Jonathan Kellerman

Našeptávač

Věnováno památce mého otce, Davida Kellermana

1918-2003

1

Zuřivé emoce, mrtvá tkáň. Jeremy Carrier to vždy vnímal jako dva naprosté protipóly.

V profilu nemocnice by se nenašly dva lékařské obory, které by spolu souvisely méně, než tomu bylo u psychologie a patologie. Jeremy, praktický lékař působící v první ze dvou jmenovaných oblastí, byl hrdý na svůj otevřený, až svobodomyslný přístup; usilovně pracoval a vyhýbal se stereotypům.

Ale během let učení a klinického působení v Centrální městské nemocnici se Jeremy setkal jen s hrstkou patologů, kteří nezapadali do šablony samotářského, pro sebe si mumlajícího bručouna, jenž se mnohem lépe cítí mezi kousky odumřelého masa, v abstraktním expresionismu buněčných výtěrů a ve studené atmosféře podzemní márnice než mezi živými, dýchajícími pacienty.

A jeho kolegové psychologové, psychiatři i ostatní vojáci duševní zdravotní armády byli většinou citlivé duše, nesnášející pohled na krev.

Ne, že by Jeremy nějakého patologa skutečně znal, i když je už desítku let míjel na chodbách. Sociální struktura nemocnice se jako by vrátila na úroveň střední školy: my – vy, něco jako náboženství, rychlý růst kast, klik a úkladů, nekonečný závod o moc a zbavování se protivníků. K tomu bylo třeba si přimyslet přerod, který znamenal všudypřítomnou byrokracii: nemocnice se vyvinula z léčebny, jež potřebuje finanční podporu, aby mohla léčit pacienty, v rozsáhlého obecního zaměstnavatele, vyžadujícího poplatky pacientů, aby mohl zabezpečit stav zaměstnanců.

To vše napomohlo ke vzniku jisté asociální příměsi v ovzduší.

Konfederace izolovaných ostrůvků.

V Centrální městské nemocnici byli podobní přitahováni podobnými a pouze krajní potřeby pacientů mohly vést ke vzájemné spolupráci: Internisté nakonec přiznají svou porážku a zavolají chirurgy, praktický lékař se zhluboka nadechne, než se ponoří do bažiny konzultací.

Jaký důvod by mohl mít patolog k tomu, aby kontaktoval psychologa?

V důsledku toho všeho – a proto, že ďábelské hříčky života změnily Jeremyho Carriera ve ztrápeného, roztržitého mladého muže – zastihl ho návrh Arthura Chesse ve stavu, jenž se sotva dal nazvat vyrovnaným.

Možná to byla krátkodobá ztráta pozornosti, která poskytla základ pro vše, co pak následovalo.

Už více než rok vídal Jeremy Arthura tak jednou týdně, ale nikdy spolu neprohodili ani slovo. Najednou tu byl Arthur fyzicky přítomen, posadil se naproti Jeremymu při obědě v jídelně a zeptal se ho, jestli by mu nevadila jeho společnost.

Bylo těsně před třetí odpoledne, tedy doba, kdy už je většina lékařů po jídle, a místnost byla skoro prázdná.

„Jistě, že ne,“ řekl Jeremy, a hned vzápětí si uvědomil, že to není pravda.

Arthur přikývl a uvelebil svou rozložitou tělesnou schránku na malou židli. Na jeho tácu se tísnily dvě porce smaženého kuřete, hromada mačkaných brambor politých lesklou šťávou, pravidelný čtverec tmavého chleba, malá miska fazolového salátu a plechovka sladké Coca-Coly.

Jeremy zíral na jídlo a přemýšlel: Jižanské kořeny? Pokoušel se vybavit si, jestli někdy v Arthurově hlase zaslechl jižanský přízvuk, ale došel k závěru, že ne. Přinejmenším byl baryton tohoto starého muže okořeněn Novou Anglií.

Arthur Chess neprojevil žádný okamžitý zájem o konverzaci. Rozprostřel si na klíně ubrousek a začal se probojovávat skrze první porci kuřete. Krájel maso rychle a graciézně a používal i dlouhé prsty zakončené širokými nakrátko ostříhanými nehty. Jeho delší bílý laboratorní plášť byl sněhově čistý, až na rušivý stříkanec narůžovělé barvy na pravém rukávu. Pod pláštěm měl modrou košili se špičatým oxfordským límcem. Nafialovělá kravata visela nakřivo způsobem, který měl snad naznačovat nějaký záměr.

Jeremy odhadoval patologův věk na šedesát pět let, možná i víc, ale jeho růžová pleť zářila zdravím. Obličej lemovala úhledná bílá bradka bez kníru, která dávala tušit, jak by asi vypadal Lincoln – Poctivý Abe – kdyby mu bylo umožněno dožít se stáří. Arthurova lysá hlava vypadala impozantně, i když v krutém nemocničním osvětlení poněkud přízračně.

Jeremy znal Arthurovu reputaci způsobem, jakým si lidé uvědomují životopis nějakého cizího člověka. Býval šéfem patologie, ale před několika lety odstoupil od administrativních povinností, aby se mohl věnovat vědě a zkoumání. Práci se sarkomy měkkých tkání, propustnosti buněčných stěn a podobným věcem.

Arthur byl znám také jako světoběžník a amatérský motýlkář. Jeho vědecká pojednání o zvláštním druhu australského motýla, živícího se mršinami, se dala koupit v nemocničním obchůdku se suvenýry, kde se tísnila zařazená mezi obvyklou brakovou literaturou. Jeremy si toho jediného souboru suše vyhlížejících svazků hnědé barvy povšiml i díky kontrastu s jasně barevnými hřbety bestsellerů. Zdálo se, že hnědé svazky z regálu nemizí; proč by měl mít pacient zájem číst si o hmyzu, který se ještě ke všemu živí mrtvolami?

Arthur si dal třikrát do úst porci kuřete a pak odložil vidličku. „Já opravdu doufám, že to neberete jako obtěžování, doktore Carriere.“

„Vůbec ne, doktore Chessi. Potřebujete něco?“

„Jestli něco potřebuji?“ Arthur vypadal pobaveně. „Ne, jen jsem zatoužil po malé společenské debatě. Všiml jsem si, že jídáte o samotě.“

„Za to může můj pracovní rozvrh,“ zalhal Jeremy. „Nedá se předvídat.“ Od té doby, co se jeho život zřítil do pekla, vyhýbal se jakémukoli společenskému rozhovoru, vyjma rozprav s pacienty. Dospěl do stadia, ve kterém uměl předstírat přátelský postoj, ale v nejtemnějších dnech byl pro něho jakýkoli kontakt s člověkem bolestný.

Život je jen hříčka…

„Samozřejmě,“ přikývl Chess. „Když vezmeme povahu vaší práce, musí tomu tak být.“

„Co tím přesně myslíte?“ zajímal se Jeremy.

„Nepředvídatelnost lidských emocí.“

„To je pravda.“

Arthur vážně přikývl, jako by spolu právě došli k momentální dohodě. O chvilku později řekl: „Jeremy – mohu vám říkat Jeremy? – Jeremy, všiml jsem si, že jste se tento týden nezúčastnil naší malé společné úterní schůzky.“

„Nenadálá situace.“ vysvětloval Jeremy a cítil se jako dítě nachytané při podfuku. Nucené se usmál. „Nepředvídatelné emoce.“

„Něco, co dopadlo dobře, doufám.“

Jeremy přikývl. „Objevilo se něco nového?“

„Dvě nové diagnózy, jeden adenosarkom a CML. Typické prezentace a obvyklá oduševnělá diskuze. Abych řekl pravdu, o nic jste nepřišel.“

Naše malá společná úterní schůzka byl Onkologický výbor. Rituál odehrávající se jednou týdně v největší konferenční místnosti od osmi do devíti ráno. Arthur Chess zde předsedal plénu onkologů, expertů na léčbu ozařováním, chirurgů a odborně zaměřených sester. Využíval projektor, světelné ukazovátko a svou sloní paměť.

