pověřil měAzor úlohou spojky mezi naší laboratoří a firmou Fisher/Tyne. Také mi vyplatil prémii, když společnostCuredon koupila. Nic srovnatelného s tím, co vydělal on. Ale bylo to pěkné gesto.“

„Dal prémie všem kolegům v týmu?“ zeptal se Oliver.

„Ano, myslím, že ano.“ „Uznalý chlap.“

„Jistě, měl z čeho dávat.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Bral jsem úkol velmi vážně. Pracoval jsem s Fisher/Tyne velmi usilovně na zdokonalení léku.“

„Například?“ zeptal se Oliver.

„Především na zvýšení jeho účinnosti a na odstranění nežádoucích vedlejších účinků. Když jsem se těmito

otázkami zabýval a zkoumal interakce na úrovni buňky, konkrétně tendence Curedonu vázat lidskýcyklofillin a jejich souvislost s potlačováním imunity, objevil jsem něco velmi zajímavého. Navrhl jsem tutoteorii. Když u léku upravíme cyklickou strukturu butenylu, můžeme zvýšit afinitu vazby cyklofillinučtyřikrát. Samozřejmě jen na teoretické bázi.“ „Samozřejmě,“ ozval se Oliver. Dorman řekl: „Doktore, myslím, že musíte zjednodušit popis technických aspektů vašeho výzkumu.“ Bergera to zjevně podráždilo. „Domníval jsem se, že na čistě teoretickém základě jsem objevil lepší lék,

než je Curedon.“

„Aha,“ Oliver vztyčil ukazováček, „tomu rozumím.“

„Chápejte, neměl jsem v ruce nic hmatatelného. Jen myšlenku. Ještě k tomu dost abstraktní. Ale potěšilomě to. Přesto jsem nepomyslel na její propracování. Neměl jsem na to čas ani prostředky. Jen

mimochodem jsem se o tom zmínil komusi ve Fisher/Tyne. Velmi ho to nadchlo.“

„Shockleye,“ řekl Oliver.

„Ne, jeho šéfa, Josepha Grammera. Doktor Grammer projevil zájem. Několikrát jsme se sešli a trochu omé myšlence hovořili. Vývoj každého léku je velmi nákladný proces. A jak se říká, vrabec v hrsti…“

Nikdo Bergera nepřerušil.

„Grammer se rozhodl přednést záležitost na zasedání správní rady. Vrátil se se špatnou zprávou. V prvním

kole jsem téměř získal prostředky na výzkum. Ale pak nastal okamžik pravdy. Firma neměla k dispozicidostatek fondů, aby financovala můj výzkum a současně projekt Curedon. Protože Fisher/Tyne užvynaložil enormní částky na Curedon a lék byl téměř na prahu ověřování na lidech, nehodlala většinasouběžně financovat můj výzkum analogického léku. Hlasovala pro pokračování ve výzkumu Curedonu a

mne odstavili.“

„Zahořkl jste?“ zeptal se Oliver.

„Ne,“ tvrdil Berger, „necítil jsem hořkost. Zklamání, to ano. Ale ne hořkost. Pokračoval jsem v práci naCuredonu a považoval záležitost za vyřízenou.“

Nikdo nepromluvil.

„Ach jo,“ povzdechl si Berger, „ach jo.“

„Dohodu jsme uzavřeli, pane,“ promluvil Saugust, „tak ulevte svědomí.“

„Asi za týden…“ pokračoval Berger, „po té porážce za mnou přišel Gordon Shockley s návrhem. Jak by semi líbilo, kdybych lék existující jen v teorii proměnil v praktický a výnosný projekt? Zeptal jsem se, jak to

myslí.“

Klouby zaťatých Bergerových pěstí zbělely. „Začal uvádět čísla…“

„Kdo?“

„Shockley. Informoval mě o obrovské částce, kterou Fisher/Tyne plánuje vydat na výzkum a vývojCuredonu. Řekl mi, že kdyby mohl vyvinout něco podobného Curedonu a lék byl alespoň stejně kvalitní apodařilo by se výdaje na něj snížit na polovinu… mohli bychom se dostat na nižší cenu, než vyžadujeCuredon, a ještě přitom bohatě vydělat.“

„Komu byste analogický lék prodali?“

„Společnosti Fisher/Tyne. Dělává se to. Firma upustí od projektu, když se vyskytne něco výhodnějšího.Popravdě bychom byli projekt prodali kterékoli farmaceutické firmě ochotné zaplatit v hotovosti.“

„A vy jste souhlasil, že budete spolupracovat se Shockleyem,“ konstatoval Oliver.

„Žijeme v zemi, která se honosí svobodným tržním hospodářstvím. Pokud bych se neprovinil protipatentovým zákonům, souhlasem s vývojem nového léku bych se nedopustil ničeho nezákonného.“

„Nezákonného možná ne, ale neetického,“ namítl Oliver.

„Oč víc jsem se provinil proti etice než Azor, jenž si přivlastnil všechny zásluhy za práci, kterou jsem

vykonal já?“

Oliver se podíval do poznámek, pak opět na Bergera. Posadil se. „Opravte mě, pokud se mýlím, aledoktorka Fultonová – do protokolu Elizabeth Fultonová – vypověděla, že všechny vědecké objevypocházející ze Sparksovy laboratoře měl právo publikovat on. Tak to v akademickém světě chodí.“

Bergera to rozladilo. „Chcete můj příběh vyslechnout, nebo ne7“

„Kromě toho,“ pokračoval Oliver, „Sparks vás nevydíral manipulací s počítači…“

„K tomu dojdu,“ odpověděl Berger nedůtklivě.

„Trochu pomalu,“ zabručel Saugust.

Berger se na něj ostře podíval, ale pokračoval: „Nechtěl jsem být obviněn z akademického pirátství, vzdal

jsem se práce jako spojka s Fisher/Tyne a předal ji Reggiemu. Soukromě… ve svém volném čase… jsem

začal pracovat se Shockleyem na vývoji konkurenčního léku.“

„Odkud jste vzal peníze? Kde jste sehnal laboratoř?“

„Peníze zajistil Shockley a řekl mi, že účetně je vyrovná, až prodáme můj lék.“ Přejel si rukou po tvářích.

„Protože jiné zdroje financování jsem neměl, na víc jsem se neptal. Pokud jde o laboratoře… pracoval

jsem ve volném čase a o víkendech v laboratořích Fisher/Tyne…“

„Tam jste tedy byl v době vraždy,“ přerušil ho Oliver, „divadlo je hned za rohem v blízkosti laboratoří

Fisher/Tyne. Nezúčastnil jste se večeře a představení u Tustina…“

„Byl jsem tam…“

„Tak mi řekněte něco o tom muzikálu, doktore. Nebo ještě líp, zapískejte mi z něj nějakou melodii.“ Berger oněměl.

„Správně, Scotte!“ Decker si neodpustil detektiva pochválit.

Marge zakroutila hlavou: „Mělo mě to napadnout, ze Tustin leží tak blízko u budovy Fisher/Tyne.“ „Ani mě to nenapadlo. Tentokrát zabodoval Scott.“

„Je dobréj.“

Oliver pokračoval. „Vaše žena nebyla doma, když jsme vám telefonovali. Kde byla?“

„Nic s tím neměla…“

„Netvrdím, že měla,“ skočil mu do řeči Oliver. „Kde byla?“

Berger si vzdychl. „U své sestry. Když jsem se vrátil z laboratoře domů a slyšel tu hroznou zprávu,uvědomil jsem si, že budu muset vysvětlit, proč jsem tak dlouho nebyl doma. Koupil jsem si OrangeCounty Register, podíval se do stránek zábavy a všiml si reklamy na večerní představení. Zašel jsem tama koupil dva lístky před divadlem. Kdybych řekl pravdu, totiž že jsem pracoval v laboratoři Fisher/Tyne,lidé by si to špatně vykládali.“

„Nebo správně…“

„Já jsem Azora nezabili“

„Detektive, prosím!“ zasáhl do slovní potyčky Dorman.

Oliver požádal doktora Bergera, aby ve výpovědi pokračoval.

„Když jsem přišel domů, rychle jsem se převlékl, zavolal manželce, aby si půjčila od sestry nějakou róbu a

přijela pro mě. Pak jsem se nechal odvézt do nemocnice, aby to vypadalo, že se vracíme z divadla. Mělana mě zlost… že se musela zúčastnit takové komedie. Ale také měla… strach. Věděla, že kdyby se toprovalilo…“

„Viděl vás, doktore, někdo u Fisher/Tyne?“

„Nevím. Možná. Jsou tam noční hlídači. Ale já se u nich nehlásím, mám od Shockleye vlastní klíč.“ Sehnul

hlavu. „Má práce má velmi důvěrný charakter.“

„Takže nikdo nemůže potvrdit…“

„Přísahám, že jsem nikoho nezabil!“ Berger byl na pokraji zoufalství. „Podívejte se, prodělal jsem zkoušku

na detektoru lži. Rád podstoupím další. Říkám vám pravdu.“

„Má po alibi,“ poznamenala Marge.

„To mu muselo být jasné.“

„Co si o tom myslíš?“

„Musíme ho důkladně vyslechnout.“

„Mám pokračovat?“ zeptal se Berger tiše. Oliver přikývl. „Ano, pokračujte, doktore.“ „Řekl jsem pravdu.“

„Dobře, řekl jste pravdu.“

„Kde jsem zůstal?“

„Pracoval jste na léku, který měl konkurovat Curedonu.“

„Ano, správně. Práce velmi dobře pokračovala. Marasporin, název, který jsem pro svůj lék zvolil jako

kombinaci názvů několika známých cyklosporinů, se vyvíjel velmi slibně. Existoval jen jeden problém.“

„Jaký?“ zeptal se Oliver.

„Reggie Decameron. Spolupracoval s Fisher/Tyne na Curedonu… Odstraňoval drobné vady na kráse.

Prakticky postupoval rychleji než já s vývojem analogického preparátu. Shockleye znepokojila Reggieho

vědecká zdatnost. Přes své perverze měl brilantní mozek. A na rozdíl od toho, co jsem prve řekl, lituji jeho

smrti.“

Marge řekla:„Právě uvedl důvod, proč mu mohlo záležet na tom, aby Decameron zmizel ze scény.“ „Správně.“

„Je tak hloupý… nebo je opravdu nevinný.“

„Obstál na detektoru lži,“ připomněl Decker.

„Ale také víme, že je nepochybně lhář.“

Přikývl, zapsal si do notesu Bergerova slova a podtrhl je.

Berger pokračoval: „Shockley se děsil. Investoval do mne peníze. Velké sumy peněz, alespoň to tvrdil. Jáho podezřívám, že investoval především cizí peníze. Takže kdoví, komu byl zavázán. Navrhl způsob, jakzpomalit postup spolupráce s Federální inspekcí léčiv na Curedonu.“

„Falšovat data,“ řekl Oliver, „aby dokazovala, že je Curedon špatný lék.“

„Spatný ne, proboha. Jen… ne tak dobrý.“

„Decamerona zneklidňovala vyšší úmrtnost,“ připomněl Oliver, „a měl pravdu. Vysvětloval si ji technickouchybou v datech. Ano. Ale nevěděl, že vznikla záměrně.“

Berger se vyhnul jeho pohledu a zašeptal: „Z mé strany to byla strašná chyba.“

„Chyba ne, doktore, ale těžký zločin.“

„Detektive, prosím,“ ozval se Dorman, „doktor Berger byl upozorněn na vážnost jeho chybného úsudku.Není nutné mu to znovu připomínat.“

„Můj… zločin je myslím vedlejším produktem věku počítačů. Zahráváte si s čísly ve stroji a nikdy nejstekonfrontováni s přímými následky svých omylů. Neviděl jsem tváře, viděl jsem jen číslice.“

„Ty vševládnoucí módní mašiny;“ zabručela Marge, „ani se nenaděješ, a vcucnou tě mezi hříšníky.“ „Povídej mi něco o laciných vytáčkách,“ zakoulel Decker očima. „Satan se vybavil špičkovou technikou.“

Berger pokračoval: „Fisher/Tyne úzkostlivě hlídá počítačový čas. Všichni operátoři musí vést přesnézáznamy použití počítače. Nemohli jsme používat počítač u Fisher/Tyne, protože by nás prozradil deník.“

„Takže jste přešli na počítač na vašem konci,“ usoudil Oliver. „Jak jste se dostali do Leonardova

systému?“

Berger se smutně usmál: „Co myslíte? Leonard byl do operace zasvěcen.“

Nikdo se neozval. Až nakonec Oliver: „Leonard v tom jel taky?“

„Ano.“

„Jak moc?“

„Ne rovným dílem, ale dost významně. Všechno zařídil Shockley. V tom okamžiku už jsem se vešvindlování topil. Měl jsem pocit, že nemám jinou volbu, než souhlasit.“

„To mi povídejte,“ konstatoval Oliver, „a pak se Leonard stal nenasytným.“

Berger si na okamžik zakryl tvář: „Zní to ničemně, že?“

„Pokračujte, doktore!“ naléhal Saugust.

„Kenny začal fňukat. Že nejvíc může ztratit on, protože sám aktivně vykonává všechny nezákonné

operace. To byla pravda. Žádal větší podíl a při dohadování začal vyhrožovat.“

Oliver řekl: „Že vás prozradí a sám se z viny vykroutí.“

„Skutečně, to jsme mu, detektive, vmetli do tváře.“

„A co dál?“

„Dál jsme ve vyjednávání nepokračovali.“ Otřel si pot z čela. „Protože za týden byl Azor zavražděn.Protože jsem nevěděl, co se děje, zahrál jsem si na potápku, nebral jsem jejich telefony. Pak včera… když

jsem zjistil, co se stalo Kenny mu a Reggiemu…“

Otřel si čelo a pleš kapesníkem.

„Zdálo se mi to jasné. Dostal jsem opravdu strach.“

Oliver položil notes na stůl. „Ve Fisher/Tyne jste jednal jenom se Shockleyem?“

„Jen s ním,“ Berger se zamyslel, „ale ačkoliv to nemůžu dokázat… měl jsem vždycky pocit, že Shockley

jednal s Grammerovým souhlasem.“

„Nemáte něco, čím byste mohl dokázat spojení Grammera s vaší činností?“

„Ne.“

Oliver se krátce poradil se Saugustem.

„O co jde?“ zeptal se Dorman.

Saugust se k němu obrátil. „Byl by váš klient ochoten jít za Shockleyem a nahrát svůj rozhovor s ním?“

„To nebylo součástí dohody.“ namítl Dorman, „a protože už mu byla nabídnuta imunita za to, že půjde

svědčit, nevidím, že by takový krok byl v jeho nejlepším zájmu.“

Oliver odpověděl: „Mohlo by to být v jeho nejlepším zájmu, aby obdržel novou totožnost.“

„Co tím naznačujete?“

„Jen to, že pro něj bude těžké vykonávat medicínu, až všechno vyjde najevo.“

„Proč by něco mělo vyjít najevo?“ Bergerovi se třásl hlas. „Uzavřeli jsme přece dohodu…“

„Jste spojen se třemi mrtvými muži, pane,“ odpověděl Oliver. „To najevo vyjde“

Nastalo ticho.

„Nemůžu mluvit za FBI.“ pokračoval, „ale byli by ochotni zařídit pro vás nové dokumenty, abyste mohl bez

problémů vykonávat lékařskou profesi.“ Dorman namítl: „K tomu nemáte pravomoc.“

„Nemám, ale FBI má. A jak víte, váš klient je stále vyšetřován pro vraždu. Zvlášť teď, když nemá nikoho,

kdo by dosvědčil, kde se pohyboval…“ Berger ho přerušil: „Neměl jsem nic společného…“

„Myrone, prosím tě.“ Dorman několikrát ťukl propiskou o stůl. „Proberu to s místními agenty FBI.“

„Řekl jsem všechno, co vím. Nechci nikam chodit s nalepeným mikrofonem.“

„Myrone, promluvíme si o tom později.“ řekl Dorman a obrátil se k Oliverovi. „Ještě něco?“

„Co v té době dělal Sparks?“

„Prosím?“

„Musel být zklamán zhoršenými výsledky Curedonu. Jistě údaje testů sledoval. Chcete snad říct, že neměl

představu o tom, co se dělo?“

„Ano, Azora výsledky znepokojily. Ale důvěřoval Reggiemu. Ten samozřejmě byl také zneklidněn.

Nechápal, proč tak vynikající výsledky vystřídala neuspokojivá data.“

Berger hovořil tiše.

„Tým dostával výsledky z Fisher/Tyne, protože lék vlastnila společnost. Ale vím, že Reggie několikrát

obdržel výsledky přímo z jejich laboratoře, než byly vloženy do počítače…“

„Než měl Ken Leonard příležitost je zmanipulovat.“

„Ano. Vím, že Reggie se rychle orientoval. Byla jen otázka času…“

„Ale nic nevzbudilo podezření doktora Sparkse.“

„Doktor Sparks se potýkal s jinými problémy… totiž s nedostatkem srdcí. Měli jsme hrozivý nedostatek

zdravých srdcí. Došlo to tak daleko, že jsme začali uzdravovat srdce s menšími vadami a recyklovali je propacienty, kteří transplantaci potřebovali nejnaléhavěji.“ Berger zabručel: „Tak to dopadá, když se doněkterých záležitostí plete vláda.“ Oliver se zeptal: „O čem to mluvíte?“

„Co?“

„Jak jste to myslel s tou vládou,“ řekl Oliver. „Dělá si někde zásobu srdcí nebo tak něco?“

Poprvé za celé sezení se Berger usmál. „Řekl jsem to zkratkovitě. Ne, vláda jistě srdce nikde nekřečkuje.

Vláda vydala dobrý zákon, který splnil účel. Naneštěstí kardiochirurgiím trochu ztížil práci.“

Všichni čekali, co řekne dál.

„Mám na mysli zákon o povinných přilbách,“ pokračoval Berger. „Po zavedení zákona klesl počet

smrtelných úrazů hlavy při haváriích motocyklů. Už nezískáváme tolik srdcí, jak jsme byli zvyklí.“

„TAK teď už víme, proč se Sparks zajímal o motorkáře a jejich zákon o svobodě životního prostředí, nebojak tomu k čertu říkají.“ Marge zavřela dveře do Deckerovy kanceláře. „Sparks potřeboval, aby byl zákon

zrušen a mohl sklidit víc srdcí.“

Oliver, vyčerpaný po čtyřech hodinách výslechu, seděl u poručíkova stolu. Výslechem získal podrobnostiBergerovy činnosti v době Sparksovy vraždy. Doktor jim krok za krokem popsal svou práci v laboratoři aposkytl tím policii důkladný časový snímek. Nakonec ho museli propustit pro nedostatek důkazůopravňujících uvalení vazby.

„Lékař potřebuje mít hobby,“ Oliver zakroutil hlavou nad Sparksovým koníčkem. „A taky myslím, že sipřišel na své jako upír.“

„Sparks srdce sbíral, nevysával je,“ namítla Marge.

„Pusť mě na mou židli, Scotte,“ Decker se podíval na hodiny. Téměř jedna odpoledne. Byl pátek a večernastane šabat, čas, kdy se bude s rodinou věnovat modlitbě, meditaci a odpočinku. Pokud šlo o něj, čas

nemohl utíkat dost rychle.

Oliver vstal a usadil se na skládací židli. „Když jsme Bergera zadrželi, říkal totéž doktorce Fultonové. ŽeSparks byl posedlý získáváním srdcí a že je odebíral obětem smrtelných nehod na silnici.“

Decker si vzpomněl na ošetřovatelku z intenzivní péče v New Chris hovořící o Sparksovi a jeho rádiunaladěném na policejní pásmo. Jak horlivě pospíchal k nehodám, aby pomohl obětem. Že by mu šlo ozískání orgánů?

„Nevím, jestli je to nelegální,“ řekl Decker, „ale takové využívání obětí v každém případě nahání husíkůži.“ Posadil se. „Teď máme vysvětleno, proč se doktor stal víkendovým motorkářem. Hlavní otázkou

je… mluvil Myron Berger pravdu?“

Za chvíli pokračoval: „Možná, že po poradě o Curedonu, když se Decameron a Sparks na parkovištirozloučili, přišel za Sparksem Berger, pozval ho do Tracadero‘s a tam ho v zadní uličce sejmul.“

„Nezdá se mi, že by Berger dokázal zabít Sparkse sám,“ zapochybovala Marge. „Oběť zemřela namnohočetná, přitom hodně těžká zranění. Příliš mnoho krve.“

„Je to chirurg. Je zvyklý řezat a krájet.“

„Možná byl Berger jen návnada,“ uvažoval Oliver, „a když Sparks přijel do Tracadera, zabil ho Shockley…

nebo jeho šéf Grammer.“

„Jestliže ale vraždy mají něco společného s Fisher/Tyne a s Curedonem,“ zeptala se Marge, „jak seBramovy pomomagazíny ocitly na místě činu v Decameronově domě?“

Ozval se Oliver: „Decameron a Bram byli milenci. Shockley je našel a nechal je tam ležet, aby podezření

padlo na Brama.“

„Proč se tedy Bram nehájil, když jsem ho zatýkal?“ uvažoval Decker. „Proč se nechal navézt do případu

vraždy?“

„Možná patřily Lukovi, poručíku,“ řekl Oliver. „Nenapadlo tě, že Luke měl poměr s Decameronem? Přišeldo Decameronova domu, aby si po ránu zašpásovali, a místo toho našel dvě mrtvoly.“

„A co dál?“ zeptala se Marge.

Oliver se zamračil. „Od toho okamžiku to klapalo tak, jak nám to vylíčil Luke. Zpanikařil, zavolal bratrovi.Kněz, jako hodný hoch, chtěl maskovat Lukeho homosexualitu a vzal jeho časopisy k sobě. Pak se semLuke druhý den vrátil a kryl na scéně Brama. Protože, jen si představte, ve skutečném životě je snadnějšíbýt homosexuálním knězem než ženatým homosexuálem se dvěma dětmi.“

„Používáš preclíkovou logiku, Scotte. Jeden kryl druhého, a kdo kryl jeho?“

„Neodpovídá to tomu, co jednovaječná dvojčata dělávají?“ hájil svou teorii Oliver. „Klamou lidi. Skládajíjeden za druhého zkoušky, vyměňují si děvčata… poručíku, podívej se na Lukeho, který se oženil sBramovou dívkou. Bram chrání své dvojče a kryje ho kvůli konvencím.“

„Krýt výstřelky ženatého bratra je jedna věc,“ namítl Decker, „ale vystavit se podezření z vraždy je něco

jiného.“ Nikdo nepromluvil.

Ticho prolomil opět Decker. „Luke nám řekl, že mu Reggie volal brzy ráno. Mluvil vážně, znělo tonaléhavě. Luke si myslel, že ho Decameron možná chtěl vydírat.“

„Podle všeobecného mínění byl Decameron jako gay rovný střelec,“ namítl Oliver. „Proč by brilantní lékařa muž vynikající tím, že ostentativně dává najevo nekonvenčnost, najednou sklouzl na ubohou profesivyděrače? Na druhé straně Luke je prolhaný prevít…“

„Obstál při testu detektorem lži…“

„Protože je prolhaný parchant. A ten dovede vyhrát i nad detektorem lži.“

„Možná máš pravdu, ale vraťme se k základním faktům… ke způsobu provedení všech tří vražd.“

„Střelnou a bodnou zbraní,“ přidala rychle Marge.

„Zastřelení a probodení,“ řekl Decker. „Jeden by na to sotva stačil. Vypadá to jako parta motorkářů.Nějaké nápady?“

Začala Marge: „Motorkáři měli vztek, protože zjistili, že Sparks je využíval jen kvůli srdcím,“ protáhlaobličej, „hu, to zní hnusně.“

„Motiv pomsty,“ řekl Decker, „to určitě odpovídá mentalitě motorkářů. Ví se, že dokážou zabít kvůliobsazené židličce u baru. Představte si, jak by na ně působilo, kdyby zjistili, že Sparks s nimi jezdil jenkvůli odběru orgánů.“

Pohladil si zátylek.

„To je jedna teorie. Teď si promluvme o něčem jiném. Pokud se Sparks opravdu nezajímal o motorkáře,

pak co dělal William Waterson u Emmanuela Mazničky Sancheze v Canyon Country?“

„Předával mu peníze pro motorkáře na agitaci za odvolání zákona o povinných přilbách,“ řekla Marge.

„Dokud byl Sparks naživu, rozuměl bych tomu, že na to hnutí přispíval, ale myslíte, že by jim odkázal

peníze v závěti?“

„Proč ne?“ řekla Marge. „Pro další rozvoj kardiochirurgie.“

„Oba jste vedle. Co mají motorkáři společného s Leonardem a Decameronem? A Bergerovy pohyby jsou

neověřitelné. Je notorický lhář…“

„Dvakrát obstál při testu na detektoru lži.“

„Ty testy jsou bezcenné…“

„Dají se těžko ošidit…“

„Už jsme příliš unavení, než aby nám to dobře myslelo,“ přerušil je Decker. „Možná nás něco napadne ve

spaní. Teď máme všichni plno práce s vyplňováním papírů.“ Vstal a otevřel dveře. „Probereme to

později.“

„Propouštíš nás?“ ujasňovala si Marge.

„Ano, propouštím. Rád bych se dostal domů před rozedněním.“

„Nejsi nějaký otrávený?“

Decker se zašklebil. „Na vrcholku se člověk cítí osaměle.“

Rina šilhala do žhavých paprsků ranního slunce. S obtížemi zvládla pět pytlů s nákupem a sotva dokázaladojít od auta k domovním dveřím. Cítila váhu nákupu v zádech a ramenou, když v kabelce šátrala proklíče. Konečně se vzdala, nákup odložila na zápraží a hledala racionálně. Hned po ránu jí bolestí praskalahlava, šátek kolem čela byl jako svěrák. To bylo ráno! Peter a chlapci zaspali, takže snídaně byla rychlá anervózní. Pak se Hannah rozhodla, že nepůjde do školky. Hodinky ukazovaly půl jedenácté. Cítila se jako

o půlnoci.

Odemkla dveře a zvedla dva pytle. Jakmile přešla práh, shodila šátek, natřásla si vlasy a zamířila do

kuchyně.

Proč zrovna dnes ráno měla Hannah ty vrtochy? Páteční ráno. Den, kdy měla nejvíc práce z celého týdnu.

Úklid a vaření na šabat. Položila pytle na kuchyňskou linku, otočila se a uskočila. Bram položil další tři pytle na stůl. „Ahoj.“ „Tos mě vyděsil!“

„Omlouvám se.“

Zhluboka se nadechla a vydechla. Otočila se k němu zády a začala vybalovat nákup. „Neměl bys sem

chodit. Víš, že s tebou nemůžu být sama.“

„Ale být se mnou sama v autě, to můžeš?“

„Nemůžu uvěřit, že opravdu srovnáváš tehdy a dnesl Mimoto, auto je veřejné místo. Můj dům není!

Kromě toho, jeden prohřešek neomlouvá jiný.“

„Tak se pojď projít.“

Podívala se na něj a rozhodně nepředstírala nadšení. „Nemám chuť na procházku, mám dost práce.“

Přešel k zadním dveřím a otevřel. „Ano?“

Rina ovládla štiplavý jazyk, měla zlost, že ji překonal svou znalostí židovských obyčejů. Muž a žena spolu

nemohli být sami v zavřené místnosti, pokud samozřejmě nebyli manželé. Otevřením venkovních dveří se

soukromí změnilo na veřejné místo a technicky jim umožnilo být spolu. Zkřížila ruce na prsou. „Tak co?“

„Můžu se posadit?“

„Dělej, co chceš.“ Obrátila pozornost k ukládání nákupu. Pak se zarazila a počítala do pěti. „Chceš něco k

pití?“

„Ne, děkuju.“ Posadil se ke stolu a z kapsy vytáhl obálku s fotografiemi. „Než zapomenu. Procházel jsem skříně farního úřadu. Myslel jsem, že něco z toho by se ti mohlo líbit.“

Vzala si snímky a prohlížela je.

Staré momentky. Zašlá historie. Šmulimu musely být tak čtyři. Seděl Jicchakovi na klíně. Před sebou mělihebrejskou knihu příběhů – dětskou verzi třetí kapitoly knihy Genesis, příběh o Abrahamovi. Šmuli sesoustředěným obličejem ukazoval prstem najeden řádek textu, obličejík svraštělý soustředěním.

Jicchakův hubený bledý obličej vypadal vznešeně, v očích měl zvláštní lesk. Rty se lehce pochvalněusmívaly, synka pevně držel v pase. Udivilo ji, jak povrchní vzpomínku si na něj zachovala. Jak byla kdysivdaná za tak zdravého, hezkého muže. Na třech fotkách byla stejná scéna.

Na dalších dvou se malý Jacob na Jicchakových zádech držel ručkama tatínkova pískově zbarvenéhoplnovousu. V pozadí stála mladá žena v dlouhé sukni a se šátkem na hlavě.

Byla někdy takhle mladá? Byl to kdy její život? Hrdlo se jí stáhlo a na další fotografie se už nepodívala.

Všechny je vrátila do obálky.

„Děkuju ti. Zařadím je klukům do alba. Udělá jim to velkou radost.“

„Není zač.“ Bram na ni upřel pohled. Bývala doba, kdy pohled na Rinu s vlasy splývajícími jí po zádechjako vodopád by ho naplnil sžíravou touhou, vyslal mu plamen celým tělem. Když na ni hleděl teď, kdyžse jeho vášně uklidnily a podřídily vůli, byl vděčný za to, že v hrudi cítil jen bázeň Boží a lásku k Ježíšovi v

srdci. Věděl, že to nezpůsobila Rinina fyzická změna. Vždyť lety zkrásněla. Jakou změnu způsobil snubníprsten? Nakonec řekl: „Máš nezahalené vlasy.“

Sáhla si na hlavu. Vyběhla z pokoje a našla šátek. Ačkoli jí v hlavě bušilo, pevně jej uvázala kolem vlasů,aby ani kadeř nevykukovala. Našla lahvičku Peterova advilu a napila se. Vrátila se do kuchyně apokračovala ve vybalování potravin. „Proč jsi přijel?“ „Abych se omluvil. Můžeš se na mě aspoň podívat?“

Rina se otočila. Ačkoli měl stažené rysy v tváři, vypadal lépe než včera. Uvědomila si, že se oholil a měl

umyté vlasy.

Téměř zašeptala: „Nemohla bych se na tebe dlouho zlobit. Nic se nestalo, ano?“

„Ale stalo se to.“ Zahleděl se jí do očí. „Včera jsem se rozhodně choval nemožně. Pro toho, kdo se

odvažuje nazývat mužem Božím, naprosto hrozně. Vylil jsem si zklamání na tobě. Moc mě to mrzí.“

Odvrátila se. „Nemusíš se omlouvat. Vím, co to je, zažít mizerné časy.“

„Neexistuje pro to omluva.“ Bram přešel k otevřeným dveřím a podíval se ven. „Rino, celou noc jsem

přemýšlel o tvé otázce…“

„Brame…“

„Na néco ses ptala a zasluhuje to odpověď. Měj se mnou chvilku trpělivost, ano?“ Neřekla nic.

„Pokoušel jsem se prožít znovu každý okamžik strávený s Jicchakem… Od první chvíle, kdy jsme se

poznali, až do dne, kdy jsem ho viděl naposledy. Před očima se mi odvíjelo video časů, které jsme spolustrávili… Byly pro mne velmi důležité.“

Prohrábl si vlasy.

„Můžu ti poctivě říct, že nedošlo nikdy, nikdy ani k nejmenšímu náznaku něčeho nevhodného z mé strany.

Za celou dobu, co jsem ho znal, byl tím, čím byl. Spravedlivý, milující otec a manžel. A moje chování kněmu bylo vždy korektní, ale…“

Těžce polkl s očima upřenýma na ohradu v dálce.

„Ale byly tady… jak ty říkáš… city.“

Mlčela.

„Byly tu city,“ podíval se na ni. „Neurčité sexuální pocity.“

Rina se opřela o pult a prohlížela si ruce. „K Jicchakovi?“

„V té době jsem to předpokládal, protože se dostavily krátce po tom, co jsem ho poznal, a zmizely krátce

po jeho smrti.“

Pokrčil rameny.

„Nevěděl jsem, co si s nimi počít, protože pro mne znamenaly novou zkušenost. Když pominu vyšinutýčas v životě nás obou, byl jsem vždy mužem velkých duchovních, ale malých fyzických potřeb. Nejedljsem mnoho, zřídka jsem měl žízeň, kromě občasného piva jsem se nenapil alkoholu. Nikdy jsem nebraldrogy, nikdy jsem nevykouřil ani cigaretu.“

„Na tom není nic nenormálního.“

„Ne,“ odmlčel se, „a… také… jsem nikdy neměl přílišné sexuální potřeby. Nemá to zřejmě nic společného

s genetickými vlastnostmi, když to srovnám s tím, jak můj bratr proháněl na střední škole děvčata.“

Jen se na něj zadívala.

„Takže když jsem měl tyto pocity,“ pokračoval, „opravdu jsem nevěděl, co si počít. Jen jsem je přičítal

Jicchakovu vlivu… Pak jsem je přešel a ignoroval. Rozhodně nenarušily naše přátelství.“

„Měl…“ Rina se nadechla, „projevil někdy Jicchak…“ odvrátila se. „Nevšímej si toho.“

„Odpověď na tvoji nevyřčenou otázku je důrazné ne!“

Zakryla si ústa. „Milostivý Bože, jak jsem mohla jen pomyslet…“ Dál vyndávala věci na pult.

„Můžeš toho nechat?“

„Nechci.“

„Znervózňuješ mě.“

Otočila se. „Cože!“

„Proč trestáš posla? A nepřináším ti ani špatné zprávy. Mezi námi nebylo nikdy nic než bratrská láska.

Jicchak nebyl gay, uklidni se.“

Posadila se do křesílka. „Nezvládám to,“ zahleděla se na něj. „Víš, Brame, myslím, že jsem ti ani

nepoděkovala…“

„Poděkovalas mi.“

„Ne, nepoděkovala.“

„Dostáváme se na vedlejší kolej. Ale já jsem se celou noc mučil se svým svědomím. Necháš mě to

dokončit? Prosím.“

„Promiň, pokračuj.“

„Děkuju. Kde jsem přestal?“

„Tvoje neurčité pocity nebyly na překážku přátelství s mým manželem.“

„Správně,“ pokračoval ve vyprávění. „Až později… když Jicchak zemřel… během té příliš krátké doby, kdyjsme se vídali… jsem si dokázal vysvětlit své sexuální pocity.“

Opět se posadil ke stolu, ale vyhýbal se jejímu pohledu. „V Ježíšova svátá slova věřím celým srdcem. Jako

kněz bych nestál za nic, kdybych nevěřil. Obě naše náboženství zapovídají cizoložství. Je to šestépřikázání mého desatera, sedmé vašeho. Spasitel, Ježíš Kristus…“

Zaváhal.

„Můj Spasitel, Ježíš Kristus, to přikázání upravil jako odsouzení žádosti. Učí nás, že touha po ženě jinéhomuže je rovnocenná cizoložství srdce. A tenkrát jako pro čerstvého absolventa semináře představovalajeho slova něco, co jsem bral velmi vážně.“

Udělal přestávku, aby si srovnal myšlenky.

„Vím, že v těchto dnech a v tomto věku je módní cizoložství bagatelizovat… nebo z něj dokonce dělatromantickou záležitost. Následuj hlas svého srdce a po nás potopa. Zrada je vpravdě hrozná, ničivá

bestie…, která škodí všemu, na co narazí. Ty, kdo zrazují… i ty, kdo jsou zrazováni.“

Podíval se na ni, ale rychle sklopil oči.

„Absolutně ničí sebeúctu. Drtí ji jako parní válec asfalt. V mém případě to bylo obzvlášť bolestné…,protože jsem byl zdvojnásoben svým identickým dvojčetem. Nevím, co Danu motivovalo, ale věděl jsem,že její problém se mnou nemůže být zaviněn nedostatkem fyzické přitažlivosti, protože mě vyhandlovalaza můj zrcadlový obraz. Takže mi nezbývalo nic, než si myslet, že je něco v nepořádku se mnou.“

„S tebou nebylo nic v nepořádku, Brame,“ ujistila ho Rina něžně. „Byli jste všichni děti. A děti dělávají

hlouposti.“

„Samozřejmě. A já to Daně rozhodně nezazlívám.“

Zvedl se a vykročil zase ke dveřím vedoucím na dvůr.

„Pokud jde o Luka, moc ho miluju. Udělal bych pro něj všechno. Nikdy mi nedělalo potíže někomuodpustit. Ale těžší je zapomenout. Ať se snažím sebevíc zapomenout, stále do morku kostí cítím, jak to

bolelo.“

„Vždycky jsi o tom mluvil tak vyrovnaně. Nikdy jsem netušila, jak moc jsi trpěl.“

„Ani nevím, proč jsem se svěřil tobě jako prvnímu. Asi mi to… uklouzlo během našich nekonečných debat.Bolest by přišla a odešla, nebýt Danina těhotenství, které situaci zkomplikovalo. Musel jsem se zpovídat

svým lidem.“

„Pohroma!“

„Katastrofa, fiasko, zkouška ohněm, Boží soud…“ zvedl obočí. „Až do té doby jsem si vždycky myslel, žeděj se co děj, otcova hněvu zůstanu ušetřený. A najednou jsem se ocitl v situaci, že mi bylo trapnépřiznat se komukoli, že mě do úzkých dostal vlastní bratr. Styděl jsem se, že nejsem takový chlapík,jakým bych měl být, přebíraje vinu za něco, co jsem neudělal. A byl tu můj otec… ochotný mě předhoditvlkům.“

Bram se mírně zasmál.

„Představ si, co by otec udělal Lukovi, kdyby zjistil pravdu. Jeho lající jazyk mi poskytl představu o tom,

co by zažil.“

„Otec se v tobě viděl.“

„Ano, nakonec věřím, že ano, a já jsem ho přes všechny jeho chyby zbožňoval také. Ale to všechno je

mimo naše téma.“

Olízl si rty.

„Jak jsem řekl, ty neurčité sexuální pocity se dostavily, když jsem poznal Jicchaka a opustily mě po jehosmrti. Ale to, co jsem ve skutečnosti prožíval, nebylo výhradně zaměřené na něj. Byly to pocity určenétobě, Rino. Ale protože jsi byla vdaná žena a myšlenky na cizoložství – i když platonické – mi tehdypřipadaly tak ohavné, přenesl jsem je na objekt, který jsem vnímal jako méně hříšný. Tím byl tvůjmanžel. Raději jsem si připadal jako gay než jako cizoložník.“

Rina se na něj podívala. „A tomu mám věřit?“

„Ty víš, jak moc jsem tě miloval… Bože, jak já tě měl rád.“ Usmíval se a zčervenal. „Těžko bych dokázal

takový cit předstírat.“

„Stejně jsi měl rád Jicchaka.“

„Ano, měl.“ Bram se ponořil do svých myšlenek.„Jsem kněz. Smím mít zmatenou sexuální orientaci.“

Rina chtěla něco říct, ale místo toho se zasmála. „Abrame Matthewe, nechci věřit, žes to řekl.“

„Vypláchnu si ústa mýdlem.“ Zamyslel se. „Už na tom nezáleží. Jakmile jsem přijal vysvěcení, stal jsem se

a zůstal věrným služebníkem Páně. A to, co cítím v srdci vůči tobě, Jicchakovi, rodině nebo komukoli

dalšímu, zůstává pouze mezi Bohem a mnou.“

Podívala se na něj. „A jak je to s těmi časopisy?“

Bram na ni pomalu upřel pohled. „Tisk usuzoval na gayovský motiv, protože šlo o Reggieho. Ale ani

novináři o nich nevědí. Jak jsi to zjistila ty?“

Rina se začervenala a uhnula pohledem.

„Manžel by ti to neřekl. Tak co, paní Deckerová? Poslouchali jsme za dveřmi?“

„Fakt je, že jsem náhodou zvedla sluchátko paralelní linky…“

Nastalo ticho.