Už déle než rok zde Jeremy vystupoval v roli zástupce armády duševního zdraví. Za tu dobu měl slovo pouze jednou.

Poprvé se schůzky výboru zúčastnil už před léty jako internista a odnesl si odtud groteskní zkušenost: snímky buněk napadených tumorem, promítané na obří obrazovce, zahalené v nikotinovém oparu.

Přinejmenším třetina lékařů a sester zabývajících se rakovinou byli silní kuřáci.

Tehdejší Jeremyho školitel, podivně nadutý psychoanalytik, třímal v ruce dýmku Meerschaum freudovských rozměrů a vyfukoval obláčky tabáku Latakie přímo Jeremymu do obličeje.

Už tenkrát vedl výbor Arthur Chess a jak si Jeremy právě uvědomil, vypadal takřka stejně. Vedoucí patolog nekouřil, ale proti kouření nic nenamítal. Když se o několik měsíců později procházela po nemocnici jedna bohatá donátorka, vystrčila hlavu z okna a lapala po dechu. Nedlouho potom byl v nemocnici přijat zákaz kouření a nálada na následující schůzce výboru klesla na bod mrazu.

Arthur oddělil z krajíce tmavého chleba malinký čtvereček a zamyšleně ho žvýkal. „Žádná ztráta pro vás, ale já sám věřím, že je vaše přítomnost přínosem.“

„Opravdu?“

„I když toho mnoho neřeknete, tak už jen skutečnost, že tam jste, udržuje nás ostatní v pozoru. Nutí nás přemýšlet citlivě.“

„To jo,“ řekl Jeremy a začalo ho zajímat, proč mu zde Arthur Chess bezostyšně vykládá takové hovadiny. „Nic z toho jemnocitnosti nijak zvlášť nepomáhá.“

„Když jste tehdy promluvil,“ řekl Arthur, „dostali jsme lekci.“

Jeremy cítil, jak rudne. „Měl jsem dojem, že je to na místě.“

„Taky že bylo, Jeremy. Ne všichni to tak viděli, ale bylo.“

Když tehdy promluvil – to bylo před šesti týdny. Arthur promítal na velkou obrazovku snímky metastázovaného karcinomu žaludku a popisoval tumory řečí precizní latinské histologické poezie. Pacientka, osmapadesátiletá žena jménem Anna Duranová, byla Jeremymu postoupena kvůli „nevstřícnému chování“.

Při první návštěvě ji zastihl rozmrzelou. Místo, aby ji hned odepsal, naplnil její prázdný šálek čajem, sám si dal kávu, natřásl jí polštáře a pak se posadil k její posteli a čekal.

Příliš se nezajímal o to, jestli bude reagovat nebo ne. Dělal to tak od té doby, co Jocelyn… Už se nijak nesnažil.

A stalo se něco legračního. Pacienti reagovali na jeho apatii tím, že se rychleji otevřeli.

Smutek z něho udělal lepšího terapeuta.

Naprosto udivený Jeremy se nad tímto jevem zamyslel a došel k závěru, že pacienti nejspíš vnímají jeho prázdný výraz v obličeji a postoj sochy jako určitý druh neměnného zenového klidu.

Kdyby jen tušili…

Než Anna Duranová dopila šálek čaje, byla odhodlaná hovořit.

A proto byl donucen promluvit i Jeremy. Vstoupil do dvacetiminutové hašteřivé výměny názorů mezi jejím onkologem a specialistou na ozařování. Oba lékaři byli mnohomluvní muži s dobrými úmysly, oddaní svému řemeslu, ale příliš na ně koncentrovaní. Věci přehnaně komplikovali a nestarali se jeden o druhého. To ráno vklouzli do čím dál víc plamennější debaty o postupu léčby a nechali zbytek zúčastněných sedět a pokukovat na hodinky.

Jeremy se rozhodl držet se stranou. Úterní rána ho obtěžovala, byla pro něho výsledkem povinného kolečka, které jej posunulo do příliš těsné blízkosti smrti.

To ráno ho ale cosi zvedlo na nohy.

Jeho náhlý pohyb k němu přitáhl pohled padesáti párů očí.

Onkolog právě skončil se svým prohlášením.

Radiolog, jenž se zrovna chystal k odpovědi, se při pohledu na Jeremyho tvář zarazil.

Arthur Chess sroloval světelné ukazovátko. „Ano, doktore Carriere?“

Jeremy se postavil proti oběma znesvářeným lékařům. „Pánové, vaše debata je možná hodnotná po medicínské stránce, ale oba ztrácíte čas. Paní Duranová nebude souhlasit s žádnou formou léčby.“

Ticho přešlo do stadia metastázy.

První se ozval onkolog. „A to proč, doktore?“

„Nikomu z vás, jak tu jste, nevěří,“ řekl Jeremy. „Před šesti lety byla operována na akutní apendektomii a došlo u ní k následné pooperační sepsi. Je přesvědčená, že tohle způsobilo její rakovinu žaludku. Má v plánu odsud odejít a zajít za nějakou místní léčitelkou – curanderou.“

Onkologův pohled ztvrdl. „Je to tak, doktore?“

„Obávám se, že ano, doktore.“

„To je bizarní a dost hloupé. Proč jsem o tom nebyl informován?“

„Právě jste byl,“ řekl Jeremy. „Řekla mi to včera. Nechal jsem vám vzkaz v kanceláři.“

Onkologovi poklesla ramena. „Dobrá tedy… Navrhuji, abyste se vrátil k jejímu lůžku a přesvědčil ji, že dělá chybu.“

„To není má práce,“ opáčil Jeremy. „Potřebuje poradit od vás. Ale nemyslím si, že by si nechala radit. Od kohokoli.“

„Skutečně?“ Onkolog se jízlivě usmál. „Chystá se navštívit nějakou šamanku a pak se stočit do klubíčka a skonat?“

„Je přesvědčená, že je jí z léčby špatně a že když v ní bude pokračovat, zabije ji to. Jde o karcinom žaludku. Co jí ve skutečnosti můžeme nabídnout?“

Otázka zůstala bez odpovědi. Všichni v místnosti si byli vědomi statistik. U karcinomu žaludku v tak pokročilém stadiu nebyl žádný důvod k optimismu.

„Není snad vaším úkolem ji uklidnit, doktore Carriere?“ pokračoval onkolog. „Co přesně obnáší vaše práce ve vztahu k Onkologickému výboru?“

„To je dobrá otázka,“ řekl Jeremy. A opustil místnost.

Očekával předvolání k vedoucímu psychiatrické kanceláře, napomenutí a vyloučení z výboru. Nic z toho se nestalo, a když se následující úterý objevil na schůzce, přivítaly ho pohledy a pokývnutí, jež by se daly nazvat uctivé.

Prokažte pacientům menší zájem a oni se před vámi snáz rozhovoří.

Pusťte svou hubu na špacír a získáte uznání ostatních.

Ironie. Od té doby nacházel Jeremy neustálé výmluvy, jen aby se nemusel schůzek účastnit.

„Problém je v tom,“ řekl Arthur, „že my, buněčné typy, jsme tak ponořeni do detailů, až zcela zapomeneme, že se jedná o člověka.“

Ve vašem případě už nejde o člověka.

Jeremy řekl. „Doktore Chessi, dělal jsem jen svou práci. Opravdu mi není příjemné, když mě lidé považují za arbitra čehokoli. Nechci to. A teď už mě prosím omluvte.“

„Zajisté,“ souhlasil Arthur a vůbec ho nevyvedlo z rovnováhy, když Jeremy popadl svůj tác, rychle jej odnesl a odešel z jídelny. Tomu, co si Arthur zamumlal, Jeremy nerozuměl.

Později, o hodně později, si však byl Jeremy naprosto jistý, že Arthurova slova na rozloučenou rozluštil:

„Do příštího shledání.“

2

Způsob, jakým zemřela Jocelyn – představa jejího utrpení – byl jako těžký příkrov, který zastíral Jeremyho myšlení.

Nikdy mu nedovolili, aby si přečetl policejní zprávu. Viděl však pohled v očích vyšetřujících detektivů a sem tam něco zaslechl z jejich rozhovorů.

Sexuální psychopat. Sadistický. Další, který přijde do knihy záznamů, Bobe.

Jejich oči. Co to muselo být pro oči detektivů…

Jocelyn Banksová měla dvacet sedm let a byla drobná, perfektně tvarovaná, překypovala energií a pořád mluvila. Byla modrooký ďáblík a zároveň nekonečná úleva pro stárnoucí pacienty, o něž se rozhodla starat.

Oddělení 3E. Ti, kdož sem jednou vstoupili, zanechali rozum venku.

Pokročilí Alzheimeři, artrosklerotická senilita, spousta dementů, nediagnostikované trouchnivění duší.

Neurologové toto oddělení nazývali vegetační zahradou. Neurologové, jaksepatří citlivé duše.

Jocelyn pracovala na směně od tří do jedenácti večer. Mezi prázdnýma očima, ochablými ústy, poslintanými bradami. Veselá, pořád veselá. Své pacienty oslovovala „drahoušku“, „zlatíčko“ nebo „broučku.“ Mluvila s těmi, kteří jí nikdy neodpověděli.

Jeremy se s ní setkal, když ho na 3E zavolali kvůli konzultaci nad novým pacientem s Alzheimerovou chorobou a on nemohl najít jeho kartu. Sekretářka oddělení byla nabručená a nejevila žádnou ochotu mu v hledání pomoci. Vložila se do toho právě Jocelyn a on si uvědomil, že je to ta malá blondýna, které si před pár dny všiml dole v kavárně. Ta tvář, ty nohy, ten zadek!

Když byl hotov s konzultací, vydal se ji hledat. Našel ji v sesterně a pozval na večeři. Tu noc se její ústa otevřela jeho polibkům, její dech byl sladký, i když předtím povečeřeli italské jídlo s nadměrným množstvím česneku. Později měl Jeremy zjistit, že taková sladkost je něco jako vnitřní parfém.

Devět týdnů si dávali schůzky, až se Jocelyn přestěhovala do Jeremyho malého osamělého domku. O tři měsíce později, za jedné bezměsíčné noci, hned potom, co Jocelyn skončila směnu, unesl někdo její toyotu z příliš tmavého parkoviště aut sester, které se nacházelo asi půl bloku od nemocnice. Jocelyn vzal s sebou.

Její tělo bylo nalezeno o dva dny později pod mostem v Shallows, v hraničním okrsku, pár minut chůze od nejkrutějších uliček města. Kousek od místa, jež za dne pulzovalo rušným městským životem, ale v noci bylo pusté. Byla to periferie plná polorozpadlých opuštěných budov a polámaných plotů, zatoulaných koček a dlouhých stínů. Tam vrah pohodil Jocelynino tělo. Byla uškrcená a rozřezaná a nacpaná za prázdný sud od oleje. To bylo maximum, které Jeremymu detektivové odhalili. O těchto holých faktech se zmínilo i několik místních plátků.

Na případu pracovala dvojice detektivů. Doresh a Hoker, robustní muži kolem čtyřicítky, s fádním stylem oblékání a pletí opilců. Bob a Steve. Doresh měl tmavé vlnité vlasy a důlek na bradě tak hluboký, že do něj mohl ukrýt cigaretového špačka. Hoker byl světlejší, s prasečím frňákem místo nosu a s ústy tak malými, až se Jeremy v duchu divil, jak může tento velký muž vůbec jíst.

Oba velcí a neohrabaní. Ale s ostrým pohledem.

Od samého počátku jednali s Jeremym jako s podezřelým. Tu noc, kdy Jocelyn zmizela, opustil nemocnici o půl sedmé, šel domů, četl si a poslouchal hudbu, pak připravil večeři a čekal na ni. Plot, který obklopoval malý trávník před domem, znemožňoval sousedům dosvědčit, kdy přišel nebo odešel. Navíc v sousedním bloku bungalovů žili většinou nájemníci, lidé, kteří přicházeli a odcházeli a stěží si během té krátké doby stačili své nevlídné příbytky trochu zařídit, natož aby se začali chovat sousedsky.

Pozdní večeře, kterou pro oba připravil, představovala pro detektivy Boba Doreshe a Steva Hokera jen pramalý důkaz. Naopak, spíše je utvrdila v jejich podezření. Asi ve tři ráno, dost dlouho potom, co si Jeremy ověřil, že si Jocelyn nevzala dvojitou pohotovostní směnu, a krátce nato, co zavolal na oddělení pohřešovaných osob, dal netknuté těstoviny a salát do ledničky, uklidil prostřený stůl a umyl nádobí.

Udržoval se v činnosti, aby zaplašil obavy, ale detektivům jeho aktivita nezapadala do chování milence, jehož dívka nepřišla domů. Pokud by ovšem řečený milenec dobře nevěděl, co se stalo…

Nějakou dobu pak ti dva býci používali na Jeremyho střídavě blahosklonné chování a zastrašování. Ať už se v pozadí případu snažili na Jeremyho vyhrabat cokoli, nic ho nepostavilo do špatného světla a ani stěry DNA neseděly na vzorky, na něž by podle nich sedět měly.

Na jeho otázky odpovídali vědoucími pohledy. Mluvili s ním několikrát. V jeho ordinaci, v jeho domě, ve vyšetřovací místnosti, jež páchla jako šatna tělocvičny.

„Měla pod nehty zbytky tkáně?“ zeptal se spíše pro sebe než detektivů.

Bob Doresh reagoval. „Proč se na to ptáte, doktore?“

„Jocelyn by se bránila. Pokud by měla šanci.“

„Opravdu by se bránila?“ zeptal se Hoker a naklonil se k němu přes zelený kovový stůl.

„Byla až extrémně mírná – jak už jsem vám řekl. Ale na svou obranu by bojovala.“

„Tedy bojovnice… Šla by jen tak s někým cizím? S někým jen tak ven?“

Nával zloby spaloval svalstvo Jeremyho hrudního koše. Jeho pohled ztvrdl a on pevně stiskl hranu stolu. Hoker se pohodlně opřel. „Doktore?“

„Snažíte se mi říct, že se to stalo takhle?“

Hoker se usmál.

„Vy obviňujete ji?“ Jeremy nevěřil svým uším.

Hoker pohlédl na svého partnera. Jeho frňák sebou zaškubal a on sám vypadal spokojeně. „Teď můžete jít, doktore.“

Nakonec ho nechali být. Ale škody už stihli udělat dost: Zatáhli do případu i Jocelyninu rodinu – její rodiče i sestru. Ti se mu teď vyhýbali. Nikdy se nedověděl, kdy měla pohřeb.

Pokoušel se držet krok s policejním vyšetřováním, ale jeho telefonáty detektivům přijímala sekretářka se slovy: Nejsou tady. Nechám jim od vás vzkaz.

Uběhl měsíc. Pak tři, šest. Jocelynina vraha nikdy nenašli.

Jeremy chodil a mluvil, zraněný. Jeho život se zhroutil do malé a křehké skleněné koule. Jedl bez chuti, vyprazdňoval se bez úlevy, vdechoval městský vzduch a kašlal, zajel si do přírody nebo na mořský břeh, ale ani tak nebyl schopný svým plicím ulevit.