„Byl jsi v úzkých… nemohla jsem stát stranou. Nezachoval by ses jinak.“

„Oceňuji to.“ Bram se zasmál. „Víš, proč Bůh stvořil ženu z Adamova žebra…“

„Znám ten příběh. Nepotřebuji lekci z etiky.“

„Zvlášť ne od podezřelého z vraždy.“

„To není legrace!“ podívala se mu pevně do očí. „Ty jsi Reggieho nezavraždil. Ale víš, kdo to spáchal?“

„Kdybych to věděl, proč bych to tajil?“

„Protože někoho chráníš.“

„Jsem kněz, paní Deckerová. Mám východisko díky svátostné přísaze zachovat zpovědní tajemství. Věř mi,

schoval bych se za ni, kdybych mohl.“ „Takže to nevíš.“

„Neřekl jsem to právě?“

„Ne přesně.“ Dívala se mu do očí. „Ty časopisy, otče Sparksi. Komu patří?“

Dlouho mlčel. Pak odpověděl: „Přál bych si, abych ti mohl odpovědět jinak, ale patří mně.“

„Nevěřím ti.“

„Na to máš právo.“

„Koho kryješ?“

„Jde o konspiraci CIA.“

„Proč máš v bytě sejf?“

Svraštil čelo. „Musela jsi poslouchat dost dlouho.“

„Promiň, ale nechala jsem pocit viny na trhu. Otče, napravte sám sebe. Mluv, proboha!“

Bram si odhrnul vlasy z očí.

„Čekám,“ řekla Rina a dupla si.

„Proč mám sejf…“ šeptal, „protože před třemi roky jsem se díval do hlavně pistole…“

„Ach, Bože, to je hrozné!“

„Stalo se to v pátek večer, po velké sbírce na církevní účely. Měl jsem u sebe na faře velkou hotovost abyl jsem sám, jako kvočna na vejcích. Po té události jsem si řekl, že hotovost bude bezpečnější v bytě vsejfu než v kanceláři fary. Znamení doby.“

„Nikdy jsem o tom nečetla ani neslyšela.“

„Nikomu jsem to neřekl. Ztrátu jsem nahradil z vlastních prostředků a pomlčel o tom. Je dost těžképřivést lidi do stáda. Nechci je neblahými zprávami ještě víc plašit.“

Podíval se na hodinky.

„Vím, že v pátek míváš hodně práce. Dík, žes ke mně byla s časem tak štědrá.“

„Zanech, prosím tě, formálností. Jsi v mém domě vždy vítán, Brame. Vždycky budeš vítán. Kdykoli,

kdekoli. Bez vyhradí“

„A ty jsi, Rino Miriam, spravedlivá žena. Víc než to, jsi senzační přítelkyně, kterou pořád miluju. Kdybych

měl víc času, tak tu sentimentálně rozbřednu.“

„Vždyť se chvíli zdrž. Udělám ti kávu.“

„Bohužel nemůžu. Máme schůzi farní rady. Přijede náš biskup.“

„Co budou chtít?“

„Myslím, že mě čeká vysvětlování. Teoreticky na ně mají právo. Bylo by špatné, kdyby se rozešli zklamáni.Tak se děj vůle Páně.“ Usmál se. „Dík, že jsi mě poslouchala… Bolelo to mnohem míň než skutečnázpověď.“

„Lituješ, že ses stal knězem?“

„Ne, Rino. Vůbec ne. Včera jsem bláznil. Mluvilo ze mne zklamání. Páté přes deváté. Ale Rím a vysvěcení

– to bylo to nejlepší, co jsem kdy zažil.“

Sklopil hlavu, tváře mu zrůžověly.

„Jedna z nejlepších věcí. A jsem ti vděčný, že jsi k tomu přispěla. Naše osudy se rozdělily. Chtěl bych,abys byla se svou volbou stejně šťastná jako já se svou.“

Podívala se na něj. „Miluju ho z celého srdce, Brame.“

„Vím to. A každý vidí, že tvou lásku opětuje. Poručík není příliš sdílný.“

Pohlédla na něj. „Mluvíme o tomtéž člověku?“

„Ano.“

„O mém Peterovi?“

„Ano, o tvém Peterovi. Důvěřuj mi, Rino, já ty věci znám. Kdyby svou lásku k tobě víc projevoval, nosil bysvé srdce na reklamní tabuli, místo aby je skrýval. Přeju ti to štěstí. Synům taky. Tvoje rodina je dar od

Boha.“

„Tak máme oba něco, za co máme být vděční.“

„Je to tak.“ Ale byl bledý a na obličeji se mu rýsovaly vrásky starosti. Rina ho chtěla zadržet, utěšit ho,

jako on utěšil ji. Ale nebylo to možné. Nebylo to správné místo ani čas.

„Budeš v pořádku, Brame?“

„Kdo ví?“ Pokrčil rameny. „Bůh uložil Abrahamovi deset zkoušek. Uvidíme, jak si Abram poradí s jedinou.“

Kdyby byla pravda, že cesta k mužovu srdci vede žaludkem, měla by Rina monopol na srdeční tkáň. Vneděli v pět hodin odpoledne celý dům voněl bylinkami, cibulí a česnekem, evokujícími chuť jídel aDeckerovi vzpomínky na dětství. Na neděle dvakrát za měsíc, opakující se jako pravidelná rodinnázáležitost s příbuznými. Matka se činila v kuchyni, zpocená, v nejlepších černých šatech, přes něž mělaoblečenou naškrobenou zástěru. Hrdou šíji jí zdobila malá šňůra perel. U stolu seděli strnule vnepadnoucích oblecích muži, pro něž žila – Peterův otec, bratr Randy, a on sám. Pak prarodiče, tety,strýcové a bratranci a sestřenice. Jakmile bylo jídlo podáno, nálada se uvolnila. Dospělí si povídali, děti sechovaly jako děti, zlaté časy…

Vešel do kuchyně. Rina měla zvlhlou tvář, vlasy, pečlivě svázané do těžkého copu, jí padaly na záda. Dnessi oblékla volné šaty z kaštanově hnědé bavlny, dlouhé do půli lýtek, s tříčtvrtečními rukávy. Na nohouměla střevíčky bez podpatků. Ačkoli vše bylo prosté, výsledný dojem ohromoval.

„Vypadá to, že jsi navařila jen pro americkou armádu. Co řeknu námořnictvu, až se objeví?“

„Nedělej si legraci,“ zamíchala polévkou v hrnci, „vím, že je toho až moc pro pět dospělých. Ale zbytek

dám do mrazáku.“

„Nepotřebuješ ochutnávače?“

„Hlásíš se dobrovolně? Jaký to mám v tobě klenot, Petere.“

„Je to nebezpečná práce, ale někdo se toho ujmout musí.“

Podala mu lžíci polévky z loupaného hrášku a hovězího vývaru z morkové kosti. Deckerovy chuťové buňky

se ocitly v nebi. „Dobrá.“ „Díky.“

„Vypadá to, že jsi navařila dost pro mne. Co budou jíst ostatní?“

Rina ho třepla po zádech, pak věnovala pozornost jehněčímu v troubě a podlila žebírka hořčičnou

omáčkou s medem. Otřela si ruce do ručníku. „Proč jsi pozval Marge?“

„Jen jako přátelské gesto. Proč?“

„Neplánuješ tu poradu o případu?“

„Možná na něco mezi řečí narazíme, ale účel pozvání to nebyl. Máš strach, že něco řekneme před kluky?“

„Ne, jistěže ne,“ zkontrolovala pilaf a otočila se k ohni.

Decker se k ní přitočil zezadu, objal ji kolem pasu a políbil na šíji. „Dnes večer nepovedeme žádné řeči o

práci, dobře?“

Obrátila se k němu. „Musím se ti k něčemu přiznat.“

Povolil objetí. „To zní zlověstně.“

„Viděla jsem se v pátek s Bramem. Vlastně ve čtvrtek taky. Ale jen krátce. To jsem zašla za ním. Podruhé

přišel sem.“

Podíval se na ni. „Přišel sem?“

Rina přikývla.

„Myslíš dovnitř?“

„Ano.“

„Bavila ses s mužem podezřelým z vraždy v domě hlavního vyšetřovatele,“ svěsil paže, „to bude šéf

nadšený.“

„Bram není podezřelý, pustili jste ho.“

„Nic takového,“ odsekl Decker, „složil kauci.“ „Fajn, ale to tys mu ji snížil.“

„Rino, je pořádpodezřelýl Nemělas to dělat…“

„Prosím tě, nezlob se.“

„Slíbilas, že se nebudeš do ničeho plést!“

„Ano, slíbila.“

„Porušila jsi slib, Rino, jak jsi to mohla udělat!“

„Víš, podle židovského práva může manžel zrušit platnost ženina slibu.“

„Cože?“

„Manžel může zrušit závaznost manželčiných slibů nebo přísah. To znamená, že ty mě můžeš osvoboditod slibu.“ Svraštila čelo. „Jen opravdu nevím, jestli to můžeš udělat ex post facto, po provedeném

skutku,“ usmála se, „ale já budu svolná, když budeš svolný ty.“ „Zadrž. Nemám náladu na slovní hrátky.“

„Tak jen se zlob. Ale řekni, že rušíš závaznost mých přísah. Přinejmenším se chci zbavit hříchu jejichporušení. Nebo je to nepřípustné?“

„Propánaboha!“ Decker odešel k zadním dveřím. Rina ho následovala až ke stájím. Decker se chopil vidlí.

„Petere, máš na sobě pěkné kalhoty a bílou košili.“

„Koním nebude vadit, že k nim jdu ve svátečním,“ řekl zlostně.

„Ale, Petere, no tak!“

Decker roztrhl obal balíku. „Promiň, raději jdi odtud, nebo budeš mít hlavu plnou sena.“

„Nemůžu s tebou jen promluvit?“

„Napřed jdi o kus dál.“

Poodešla. „Nemůžeš dát pryč ty vidle?“

„Ne.“

„Opravdu mě to mrzí.“

„No dobře,“ zapíchl vidle do balíku a uvolnil slisovanou píci. „Zprošťuji tě tvého slibu. A teď bych prosil o

trochu samoty.“

„Nechceš ani vědět, proč jsem za ním šla?“

„Ani ne.“

„Nechceš vědět, o čem jsme mluvili?“

Decker začal rozprostírat čerstvou vrstvu sena do žlabu a předstíral nezájem. V nitru mu však rostla

zvědavost. Znuděně řekl: „Když budeš mluvit, možná budu poslouchat.“

„Nemůžu s tebou mluvit, když pracuješ.“

„Tak chvíli počkej.“

„Ty jsi ale nemožný!“ otočila se a odkráčela dovnitř.

Decker odhodil vidle a následoval ji. „Tak já jsem nemožný! Já jsem nemožný? Já jsem neporušil žádný

slib, já jsem nekazil ničí práci…“

„Já jsem neničila tvoji práci…“

„Ale ano, Rino, zamíchala ses do ní. Alfa a omega všeho je, žes to prostě udělala.“

„To mám za to, že jsem poctivá.“

„Ne, to je za to, že nejsi poctivá a porušila jsi slib.“

Podívala se na něj a oči jí planuly. „Jíemohla jsem ho nechat… padnout, Petere! To si přítel nezaslouží!“

„Ty máš být loajální ke mně…“

„Loajalita ke tvé práci proti životu lidské bytosti? Děkuju pěkně. To si tedy vyberu člověka.“

Decker vyletěl. „Proč stavíš sebe a mou práci do jedné řady s tím hochem? Obvykle se takové věci dělají

jen pro lidi, které milujeme.“

Zkřížila paže na hrudi a zabodla oči do jeho. „Na co se mě doopravdy ptáš, Petere? Proč to rovnou

nevyklopíš?“

Zhluboka se nadechl, zadržel dech a pak pomalu vydechl. „Neptám se tě na nic, jasný?“ Podíval se na

propocenou košili. „Radši se půjdu převléknout.“

Olízla si rty. „Chvíli počkej. Ještě jsem neskončila. Mám ještě jednu zpověď.“

Podíval se na ni, čelist mu klesla. „Ještě něco?“

„Bohužel, ano. Vyslechla jsem jeden tvůj telefonní hovor… když jsi mluvil s Marge a Scottem Oliverem.

Vím o Bramově sejfu… a o těch časopisech.“

Decker nestačil zírat.„Ještě něco?“

„Ne… to je asi tak všechno,“ usmála se chabě, „vypadá to, že budu mít hustý Den smíření.“

„Ať jsi měla jakékoli důvody, tvoje chování bylo neomluvitelné, Rino.“

„Mrzí mě to.“

„Tím se to odbýt nedá, bejby.“ A odešel.

Vrátila se k vaření, oči plné slz. Otevřela troubu a potřela maso další dávkou omáčky. Všechno vypadalonádherně a skvěle to vonělo. Jenže ztratila chuť k jídlu.

Zazvonil zvonek. V pravou chvíli.

Sundala si zástěru, ale vlasy nechala bez šátku. Bude to Marge. Otevřela dveře a snažila se udržet úsměv

na rtech. Po jejím boku stál Scott Oliver.

„Doprovázel mě domů,“ řekla Marge, „myslíš, že mu můžeš hodit nějakou kost?“

„Myslím, že ho nakrmit můžeme,“ odpověděla Rina. „Pojďte oba dál. Ráda vás vidím, detektive.“

„Dobrý den, paní Deckerová.“ Oliver jí podal kytici jarních květů. „Děkuju za pozvání.“

Rina si vzala květiny.„Já děkuju také.“

Maige jí podala láhev vína. „Doufám, že jsem vybrala dobře. Je známkové.“

„To je skvělé.“

Byl to dva roky starý Cabemet Sauvignon. „Nechám ho zrát, mám tu starší láhev, kterou Peter otevře.

Posaďte se. Peter si převléká košili, jdu pro něj.“

Zmizela ve druhém pokoji.

Oliver se nadechl, usmál a zamnul si ruce. Zarecitoval francouzský: „Nechť se dobré časy rozproudí! Ty

víš, jak dlouho jsem neměl teplé jídlo.“

„Je velká kuchařka.“

„Člověče, je dobrá ve všem. Dal bych si říct, kdybych měl šanci si to s ní rozdat.“

Marge na něj vytřeštila oči. „Ty jsi tak…“

„Hnusný? Netaktní? Nechutný? Proutník? Vyber si kartu, jakou chceš.“

Posadil se do křesla se sametovým potahem. „Vím, žes to udělala ze soucitu, ale dík, žes mě vzala

sebou.“

„Žádný problém.“

„Musel jsem znít v telefonu asi pěkně zvadle.“

Marge se posadila na koženou pohovku proti němu.„Jen trochu osaměle.“

„To jsou ty neděle. Byl jsem zvyklý, že rodina byla pohromadě. Někdy mi ten rámus chybí. Je milé, žes

mě vzala. A od paní domu hezké přivítání.“

Vzhlédl a spatřil poručíka. „Á, pán domu.“

Decker si potřásl rukou s Oliverem a Marge políbil na tvář.„Jak je, Scotty?“

„Slitovala se nade mnou,“ ukázal palcem na Marge. „Doufám, že to není problém.“

„Vůbec ne,“ ujistil ho Decker. „Posaď se. Dáte si něco k pití?“

„Pivo by bylo fajn,“ přihlásila se Marge.

„Pro mě totéž.“

„Slyšela jsem vás,“ ozvala se Rina. „Přinesu.“

Decker se s úsměvem posadil vedle Marge. Ale teplo v úsměvu nebylo. „Takže…“

„Takže, jak hráli Dodgeři?“ řekla Marge.

Oliver naklonil hlavu. „Víte, nechal jsem si celou věc projít hlavou a…“

„Jakou věc?“ zeptala se Marge.

„Jakou věd“ Oliver rozhodil ruce. „Místo činu v Decameronově domě. Dostal jsem opravdu dobrý nápad…“

„Scotte, jsme na společenské návštěvě,“ napomenula ho Marge.

Zaklonil hlavu. „To nemyslíš vážně.“

„Má pravdu,“ podpořil ji Decker. „Je to společenská večeře. Nemluvme o práci. Slíbil jsem to Rině,“ vynutil

ledový úsměv. „A já držím své sliby.“

Marge se na poručíka podívala. Co to s ním je?

Nastalo ticho, které včas přerušila Rina, která vcházela s podnosem nápojů. Vlasy už měla zahalené.

„Přerušila jsem vás v hovoru?“

„Ani nápad, díky, paní Deckerová.“

„Říkejte mi Rina.“ Podala mu sklenici. „Jak jde život, detektive?“

„Říkejte mi Scotty,“ dal si doušek piva. „Život je fajn… no, ujde to. Ještě jednou děkuju za pozvání.“

„To je v pohodě. Jak Peter řekl, jídla je tu dost pro celou armádu.“ Podala sklenici Marge a pak manželovi.

Decker ji vzal a pokývl hlavou. Věděl, že vyzařuje napětí. Rina naopak vystupovala jako dokonalá

hostitelka.

„Posaď se, Rino,“ řekla Marge.

„Ano, posaďte se,“ ozval se ozvěnou Oliver.

Rina zaregistrovala Peterovu kamennou tvář. „Za minutku. Mám nějaké dobrůtky v troubě, hned se

vrátím.“

Odběhla.

„Nepřišli jsme nevhod, Pete?“ zeptala se Marge.

Poručík se k ní obrátil. „Ne, nejste tu nevhod.“

„Jsi na ni naštvaný,“ konstatoval Oliver. „Měl by ses víc přemáhat. Uvádíš ji do rozpaků.“

„Kdo vás pozval?“

Oliver se stáhl. „Promiň.“

„Co se děje, Pete?“ podivila se Marge.

„Mají nějakou výměnu názorů…“ řekl Oliver.

„Poslouchala můj telefonní hovor,“ vysvětloval poručík. „Co je ale horšího, pozvala ho k nám domů,

prokristapána!“ „Koho?“

Decker ztlumil hlas. „Brama Sparkse. Dovedete si to představit. Pozvala Brama Sparkse – podezřelého zvraždy v jednom z největších případů L. A. do mého domu.“ Hodil do sebe pivo. „Přísahám, že nemámpotuchy, co se jí děje v hlavě.“

„A zeptal ses jí? Jsem si jistá, že měla své důvody.“

„Její důvody mě nezajímají.“

Oliver zasáhl: „O čem spolu mluvili?“

„Jak to mám vědět,“ řekl poručík otráveně.

„Ty ses jí na to nezeptal?“ „Ne, nezeptal.“

„Poručíku, jestli se s tím chlápkem dobře znají, a to asi ano, když ho pozvala, možná se dozvěděla něco

důležitého. Měl bys ji vyzpovídat.“

„Scotte…“ přerušila ho Marge.

„Nechoď na mě se Scottem, Marge. Rina možná sedí na prahu zlatého dolu. Máme vyřešit vraždu.“

„Rina by měla být zamčená se zipem na puse,“ rozčiloval se Decker.

Marge se na něj podívala, ale neřekla nic.

Rina se vrátila s podnosem předkrmů. Začala u Marge. „Měla jsem minipárky v rohlíku, ale než jsem se

otočila, zkonzumovaly je naše kobylky.“

Marge se zeptala: „Kde kluci jsou?“

Rina obsloužila Olivera. „Myslím, že ve svém pokoji.“ Zvedla obočí. „Když mají zavřené dveře, raději tam

ani nejdu. Nechci mít ukousnutou hlavu.“

„A maličká?“

„Zaplaťpánbu, spí.“

„Jak se má k světu?“ zeptal se Oliver.

„Je skvělá. Hodně aktivní. Stěží ji dohoním. Už jsem na ni moc stará.“

„Ty jsi moc stará?“ zeptal se Decker.

Rina mu přisunula podnos a políbila ho do zrzavých vlasů. „Člověk je tak starý, jak se cítí.“ „Tak to já musím soutěžit s Metuzalémem.“

„Obsluž se, Petere.“

Vzal si uzeného lososa s olivou a podíval se na ni. „Děkuju.“

„Není zač.“ Položila podnos na kávový stolek. Zazvonil telefon. Decker se zvedl, ale Rina naznačila, aby se

posadil. „Asi moje matka. Vezmu si to v kuchyni.“

Decker pozoroval pohyb jejích boků, když mizela za kuchyňskými dveřmi. Dojídal lososa ve stoje.„Omluvíte mě na chvíli?“ Následoval ji do kuchyně.