Před lidmi – náhlým zástupem cizinců – se měl na pozoru. Kontakt s nimi mu vadil. Předěl mezi spánkem a bděním se stal náhodný, klamný. Když mluvil, slyšel, jak se k němu jeho vlastní hlas odráží ozvěnou zpět, dutý, rozechvělý. Akné, to uhrovité trápení, na které si od konce puberty ani nevzpomněl, mu opět vyrazilo na zádech a ramenech. Měl tik v očních víčkách a občas pocit, že se mu z pórů tlačí hořký puch. Avšak nezdálo se, že by někoho odpuzoval. To bylo taky zlé: Mohl by se stáhnout do samoty.

Během toho všeho se stále setkával s pacienty, usmíval se, konejšil, držel za ruce, probíral jejich případy s lékaři, zapisoval do karet svým obvyklým nečitelným písmem, kterému se sestřičky hihňaly.

Jednou zaslechl na chodbě pacientku, ženu, jíž pomáhal překonat trauma po provedené bilaterální mastektomii, jak říká své dceři:

„To je doktor Carrier. Je to ten nejsladší mužský, ten nejbáječnější chlap, jakého jsem kdy potkala.“

Zamířil na nejbližší pánskou toaletu, vyzvracel se, důkladně si vyčistil ústa a šel za dalším pacientem.

O šest měsíců později měl pocit, že je už nad věcí. Obyvatel kůže někoho cizího.

A byl zvědavý, jaké to bude postupně degenerovat.

3

Po tom krátkém rozhovoru v jídelně byl Jeremy na další úterní schůzce výboru připraven na nějaký náznak projevu známosti ze strany Arthura Chesse. Patolog ho však obdařil pouhým letmým pohledem, nic víc.

Když schůzka skončila, nepokusil se Arthur o žádný bližší kontakt a Jeremy jejich předchozí setkání připsal nenadálému impulzu ze strany nudícího se starého muže.

Jednoho nehybného podzimního dne odešel Jeremy v době oběda z nemocnice a zamířil k antikvariátu, který se nacházel dva bloky od nemocnice. Obchod představovalo zšeřelé, úzké místo, stísněné v šedivém bloku obchůdků s likéry, levnými prodejnami a neobsazenými prostory. Podivný blok. Sem tam Jeremyho nos zachytil sladkou vůni pečeného chleba, ale v dohledu se nenacházela žádná pekárna. Jindy ucítil sirnatý popel a průmyslový odpad, avšak ani tehdy se mu nepodařilo objevit zdroj těchto pachů. Začínal pochybovat o svých vlastních smyslech.

Knihkupectví zaplňovaly police z neopracovaného borovicového dřeva a bylo cítit pachem starého tisku. Jeremy zde v minulosti často prolézal kouty a stíny a pátral po starých výtiscích psychologické literatury, které sbíral. Obchod oplýval artikly ve výprodeji; vypadalo to, že se jen málo lidí zajímá o první vydání knih Skinnera, Maslowa a Junga.

Od Jocelyniny smrti Jeremy v obchodě nebyl. Možná už nastal čas vrátit se zpět k rutině. Takové, jaká byla.

Obchod měl začerněné výlohy bez jakékoli cedule, která by napovídala, co se v něm prodává. Jakmile jste se ocitli uvnitř, zůstal svět někde venku a vy jste se mohli nerušeně soustředit. Bylo to účinné, ale mělo to i opačný účinek: Jen zřídka se tu Jeremy setkal s jinými zákazníky. Možná ale, že si to tak majitel přál.

Šlo o obtloustlého muže, který vedl prodejní transakce se zamračeným výrazem, nikdy nemluvil a zdál se být až demonstrativně misantropický. Jeremy se nebyl jist, zdali si tento muž zvolil zamlklost dobrovolně nebo je výsledkem nějaké poruchy, ale s určitostí věděl, že hluchý není. Naopak, jeho uši se nastražily i při sebemenším hluku. Dotazy zákazníků však vedly jen k tomu, že netrpělivě ukázal prstem na tištěného průvodce, umístěného u vchodu: stěží rozluštitelnou improvizovanou tabulku postavenou na Deweyově decimálním systému. Ti, kdo ho neuměli rozluštit, měli smůlu.

Toho odpoledne trůnil majitel jako velký zamlklý medvěd za svou pokladnou a četl si otřepaný výtisk od sira Edwarda Lyttona s názvem Eugene Aram. Jeremyho příchod způsobil malý přesun mužova pozadí a sotva znatelný pohyb jeho obočí.

Jeremy se vydal do sekce Psychologie a začal si prohlížet hřbety knih. Nic. Prohýbající se regály nesly stejné svazky, jež tu viděl už před měsíci. Zdálo se, že ani jedna kniha nezměnila své místo. Jako by byla tato sekce vyhrazena pouze pro Jeremyho.

A jako obvykle byl obchod až na Jeremyho prázdný. Jak se ten mlčenlivec může udržet nad vodou? Možná, že ani nemusí. Jeremy pokračoval v prohlížení knih a přitom se přistihl, jak přemýšlí o možných příjmech toho tlouštíka. Napadla ho řada možností, od velkého dědictví až po měsíční invalidní důchod.

Nebo možná obchod sloužil jako zástěrka pro obchod s drogami, praní peněz, bílé otrokářství či mezinárodní intriky.

Další možností bylo pirátství a získané bohatství pak bylo uschované tady, mezi zaprášenými vazbami knih.

Jeremy se udržoval v myšlenkách na různé nepředstavitelné zločiny. Zabloudil na nesprávné místo, vzpamatoval se a v duchu si nadával do bláznů.

Zastavilo ho tiché zakašlání. Nahlédl do vedlejší uličky.

Stál tam další zákazník. Muž, obrácený k Jeremymu zády, který si neuvědomoval jeho přítomnost.

Vysoký, holohlavý, v dobře střiženém tvídovém obleku, jenž již dávno vyšel z módy. Jeremy zahlédl bílé pramínky bradky, jak se narůžovělá hlava pootočila, aby si mohly oči prohlédnout obsah regálu. Muž se pokoušel vyprostit jednu z objemných knih ze sevření sousedek a přitom odhalil svůj profil.

Arthur Chess.

Byla zde snad sekce lepidopterie? Jeremy si nikdy neprostudoval tlusťochovu orientační tabulku a nikdy se o jiná sekce nezajímal.

Tunelové vidění. Prostředek, který pomáhal udržet si život pod kontrolou.

Díval se, jak Arthur otevřel knihu, olízl si palec a otočil stránku.

Arthur měl stále skloněnou hlavu. Pomalu se vydal uličkou na druhou stranu.

Pak změnil směr a s hlavou stále skloněnou zamířil přímo k Jeremymu.

Jestliže patologa pozdraví, otevře tím víčko plechovky s obligátními konverzačními frázemi. Pokud se rychle a tiše vytratí, možná unikne patologově pozornosti.

Pokud si ho ale patolog všimne, nastane nejhorší z možností: Bude přinucen pokračovat v navazování společenského kontaktu a zároveň tak bude okraden o čas strávený prohlížením knih.

Rozhodl se Arthura pozdravit a doufal, že je patolog tak zabrán do své motýlí knihy, že nadcházející rozhovor bude stručný.

Arthur vzhlédl ještě dříve, než k Jeremymu došel. Kniha v jeho rukou byla obrovská, vázaná v popraskané velbloudí kůži. Stránky nepokrývaly obrázky okřídlených stvoření, ale hustě tištěný text. Jeremy si přečetl titulek.

Krymská bojová strategie: Kompendium.

Cedulka na nejbližším regálu nesla slova VÁLEČNÁ STRATEGIE.

Arthur se usmál. „Jeremy.“

„Dobré odpoledne, Arthure. Dnes bez oběda?“

„Měl jsem velkou snídani,“ řekl patolog a poklepal si na vestu. „Čeká mě rušné odpoledne a zdálo se mi vhodné se na chvilku zabavit něčím jiným.“

S tím, co děláte, se divím, že máte vůbec někdy chuť k jídlu.

„Příjemné místo, tento obchůdek, což?“ pokračoval starší muž.

„Chodíte sem často?“

„Čas od času. Pan Renfrew je starý pavouk, ale nechá člověka o samotě. A ceny má více než dobré.“

Při všech svých nákupech se Jeremy nikdy nedověděl majitelovo jméno. A taky se o ně nikdy nezajímal. Arthur jeho jméno získal, protože byl, jako většina družných lidí, enormně zvědavý.

Ale i přes svou družnost si zvolil práci mezi mrtvými těly.

„Velmi dobré ceny. Rád jsem vás viděl, Arthure. Šťastný lov.“ Řekl Jeremy a otočil se k odchodu.

„Měl byste čas na skleničku alkoholu nebo něčeho jiného?“ navrhl Arthur.

„Omlouvám se,“ řekl Jeremy a poklepal si na manžetu, pod kterou se skrývaly jeho náramkové hodinky. „Taky mě čeká rušné odpoledne.“ Další pacient byl na řadě až za hodinu a půl.

„Ach, zajisté. Tedy promiňte. Tak jindy.“

„Určitě,“ potvrdil Jeremy.

Později, stejného dne večer, kráčel Jeremy ke svému autu a spatřil na parkovišti Arthura.

Tohle už je příliš. On mě sleduje.

Avšak stejně jako při jejich setkání v knihkupectví, i sem přišel Arthur první, takže se Jeremyho myšlenky zdály být směšné. Spílal si za přeceňování své vlastní důležitosti, od které je jen krůček k paranoi. Sklouzl už snad tak daleko?

Schoval se za sloup a pozoroval, jak Arthur odemyká své auto, černý Lincoln, starý alespoň patnáct let. Byl v dobrém stavu, s lesklým nátěrem a nablýskaným chromem. Podobně jako Arthurův oblek: obnošený, ale kvalitní. Jeremy si dokázal představit Arthurův domov. Hádal, že obývá jeden z těch starých domů v Queen’s Arms v Severní čtvrti, nuzně vyhlížející, ale elegantní kousek s výhledem na přístav.

Ano, Arthur určitě patří do Q. A. Dům bude nejspíš viktoriánská nebo novogregoriánská stavba, staromódní, ale pohodlný, nacpaný přehnaně polstrovanými pohovkami s vybledlými potahy, netečným stoletým nábytkem, porcelánovými panenkami a starožitnými cetkami a sympatickým barem s prvotřídními likéry.

Stěny ověšené zdobenými vitrínkami s připíchnutými motýly.

Byl patolog ženatý? Určitě. Všechno to jeho veselí prozrazovalo pohodlnou, uklidňující rutinu.

Musí být ženatý, rozhodl Jeremy. Šťastně, už několik desetiletí. Představoval si drobnou ženu se švitořivým hlasem a modrými vlasy, jak opečovává drahého Arthura.

Sledoval, jak ten starý muž skládá svou postavu do lincolnu. Když velký sedan se zvučným zaburácením nastartoval, pospíšil si Jeremy ke své vlastní zaprášené nově.

Posadil se za volant a myslel na pohodlí, které Arthura čeká. Domácí jídlo, prosté, ale vydatné. Silný drink k roztažení cév a rozehřátí představ.

Nohy nahoru a hřejivý úsměv živený rutinou.

Jak se černé auto plynule vzdalovalo, Jeremyho útroby se sevřely.

4

Dva dny po tom setkání v knihkupectví přišla za Jeremym lékařská rezidentka druhého ročníku, nádherná bruneta Angela Riosová. Procházel právě dětským oddělením akutních případů, kde doprovázel službu konajícího lékaře a personál při pravidelné vizitě. Doktorka Riosová, s níž si v minulosti sem tam vyměnil pár příjemných slov, se vznášela po jeho boku a on cítil vůni šamponu, vycházející z jejích dlouhých, tmavých vlasů. Měla oči barvy hořké čokolády, jemnou, špičatou bradu a měkká, široká ústa.

Na to ráno byly naplánovány diskuze o čtyřech případech: osmiletá dívka s dermatomyozitidou, křehká diabetička v pubertě, neprospívající dítě – pravděpodobně případ zneužívání – a přemoudřelý, rozzlobený dvanáctiletý kluk s tělem scvrknutým nedokonalou osteogenezí.

Lékař, muž s melodickým hlasem a příjmením Miller, shrnul základní údaje o zmrzačeném chlapci a pak pohlédl na Jeremyho a zdvihl obočí. Jeremy promluvil k zástupu mladičkých zmatených obličejů a snažil se obraz chlapce zlidštit – uvedl jeho intelektuální schopnosti, zuřivost, bolest, jež se bude jen zvětšovat. Snažil se tyto nové lékaře přesvědčit, aby to dítě vnímali i jinak než jako pouhou diagnózu. Držel se ale rezervovaného tónu a opatrně se vyhýbal viru postoje Svatějšího než všichni svatí, který příliš často postihoval armádu léčitelů mentálních poruch.

I přes nejlepší snahu se zdálo, že se asi polovina rezidentů nudí. Zbytek byl až horečnatě pozorný, včetně Angely Riosové, která z Jeremyho nespustila oči. Když vizita skončila, potloukala se stále okolo a kladla otázky o zmrzačeném hochovi. Jednoduché záležitosti, o kterých byl Jeremy přesvědčen, že jí nemohou dělat potíže.

Trpělivě jí odpovídal. Její dlouhé, tmavé vlasy byly vlnité a hedvábné, pleť krémová a nádherné oči tak hřejivé, jak jen oči mohou být. Jen ji poněkud zrazoval hlas: Zněl trochu švitořivě, s přílišným důrazem na poslední slabiky. Možná se v něm skrývaly obavy. Jeremy neměl vůbec náladu na hru o přátelení. Pochválil ji za dobré otázky, blýskl profesionálním úsměvem a odešel.

O tři hodiny později se v jeho kanceláři objevil Arthur Chess.

„Doufám, že vás neruším.“

Ale rušíte, rušíte. Jeremy právě pracoval na návrhu kapitoly jedné knihy. Před třemi lety se zabýval výzkumem chování „dětí z bubliny“: Dětí s pokročilou rakovinou udržovaných v plastových místnostech bez choroboplodných zárodků, aby se zjistilo, zda může být jejich oslabený imunitní systém ochráněn před infekcí. Izolace představovala pro mladou psychiku hrozbu, a Jeremyho úkolem bylo zabránit jejich emočnímu zhroucení a léčit je.

Byl v tom úspěšný a několik dětí přežilo a docela prospívalo. Hlavní výzkumný pracovník, nynější primář onkologie, jej hned přinutil publikovat údaje ze studie ve formě knihy a vydavatel lékařské literatury vyjádřil nad tím nápadem nadšení.

Jeremy pracoval sedmnáct měsíců na nástinu a pak se posadil k tomu, aby napsal úvod. Za celý rok napsal dvě strany.

Nyní odsunul svůj patetický výplod stranou, uvolnil židli, sousedící s jeho pracovním stolem od časopisů a karet, a řekl: „Ale vůbec ne, Arthure. Udělejte si pohodlí.“

Arthur byl červený v obličeji a svůj bílý plášť měl zapnutý až nahoru. Zpod něho vykukovala růžová košile a hnědý motýlek, posetý malinkými růžovými čmeláčky. „Tak tohle je vaše doupě.“

„Přesně tak.“ Prostor určený Jeremymu byl rohový výřez na konci dlouhé, tmavé chodby na patře, obývaném neklinickými profesemi – biochemiky, biofyziky. Bio-čímkoli, kromě něho samotného. Zbývající část psychiatrie se nacházela o poschodí výše.