Marge vydechla. „Netušila jsem, že mířím do domu Virginie Woolfové. Na tu záležitost s Bramem reagujepřehnaně.“

„Je to chlap,“ řekl Oliver. „Podívej se. Řekne nám, že jeho žena mluvila s Bramem, protože je to její přítel,a nás to vzpruží. Možná ví něco, co nám s případem pomůže. Ale Deek myslí jen na to, jestli s ním

šoustala, nebo ne.“

Marge neodpověděla.

Ztlumil hlas. „O ženách toho moc nevím, ale stačí to, abych se ženy nikdy neptal, co se stalo kdysi. Budeš

na ni naléhat, ona ti to řekne a ty se zblázníš. K čemu je to dobré?“

Marge přikývla.

Oliver točil palci mlýnek.

„Musíme vědět, jestli Bram řekl něco důležitého.“

„Pete asi nechce vyzvídat.“

„Ne, věř mi, Pete vyzvídat chce. Ale zajímá se o osobní věci. To je slepá ulička.“ Naklonil se k parťačce.„Dejme tomu, že spolu něco měli. A dejme tomu, že ji přišel požádat o pomoc. Nenapadá tě to taky,Margie? Je v bryndě a kráska jako Rina mu poskytne čajíček a sympatie. Sakra, i když je člověk kněz, takaby mu nějaké slůvko neuklouzlo? A rozpovídá se. Deek to z ní musí vytáhnout.“

„Scotte, i když Bram Rině něco řekl, určitě to bylo důvěrné.“

„No a co?“ ohradil se Oliver mezi dvěma doušky piva. „Je kněz, když něco prozradí, poruší tím své sliby.

Ale ona sliby neskládala. Zachová se jako žena.“

Určitě se dali dohromady. Protože když Rina všechny svolala ke stolu, byli s Peterem jako hrdličky. To jefajn, pomyslela si Marge, ale otravné. Skoro si přála, aby ještě byli rozhádaní.

Jak se dalo čekat, jídlo bylo skvělé. Jako první chod hustá hrášková polévka s karotkou krájenou nakostičky a vývarem z morkových kostí. Jako další ledový salát, mandarinky, mandlové hoblinky, salát zezelené cibule. Jako hlavní chod skopové plecko s rýžovým pilafem a dýňovým pyré.

Všeho pořádné porce. Marge si přidala, Decker a Oliver dvakrát. Kluci nejedli, ale žrali. Milí chlapci, řeklasi Marge. Zdvořilí a pozorní. Ale bylo jasné, že se činí, aby mohli brzy zmizet. Když spořádali jídlo,skutečně se omluvili, aby vyřídili nutné pochůzky, jak řekli.

Rina nalila kávu. Oliver se na šálek podíval podezřívavě. „Může člověk umřít z přejedení?“

Rina řekla: „Víte, jednou jsem četla o šlechtici, jenž zemřel, protože mu praskl měchýř.“

„Hezky,“ poznamenal Decker. „Kávy se vzdám,“ prohlásil Oliver.

„Nesmysl,“ Rina před něj šálek postavila, „trocha bezkofeinové ještě nikomu neublížila.“

„To řekněte tomu šlechtici.“

„Myslím, že se to odehrálo takhle,“ řekla Rina, „ten šlechtic se zúčastnil královského banketu a vypil litry

vína. Tehdy nesměl nikdo z jakéhokoli důvodu vstát od stolu, dokud se nezvedl král.“

„Škoda, že ještě neznali vlaky,“ zalitoval Oliver, „jinak by si mohl s sebou přivést brzdaře.“

„Ještě přijde dezert,“ slíbila Rina.

„Už ne,“ prosil Oliver, „už nic. Už nic.“

„Každý si v životě může dopřát kousek sladkého,“ Rina stála na prahu kuchyně, „v mžiku jsem zpátky.“

Když zmizela v kuchyni, Marge poznamenala: „Je prostě neúnavná.“

„Štve mě,“ usmál se poručík, „ale v hloubi duše to je hodné dítě.“

„Mně nepřipadá jako dítě,“ podotkl Oliver.

„Dávej si pozor na jazyk,“ napomenul ho Pete.

Oliver se na něj nuceně usmál. „Teď, když jste zase jako dvě hrdličky, myslím, že by ses jí mohl zeptat…“

„Ne.“

„Dečku, možná, že něco ví.“

„Pro tebe ‚poručíku*, a pak, ona nic neví.“

„Tak ses jí už zeptal.“

„Ne, nezeptal,“ odpověděl Decker, „ale ona nic neví. Kdyby věděla, pověděla by mi to.“ „Dečku, jak ví, co je důležité?“

„To je pravda, Pete!“ uznala Marge. „Dozvím se to…“ trval na svém Oliver.

„Ne, to neuděláš…“

„Jen mě nech, ať se zeptám…“

„Na co?“ Rina vešla s vysokým dortem.

„Na nic,“ odpověděl Decker.

„Zeptat se vás, o čem jste mluvila s Bramem.“

Decker zrudl zlostí, ale držel jazyk za zuby. Rina položila podnos s dortem na stůl.

Oliverovi řekla: „Chtěla jsem mu to říct, ale neměl zájem.“

„Rino, to stačilo!“

„Nemluví s tebou,“ ozval se Oliver, „mluví se mnou…“

„Jsi v mém domě, Scotte!“

„Nepokažte pěknou večeři. Jsem si jistá, že Peter má své důvody, proč změnit téma.“

Políbila manžela na čelo. „Dáš si kousek dortu, drahý?“

Decker se na ni podíval, pak přelétl pohledem kolegy. „Tak nám pověz, o čem jste mluvili.“

„Bohužel není tu mnoho co říct,“ ukrojila manželovi pruh dortu, „jen nějaké osobní věci. O mém zesnulém

manželovi… o Bramových sourozencích.“ Oliver se zeptal: „Nemluvil o svém obvinění z vraždy?“

„Nikoho nezavraždil,“ řekla Rina, „není vraždy schopen.“

„Ano, on je svátý. Proto měl v sejfu zakrvácené šaty.“

Marge se na Deckera podívala a položila si prst na rty.

Decker zabručel: „Ona o sejfu ví, Marge. Řekl jsem přece, že vyslechla náš telefonní hovor.“

Marge vytřeštila oči. „Rino, to bylo ošklivé.“

„Jo, zní to jako něco podobného spíš na mne,“ řekl Oliver.

„Lituji, ale nevyčítám si to. Život přítele byl v sázce, bohužel.“

„Nemohla bys kvůli mně být trochu pokornější?“ utrhl se na ni Decker. „Petere, já…“

„Co kousek dortu, paní Deckerová,“ ozval se nezvykle tiše Oliver.

Rina mu položila na talířek porci.

„To je moc!“ bránil se.

„Tak snězte jen, co budete moct.“

„Problém je v tom, že bych ho nejradši snědl celý.“

„Máte jedinečnou životní příležitost, Scotte.“

„Máte pravdu. Nechte mi to tam.“ Rina se zeptala: „Marge?“

„Poloviční, než má on, Rino!“

Rina ukrojila řez pro Marge a dolila kávu. „Bram nic nespáchal. Je jasné, že někoho kryje.“

„Řekl vám to?“ zeptal se Oliver.

„Ne,“ připustila Rina, „Bram je kněz. Nikdy neprozradí nic, co mu někdo svěří důvěrně. Ale zjistila jsem,

proč má v bytě sejf.“

„Proč?“ Oliver vytáhl notes.

„Před několika lety zažil na faře ozbrojené přepadení. Od té doby uchovává o víkendech, když v kostele

nikdo není, církevní hotovost a cennosti ve svém sejfu.“ „Cennosti?“ podivila se Marge.

„Pozlacené kalichy, které používá při mši,“ vysvětlovala Rina, „stříbrné svícny, kadidelnice… a podobně.“ Oliver se usmál. „Ano, vím, že tím nemyslel pomočasopisy.“

„Nejsou jeho,“ prohlásila Rina.

Decker se jí zeptal: „Řekl ti to?“

Chvíli mlčela, pak zavrtěla hlavou.

Decker si nabral sousto dortu a odhadoval ji. „Copak skrýváš, zlato?“ Vzdychla si. „Řekl mi, že jsou jeho.

Ale nevěřím mu. Někoho kryje, Petere. Víš to stejně dobře jako já.“

„Já nevím nic,“ povzdechl si Decker.

„Já jsem to říkala už dřív,“ Marge spolkla velké sousto ďábelského lákadla, „ale proč by Bram na místě

vraždy nechal doličné časopisy se svým jménem na obalech? To nedává smysl.“

„To nevím,“ přiznal Decker, „ale Luke vypověděl, že jeho jméno na obalech bylo.“

„Chcete znát můj názor?“ řekl Oliver, „na obalech stálo Lukovo jméno.“

„Co to říkáš, Scotte? Bram přece Rině přiznal, že jsou jeho.“

„Nevěřím tomu,“ opakovala.

„Dobře, Rino, nevěř. Nemůžeme změnit téma?“

Jako by Marge Deckera neslyšela, pokračovala v úvaze. „Předpokládejme tedy, že na obalech bylo

Bramovo jméno…“

„Marge,“ přerušil ji Decker, „prosím tě.“

Rina vykřikla: „Petere, to je pro mne důležitél Jak ti to mám dokázat?“

„Co je pro tebe důležité, Rino? Dokázat jeho nevinu, nebo slyšet pravdu?“ Zamyslela se. „Přijmu pravdu. I

když dokážeš, že je Bram vinen.“

„Já nedokazuju vinu nebo nevinu. Já jen shromažďuju důkazy. A prozatím důkazy, nalezené v sejfu tvéhopřítele, ukazují na jeho vinu.“

„Kryje někoho.“

„A ty se opakuješ.“

„Petere, a jak víš, že na obalech bylo uvedeno Bramovo jméno? Viděl jsi je?“

„Ne.“

„Považujeme Lukovo slovo za bernou minci,“ prohlásil Oliver, „a to je velká chyba.“

„Až na to, že Bram se k tomu přiznal,“ řekla Marge.

„Lže.“ „Rino…“

„Luke tvrdí, že viděl obaly s Bramovým jménem. A co? To není směrodatné. Někdo mohl obaly vyrobit,

napsat na ně Bramovo jméno, strčit do nich časopisy a položit je na místo činu.“

Marge tiše pronesla: „Rino, kdyby to tak bylo, proč by ti Bram řekl, že jsou jeho?“

Decker ji podpořil: „Miláčku, co na tom záleží, jestli patřily Bramovi, nebo ne. Usvědčujícím důkazem jsou

ty kusy oděvu. Ty dokazují, že tam byl.“

„Buď on, nebo Luke,“ připomněla Marge.

Rina sledovala svou myšlenku. „Jde jen o to, že kdyby Bram vlastnil takové časopisy…“

„Zvlášť tenhle jejich druh,“ dodal Oliver.

„Myslíte pro gaye?“

„Ne, nevadí mi ani tak, že jsou určeny pro gaye,“ vysvětlil Oliver, „ale že mají sadomasochistický

charakter, to sebemrzačení.“

„Coze?“ vykřikla Rina

„To ti děkuju, Scotte,“ řekl Decker.

Oliver zrudl. „Myslel jsem, že to ví…“

„Ne, nevěděla to.“

„Fyzické zraňování?“

„Jehlami propíchané kdeco na těle,“ Oliver si mimoděk sáhl do rozkroku. „Ou!“

Rina rozhodila paže. „Bram by nikdy s něčím podobným neměl nic společného!“

„Lidé mívají tajný život, Rino.“

„V žádném případě ne on! Ne, tomu nevěřím. Nikdy by se nesnížil k něčemu tak…“

„Perverznímu?“ doplnil Oliver a oči mu svítily.

„Rino, proč ti tolik záleží na těch časopisech?“ zeptal se Decker, „ty pro případ nejsou důležité.“

„Protože Brama znám. Nikdy by si neschovával něco, co oslavuje zraňování – ať pro gaye nebo

heterosexuály! Někoho kryje. Nebo to na něj někdo nastrčil.“

„Obracíš diskusi na tirádu na jeho nevinu.“

„Pokouším se jen obrátit ji z nesmyslu na něco, co smysl má.“

Nastalo ticho. Rina dolévala kávu.

„Dobře. Jsem předpojatá. Co je na tom špatného?“

„Nic,“ připustil Decker, „ale jako předpojatá nám nemůžeš pomoct. Nestanoví židovské právo, že soudci

nesmí být předpojatí?“

„Ale já nejsem soudce. Jsem jeho obhájce,“ posadila se, „jsem jeho přítel. Přátelé potřebují advokáty.“

Decker se zeptal: „Nemůžeme už té debaty nechat?“

Rina mlčela. Ale za okamžik se ozvala. „Luke ti řekl, že viděl Bramovo jméno na obalech časopisů?“

Decker se na ni podíval. „Ano, zlato.“

„Řekl, že viděl Bramovo jméno.“

„Ano, zlato. Luke řekl, že na všech obalech stálo Bramovo jméno.“

„Luke ti řekl: Viděl jsem obaly časopisů a stálo na nich jméno BRAM SPARKS?“

„Rino, proboha, řekl, že viděl obaly časopisů s bratrovým jménem.“

„Takže řekl, že na nich stálo bratrovo jméno, je to tak?“

Marge se zeptala: „Kam tím míříš, Rino?“

„Luke neřekl, že tam byla uvedena slova BRAM SPARKS.“

„Rino, mlátíš prázdnou slámu!“

„Dokážeš mě vyslechnout?“

„Pokračuj,“ vyzvala ji Marge.

„Luke ti řekl, že ve skrytu duše považoval Brama za gaye, že?“

Decker přikývl.

„Co když na adrese na obalu stálo jen SPARKS. Luke předpokládal, žě patří Bramovi. Ale možná, že

časopisy patřily jinému bratrovi.“

„Rino, přeháníš…“

„Bram by bratry chránil.“ „Rino…“

Panenky se jí rozšířily. „Petere, možná, že na deskách stálo A. Sparks. Nebo dokonce A. M. Sparks. VBramově rodině není jen jeden A. M. Sparks.“

Jakmile to vyslovila, Decker věděl, že trefila hřebík na hlavičku. „Jak zní Bramovo prostřední jméno?“

„Matthew.“

„Ach, propána!“ Marge si ťukla do čela. „Otec!“

„Azor Moses!“ Vyřkl to Oliver. „Jsou to jeho časopisy?“

Decker zabořil hlavu do dlaní.

A proto tak horlivý fundamentalista, jako Azor Sparks, nevyhodil Decamerona, ani když byl usvědčen z

lovení mužských prostitutů. Odpustil mu, protože sám zápasil s vlastními démony. Buď jeho sklony

zůstaly latentní, nebo vedl velmi tajný život.

Věděl to Bram? Pravděpodobně ano, protože Azor se Bramovi svěřoval. Možná se ze svých tužeb synovi

vyzpovídal. Zvlášť po osudné večeři, kdy Bram odmítl špatné myšlenky postavit na roven špatným činům.

Tím jako by udělil Sparksovi povolení k hovění scestným fantaziím.

Možná Sparks postoupil o krok dál a začal u časopisů. Bram ho konec konců osvobodil od pocitu viny.

Na smutečním obřadu Bram s Deckerem hovořil o tom, že otec rozlišuje homosexuály a homosexuálníaktivitu. Připomněl si krátkou debatu v kuchyni o Decameronových morálních prohřešcích a o otcověloajalitě ke kolegovi, navzdory reptajícím hlasům v církvi. A o cestě náboženství, která člověku pomáhá

vyrovnat se s homosexualitou.

Buď celibátem, nebo sublimací v legitimním heterosexuálním svazku.

Páté přikázání praví, že máš ctít otce a matku. Když Decker pojal přikázání šíře – tak, jak by úctu krodičům chápal kněz – začaly se mu díly skládanky rýsovat jako obraz. Abram Matthew Sparks, kněz, jenžnadřazuje Boha americkému právu, prohlásil časopisy za své, aby ochránil otcovo jméno. Stejně důležitépro něj bylo uchránit matku před jeho posmrtnou pohanou.

„Luke vypověděl, že ho Decameron volal brzy ráno a chtěl s ním hovořit o rodině, ale ne telefonicky,“připomněla Marge. „Je to tak?“

„Je to tak,“ potvrdil Decker.

„Možná chtěl Lukovi říct, že by mohla otcova orientace, nepřijatelná pro církev, vyjít najevo.“

„Že by se namáhal volat Lukovi jen kvůli tomu?“ zapochyboval Oliver.

„Možná chtěl rodinu ušetřit skandálu,“ řekla Marge.

„Tak proč by volal Lukovi?“ namítl Oliver, „proč ne Bramovi?“

„Možná si doktor Decameron myslel, že Lukovi jsou lidské slabosti bližší…“ přispěla do hovoru Rina.

„Anebo je vysvětlení jednodušší,“ mínil Decker. „Bram toho prostě měl dopoledne hodně. Ráno mši,

potom rozhovor s matkou. Decameron věděl, že ho Dolly Sparksová nenávidí. Proto nechtěl volat do jejich

domu.“

„Aha, možná proto ho nenáviděla. Zjistila, že manžel měl něco s Decameronem.“

„Ne, to se mi nezdá,“ namítl Oliver.

„Proč ne?“

„Margie, proč by Decameron volal Lukovi, aby mu vyzvonil jejich tajemství?“

„Možná chtěl vydírat,“ napadlo Marge.

„Nemyslím, na to byl Reggie slušný.“

„To ty, Scotte, opakuješ pořád, ale jak to dokážeš?“

Rina se zeptala:„Jak tedy doktor Decameron přišel k časopisům doktora Sparkse?“

„Decameron možná po jeho smrti chtěl uspořádat kancelář… kvůli pořádku,“ pokrčil Oliver rameny, „a

časopisy našel.“

„Prokristapána!“ Decker pokáral sám sebe. „Ty údaje Fisher/Tyne, které jste si vyžádali. Na smutečním

obřadu mi Decameron řekl, že probere doktorovy papíry, aby našel nejnovější výsledky testů. Náhodou

přitom mohl narazit i na ty časopisy.“

„Pak si je vzal sebou domů, protože je chtěl předat Lukovi, aby je zlikvidoval, jak uzná za vhodné,“

odvodila Marge.

„Na obálkách bylo A. M. Sparks,“ řekla Rina, „a Decameron, protože je našel v šéfově pracovně, věděl, že

A. M. znamená Azor Moses. Ale Luke tu souvislost neznal. Prostě předpokládal, že patří neženatému knězi

Bramovi. Takže nejsem tak hloupá!“

„Ne, miláčku, nejsi hloupá.“

Usmála se. „Jsi dobrý, že to bereš sportovně.“

„Moc sportovně to neberu, jsem naštvaný až běda. Víš, Decameron také mohl najít v Azorově pracovně

klíče od Bramova bytu. Možná si pomyslel, že šéf měl tajný úkryt pro své aktivity.“

„Co by Azor dělal s klíči od knězova bytu?“ zeptala se Marge.

„Já taky mám pro každý případ klíč od bytu své dcery v New Yorku.“

„Pořád nechápu, proč by Bram schovával pomočasopisy mrtvého otce ve svém sejfu.“

Decker se zamračil. „Protože se chystal navštívit nemocného chlapce a nevěděl, co s nimi zatím udělat.

Takové věci přece nehodíš do kontejneru před vlastním bytem. Necháš si je, dokud tě nenapadne, jak se

jich bezpečně zbavit.“

„Víte, čemu nerozumím?“ řekl Oliver. „Proč si doktor Azor Moses Sparks – pan Přísný, Kazatel, sloup

křesťanské obce – předplatil takový druh časopisu pod svým jménem?“

„Z arogance,“ odtušil Decker.

„Nebo mu na tom nezáleželo,“ doplnila Rina. „Možná plánoval velký odchod.“

Všichni se na ni podívali.

Oliver ji ocenil: „Víte, poručíku, ona je opravdu chytrá…“

„Ano, to já vím, Scotte. Takže… jestli Azor Sparks chtěl náhle zmizet… koho by to nejvíc postihlo?“

„Manželku, samozřejmě,“ vyhrkla Rina.