Jediné okno skýtalo pohled na popelavě zbarvený vzduchovod. Jednalo se o starší část nemocnice, kde byly zdi silné a vlhké. Bio-personál se udržoval v semknuté komunitě. Kroky na chodbách byly slyšet jen zřídka.

Jeho doupě.

Skončil v něm před čtyřmi měsíci, poté, co se skupina chirurgů s měřicími pásmy objevila v prostorách psychiatrie ve střešní nadstavbě hlavní nemocniční budovy. Ve skutečnosti byla méně honosná, než se povídalo. Okna shlížela na přistávací plochu vrtulníku, jehož přílet s naléhavými případy občas znemožnil normální průběh terapie. Jakýkoli výhled na město byl blokován masivními výhřevnými a vzduchotechnickými jednotkami a holuby, kteří si libovali v kálení na okna. Jeremy čas od času spatřil krysy pobíhající kolem okapových rour.

Toho dne, kdy se objevili ti chirurgové, pokoušel se něco napsat a byl vysvobozen jejich smíchem. Otevřel dveře a spatřil pět elegantních mužů a ženu, která se k nim skvěle hodila, jak se procházejí s měřicími pásmy a souhlasně si přitom mumlají. O měsíc později dostala psychiatrie příkaz, aby se z údajně nadměrných prostorů přestěhovala jinam. Žádný prostor, který by poskytl přístřeší celému oddělení, však neexistoval. Prostorová krize se paradoxně vyřešila smrtí osmdesátiletého emeritního analytika a tím, že Jeremy oznámil, že půjde kamkoli. Stalo se to krátce po Jocelyn a izolace mu vyhovovala.

Jeremy svého rozhodnutí nikdy nelitoval. Mohl si přicházet a odcházet, kdy se mu zachtělo, a psychiatrické oddělení mu věrně dodávalo jeho poštu. Štiplavý zápach chemických laboratoří, který pronikal celou budovou, mu nevadil.

„Pěkná,“ pochválil Arthur. „Velmi pěkná.“

„A co?“

„Ta samota,“ starý muž se začervenal. „Kterou jsem teď narušil.“

„O co jde, Arthure?“

„Přemýšlel jsem o té skleničce. O té, kterou jsem zmínil v knihkupectví.“

„Ano,“ řekl Jeremy. „Zajisté.“

Arthur sáhl pod klopu kabátu a vytáhl cibulovité kapesní hodinky z bílého zlata. „Je skoro šest. Je teď vhodná doba?“

Kdyby starého muže odmítl, dopustil by se krajní hrubosti. A jen by na chvilku odsunul nevyhnutelné.

Na druhou stranu: jedna sklenička by neškodila.

„Jistě, Arthure. Vyberte místo.“

Zvoleným místem byl bar v Excelsioru, jednom hotelu v centru. Jeremy kolem té budovy prošel už mnohokrát – masivní, šedivé hromady nevzhledné žuly, ukrývající příliš mnoho pokojů na to, aby se někdy hotel naplnil – ale nikdy nebyl uvnitř. Zaparkoval ve vlhké podzemní garáži, vyjel po jezdicích schodech na úroveň ulice a prošel halou ve stylu Beaux Arts, jež budila dojem velké jeskyně. Prostor byl už dávno za zenitem, podobně jako většina budov v centru. Sklíčeně vyhlížející muži, pracující nejspíš v jakési komisi, seděli na odřených plyšových židlích, kouřili a čekali, že se něco stane. Kolem prošlo několik žen s nadměrné vyvinutými lýtky. Možná to byly štětky, možná jen ženy, cestující o samotě.

Bar představovala tmavá nudle bez oken, obložená lesklým mahagonem, kterou se snažili oživit slabými žárovkami a podlouhlými zrcadly. Jeremy a Arthur přijeli každý svým autem, protože měli oba v plánu ihned po schůzce zamířit domů. Jeremy jel rychle, ale Arthur i tak dorazil první. Patolog seděl v rohové kóji a vypadal tvídově a uvolněně.

Číšník, který k nim přistoupil, byl tělnatý, vojensky strohý a starší než Arthur. Jeremy získal pocit, že patologa zná. Neměl nic, čím by svůj dojem podložil – ten muž se ani náznakem nechoval přátelsky, ani patologovi nevěnoval jediný výmluvný pohled – ale Jeremy se nemohl zbavit dojmu, že se ocitli na oblíbeném Arthurově místě.

Když si však Arthur objednával, neuslyšel Jeremy žádné „Jako, obvykle, Hansi.“ Naopak. Patolog pomalu a se zřetelnou výslovností specifikoval: Martini Boodles se dvěmi cibulkami.

Číšník se obrátil k Jeremymu. „A vám, pane?“

„Whisky bez sody. A led, ale zvlášť.“

„Přejete si nějakou určitou značku, pane?“

„Macallan.“

„Velmi dobrý výběr, pane.“

Když číšník odešel, Arthur opakoval: „Velmi dobrý výběr.“

Nápoje se před nimi objevily s udivující rychlostí a předešly tak nepřirozeně vznikajícímu rozhovoru. Arthur vychutnával své martini a nejevil snahu dělat nic kromě pomalého popíjení.

„Takže,“ řekl Jeremy.

Arthur stáhl cibulku z párátka mezi rty a chvilku si tam tuto slizkou kuličku podržel. Pak ji pomalu rozžvýkal. Polkl. „Zajímalo mě, zda mi budete schopen něco vyjasnit, Jeremy.“

„A co, Arthure?“

„Váš náhled na násilí – náhled psychologie. Abych byl přesnější, na vývoj velmi, velmi zlého chování.“

„Psychologie ale není monolitní.“ řekl Jeremy.

„Ano, ano, samozřejmě. Jistě musí existovat množství údajů – zkrátím to. Jaký je konkrétně váš názor?“

Jeremy usrkl skotské a nechal pálivý doušek chvilku prodlévat na jazyku. „Ptáte se mě na to, protože…“

„Ta otázka mě velmi zajímá,“ řekl Arthur. „Už léta mám denně co do činění s dozvuky smrti. Většinu své dospělosti trávím se zbytky toho, co zbude, když duše odletí. Už pro mě není výzvou pouze dělit těla, která pitvám, na biochemické složky. Ani zjišťovat příčinu smrti. Pokud někdo kope hodně dlouho, na něco narazí. Ne, pro mě je teď výzvou pochopit větší věci.“

Chess dopil martini a posunkem si objednal další. Posunek vyslal směrem k prázdnému baru. Po úslužném číšníkovi nebylo ani vidu. O chvilku později se však zhmotnil přímo před nimi a v ruce držel další ojíněnou skleničku s nápojem.

Pohlédl na téměř prázdnou skleničku se skotskou. „Pane?“

Jeremy zavrtěl hlavou a číšník se vytratil.

„Lidská přirozenost,“ pokračoval Arthur a přitom usrkával nápoj. „Pro mě je výzvou podržet si lidskou přirozenost. Už jsem se vám zmínil o tom, že jsem chvíli pracoval v Úřadu soudního lékaře?“

Jako kdyby spolu pravidelně tlachali.

„Ne,“ řekl Jeremy.

„Ale ano. Nějakou dobu po svém propuštění z armády.“

„Kde jste sloužil?“

„V Panamském průplavu,“ řekl Arthur. „Jako důstojník – lékař u plavební komory. Byl jsem svědkem mnoha strašných nehod a hodně jsem se naučil z posmrtné identifikace. Pak… dělal jsem nějakou jinou práci, ale nakonec mi místo soudního lékaře připadalo nejvhodnější.“ Několikrát si zamyšleně lokl a druhá sklenička martini byla zpola prázdná.

„Přešel jste ale na akademickou půdu,“ řekl Jeremy.