„Jeho ženu,“ ozval se Decker jako ozvěna. „Řekněme, že něco o manželových prioritách zjistila. Možná se

střetli. Asi to popřel. Ale možná, že to připustil, a dokonce jí řekl, že ji hodlá opustit. Přeberte si to, lidi.“ „Máme tu ženu, která čtyřicet let žila s mužem, porodila mu šest dětí, věnovala mu celý život. Svou vlastníidentitu odvozovala z manželství s ním. Jeho večírky byly jejími večírky, jeho společenské události bylyjejími. Díky němu získala životní roli – jako manželka, matka, významná osobnost církve, hostitelka.

Myslela, že je její druhé já, že jejich svazek je dar Boží.“ Oliver zacitoval: „Peklo nezná zlobu.“

„Tomu sám stěží můžeš věřit,“ odporoval Decker. „Co když se rozhodl ji opustit – aby si ujasnil city,bojoval se svými sklony, usmířil se s Bohem. Možná pokročil o krok dál. Možná někdo v závětří čekal…“

„Decameron,“ vyhrkla Marge.

To Oliver zamítl: „V žádném případě.“

„Co na tom záleží?“ zeptala se Rina. „To se nikdy nedozvíme, tak pojďme dál.“

Oliver užasl: „Vy jste ale drsná.“

„To mi povídej,“ souhlasil Decker. „Jádro je v tom, že předpokládáme, že se Sparks chystal opustitmanželku kvůli způsobu života, který považovala za ohavný a hříšný. Udělal z ní blázna, poplival její

fundamentalistickou víru a rouhal se Bohu. A co hlavního, když ztratila Azora, ztratila i svou životní roli.

Kdyby tomu tak bylo, kdyby zasvětila život hříšníkovi, co myslíte, že by udělala?“ Na všechny najednoupadla tíseň.

Ticho prolomila Marge: „To je odvážný skok, Pete.“

„Je to logické,“ podpořil ho Oliver. „Zlikviduje manžela, pak možná i Decamerona, protože se domnívala,že měl s manželem poměr.“

„Na místě činu v Decameronově domě pohodí časopisy,“ dodala Rina. „Petere, ty sám ses vyjádřil: vypadá

to jako nahraná scéna.“

„To jsem řekla já,“ opravila ji Marge.

„Ach, promiň. V každém případě se někdo rozzlobil a chtěl, aby svět poznal, jaký Azor Sparks skutečněbyl. Dokážu si představit, že uražená, nevyvážená žena něco takového provede.“

„Proč říkáš nevyvážená?“ zeptal se jí manžel. „Bram se ti o něčem takovém zmínil?“

Rina sklopila oči. „Jen to, že byla trochu nervózní, když děti – trojčata – vyrůstaly. Nemohla vyhledatodbornou pomoc, protože by to jejímu manželovi bylo nepříjemné. Uchýlila se tedy k barbiturátům.Doktor Sparks jí léky předepisoval, ale nechal na Bramovi, aby jí je dávkoval. Nějaký čas na nich byla

závislá.“

Decker se přemáhal, aby nezvýšil hlas. „Hodně by pomohlo, kdybys mi to všechno řekla hned na

začátku…“

„Petere, tím chceš říct, žes o těch barbiturátech nevěděl?“

„Já jen říkám…“

„Kromě toho, kdybych se zmínila o Bramovi, hned bys dostal záchvat…“

„To je nesmysl.“

„A je to teď důležité?“ zeptala se Marge.

„Ne, není,“ potvrdila Rina. „JDůležité je, že Dolores Sparksová Decamerona nenáviděla. Pravděpodobně simyslela, že jí ukradl manžela. Buď přímo, protože spolu měli poměr, nebo nepřímo, protože na něj měl

špatný vliv.“

Marge spokojeností zářila. „A jak jsem vždycky říkala, Kenneth Leonard se do toho dostal nevinně. Přišel

za Decameronem, aby ulevil svědomí, pokud šlo o manipulaci s daty. Místo toho skončil s kulkou v hlavě.“

„Ale pořád si myslím, že za tou vraždou může stát Fisher/Tyne,“ řekl Oliver.

„Možná,“ připustil Decker, „ještě jsem nikoho… včetně Brama, nevyloučil.“

Rina zkřížila paže na hrudi. „Nikdy, nikdy by nikomu neublížil. Pravděpodobně věděl, co se děje a chránil

otcovo jméno, Petere.“

„Mně to připadá, jako by chránil matku před obviněním z vraždy,“ pronesla Marge.

„Nemohla to udělat sama,“ nahlas uvažoval Oliver.

„Tak jí někdo pomohl,“ usoudila Marge.

„Kdo?“

„Někdo, kdo tráví mnoho času s jejich rodinou.“ Decker se zvedl od stolu. „Je na čase navštívit Dolores

Sparksovou.“

„Teď ZA NÍ NEMŮŽETE,“ Michaelův hlas zněl nevraživě. „Příště předem zavolejte, že nás chceteobtěžovat.“

„Lituju, ale je to důležité.“

Decker ho obešel a vstoupil do domu. Marge a Oliver v patách za ním.

Ohromený Michael zaváhal, než zavřel dveře. „Nemůžete sem jen tak vpadnout.“

„Tak jo,“ řekl Decker, „vyhoďte nás. Ať každý pozná, že něco skrýváte.“

Michael jen otevřel ústa. „Nemám nic… co bych…“

„Kde je vaše matka? Nahoře?“

„Obtěžujete mou rodinu, zatýkáte bratry, oháníte se směšnými obviněními…“

„Tohle si schovejte pro soudce,“ vyzval ho Oliver. „Litujeme, že sem znova musíme,“ omluvila se Marge.

„To je neuvěřitelné!“ zvýšil Michael hlas. „Zavolám svému právníkovi.“

„Míníte Watersona?“ zeptal se Oliver. „Na vašem místě bych ho nevolal.“

Decker vstoupil na schodiště, Michael za ním.

„Detektiv Oliver má pravdu, synu. Raději to nedělejte.“

„A pročpak?“

„Zeptejte se Brama. Vsadím se, že to ví.“

Když Decker otevřel dveře do velké ložnice, střetl se s planoucím pohledem zelených očí. Bram klečel předmatkou, která seděla v křesle. Rukama objímal její ruce. Mezi propletenými prsty svítil masivní kov.

Poloautomatická beretta.

Decker se na prahu zastavil. Pohybem ruky všechny zarazil, ale Michael se kolem něj vrhl vpřed.

„Brame, vynutil si sem cestu. Já jsem…“ Rázem zmlkl, když si všiml pistole. Pohled těkal z jednoho na

druhého. Tiše se zeptal: „Co se děje, Brame?“

V místnosti zavládlo ticho. Podobala se béžovobílé jeskyni matně ozářené dvěma stojatými lampami po

stranách lože královských rozměrů.

V rohu stál psací stůl, na němž se vršily papíry. Staré vyrudlé závěsy byly zatažené.

Dolly Sparksová se zadívala na nejmladšího syna a pak stočila oči do klína. Měla shrbená ramena, splihlé

vlasy, na sobě volný župan. Bram byl jako obvykle v černém šatu. Mluvil tiše… ovládal svůj hlas. Obrátil

se na Deckera.

„Je na pokraji sebevraždy. Mohli byste laskavě odejít?“

Decker zašeptal Marge, aby zavolala pro zálohu. Oliver se postavil po bok Deckerovi, ale dveře nechaldokořán.

Bram pokračoval: „Poručíku, prosím. Tragédie ničemu neposlouží,“ Obličej se mu leskl potem.

„Nemohu vás dva nechat samotné, otče. Rozhodně ne, když má v ruce zbraň.“

„Máte příkaz k zatčení?“

„Ne.“

„Pak, prosím, odejděte.“

„Za těchto okolností nemohu. Nemohu zanedbat své povinnosti.“

„Nasloucháte důvěrnému rozhovoru. Nemůžete ho použít proti ní, protože si přeje právníka.“

Michael se zeptal: „Mám zavolat pana Watersona, Brame?“

„Ne, nedělej to.“ Bram se otočil k Deckerovi: „Slyšel jste, co jsem říkal. Přeje si právníka. Skutečného

právníka.“

„Rozumím. Takže vám všechno řekla. Nebo jste si to po Decameronově vraždě domyslel…“

„Jaký je v tom rozdíl?“

Po ženině tváři tekly slzy. Prsty zatínala do pažby. „Přišli pro mě, viď? Odvedou mě odtud…“

„Poručíku,“ Bramův hlas zněl prosebně. „Nechcete-li odejít, nedělejte věci horšími“ Držel matčiny ruce a

odtáhl ústí pistole od jejího břicha. „Mami, já se o všechno postarám. Postarám se o tebe. Zůstanu kvůli

tobě. Ty víš, že…“

„Je příliš pozdě,“ vzlykala.

„Ne, není. Nikdy neztrácej naději, mami. Tos mě učila ty.“

„Opravdu?“

„Ano. Tos mě učila. Naučilas mě všemu. I to, že náš Spasitel zemřel pro naše hříchy. Takže se na nějmůžeme obracet v čase nouze a připomenout si jeho věčnou lásku k nám. Miluje nás všechny, mami,hříšníky stejně jako svaté. Miluje tě.“

Dolly se chovala klidně. Decker nepozorovaně sáhl k pouzdru služební zbraně. Uvolnil řemínek a prsty

obemkly pažbu.

Bram opět promluvil. „Desatero přikázání nás učí milovat rodiče, jak naše pozemské, tak našeho Otce nanebesích. Velmi tě miluji, maminko. Spolu tu zkoušku překonáme. Ale napřed mi musíš dát tu zbraň…“

„Policie ví…“ „Psst…“

„Oni vědí, Abrame. Oni vědí!“ Pohlédla uslzenýma očima na Deckera. „Chystám se umřít!“ „Nikdo neumře,“ řekl jí syn.

„Všechno jsem zavinila já…“

„Mami, nebyla to ničí vina…“

„Nebyla jsem dost dobrou manželkou…“

„Bylas dokonalá,“ utěšoval ji. „Dokonalá manželka a matka. Všichni tě máme moc a moc rádi. Tvoje

bolest je mojí bolestí. Dovol mi, abych ti pomohl.“

„Proč nám to udělal? Proč to udělal mněl“

„Nevím, mami…“

„Po tolika letech, co jsem mu byla oddaná. Nikdy jsem se neodchýlila… ani v srdci. Vždycky jsem mu

chtěla být dobrou ženou.“

„Byla jsi dokonalou manželkou.“

„Tak proč se dal takovou cestou?“

Oliver se přiblížil k Deckerovi a zašeptal: „Záloha se blíží.“

„Mami?“ řekl Michael.

Dolly zvedla oči k nejmladšímu synovi.

„Mami, taky tě mám rád.“

Neodpověděla.

„Mami, dej, prosím tě, Bramovi tu zbraň. Postaráme se o tebe. Prosím.“

Obrátila zrak k Bramovi. „Proč stál o tak ohavnou věc, Abrame?“

Michaelovi se v očích zračila otázka. Ale Bram byl pln pochopení. „Nevím, proč Bůh stvořil lidi takové, jací

jsou. Není nám určeno znát jeho úradky.“ „Proč jsi mu dal své požehnání, Abrame?“ Zlobila se. „Jak jsi mu právě ty mohl dovolit, aby se dopustil taktěžkého hříchu?“

„Nikdy jsem mu k tomu nepožehnal, mami.“

„Dal jsi mu své svolení, když jsi mu řekl, že je zdravé podléhat své fantazii. Řekls mu, že je to správné…“

„Nikdy, mami.“

„Řekl mi to tak.“

„Nikdy jsem mu nedal svolení, aby hřešil, nikdy jsem mu nepožehnal. Řekl jsem mu…“

Musel si odkašlat.

„Řekl jsem mu, že ho budu milovat, ať si zvolí kteroukoli cestu, kterou bude považovat za správnou.“ „Tím pochopením jsi ho povzbudil!“ řekla rozhorleně. „Povzbudil jsi ho, aby hřešil, a odsoudil ho do pekla!

Odsoudil jsi do pekla i mne!“

„Teď už to vidím,“ řekl Bram něžně, „uznávám, že jsem jednal špatně. Je to všechno moje vina…“

„Ach, můj krásný, zlatý chlapče!“ vykřikla a chytila ho za ruce, pistoli ale nepustila. „Můj čistý,obdivuhodný, skvělý synku. Byl k tobě příliš krutý.“

„Dej mi tu pistoli, mami, jen ji pusť…“

„Kdyby tě nebyl poslal pryč, nikdy by se to nestalo. Stal by se z tebe pastor – skutečný sluha Boží – a nefarář. Nikdy bys neopustil pravou víru a nevyměnil ji za modloslužebnictví. Byl bys zůstal u mne a chránilmě před jeho špatností. Chránil mě, jako jsi to dělal vždycky. Ach, Abrame, měla jsem ho dávnoprohlédnout. Poslal tě pryč, jako Židé zavřeli dveře před Ježíšem, když byl dítětem…“

„Mami, já jsem odešel z vlastní vůle…“

„Ne!“ Dolly zavrtěla hlavou, „Ne z vlastní vůle. On tě poslal pryč! Odehnal tě drsnými slovy a neschopnostíodpustit. A přitom v opovrženíhodném srdci hýčkal nejhorší hřích.“ Silným hlasem pronesla: „Kdo jsinevinen, první hoď kamenem.“

„Dej mi tu zbraň, mami.“

„Muži jsou zvířata,“ řekla prudce, „přicházejí s pěknými slovy a sladkými sliby, pak nás zapletou do osidelchtíče a chlípnosti, využívají nás, dokud nezestárneme a neunavíme se…“

„Mami…“

„Oddal se zlu, Abrame. Jak jsi mu mohl dát své požehnání?“

Decker se pomalu posunul blíž.

„Pochybil jsem, mami,“ broukal Bram jako dítě, „dej mi tu pistoli.“

„Mami, prosím tě, dej mu tu zbraň,“ prosil Michael vcházející dovnitř. Ale Oliver ho chytil pod paží a odtáhl

ho do chodby. Decker postoupil o další krok.

Dolly si uvolnila levou ruku a pohladila Brama po tváři. Pročísla synovy dlouhé vlasy. Jako matka lvicepečující o lvíče.

„Ach, jak jsi krásný. Tak cudný a čistý, máš tvář a tělo anděla.“ Najednou jí tvář zkřivil úšklebek. „Jsidocela jiný než Lucas, který promarnil svou hřivnu, promrhal život s děvkami a v neřestech. Dvě tváře napohled stejné a přece tak rozdílné, Jákob a Ezau. Ty jsi se zasvětil službě Bohu, i když nesprávnýmzpůsobem.“

Dolly tekly po tvářích slzy. „Jak jsi mu mohl dát své požehnání, Brame? Jak jsi mi to mohl udělat?“

„Nejednal jsem správně.“

„Zvlášť, když jsi věděl, co skrývá v srdci, a znal jeho zkažené, perverzní choutky. Proč? Proč? Proč jsi ho

omlouval?“

„Nikdy jsem ho neomlouval, mami, ale jiná věc je odpuštění. Náš Pán nám odpouští všechny hříchy.Nemáme si je vzájemně také odpouštět?“ Jeho hlas zněl jako vánek. „Dej mi tu pistoli, mami. Budu se o

tebe starat.“

„William řekl, že se o mne postará,“ odsekla Dolly, „a podívej se, co udělal ten hloupý blázen. Podívej se,

co se stalo! Muži jsou hnusní!“

„Už na něj nemysli, mami!“

„William o otcově zlu věděl. Tvůj otec se mu s tím jednoho dne… pyšně pochlubil. William mi to řekl azasel mi do duše sémě zla…“

„Já vím, mami. Byla to chyba. Dej mi pistoli.“

Obrátila se na Deckera: „To je zrůda, kterou byste měli zavřít. Ne nás, ale tu zrůdu!“

Decker přikývl. William Waterson – muž, který se pohyboval kolem domu, přisvojil si roli rodinného

přítele, podnikal tajemné výpravy za motorkáři a nosil jim tučné šeky, čerpané z konta Dolly. Když

narychlo zavolal Farrellovi, starý detektiv a jeho počítač ověřili ještě další zajímavá fakta.

Jak těsně byl právník do tragédie zapleten? Je možné, že by ji dokonce dirigoval?

Decker Dolly intenzivně pozoroval. Měla roztěkané oči, ústa pootevřená a v koutcích se jí hromadily sliny.

Tělo se občas nepřirozeně zachvělo v mírné křeči. Působila dojmem člověka užívajícího silné léky. Takzávislý člověk není schopný sám naplánovat vraždu.

Jakmile si zvykla na léky, neobešla se bez pomocníka. Waterson možná o její závislosti věděl. Možná jipodněcoval a povzbuzoval, udržoval v omámení a dezorientovanou. Protože měl zájem o volný přístup k

její šekové knížce.

Žena plakala. „Ach, můj prokletý život. A já jsem si nepřála nic, než být dobrou manželkou,“ Stiskla pevněBramovy ruce, tvrdá pažba se jí zaryla do měkkých dlaní. Decker se k nim opět o kus přiblížil.

„William mi do duše zasel zlo, Abrame,“ pokračovala, „využil mé pobouřené srdce pro vlastní bídnézáměry. Ponoukal mě ke zlu… jako Eva Adama. Sladkými přísahami se dovolával Boha a věčné lásky.William je ohavný, ohavný člověk. Abrame, přísahám ti, že nikdy jsem nepřála někomu smrt…“

„Mami,“ oslovil ji Bram tiše, „jestli mě máš ráda… jestli chceš, abych ti pomohl, prosím, dej mi tu zbraň.“

„Neopouštěj mě, Abrame.“

„Nikdy.“

„Nevracej se do Říma.“

„Ani na to nepomýšlím,“ utěšoval ji, „zůstanu zde s tebou. Přijdeme spolu na něco. Ale teď mi dej tu

pistoli.“

Decker popošel a ohlédl se. Oliver mu dal palcem vzhůru znamení, že záloha přijela.

Dolly se zeptala: „Nevrátíš se do Říma? Budeš tu se mnou?“

Bram ji ujistil: „Tak dlouho, jak mě budeš potřebovat.“

„Navždycky?“

„Ano, navždy a navždycky,“ zašeptal Bram. „Pusť tu pistoli, mami. Jen trochu povol prsty…“

Decker viděl, jak knězovy štíhlé prsty pronikly do matčina sevření a propracovaly se k pažbě.

„Hodná holčička,“ pochválil ji Bram, „jen uvolni ruku.“

Pomalu se zmocnil pažby svými prsty a opatrně jí zbraň vymanil z ruky. Ihned ji položil na zem a odstrčil k

Deckerovi. Decker zvedl berettu a vyňal z ní zásobník. Teprve pak si uvědomil, jak vlhké má ruce a

obličej, i jak propocenou má košili.

Bram držel matku za ruce. Když vstal, pomohl i jí z křesla.

„Miluju tě, synku,“ řekla s pláčem.

„Taky tě miluju.“

„Neopustíš mě nikdy?“

„Nikdy.“

„Zůstaneš u mne? Navždy?“

„Ano, mami. Zůstanu s tebou navždy.“

„Ale co se stane, když pro tebe přijdou, Abrame? Když tě ti modlářští biskupové povolají do Říma?“

„Nepůjdu tam, mami. Neopustím tě.“

Rozhostilo se ticho.

Bram s matkou popošel. „Teď musíme jít na policii, mami. Přivedeme ti velmi dobrého právníka. Pak si sním promluvíš o panu Watersonovi… povíš, co ti říkal, co udělal.“

Dolly se zastavila. „Je to špatný, špatný člověk.“

„Ano, to je. A my to policii řekneme.“ Bram se podíval na Deckera. Decker přikývl. Kněz pokračoval:„Jakmile tvůj právník přijde, povíš jim všem o panu Watersonovi. Tady poručík bude chtít slyšet všechno,co máš na srdci. Je to tak, poručíku?“

„Je to tak,“ potvrdil Decker.

„A já budu u tebe, až s ním budeš mluvit. Já budu s tebou, tvůj právník bude s tebou… je to tak,

poručíku?“

„Samozřejmě,“odpověděl Decker.

„Máš mě rád?“ zeptala se Dolly.

„Ano, mami. Mám tě moc rád.“

„Obejmi mě, Abrame, prosím.“

Kněz matku objal.

„Pořádně, jako medvěd.“

Bram matku silně stiskl.

„Miluju tě, Abrame,“ řekla Dolly. „Chci být s tebou. Chci být s tebou navždy!“

Při jejím tónu projel Deckerovou páteří mráz. Teď! Zahlédl, jak sahá do záhybů županu a vrhl se k ní.

O zlomek vteřiny pozdě.

Z Dollyiny ruky vyšlehl plamen, Bram jí vyklouzl z objetí a zhroutil se na zem. Při nárazu srazil Decker

ženu a současněji vyrazil zbraň. Ta jako kámen po hladině doskákala ke zdi a při nárazu znovu vystřelila.

„Sakra!“ vykřikl Decker, když skočil k Bramovi. „Sakra, sakra, sakra!“ Oliver tiskl Dolly k zemi. „Mám ji,

Pete!“

„Ach, mé bejby!“ naříkala, „já jsem měla zemřít s tebou!“

„Odveďte ji!“

„Ach, můj Bože!“ zaúpěl Michael. „Můj Bože, můj Bože!“

Do místnosti vběhli dva uniformovaní policisté.

„Ihned volejte pohotovost!“ vykřikl Decker a otočil Brama na záda. Roztrhl knězovu košili. Zkropil ho

vodotrysk krve z ran do hrudi a břicha. Poručík přitiskl ruku na mužovu hruď a druhou zalovil v kapse pro

klíče.

Na kroužku visel švýcarský vojenský nůž. Povolil pojistku čepele a zajel s ní do Abramova těla. Pohmatem

se zoufale snažil najít prasklé tepny. Vykřikl: „Už jste je volali?“

„Sanitku jsme volali, Pete,“ ujistila ho Marge.

Decker zavolal Michaela. Medik se okamžitě vrhl do akce.

„Drž tady to místo.“ nařídil mu, když mu zavedl ruku do Bramových útrob. Kněz se snažil šeptat, „Tvůjotec byl dobrý člověk, Michaeli. Nevěř nikomu, kdo by ti říkal něco ji…“ Náhle se zazmítal vnezvládnutelné křeči. „Ach, Bože, smiluj se!“

Dolly, kterou Oliver pevně držel, sténala: „Měla jsem také umřít, nechte mě umřít, prosím!“

„Odveďte ji odtud“ nařídil Decker.

Bram se znovu pokusil promluvit: „…trýzněný muž… i tak zůstal máti věrný až do konce… Přísahal mi…“Jeho tělo se zmítalo v agónii. „Ó, sladký Ježí šil“

„Jen vydrž, Abrame,“ šeptal Decker, „dostaneme vás z toho…“

„JDobrý člověk, Michaeli… a máma dobrá žena…“ Vykřikl, když jím projela prudká bolest.

„Pššt,“ konejšil ho Decker. Přes všechno jeho úsilí Abram ztrácel mnoho krve. Policista povzbudil

Michaela, aby vydržel v tlaku na tepnu. „Potřebuju víc rukou. Pojď sem, Marge.“

Marge zamrazilo. Uvědomila si, že nemá chráněné ruce.

„Pospěš, Dunnová!“

Přiběhla. Decker ji chytil za ruku. „Tlač tady.“

Bram se na ni podíval. „Nemám infikovanou krev. Nemám…“ znovu propukly křeče.

„Klekni si mu na nohy, Michaeli.“ „Bolí to, Petere.“

„Pšššt,“ konejšil ho poručík, „budete v pořádku…“

„Ne, já se ne…“ Křeče s ním znovu zalomcovaly. Po obličeji se mu řinul pot, v koutcích úst se objevilakrev. „Rina mi věří.“ Decker našel další krvácející místo. Co nejvíc stiskl poraněnou kluzkou cévu. „Věří vám neochvějně. Teď

nemluvte, Abrame.“

Raněného bylo sotva slyšet. „Řekněte jí…“ Jeho tělo sebou nezvládnutelně škubalo.

„Tiše.“

„Znáte žalmy, Petere?“

„Ne zpaměti, Abrame. Lituju.“

„Rina žalmy zná… Tehillim.“ Rozkašlal se… z úst mu vytryskly chuchvalce krve a hlenu. „Řekněte jí…“

„Řeknu, Abrame,“ otřel mu ústa. „řeknu jí, aby za vás odříkala modlitby za mrtvé“

Kněz přikývl. „Je mi zima…“

Michaelova tvář byla zalitá slzami, do nichž vytryskla bratrova krev. Překotně řekl: „Je v šoku.“

Decker vykřikl: „Přineste někdo deku a podložte mu nohy.“ Stále tiskl aortu. Z otevřené tělní dutiny

unikaly tělesné šťávy. Alespoň neunikala arteriální krev.

Knězův obličej šedl, paže a nohy sebou přerývaně trhaly.

Decker šeptal: „Vydrž, Brame. Všichni si přejeme, abys vydržel, kamaráde. Já tě potřebuju, Rina tě

potřebuje. Všichni chceme, abys to dokázal, chlape. Jen vydrž.“

Marginy ruce se začaly třást. Zaťala zuby, aby je ovládla. Oči se jí zalily slzami.

Knězovy modrající rty formovaly slova.

Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé.

Přijď království tvé.

Buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi.

„Sanitka je tu!“ hlásil Oliver. „Díky Bohu!“ zašeptala Marge.

„Nepouštějte ho, dokud nepřijdou!“ povzbudil Decker Marge a Michaela. Skupina zdravotníků vběhla domístnosti a opatrně osvobodili policisty od improvizované pomoci. Marge odešla, ale Decker a Michaelzůstali v kleče po knězově boku. Michael ho vzal za jednu, Decker za druhou ruku.

Bramův obličej zbělel, ruce měl studené a vlhké. Podařilo se mu stisknout bratrovu ruku: „Dokonči…“

Michaelovy oči se zalily slzami, hlas se mu třásl, v panice se zeptal: „Dokončit?“

Bram zašeptal: „Dej nám dnes…“

Nasadili mu kyslíkovou masku a hledali místo pro jehlu. Dýchal přerývaně a slabě.

Michael pokračoval: „Chléb náš vezdejší… ach… dej nám dnes…“

Decker tiše pokračoval: „a odpusť nám naše hříchy…“

Michael si odkašlal. „A odpusť nám naše hříchy, jako i my odpouštíme našim viníkům…“

Přerušil modlitbu, když Bramovi zavedli do žíly kapačku a do vyčerpaných plic katetr.

Decker pokračoval: „A neuveď nás…“

„A neuveď nás v pokušení,“ připojil se k němu zase Michael, „ale zbav nás od zlého.“

Bram přikývl a mezi slábnoucími výdechy šeptal:

„Deus, qui inter apostolicos sacerdotes famulum tuum Abram Matthew Sparks sacerdotali fecisti dignitate

vigere: Praesta, quaesumus, ut eorum quoque perpetuo aggregetur consortio. Per Dominům nostrum. Te

amo, Jesu Christo.“

Kněz zavřel oči a ochabl. Michael se s obavami podíval na Deckera „Hruď se pohybuje,“ řekl poručík.

Michael se kousl do rtu a svíral dál bratrovu bezvládnou ruku.

Zdravotník je požádal: „Teď musíte odejít, abychom ho mohli přendat na nosítka.“

Decker přikývl a pomohl Michaelovi vstát. Oba byli zakrvácení. „Jděte se umýt a začněte obvolávat

sourozence.“

Michaelovi stékaly po tvářích slzy. „Já nevím, jestli to…“ Zapotácel se.

Decker ho pevně uchopil za ramena a počkal chvíli, než se stabilizoval. „Já odjedu se sanitkou. Ale vymusíte zavolat bratrům a sestrám, Michaeli. Nikdo jiný to nemůže udělat. Rozumíte?“

Michael stál v šoku jako paralyzovaný.

„Rozuměl jste?“ opakoval Decker.

Michael nyní horlivě přikývl.

„Řekněte jim, že se sejdeme…“ obrátil se k mladému hubenému zdravotníkovi s výrazným ohryzkem,

„kam ho odvezete?“

„Do New Chris,“ a dodal: „Víte, že máte v pravé paži ránu od výstřelu? Pojďte, obvážu vás v sanitce.“ Náhle to bolelo jako čert.

„Probíráme to už přes hodinu,“ upozornil Martinez, „sám si to děláte horší, pane Watersone.“ Seděli vevyšetřovně. Detektiv se naklonil přes stůl. „JDolores Sparksová postřelila syna při pokusu o vraždu asebevraždu. Ležel na operačním stole tři hodiny a život mu pořád visí na vlásku. Ta žena chce umřít,Watersone,“ luskl prsty, „takhle vás do toho namočila!“

„Půjdete se smažit, pane,“ skočil mu do řeči Webster. „Pokud sám pro svoje dobro něco neuděláte.“

„Budete-li sdílnější…,“ upozornil advokáta Martinez, „a řeknete nám, co se stalo… Kdo stiskl spoušť… pak

možná tady pan Kent bude uvažovat, jestli s vámi neuzavře nějakou dohodu.“

Pan Kent byl John Kent, pětapadesátiletý člen fundamentální církve, který zastával přes dvacet úřad

okresního návladního. Postavit proti Watersonovi příslušníka stejné církve napadlo Deckera.

Kent si urovnal kravatu a ujal se slova: „Mluvte s námi, pane Watersone, poctivě. Pak vás možná budu

moci zachránit před elektrickým křeslem.“

„Kolikrát se budu muset opakovat. Dolores Sparksová je velmi nemocná žena.“ Waterson jezdil očima po

vyšetřovací místnosti, tmavé skvrny v podpaží saka prozrazovaly, že je mu hodně horko. Prohrábl si

prořídlé bílé vlasy. „Léta bere medikamenty. Není důvěryhodnou osobou. Žádná porota jí neuvěří.“

„Takže jste ochotný jít před soud,“ konstatoval Webster. „Pak přeju hodně štěstí.“

„Víte, pane Watersone,“ řekl Martinez, „když nezačnete mluvit…“

„Nic jsem neudělal“ trval na svém Waterson, „nikoho jsem nezabil.“

Webster namítl: „Ale víte, kdo zmáčkl spoušť, protože jste ho najal.“

„Všechno, co máte, je slovo Dolores proti mému. Je snad moje chyba, že nějaká dementní dáma si moji

laskavost vyložila jako hloupost?“ Kent prohlásil: „Pane, nemáte žádnou šanci.“

„Rád bych měl tolik nikláků, kolikrát mi tohle řekl nějaký právník.“

„Ušetřete svůj život, pane. A potom ho využijte k pokání, aby Ježíš spasil vaši duši.“

„Moje duše…“ Waterson se zahleděl do neurčitá.

Farrell Gaynor rozhodil ruce. „Pane Watersone, nežijete si špatně. Neřeknete nám, co vás přivedlo na

scestí?“

Waterson se na něj chladně podíval. „Myslím, že na tohle nemusím odpovídat. Myslím, že už nemusímodpovědět na žádnou otázku.“

„Budete s námi mluvit tak nebo jinak. Chcete raději všechno namluvit do diktafonu?“ Martinez mu hopodal, „vždycky říkám, buďte tu jako doma.“

Waterson se na mikrofon podíval, ale ani se nepohnul.

Slova se ujal Gaynor. „Nechcete nám nic říct o vašich finančních problémech. Zmíním se o nich tedy sám.Vaše žena Ellen podstoupila léčbu rakoviny ledvin. Neúspěšnou léčbu. Nakonec o obě přišla.Transplantované ledviny její tělo nepřijalo. Vinu jste přikládal Azorovi, viďte?“

„Nikdy…“

„Potom jste vyčerpal zdravotní pojištění,“ pokračoval Gaynor, „a další čtyři roky musela docházet na

nákladnou dialýzu, placenou hotově. A během toho hrozného údobí vašeho života Azor prosperoval…“

„To je opovrženíhodné nařčení.“

„Nechtěl jste snad říct, že Azor byl opovrženíhodný?“

V koutku Watersonových úst se zabělela pěna. „Byl odporný – hříšný a zvrácený.“

Webster podotkl: „Mě učili, že Ježíš miluje všechny své děti.“

„Nikoli ty, které se posmívají jeho slovům. Ne děti, které se modlí horlivě na veřejnosti a ve skrytu holdují

prostopášnosti.“

Kent promluvil chlácholivě: „Vím, že to bylo těžké, pane Watersone. Vidět, jak se nehodnému daří a

spravedlivý trpí.“ Nastalo ticho.

„Udělal jste, co jste považoval za správné,“ pokračoval Kent, „ve vašich očích, i v Božích. Ale zákon se nato dívá jinak, pane. Zákon vás přísně potrestá. Dokonce můžete ztratit život, pokud pro sebe něconeuděláte.“

Watersonovi skanuly po tvářích slzy. „Nepotřebuji pomoc. Nic jsem nespáchal.“

„Ale spáchal, pane Watersone,“ řekl Martinez, „my všichni zde víme, že spáchal. Objednal jste si vraždu…“

„Ne…“ Waterson zakroutil hlavou, „ne, nepředpokládal jsem, že se to tak stane.“

„Ale stalo se to tak.“

Martinez se zeptal: „Kolik jste jim za to zaplatil?“

Waterson mlčel.

„Mám výpisy z vašeho účtu,“ promluvil Gaynor. „Souhlasí přesně s částkami vybranými z konta DollySparksově. Deset tisíc vybráno těsně před tím, než zahynul Azor. Deset tisíc vybráno těsně po jeho smrti.A abych byl přesný, poslední výběr minulý pátek – den po vraždě doktora Reginalda Decamerona.“

Waterson si utřel slzy. „Pohoršovali Boha, oba dva.“

„Jak jste se dozvěděl o Azorových sklonech?“ zeptal se Webster.

Waterson sklopil hlavu. „Azor mi zavolal…, že si chce probrat majetkové záležitosti. Tak se alespoňvyjádřil. Bylo mi to divné, domníval jsem se, že všechno je řádně zařízeno.“

Udělal dlouhou přestávku.

„Řekl mi, že mu půjde o nějaké změny. Že chce zřídit samostatná konta pro Curedon, jakmile se lék ujmena trhu. Konta měla být pouze na jeho jméno. Měla představovat samostatný majetek… na rozdíl odspolečného. Samozřejmě jsem se zeptal, proč.“

Zaváhal.

„Pak to prostě… na mne vytasil. A jeho bezohlednost mě ohromila… naplnil mě odporem.“

Podíval se s prosbou v očích na Kenta.

„Co mě opravdu znechutilo… to byl jeho naprostý nedostatek výčitek svědomí. Řekl mi, že musí na čas

odjet, aby popřemýšlel a hledal sám sebe. Plánoval zlo chladnokrevně… mluvil o tom, jako by si jen

potřeboval dopřát obyčejnou dovolenou.“

Watersonovy oči vzplanuly.

„Chystal se opustit manželku… jen tak. Po čtyřiceti letech manželství se náhle rozhodl, že odejde. Jak jen

to mohl udělat?“

Webster řekl: „Musel vás rozhořčit. Zvlášť když vy jste se svou ženou pevně sdílel dobré i zlé.“

„To mi věřte, že mě rozhořčil! Ale to byl celý on. Sobec, který si představoval, že je Pánbůh. Nemohl jsem

dovolit, aby tohle Dolly udělal. Přinejmenším jsem ji musel varovat.“

„Tak jste jí o Azorových plánech řekl.“

„Samozřejmě. Měla právo to vědět.“

„Jak na to reagovala?“

„Byla šokovaná. Naprosto a úplně šokovaná!“ Právníkovi se zachvěl spodní ret. „Nesnesl jsem pohled na

takovou bolest. Chystal se zničit jí život, všechno, pro co se tak dlouho dřela. Nerozumíte tomu?“

„Samozřejmě, že rozumíme, pane Watersone,“ Martinez povzbudivě přikývl. „Koho napadlo zabít ho?“

Waterson mlčel.

„Zabít ho, pane Watersone, čí myšlenka to byla?“

„Slyšel jsem vás.“

Čekali, co řekne dál.

Nakonec se ozval: „Takový plán jsme nikdy neměli.“

„Tak tedy jaký plán?“ zeptal se Webster.

Waterson složil hlavu do dlaní. „Co na tom záleží? Řekl jsem, že se o věci postarám.“ Znovu se podíval na

Kenta. „Dobrý Bože, co se stane s mou bídnou duší?“

„Přejete si teď právníka, pane Watersone?“ Neodpověděl.

Kent ho vyzval: „Podejte mi nějaký výklad, pane. Pak vám snad pomůžu.“ Podíval se na něj. „Je mitřiašedesát let. I kdybych dosáhl rozsudek na doživotí, propustili by mě po dvaceti letech… to znamená vosmdesáti třech… pokud se jich dožiju.“ Oči se mu zalily slzami. „Už jsem zažil příliš mnoho utrpení.Myslím, že raději zemřu.“

„A co zrůdy, které bez výčitek zabíjely?“ Návladní si k Watersonovi přisedl blíž. „Necháte pravé hříšníkyvyváznout bez trestu? To by byl zločin, který vám ani Ježíš neodpustí.“

„Jaký budu mít život ve vězení?“

„Příležitost sloužit Bohu, pane. Příležitost k pokání. Kajte se už na zemi, pane. A Ježíš vám odpustí.Otevřete mu svou hruď a on vás spasí od věčného zatracení.“

V místnosti se rozlehlo ticho. Waterson pomalu přikývl. Kent zavolal do úřadu veřejného obhájce. Dohodiny bylo všechno zařízeno.

Obhájcem ex offo se stala Gilda Rosenová – třicetiletá vysoká tmavovláska. Přišla oblečená v červenémkostýmu. Nad vytečkovanou linkou se objevil Watersonův podpis. Stal se korunním svědkem a za to unikl

trestu smrti.

Waterson začal hovořit monotónním hlasem.

„Azora Mosese Sparkse jsem znal mnoho let a vždycky jsem ho považoval za pilíř společnosti. Byl vedoucíosobností na poli medicíny, aktivním a imponujícím členem naší církve, milujícím manželem a otcem šestidětí.“ Pohlédl na sklenici vody před sebou, ale nenapil se.

„Když moje žena… onemocněla, vzhlížel jsem k němu po stránce lékařské, ale i lidské. A zdálo se, že jehopomoc je šlechetná. Zařídil jí prohlídky u nejlepších lékařů, konzultoval s nimi, informoval nás omožnostech léčby, ujišťoval, že všechno bude v pořádku.“

Zhluboka vzdychl.

„A my mu věřili. Koneckonců platil v zemi za špičkového specialistu. Ano, důvěřovali jsme mu.“

Podíval se do sklenice.

„I když manželce selhaly ledviny, řekl, že je všechno pod kontrolou. Uklidňoval nás, abychom se

neznepokojovali.“

Zvedl zaslzené oči ke stropu.

„Lhal mi… nebylo všechno v pořádku. Nic nebylo pod kontrolou!“ Nikdo ani nehlesl.

Waterson pokračoval: „Já vím, že člověk může dělat jen, co je v lidských silách. Ale proč nám to tak

nevysvětlili? Místo toho se tvářil jako Všemohoucí… krmil nás falešnými nadějemi… denně nám lhal.

Mezitím se Ellenin stav zhoršoval. Potřebovala transplantaci.“

Třel si tváře.

„Azor našel dárce, ale sám mou ženu neoperoval. Poslal nás k chirurgovi, který nám naúčtoval

přemrštěné platby. Naše pojistné částky se vyšplhaly do nebe. Když mělo dojít na další operaci,

pojišťovací společnost smlouvu s námi zrušila.“

„To můžou udělat?“ zeptal se Martinez.

„Ano, to mohou.“ Waterson zvedl hlavu a našel sympatizující ucho, „krev vám v žilách začne vřít. Platíte

jim pojistné a pak, když vyinkasují dost, mohou smlouvu vypovědět.“

„To je strašné,“ souhlasil Webster.

„To byl teprve začátek, detektive. Zoufal jsem si. Prosil jsem Azora, aby operoval sám. Protože jsem si

nemohl další operaci dovolit. Zbankrotoval bych. Ale on nechtěl. Prostě mě odmítl!“

Waterson zavrčel.

„Vymlouval se. Prý je proti jeho přesvědčení operovat někoho z rodiny tak těsně spřátelené.“

Udeřil pěstí do stolu. „Chápete to? Použil to jako zástěrku, protože věděl, že selhal.“

„Selhal?“ zeptal se Webster.