„To ano…, zdálo se, že je to ta správná činnost.“ Chess se usmál. „A teď k mé otázce. Jak to vidíte vy?“

„Velmi zlá chování.“

„To úplně nejhorší.“

Jeremymu se stáhl žaludek. „Na čistě akademické úrovni?“

„Ale ne,“ namítl Arthur. „Akademie je jen útočištěm těch, kdo hledají únik před velkými otázkami.“

„Pokud vám jde o holá fakta…“

„Jde mi o cokoli, co jste ochoten nabídnout. Protože vy mluvíte otevřeně.“ Arthur opět dopil. „Samozřejmě, pokud se chovám drze nebo nějak obtěžuji…“

„Násilí,“ řekl Jeremy. Strávil hodiny – nekonečné hodiny za těch dlouhých bezesných nocí – přemýšlením o násilí. „Z toho, co se mi podařilo dát dohromady, je velmi, velmi špatné chování dané kombinací genů a prostředí. Jako většina čehokoli jiného v důsledcích lidského chování.“

„Koktejl z přirozenosti a výchovy.“

Jeremy přikývl.

„Jaké jsou vaše názory na pojem špatné sémě?“ zeptal se Arthur.

„Je to věc fikce,“ řekl Jeremy. „Což neznamená, že se závažné násilí neprojevuje v mládí. Ukažte mi kruté, tyranské, necitelné šestileté dítě a já vám ukážu na někoho, kdo stojí za pozorování. Ale i když má tendenci ke špatnému chování, je to většinou způsobeno špatným prostředím – nezdravým rodinným zázemím.“

„Necitelné… Máte v péči takové děti?“

„Několik.“

„Šestileté potenciální kriminálníky?“

Jeremy zvažoval odpověď. „Šestileté děti, které mě přinutí k zamyšlení. Psychologové jsou notoricky špatní v předvídání násilí. Nebo čehokoli jiného.“

„Ale vy jste se setkal s mladistvými, u kterých vás něco varovalo.“

„Ano.“

„Co jste pověděl jejich rodičům?“

„Rodiče jsou téměř vždy součástí problému. Setkal jsem se s otci, kteří se ohromně bavili, když jejich syn terorizoval ostatní děti. V přítomnosti jiných lidí kážou o sebekázni a říkají správné věci, ale jejich úsměv je prozradí. Nakonec ano. Pochopit rodinu zabere nějaký čas. Rodiny z různých důvodů a pro určité záměry stále existují v jeskyních. Musíte být uvnitř, abyste přečetl nápisy na zdi.“

Arthur si mávnutím ruky objednal další skleničku. V jeho hlase ani chování nebyl znát účinek alkoholu. Jen jeho pleť zrůžověla o další odstín.

U něj aspoň sklouznutí skalpelu nikoho nezabije, dumal Jeremy.

Když se tentokrát číšník zeptal „A pro vás, pane?“ objednal si druhý macallan.

Zároveň s nápoji se na stole objevilo jídlo, ač neobjednáno. Vařené krevety v koktejlové omáčce, smažené cukety, malé kořeněné klobásky propíchané černými plastovými párátky, tlusté plátky opékaných brambor, které vypadaly jako pečené podomácku. Arthur žádný předkrm neobjednal, ale nevypadal překvapeně.

Oba muži uždibovali a upíjeli a Jeremy cítil, jak se mu teplo – vlna relaxace – rozlévá od temene až po špičky nohou. Když Arthur řekl „Jejich úsměvy je prozradí,“ Jeremy chvilku nevěděl, o čem mluví. Pak si uvědomil svá vlastní slova: Mluvil o těch protivných, patogenních otcích, o nichž se předtím zmiňoval on sám.

„Dělej, co říkám, ne to, co dělám já. Nikdy to nefunguje,“ řekl.

„Zajímavé,“ konstatoval Arthur. „Intuitivní, ale zajímavé. Takže to vše záleží na rodině.“

„Tak jsem to viděl a vidím já.“

„Zajímavé,“ opakoval Arthur. Pak změnil předmět hovoru.

Na motýly.

Mluvil o exemplářích, se kterými se setkal, zatímco sloužil v Panamě. O cestách do džungle na Kostarice, kam se vydával, když byl mimo službu. O dusném a vlhkém počasí, „ve kterém byl každý mokrý tak, jako by právě vylezl ze sprchy“.

Stařík popíjel a pohrával si se svým čmeláčím motýlkem, ujídal klobásky a jeho oči nabyly snového výrazu, když pokračoval ve vyprávění svého příběhu o pacientovi, se kterým se setkal v Panamě – mladém důstojníkovi z ženijního vojska, jenž se vrátil z procházky v džungli a cítil svědění pod svou levou lopatkou, sáhl si na to místo, nahmatal malý otok a myslel si, že ho něco kouslo.

Nevěnoval tomu zvláštní pozornost, dokud se otok do druhého dne neztrojnásobil.

„Ale ani tehdy,“ povídal Arthur, „nešel k lékaři. Horečku neměl, ani se necítil nijak nepříjemně – velký frajer, však to znáte. Další den se dostavila bolest. Bolest, ten báječný posel zpráv. Dává nám různé lekce týkající se našeho těla. Tato bolest byla jako elektřina – takhle ji alespoň popisoval on. Úder vysokého napětí, probíhající bez přestání jeho trupem. Jako kdyby se zavěsil do obvodu pod napětím. Když jsem ho konečně viděl, byl sinalý a třásl se jako v agónii. A otok se zčtyřnásobil. Opět. A navíc,“ Arthur se naklonil dopředu, „ten hoch byl přesvědčen, že se v něm něco hýbe.“

Vybral si bramborový plátek, strčil jej mezi rty a pomalu rozžvýkal. Otřel si drobečky z vousů a pokračoval.

„Můj dojem po poslechu toho – pohybu – byl, že jde o chrůpky. Sekundární tvorbu tekutiny při infekci, ale nic alarmujícího. Avšak ten ubožák si vyhrnul košili a jakmile jsem uviděl tu hmotu, začal jsem být dost zvědavý.“ Arthur si olízl sůl ze rtů. V potemnělém světle dostaly jeho oči barvu nefritu.

„Ten otok byl obrovský, Jeremy. Vysoký stupeň odbarvení, počínající nekróza. Zčernalá svalovina, něco, co by se dalo považovat za mor. Neexistovala však žádná větší pravděpodobnost výskytu moru, vojsko vyčistilo oblast kanálu dost důkladně. Ale medicína se přece zakládá na překvapení, v tom tkví její kouzlo, a já jsem věděl, že musím dát vzorky té hmoty kultivovat. Při přípravě odběru jsem otok prohmatával a při tom se mi skutečně zdálo, že je tam uvnitř pod kůží nějaký nezávislý pohyb. Jiný než chrůpky, se kterými jsem se kdy setkal.“

Na řadu přišel další bramborový plátek. Pomalý lok martini.

Arthur se opět opřel.

Jeremy se naklonil na židli dopředu. Vědomě relaxoval. Čekal na rozuzlení.

Arthur jedl a popíjel a vypadal docela spokojeně. Ten starý prevít své vyprávění nehodlal dokončit. Pil už snad příliš mnoho na to, aby mohl pokračovat?

Jeremy bojoval s nutkáním říct. „A co se stalo pak?“

Arthur konečně dopil skleničku martini skoro do dna a dlouze a spokojeně si vzdychl. „V tom okamžiku jsem ho místo odběru poslal na rentgen. Výsledky byly fascinující, i když nepřesvědčivé.“

Žvýkání. Doušek.

„Co rentgen ukázal?“ zeptal se Jeremy.