„Věděl od začátku, že Ellen zemře.“

„Pane Watersone,“ namítl Kent, „všichni musíme zemřít…“

„Udržoval v nás falešné naděje. Klamal mou zenu. Klamal mne. Když se chystal zradit vlastní ženu, bylo

toho přespříliš… Rozesel na světě příliš mnoho bolesti.“ Vztyčil výstražně prst. „To už přesáhlo meze.“

Opět na okamžik zavládlo ticho.

„Ohromil mne, když mi pověděl o své orientaci. Řekl mi, že se nikdy nepředváděl a že odjíždí, aby našel

sám sebe. Nevěřil jsem mu ani okamžik.“

„Ani okamžik?“ zeptal se Webster.

„Ani na vteřinku!“ odsekl Waterson, „Po tom, co udělal mé ženě a mně, jsem mu absolutně nedůvěřoval.Kromě toho stačilo se podívat, koho zaměstnává, navzdory tomu, že se ten muž projevil jako perverzní.Ukázalo se, proč Azorovi tolik záleží na hříšníkovi.“

Odmlčel se.

Gilda ho pobídla: „Můžete pokračovat, pane Watersone.“

Starý právník náhle vypadal vyčerpaný. „Prostě jsem ji nemohl nechat ponížit.“

Nastalo ticho, které prolomil Kent: „Koho?“

„Dolly,“ Waterson vzhlédl. Když promluvil, třásl se mu hlas: „Zhřešil jsem. V mém srdci se skrývalo

cizoložství.“

Kent řekl: „Milujete ji, viďte?“

„Vždycky jsem ji miloval, i když s uctivým odstupem. Ale kvůli lásce k Bohu jsem držel své vášně na uzdě.Skrýval jsem své city i po smrti manželky, a bylo to pro mne nadlidské sebezapření. Vždyť jsem viděl, jak

den po dni schází a strádá citovým zanedbáním.“

Sklopil oči.

„Když se mi Azor přiznal k tomu, co má za lubem, věděl jsem, že to musím Dolly říct. Je to křehká bytost

a musí se s ní jednat co nejcitlivěji. Pro to neměl Azor smysl.“

„Tak jste jí to pověděl,“ řekl Martinez.

Waterson přisvědčil.

„Co se stalo potom?“

„Plakala… pak plakala i před ním. Prosila ho, aby si to rozmyslel. Ale satan mu zatvrdil srdce, jako to učinilfaraonovi. Zůstal neoblomný a odmítl její prosby vyslyšet. Podle mne nemohlo pro něj být tak těžké dál sní žít… alespoň navenek. Mohl dál dělat to, po čem toužil… ale tajně, a zůstat s manželkou. Přísahám, že vražda nikdy nebyla součástí plánu.“

Webster se zeptal: „Jaký byl ten plán, pane Watersone?“

„Měli Sparkse přesvědčit, aby neopouštěl manželku… a mlčel.“

„Kdo oni?“ naléhal Webster.

„Stanislav, alias Chřestýš, Polinski a jeho parta,“ řekl Waterson. „Řekne vám něco jiného. Řekne vám, žejsem ho navedl já, že jsem ho přemlouval ke spáchání zločinu. Ale nebylo to tak.“

„Kdo jsou Polinskiho komplici?“ otázal se Martinez.

„Neptal jsem se na ně. Jen jsem mu řekl, aby se o to postaral.“

„Aby se postaral o co?“

„O Azora,“ upřesnil Waterson, „měl ho přemluvit, aby zůstal u manželky a zbavil se svých démonů. Azajistit, aby si to nechal pro sebe. To je všechno, co jsem mu řekl!“

Gilda připomněla: „Pane Watersone, víte, jakou dohodu jsme s vámi uzavřeli. Bez ohledu na to, cořeknete, nemůžete si pohoršit.“

„Proč k nám nejste upřímný?“ zeptal se Webster.

„Ale já jsem…“

„Můžete se lhaním schovat před námi,“ přerušil ho Kent, „ale před Bohem se neukryjete. On ví, co vaše

srdce skrývá.“

Martinez řekl: „Odkud jste znal Polinskiho?“ Waterson se napil vody. Zakryl si dlaněmi tvář, pak ruce spustil na stůl. „Azor mě poslal, abych jim doručilnějaké šeky. Polinskimu a jednomu muži jménem Emmanuel Sanchez, alias Maznička. Šeky pro ty lidi

bojující za svobodu životního prostředí, kterým Azor držel palce. Nikdy jsem to nepochopil, ale byl jsem

jeho právník. Požádal mě, abych jim odvezl šek, jel jsem tedy za nimi se šekem.“

„Odevzdával jste šek osobně Polinskimu?“

„Ano, jemu nebo Sanchezovi.“ Waterson zrudl. „Azor mi dával procenta za to, že… šeky osobně doručím.“

Starý právník se kousal do rtu, „dával mi spropitné jako poslíčkovi.“

„Muselo to být víc než spropitné,“ poznamenal Webster, „když jste souhlasil, že šeky doručíte.“

„Bylo to… štědré, řekl bych.“

Webster se na právníka podíval nezúčastněným, upřeným pohledem. Ten muž si musel v nitru nastřádat

tolik nenávisti, ale doktor Sparks o tom nic netušil. Bezpochyby si myslel, že Watersonovi prokazujevelkou laskavost.

„Požádal jste někdy Emmanuela Sancheze, aby se o Azora postaral?“

Waterson potřásl hlavou. „Ne, nikdy jsem s ním o té záležitosti nemluvil. Ale potom jsem mu podlePolinskiho požadavků přivezl peníze.“

Pot mu stékal po čele.

„Nechtěl jsem, aby Azora zabili. Jen aby ho vystrašili. Vystrašili tak, aby zanechal svých podlých plánů a ovšem mlčel. Aby ho vystrašili tak, že by se obrátil zpět k Bohu a prosil ho za odpuštění za nestoudnémyšlenky. Museli se zbláznit. Ne já. Vražda nebyla součástí dohody.“

„Ale zaplatil jste jim,“ konstatoval Martinez.

„Samozřejmě, že zaplatil! V okamžiku, když jsem viděl, čeho jsou schopní. To už jsem se zatraceně bál

jim nezaplatit!“

„Polinski to za ty peníze udělal?“ otázal se Martinez.

„Jak jinak.“

„Myslel jsem, že je Azorovým přítelem.“

Waterson se hořce zasmál. „Hovoříme o zrůdách, které pro peníze podříznou krk vlastní mámě.Samozřejmě, vzhledem k Azorově orientaci nepotřebovali velké přemlouvání. Netolerují lidi jiné

orientace.“

Webster si ověřoval: „Vy jste tedy Sparksovi zatelefonoval a řekl mu, že se sejdete u Tracadero‘s?“

Waterson přikývl.

„Pod jakou záminkou jste ho tam vylákal?“ zeptal se Martinez, „Mělo jít o změnu majetkových záležitostí?“

„Ano.“

„Jak jste ho přiměl, aby zaparkoval v zadní uličce?“

„Parkoval vždycky vzadu. Ušetřil tak za spropitné.“

Webster to shrnul: „Takže jste ho tam vylákal, zařídil, aby ho motorkáři přepadli a zavraždili za

restaurací…“

„Přísahám, že ho neměli zabít…“

„Ale zabili.“ konstatoval Webster tiše.

Waterson mlčel.

„Proč Decameron?“ zeptal se Martinez. „Co měl společného s Azorem a jeho odchodem od manželky?“

Waterson si povolil límeček. „Dolly ho nenáviděla.“

„Řekla vám, abyste ho zlikvidoval?“

„Ne, to jsem vzal na sebe sám, abych ho po zásluze potrestal. Protože on zavinil jeho pád. On

představoval všechno zlo, hada z ráje šířícího lži, svádějícího muže jako Azor ke hříchu. Myslím, že svět

mnoho neztratil, když jeden teplouš ubyl.“

„A to, že ubyl jeden významný vědec?“ namítl Webster.

„A že ubyla lidská bytost se srdcem a duší?“ připojil se k němu Martinez.

„Neměl srdce a jeho duše byla zatracena. Bylo to nečisté zvíře!“ Waterson ztuhl. „Zasloužil smrt.“

„Takové rozhodnutí nepříslušelo vám, pane,“ pronesl Kent.

Waterson řekl: „Zřejmě ano. Protože tak se i stalo. Já jsem rozhodl. Prásk! A byl mrtev.“

KDYŽ VE DVĚ v NOCI na sebe upozornil pager, nezbylo Deckerovi, než Rině zavolat. Použil telefonníautomat v chodbě u čekárny nemocnice a musel to zvládnout jenom levačkou, protože pravou paži mělve smyčce obvazu. Rezident se nabídl, že mu kulku vyoperuje při lokálním umrtvení, ale Decker mu řekl,že počká, až uslyší zprávu o Abramově stavu. Ale hodiny se vlekly a z operačního sálu nepřicházelo nicnového. Uvědomil si, že asi udělal chybu. Pozorovat rodinu, jak stárne před jeho očima, mu ničilo nervy a

pustošilo mysl.

O ironii života se zasloužil fakt, že operaci prováděl Myron Berger.

Decker se opíral o zeď téměř opuštěné haly. Udržoval diskrétní odstup od rodiny. Obsadili dva hnědégauče a dvojici oranžových lenošek. Na skleněném konferenčním stolku leželo několik čísel nemocničníhočasopisu s lesklou obálkou. Na jedné se usmívala tvář doktora Sparkse. V rohu čekárny stál kávovar, vněmž bublala hustá ořechově hnědá tekutina.

Čekání, očistec na zemi.

Osm členů rodiny, pět sourozenců a tři partneři v manželském svazku, vypadali všichni opotřebení avyždímaní. Luke ležel na gauči, bílý obličej prozrazoval památku na transfuzi krve. Jemu odebrali nejvíc –jeden a půl litru; oba další bratři darovali každý po jednom. Sestry neměly vhodnou krevní skupinu. Zatím

Bram prodělal dvě transfuze.

Dana seděla u manžela na opěradle gauče. Měla krví podlité oči a nabízela mu pohárek s kolou.

Odstrčil ho.„Jestli se ještě napiju, zvrátím ji.“

„Jsi pořád bledý…“

„Samozřejmě, to jsem vždycky. Je mi zatraceně blbě od žaludku. Dej mi pokoj.“

Paul se po scéně rozhlížel mrkajícíma očima. Přecházel sem a tam a po sté se podíval na hodinky. Jehomanželka, plavovlasá baculatá Angela, byla zahalena do květovaných šatů s krátkými rukávy, z nichž jíčouhaly těstovité paže. Bez make-upu vypadala velmi unaveně.

Minuty lezly po sále a roznášely strach z nejistoty.

Michael pozoroval Deckera. „Měl byste…“ zachraptěl, „vaše paže, měl byste na ni dát pozor.“ Paul upřel na Deckera skelný pohled, jako by ho viděl poprvé. Možná to tak bylo.

„Co se vám stalo s rukou?“

„Máma…“ Michael si odkašlal, „to mu udělala máma.“

„Ach, Bože!“ Paul klesl do křesla, „ta noční můra nikdy neskončí?“

Angela se zarudlýma očima se zeptala: „Paule, nechceš se napít?“

„Ne, nic,“ položil si hlavu do rukou, složených na kolenou, „myslím, že budu zvracet.“ Zůstal ale sedět.

Angela si propletla prsty. Dva měla okousané, až jí z nehtů vytryskla krev. Zeptala se Deckera: „Bolí vás

to moc?“

„Dá se to vydržet.“

Dodala: „Maminka opravdu není zlá…“

Zmlkla. Čekala, že ji někdo podpoří. Když nikdo na matčinu omluvu nevystoupil, řekl Decker: „Někdo byse o ni měl postarat… zajet do věznice, promluvit s ní a s jejím zástupcem. Zatím zařídili, aby přišel někdo

z úřadu veřejného obhájce. Potom si asi budete chtít obstarat vlastního právníka.“ Nikdo nic neřekl, nikdo se nepohnul. Evin manžel David zaklepal nohou o nohu. Semitský typ, s ospalýma hnědýma očima, hustými černými

vlasy, protáhlým obličejem a výrazným nosem. Byl považován za hezkého muže. Měl oblečené starédžíny, s volnou, nezastrčenou košilí přes ně. „Chcete, abych tam zajel?“

Nikdo neodpověděl. Ohlédl se na Deckera, jako by ho žádal o pomoc. Potvrdil mu, že je to dobrý nápad. Eva se schoulená do klubka vtiskla do rohu gauče. Těsně k ní se přitiskla Maggie, opřela si hlavu o jejírameno a se zavřenýma očima a otevřenými ústy tiše pochrupovala.

„Tak mám jet, Evo?“

Bezvýraznýma očima se na něj podívala, pak uhnula, odumřelá pro svět. „Dělej, jak chceš.“

Paul vztyčil hlavu a podíval se na hodinky. „Ríkals, že ho sem přivezli kolem desáté, Michaeli?“

„Asi tak,“ odpověděl Michael mechanicky.

„Tak už to jsou čtyři hodiny. Říká se, že čím déle to trvá, tím lépe?“

Obracel se s otázkou na Michaela, ale medik mlčel.

Paul se zeptal: „Slyšel mě někdo?“

Ozval se Luke: „Já nevím, Paule. Ale myslím, že žádné zprávy jsou dobré zprávy.“

Paul zkoumavě pozoroval jeho obličej. „Jsi celý šedivý, Luke. Potřebuješ se napít.“

„Je mi hnusně, houpe se to tu jako člun v bouři.“

„Hlava mě bolí, až praští, nemáte někdo aspirin?“ otočil se Paul na ostatní.

Michael rychle varoval: „Paule, teď jsi daroval krev. Nesmíš si brát aspirin alespoň týden. Nesráží se ti

krev.“

„Mám tady tylenol,“ přihlásil se David.

„Ten mi nezabírá.“

Michael spustil: „Žádný aspirin, ibuprofen, advil, motrin, ecotrin. Nečetls leták, co ti dali?“

Paul odpověděl: „Ne, Michaeli, leták jsem nečetl.“

„Nehádejte se,“ řekla Dana.

„Nikdo se nehádá,“ řekl Paul, „to je poslední věc, co bych si přál. Promiň, Michaeli.“

Michael se unaveně usmál, chtěl něco říct, ale neřekl. Místo toho začal přecházet po čekárně. Za minutu

se zastavil u Deckera. Měl zvlhlé oči. „Ještě jsem vám nepoděkoval…“

„To není nutné.“

„Někomu to myslí,“ hodil hlavou, „ostatní jen stojí jako idioti.“

„Michaeli, sloužil jsem jako zdravotník v armádě. Nemyslel jsem, jenom jednal.“

„Zažil jste tedy boje?“ zeptal se Paul.

Decker přikývl.

„Vietnam?“ „Ano.“

„Přežil jste,“ zašeptal Paul, „byl jste dost silný. Já bych se scvrkl a umřel.“

„Naskočí pud sebezáchovy, Paule.“

Nastalo opět ticho.

Luke se obrátil na Deckera: „Promluvil vůbec, poručíku?“

„Trochu.“

„Co řekl?“

Michael se podíval na Luka. „Modlil se.“

„Řekl vám něco v sanitce?“

Decker zavrtěl hlavou.

„Byl v bezvědomí?“

Poručík přikývl.

„Tak neměl bolesti, viďte?“

„Ne,“ lhal Decker. Doopravdy to ale nevěděl.

Eva se rozplakala. „Měl by ses jet podívat za matkou, Davide. Čím dřív, tím líp. Měl bys jet hned.“

David přešlápl. „Jestli chceš…?“

„Ano. Běž.“

Překvapeně se po ní podíval. Decker mu dal adresu věznice a jméno kontaktní osoby. David mu

poděkoval a odešel. Jakmile byl pryč, Eva si uvolnila paži a objala sestru kolem ramen.

Maggie se prudce vzpřímila a protřela si oči. „Ach, Bože! Usnula jsem.“

„To je dobře.“

„Ne, to není dobře,“ vykřikla, „je to hrozné! Jak jsem mohla spát, když… jsem strašná!“

Maggie se rozplakala. Eva ji objala. „Nejsi. To já jsem strašná.“

„Nikdo není strašný,“ uklidňoval je Luke.

Eva zabreptala: „Vždycky jsem na něj křičela.“

„Evo, všichni jsme na něj křičívali,“ řekl Paul, „ano, byli jsme takoví. Udělej tohle, udělej tamto! Přines

tohle! Dojdi tamhle! Postarej se o mámu! Poraď mi se životem!“ Sklonil hlavu do rukou. „Mám vypočítat

všechno, co si máme vyčítat? Bylo by toho dost na bankovní trezor.“

Dana začala: „Víte, všechno by mohlo být docela fajn… myslím, kdyby on… my…“

Hlas se jí rozplynul v tichu.

Maggie řekla: „Jak jen jsem mohla tak usnout?“

Luke ji utěšoval: „Maggie, zlato, neudělalas nic špatného. Kdyby tu Bram byl, řekl by ti, aby ses prospala.“

„Všichni bychom spali, kdybychom mohli.“

„Je jediný důvod, proč ty můžeš spát a my ne. Máš čisté svědomí,“ vysvětlil jí Luke.

„Amen,“ doložil Paul.

„Nerozumím, co tím myslíte,“ řekla Maggie.

„To znamená, že jako Paul a Eva, i já se cítím vinen a všechna ta ‚kdyby a měli jsme4 mě plní pocitem

dluhu,“ Lukovy oči se zamžily. „Víte, nečekám zázraky. Nemusí se rozdělit Rudé moře, někdo kráčet po

vodě nebo nemusím spatřit Lazara vstát z mrtvých. Stačilo by mi, kdybych s ním zase mohl promluvit.

Žádám toho zatraceně tolik?“

„Amen,“ odpověděl Paul.

Dana řekla: „Přišel jsi ho zachránit, Lucasi…“

„Ne, Dano, to on přišel zachránit mne…“

„Víš, on není…“ zadržovala slzy. „Nemluv, jako by to už byl… konec!“

Lukovy oči zabloudily nad Deckerovo rameno do prázdné haly. Poručík se otočil.

Rina.

Měla oblečené stejné kaštanově hnědé bavlněné šaty jako k včerejší večeři. Včerejší večer, náhle nasvětelné roky vzdálený.

Vykročil jí naproti, setkali se uprostřed velkého sálu. Dívala se na muže a ret se jí chvěl. Nemocnice muposkytla čistý plášť, ale měl na sobě stále kalhoty se stopami krve. Čekal, že propukne v pláč.

Místo toho řekla: „Co se ti stalo na paži?“

„Nic to není.“ „Petere…“

„Postřelení…“ „Ó, můj Bože…!“

„Rino, já…“

„Můžeš s ní hýbat?“

„Ano, žádný problém.“ Tišeji dodal: „Jen mi ještě vyoperujou kulku.“

„To ti ji ještě nevytáhli?“

„Chtěl jsem napřed počkat na zprávu ze sálu.“

Rina klidně pozorovala manžela.„Ještě nic?“

Zakroutil hlavou.

Stála tiše s propletenýma rukama.

„Řeklas něco chlapcům?“

„Nic konkrétního. Řekla jsem jim, že mám něco naléhavého a aby dali pozor na Hannah, kdyby se

probudila.“

„Co říkali?“

„Napůl spali. Nechala jsem dveře mezi dětskými pokoji otevřené.“

Rina náhle manžela objala.

„Petere, já už to tak nevydržím. Uč někde ve škole třeba celý den. Založ si chov psů nebo jízdárnu. Dělej

cokoli, jen ne to, co děláš. Najdi si jinou práci! Potřebuju v noci spát.“

„Překvapuješ mě…“

„Dítě, které se spálí o plotnu…“

„Rino…“

„Myslím to vážněl Nezvládnu to! Nezvládnu…“ Rina si vzdychla a zašeptala: „Dostane se z toho?“

„Nevím, Rino.“ „Co si myslíš ty?“

„Zlato, netroufám si to ani odhadnout.“ Políbil ji letmo na čelo a podíval se do opuchlých modrých očí.„Měl radost, když slyšel, jakou v něj máš důvěru. A také požádal, jestli bys pro něj nepronesla modlitbu za

mrtvé.“

„Opravdu to řekl?“

„Ano.“

„Proboha…“ Rina se na manžela zahleděla vzdálenýma očima. Mechanicky sáhla do kabelky a vyňala z níútlou hebrejskou knížku. „Ani nevím, proč jsem ji s sebou brala,“ v očích se jí objevily slzy, „vždyť je známvšechny nazpaměť.“

I Deckerovi zvlhly oči. „Je mi to líto, Rino, dělal jsem, co jsem mohl, ale nestačilo to. Smutné je, že jsemtušil, že se něco stane. Jak jsem zahlédl, že zasunula ruku do šatů, skočil jsem po ní. Ale nestihl jsem jizastavit. Kdybych byl jen o vteřinku dřív…“

„O vteřinku dřív, mohls to místo něj být ty…“

Decker si uvědomil, že má možná pravdu.

Beze slova otevřela knížku a přemýšlela, zda křesťané mezi sebou pronášejí modlitby za mrtvé jako židé.A pokud ano, jak si volí žalmy? Židé podle tradice pronášejí žalmy, které odpovídají písmenům jménaosoby, za kterou se modlí, podle tóry. Bram samozřejmě neměl jméno podle tóry. Ale protože AbramMatthew měl hebrejský ekvivalent – Avram Matisyahu – řídila se podle toho.

Nedostala se příliš daleko, když do čekárny vstoupil Myron Berger. Z jeho výrazu pochopila, že nemusí

váhat.

Zavřela svazeček a začala odříkávat židovské požehnání přednášené při přijetí nešťastné zprávy.

„Baruch ata Aadon, Elohenu melec‘h ha-olam dajan ha-emet.“

„Požehnaný jsi, Hospodine, náš Bože, Králi světa, soudce pravý.“

Decker zavřel oči. Se strachem je znovu otevřel. Bergerův modrý plášť byl nasáklý krví, ochranná maskase mu komíhala nad vydrhnutýma rukama jako zástěrka. Oči mu bloudily mořem zoufalých tváří, když

hledal vhodná slova.

„Lituju,“ chirurg odvracel oči, „dělal jsem, co jsem mohl…, ale odešel už příliš daleko…“

Mlčení bylo drtivé.

„Možná jen, kdybych byl váš otec… s jeho uměním, mohl bych… je mi to strašně líto.“

Paul vstal, přistoupil k Bergerovi a položil mu ruku na rameno. O několik kroků couvl a propukl v tichý

pláč. Michael k němu vztáhl ruce, oba bratři se objali kolem krku a dusili vzlyky. Sestry si padly do náruče

a hlasitě se rozplakaly.

Luke zůstal sám. Zakryl si obličej rukama. Nářek a hluboké stony zoufalství mu vycházely ze srdce. Žena

ho držela a kolébala v náručí. Ale Dana nebyla nejlépe vybavena, aby utišila jeho hořký žal.

A tak tedy Decker spatřil žal – nefalšovaný zármutek, který očekával, když na počátku přišel rodiněoznámit smrt doktora Sparkse. Při vší vyznávané lásce a úctě k rodičům, svoji pravou lásku a opravdovézoufalství projevili až při Bramově smrti.

Protože ve skutečnosti, když doktor Sparks v jejich životě vystupoval jako trestající a nepřístupná postava,

a Dolores jako labilní, nevyrovnaná matka, pro posilu a vedení se obraceli na Brama. Abram Sparks – jejich zlatý hoch. Decker se podíval na Rinu. Stoicky ho vzala za ruku. „Musíme se ti o ni postarat, Petere.“

Přikývl a zanechal rodinu jejímu zármutku, jednak z úcty k jejich potřebě soukromí a trochu i z obavy osebe. Být svědkem nejhlubší bolesti, byť cizí, je velmi těžká zkušenost.

„Víš určitě, že chceš být tady?“ zeptala se Marge.

Decker ohnul loket, zacvičil prsty a zavrčel. „Netvrdím, že se cítím skvěle. Ale protože jsem schopen psát,můžu i pracovat.“ Hodil hlavou. „Je mi líp tady než doma. Ten týden, co máme za sebou, to nestálo za

nic.“

„Jak je Rině?“

Decker se zamyslel. „No… funguje.“

„Mám jí poslat kondolenci nebo tak něco…“

„Myslím, že by zavolání ocenila. Zúčastnila ses včera obvinění Polinskiho?“

„Ne, šli tam Tom a Bert. Scott a já jsme strávili den nad páskou s Watersonovým přiznáním.“

„Všechno v pořádku?“

„Zdá se, že je to celkem čisté, myslím, že bude pro stát velmi důvěryhodným svědkem. Myslím si také, že

návladní bude pro Polinskiho žádat trest smrti.“

„Dobře.“

„Chceš znát můj názor? Waterson a Dolores si ho zasluhují stejně jako Polinski. Možná ještě víc.“

„Možná.“

„Nezmáčkli sice spoušť, ale vraždu… vraždy zosnovali. Přinejmenším Waterson. Zavolal Polinskimu, řekl

mu, kde najde Sparkse.“ „To je pravda.“

„A Dolores…“ Marge potřásla hlavou. „Jak chladnokrevná potvora. Dá zabít manžela a jeho kolegu, potom

doslova zastřelí vlastního syna. Jen si představ, že u sebe měla dvě zbraně. Rezervu, pro případ, že byprvní selhala. Je opravdu psychouš? Děti najaly nějakého módního psychiatra za bůhví kolik peněz…“Nadechla se. „Asi si to můžou dovolit. Stejně ji soud pošle do nemocnice. Já říkám, místo elektrickýchšoků co takhle elektrické křeslo.“

Decker si prohrábl zdravou rukou vlasy. „Možná by s tebou souhlasila.“

„Čerta starýho. Všichni začínají plni výčitek svědomí. Zakrátko pak spustí: ‚Nechci umřít. Zachraňte mizadek.4 Nespala bych o nic hůř, kdyby ji usmažili.“

Decker přikývl.

„A dost dlouho.“

„Určitě.“

Marge se odmlčela. Pak dodala: „Jsi nějaký neslaný, nemastný.“

„Bolí mě to.“

Seděli beze slova.

„Proč to nezapíchneš?“

„Ne, vydržím. Jsem přece chlap. Žádné slabůstky.“

Marge se usmála.

Decker se zeptal: „Kdy půjde Berger před velkou porotu?“

„Původně měl jít příští týden. Ale FBI ještě cosi dohledává. Fisher/Tyne zřejmě jen nefixloval data – což jefederální zločin, protože zásahy do počítačových bank se týkají celé unie –, ale společnost také krylapochybné výsledky a negativní vedlejší působení testovaných léků.“

„Jak?“

„Odečítají vedlejší účinky jako anomálie nebo prostě taková data neberou v úvahu. Ignorují je, a kdyžněkterý doktor společnost obviní z nekalých praktik, zažalují ho. Zapletou ho do nákladného soudníhosporu, což další odradí a raději drží hubu.“

„Není to nelegální?“

„Houby. Zato podplácení nezákonné je. FBI odhalila podplácení za to, že se někdo díval jinam. Shockley v

tom vězí až po uši. Scott se bude smát naposled. Samozřejmě to Kennethu Leonardovi nevrátí život.Chudák. Konečně se rozhodl udělat správnou věc a zubatá ho zkosila. Povídej mi něco o nesprávnémnačasování.“

„Ironie osudu,“ poznamenal Decker, „celá aféra by možná nebyla odhalena, nebýt vraždy doktora

Sparkse.“ Prudce vydechl. „A přitom neměla nic společného s Fisher/Tyne.“ „Všechno se vždycky nějak v polívce svaří až na něco osobního. Není to tak?“

„Obvykle.“

Jejich pohledy se střetly. „Jsi na mne naštvaný, Pete?“

„Já na tebe?“

„Protože jsem nechtěla splnit rozkaz.“

„O čem to mluvíš?“

Posadila se naproti němu k jeho psacím stolu.

„Když jsi mě zavolal, abych pomohla Bramovi, zaváhala jsem. Nechtěla jsem to udělat.“

„Bylo to pochopitelné. Nemělas ochranné rukavice.“

„Tys je také neměl.“

Pokrčil rameny. „Když jsem o tom později přemýšlel, nevěděl jsem, jestli jsem udělal správnou věc, když

jsem tě k Bramovi zavolal. Kolovaly řeči, že byl gay. Dejme tomu, že byl HIV pozitivní.“

„Ale ty ses nerozmýšlel, že?“

„Správně či nesprávně, ne, nerozmýšlel.“

„Já tě opravdu obdivuju.“

„Neobdivuj, jak jsem řekl Michaelovi Sparksovi, nemyslel jsem, udělal jsem, co jsem měl natrénováno.“

„Nevěřím.“

Decker se usmál. „Dodáváš mému charakteru nezasloužené kvality.“

„Měl čistou krev.“

„Díky Bohu. Neříkám, že Bramova smrt je černý oblak se stříbrným lemem… Fakticky je celá věc jen

ošklivá, nesmyslná tragédie. Ale…“ Polkl naprázdno.

„Ale dává nám příležitost k zamyšlení. Život je krátký. Až Rina ucítí, že je zase schopná se připojit k

lidskému pokolení, vezmu si pár dní volna.“

„Nebuď přehnaně radikální, Pete.“

„Ne, to nikdy. Jsem Joe Americký Táta, Margie. Pan Sešněrovaný Puritánský Prďola Středního věku.“

„Tak zle na tom nejsi.“

„Ne, opravdu. Ale měl bych tu roli začít hrát!“ zašklebil se, „jinak se mí kluci nebudou mít proti čemubouřit.“

Deckera probudil z přepychového nedělního schrupnutí štěkot Ginger. Někdo klepal na dveře. Vstal zgauče v obýváku. Zakroužil rameny, aby vzkřísil ztuhlé svaly. Chvíli se protahoval, bolely. Přihrábl si rukou

vlasy a otevřel.

Pohled na Luka byl trochu strašidelný. Oděný v černém, hubenější, s delšími vlasy a s brýlemi vypadal k

nerozeznání od Brama. Jako by prožitá tragédie byla jen noční můrou.

„Probudil jsem vás, poručíku?“

„Úú… ne; to pes mě probudil,“ usmál se, „to je v pořádku.“

„Jak se vám daří?“

„Ujde to.“

„Lituju, že vás ruším doma.“

„Jak se vede vaší rodině?“

„Nestojí to za nic.“

Decker mlčel.

„Je mi to líto, ale je to pravda,“ pokračoval Luke, „mohl bych lhát, říkat, že po Abramově smrti jsme sesemkli, víc si jeden druhého vážíme. Ale je smutné… že jsme se nezměnili. Možná jsme i horší. Protožejsme ztratili člověka, který rodinu klížil dohromady. A svět ztratil opravdu dobrého muže.“

Sklonil zrak, pak pohleděl vzhůru.

„Nemine ani den… aniž bych se podíval do zrcadla… a nenamlouval si, že ho vidím. Pak ale natáhnu ruku

a dotknu se hladkého studeného skla, skutečnost mě udeří do tváře. Ale někdy nastane okamžik… kdy mé

prsty splynou s jeho…“

Luke si promnul zelené oči pod brýlemi. Studeně se usmál. „To možná povídají drogy.“

Decker chvíli počkal, potom se zeptal: „Co pro vás můžu udělat, pane Sparksi?“

„Vlastně jsem přišel navštívit vaši ženu. Je doma?“

Decker chvíli čekal, pak řekl: „Dojdu pro ni. Nechcete jít dál?“

„Ne, děkuju, počkám zde.“ Zatínal nehty do dlaní.

Za chvíli se objevila Rina, na ruce s tříletou holčičkou. Byla krásná i se šátkem, zakrývajícím jí vlasy.

Umocňoval její krásu. Cítil touhu strhnout ho a podívat se, co ukrývá.

„Nazdar,“ řekla Rina.

„Paní Deckerová…“ Luke uhnul pohledem. „Dík, že jste si udělala čas.“ Čekala. Manžel stál stále vedle ní.

Luke se na něj díval a neříkal nic. Decker osvobodil Rinu od dítěte. „Pojď, Hannah Rosie. Půjdeme si hrát

do sadu.“

„Pozor na rameno, Petere! Nech ji, ať běhá sama.“

„Jsem v pohodě,“ obrátil se k Lukovi, „omluvte mě.“

„Mohu si utrhnout pomeranče, tati?“ zeptala se Hannah.

„Ano, můžeš si je natrhat.“

„Můžu s nimi házet, tati?“

„Ne, s pomeranči si nemůžeš házet.“

„Můžu hodit aspoň…“ vztyčila jeden prstíček, „můžu hodit… aspoň jeden pomeranč?“

„Jeden snad ano. Když budeš sama chodit.“ „Budu chodit.“

Luke je pozoroval. „Šikovné dítě. Mám dvě stejně staré.“

„Já vím.“

Luke byl na chvíli vyveden z míry. „To vám řekl Bram?“

„Ano. A vašeho synka jsem viděla na smutečním obřadu.“

„Ó… ó ano, tam,“ Luke se podíval stranou. „Probíral jsem bratrovy věci… našel jsem tohle.“

Sáhl do kapsy a vytáhl balíček a obálku. Podal je Rině. „Jsou určené vám.“

Rina chtěla obálku roztrhnout, ale všimla si… „Je otevřená.“

„Otevřel jsem ji, abych poznal, komu patří.“

Rina se usmála. „Samozřejmě. Jak jinak.“

Na okamžik zavřel oči. Pak pomalu řekl: „Vlastně jsem si nepřečetl jen jméno, paní Deckerová. Četl jsem

celou kartičku. To jsem neměl, ale udělal jsem to.“

Rina vytáhla psaní. A přeběhla pohledem Bramův pravidelný rukopis. Datum bylo léta staré. Bram je

napsal, když pobýval v římské rezidenci těsně předtím, než složil sliby. Zřejmě myšlenku na odeslání

zavrhl. Podivila se, proč si dopis schoval. Ať měl jakýkoli důvod, byla šťastná, že ho nezahodil.

Procítěná slova jí naplnila duši bolestí. Potřebovala si je přečíst ještě jednou, o samotě.

„Je to osobní dopis.“

„Já vím a omlouvám se. Prostě mě překvapil. Nikdy jsem netušil, že byl zamilovaný.“

Rina se na něj mlčky dívala.

„Abych se přiznal, nelituju, že jsem ho přečetl. Protože mám dobrý pocit z pomyšlení, že Bram zažil lásku

a vášeň a oheň. Všechny ty krásné věci.“

Podíval se na ni.

„Doufám, že jeho city byly opětovány.“

Rina si otřela zvlhlé oči. „Díky, že jste mi to přinesl. Hodně to pro mne znamená.“

„Opravdu?“

„Ani nemůžete vědět, jak moc.“

Luke se na ni díval. „Dost bylo řečeno. Nebudu už zvědavý.“

„Děkuju vám.“

Dodal ještě: „Víte, že jsem na vašeho manžela dost žárlil?“

„Na Petera?“

„Ne, na vašeho prvního manžela. Bram a já jsme spolu dobře nevycházeli a moc spolu nemluvili, když seseznámil s Jicchakem. Vždycky jsem měl pocit, že nebýt jej, mohli jsme se opět rychleji sblížit. Protože

Bram ho miloval jako bratra.“ „Byli si velmi blízcí.“

„V každém případě…“ Luke si tleskl do dlaní. „Bram by si určitě přál, abyste ten balíček dostala. I když

pozdě.“

„Děkuju.“

Luke si kousal nehet. „Víte, Pooch je jeho dítě.“

Rina se na něj podívala rozšířenýma očima. Nevěděla, co na to říct.

„Můj syn, Peter… je Bramovo dítě. Moje dcera také. Ve dvaadvaceti jsem dostal příušnice. Následkem

zvláštní alergické reakce jsem po nich zůstal sterilní. Léčil jsem se a se ženou jsme dlouho prodělávali

různé procedury. Když se nedostavil výsledek, šel jsem za bratrem.“

Luke odvrátil tvář.

„S umělým oplodněním nesouhlasil… míchání semene nebo něco podobného odporuje zásadám

katolického náboženství.“ Promnul si oči. „Ale transplantace… popřípadě jako v našem případě výměna

orgánů, které nejsou životně důležité, se zřejmě toleruje. Nerozuměl jsem tomu… možná také, že získal

souhlas papeže. Nikdy jsem mnoho nevěděl o Bramových záležitostech a náboženství.“

Rina čekala.

„Daroval mi jedno ze svých… však víte.“

Nedokázala zakrýt překvapení.

Luke pokračoval: „Byl by mi daroval obě. Řekl, že mu nejsou k ničemu dobrá. Ale otec tomu zabránil…

nedovolil to.“ „Operoval vás otecl“

Přikývl. „Ano, Pan Chirurg ostrý jako břitva. Promiňte… Doktor Chirurg ostrý jako břitva. Nechtěl toBramovi dovolit, ale když si bratr něco umínil…“

Rina mlčela.

„Otec nás operoval tajně. Nikdo o tom neví. Ani moje žena. Myslela, že jdu na operaci kýly. V každémpřípadě, když skalpel vedl otec a my jsme s Bramem byli jednovaječná dvojčata, výměna se zdařila. Oko

za oko, zub za zub a tak dále, a tak dále.

Čtyři, pět dní jsem proležel v Bramově bytě. Otec odvedl dobrou práci. Rány se rychle vyhojily. Dál námrostly vousy a nepřišli jsme o mužský hlas. Za tři měsíce moje žena otěhotněla. Všeobecná radost a štěstí.Jen Bůh ví, jak má vlastní DNA vypadala po deseti letech používání.“ „To je krásný příběh.“ Rina na něj zírala. „Je to vážně pravda?“ Luke zrudl. „Čestné indiánské! Některé konce jsou sladké, paní Deckerová.“

„Spíš hořce sladké.“

„Jo, spíš hořce sladké.“ Lukovy oči se zamžily. „Ale bereme si to, na co dosáhneme. Nevím, proč jsem

vám to vyprávěl. Ale myslel jsem, že byste ráda věděla, že neodešel naplano.“

„Děkuju vám, Luke,“ smutně se usmála. „Moc vám děkuju, že jste mi to řekl. Ať je tomu jak chce… cítím

se lépe.“

„Děkuju za váš čas.“

„Doprovodím vás.“

„Ne, neobtěžujte se.“

Rina ho pozorovala. Jakmile zvuk motoru zanikl, vynořil se ze sadu Peter s Hannah. Peter nesl hrstpomerančů.

„Tvoje dcera ale má ruku!“ poznamenal. „Kolikpak jsi jí dovolil jich hodit?“

„Změňme téma. Co chtěl Luke?“

Rina manželovi ukázala balíček, ale ne dopis. „To prý zřejmě bylo určeno pro mne… opožděný dárek k

narozeninám, který nikdy nedošel.“ „Od Brama?“

Přikývla a roztrhla obal. Skrýval krabici se dvěma hřebeny ze želvoviny. Ukázala je manželovi. „Koupil je

před mnoha lety. Je dobře, že vybral hřebeny a ne tehdy módní prstýnek měnící barvu podle teploty těla.“

„Ty hřebeny jsou nádherné.“

„Ano, to jsou. Bramovi se vždycky líbily moje vlasy.“ Usmála se na Hannah a vzala ji do náruče. „Pojď k

mámě, melounku. Uděláme trochu šťávy.“

„Můžu házet pomeranče, mami?“

„Ne, ale můžeš z nich mačkat šťávu.“ Políbila Petera. „Běž zase hajat.“

„Dobrý nápad,“ Decker si lehl na pohovku, zahleděl se do stropu a připomněl si Rinina slova o tom, jak se

Bramovi líbily její vlasy.

Dala Deckerovi významně nahlédnout do vztahu s ním. Musel být velmi osobní. Jak jinak by mohl znátRininy dlouhé nádherné vlasy, které obvykle měla na veřejnosti zahalené šátkem.

Od samého začátku Decker intuitivně věděl, že Rina Brama milovala a že její láska byla opětována.Možná, že se jejich vztah naplnil fyzicky, možná, že ne. Ostatně co na tom záleželo? Jednou slyšelžidovské přísloví říkající, že žárlivost užírá maso z kostí – a proto se muž po smrti rozpadne. Docela tomuvěřil. Jak malicherná a banální to je emoce – maření drahocenného času a dechu.

Při pomyšlení na blízkost své ženy a Brama zapátral po pocitech ve svém srdci. Cítil pochopení a cítil sevelmi dobře.