„Želatinovou hmotu neurčitého původu,“ řekl Arthur. „Hmotu, jinou než jakákoli neoplazma nebo cystický útvar, jaký jsem kdy viděl. Mé příručky byly k ničemu. Nepomohl mi ani radiolog – ne zrovna nejbystřejší člověk. V každém případě jsem se rozhodl toho hocha otevřít, ale velmi opatrně. Což bylo štěstí, protože jsem byl schopen uchovat tu věc neporušenou.“

Arthur zíral na prázdnou skleničku od martini a při té vzpomínce se usmíval. Jeremy si pospíšil s posledními kapkami svého sladového moku.

Patolog si rozepnul vestu a v údivu potřásl hlavou. „Zamoření. Zamoření larvami. Toho ubohého hocha si malý známý pralesní brouček zvolil jako hostitele pro svou novou rodinu – neobyčejně malý ektoparazit z rodu Adephaga. Tento hmyz je vybaven sadou biochemických prostředků, které se ukazují pro přežití jako extrémně užitečné. Je hnědý a nenáročný a tím i těžko rozpoznatelný a neinformovaným se nezdá být nebezpečný. Navíc vylučuje chemikálii, která odpuzuje predátory, a jeho exkrementy mají anestetické vlastnosti. Principem jeho činnosti je naklást své výkaly na kůži oběti, což má dvojí cíl: ulevit si a znecitlivět epidermis hostitele. To mu umožní rychlý, čistý vpich, dostatečně velký na to, aby se do něj vešel jeho ovipositor – zobák, pokud to tak chcete nazvat, spojený s reprodukčním systémem. Umožní mu to rychlé vstříknutí vajíček. Dalším zajímavým faktem je to, že tuto činnost provádí broučí otec. Připomněl jste mi to svou zmínkou o otcích tolerujících násilí.“

Úsměv. Zkroušený pohled na prázdnou skleničku. Arthur pokračoval. „Jakmile jsou partnerčina vajíčka oplodněna, vezme na sebe sameček plnou odpovědnost za budoucnost rodiny. Opět vnikne do samičky, vytáhne vejce, vstříkne si je do svého hrudníku a krmí své potomstvo tělesnými tkáněmi, dokud nenajde vhodného hostitele.“

„Emancipovaný muž.“ zamumlal Jeremy.

„Docela ano.“ Arthur zakroužil skleničkou, spolkl cibulku a položil své velké dlaně na stůl.

„Co se stalo s pacientem?“

„Vyňal jsem celou tu hmotu ven. A stálo mě to hodně úsilí, abych to provedl čistě. Tisíce larviček, dost živých a docela dobře prospívajících díky zdravé muskulatuře mladého amerického vojáka, bohaté na protein. No děkuji pěkně. Chudáku poručíkovi nezůstaly žádné následky, kromě jizvy a několikatýdenní citlivosti. A několika měsíců nepokojných snů. Požádal o uvolnění ze služby a dostal je. Přestěhoval se do Clevelandu nebo podobného místa. Larvy nepřežily. Pokoušel jsem se pro ty malé ďáblíky vymyslet náhradní výživu. Agar, želatinu, hovězí bujón, kostní moučku, části červů – nic nefungovalo. Fascinující na tomto případu bylo, že samotná existence tohoto brouka byla už nějakou dobu předmětem spekulací. Mnozí entomologové věřili, že již vyhynul. Poněkud zajímavý případ. Přinejmenším já jsem si to myslel.“

„Broučí samec,“ řekl Jeremy. „Hříchy otců.“

Arthur ho studoval pohledem. Dlouze, pomalu přikývl. „Ano, Takhle se to dá nazvat.“

5

Jeremy a Arthur opustili bar společně a rozloučili se u otáčecích mosazných dveří hotelu.

Jeremy byl přiopilý a potřeboval se projít a vyčistit si hlavu. Zamířil na ulici. Jemně pršelo. Chodníky páchly po rozpálené mědi, město svítilo. Došel na okraj centra a vešel do temných, vražedných uliček bez jakýchkoli obav o vlastní bezpečnost.

Cítil se zvláštně povznesený – bez obav – po tom popíjení s patologem. Strašidelná historka o vojákovi s hrbem plným larev ho pobavila. Když konečně zamířil domů, byla jeho hlava jasná, a když došel ke svému malému domku, napadlo jej: Jaké to je patetické malé místečko. Víc než dost pro někoho, jako jsem já.

Jocelyniny věci zabalili a odnesli na policii. Čtyři krabice, tak málo si toho přinesla.

Doresh a Hoker postávali během balení za ním a Doresh řekl, „Vadil by vám luminol v koupelně? Je to chemikálie, kterou to tam všechno postříkáme, zhasneme světla a pokud září…“

„…je tam krev,“ dokončil Jeremy. „Jen jděte.“ Neobtěžoval se zeptat: Proč koupelna?

Odpověď znal. Koupelna by byla tím pravým místem, kdybyste se chystali…

Postříkali všechno a nenašli nic. Uniformovaní policisté odnesli krabice. Až když odešli, Jeremy si uvědomil, že spolu s krabicemi odnesli něco, co patřilo jemu.

Zarámovaný snímek, který stál na jeho nočním stolku. On i Jocelyn, jak se procházejí po přístavu a pojídají krevety zakoupené ve stánku. Byl teplý, ale větrný den a její hlava sotva dosahovala k jeho rameni. Všude vlály její blonďaté vlasy a zahalily i polovinu jejího obličeje.

Zavolal Doreshovi a požádal ho o vrácení obrázku. Nikdy se nedočkal odpovědi.

Svlékl se donaha, zalezl do postele a myslel si, že zase zůstane půl noci vzhůru. Místo toho ihned usnul, ale probudil se časně ráno s bušením v hlavě, bolestí ve svalech a mozkem zamlženým představami o žravých, kanibalských červech.

Držte se ode mě dál, staříku.

A Arthur se držel.

Krátce po jejich schůzce v Excelsioru, když se Jeremy připojil k psychiatrické vizitě, uslyšel, jak mu pípá pager. Vytratil se z řad armády zachránců lidských duší, zavolal operátorovi a vyzvedl si vzkaz od doktorky Angely Riosové.

V několika minulých týdnech se krásná mladá rezidentka snažila zachytit jeho pohled alespoň během čtyř náhodných setkání, když se míjeli na nemocniční chodbě. Angela měla bystrého ducha a dobré srdce a stále vypadala pěkně. Přesně ten typ, jaký by si Jeremy vybral, kdyby se o ženy zajímal.

Dával pozor, aby ji neurazil, a tak ji pozdravil, usmál se na ni a prošel dále.

A teď tohle.

Odpověděl na pager a Angela se ihned ozvala. „To jsem ráda, že jste na příjmu. Mám jednu problémovou pacientku – šestatřicetiletou ženu s lupusem, který je ve stadiu zřetelné remise, ale její krev vypadá špatně a my teď potřebujeme odebrat kostní dřeň.“

„Leukemie?“

„Doufám, že ne. Ale její krevní hodnoty jsou úplně mimo a já nechci něco zanedbat. Problém je v tom, že ta žena má s lékařskými procedurami potíže – je vyděšená až k smrti. Nabídla jsem jí sedativa, ale ona se kvůli tomu ustupujícímu vředu bojí vzít jakékoli léky a rozhodit si celý systém. Můžete mi pomoci? Zhypnotizujte ji, mluvte na ni, udělejte cokoli, co ji uklidní. Slyšela jsem, že to tak děláte.“

„Zajisté,“ řekl Jeremy.

Prvním pacientem, kterému při lékařském zákroku pomohl, byla dvanáctiletá dívka po resekci mozkového nádoru – maligního gliomu. Měla podstoupit punkci míchy. Šéf psychiatrie dal Jeremyho jméno neurochirurgovi, který svolal konzultaci, a Jeremy jej neodmítl.

Když vešel do místnosti, kde se zákrok prováděl, první, co ho napadlo, bylo: Co tady ode mě chtějí? Dívka byla přivázaná, kopala kolem sebe, ječela a měla u úst pěnu. Nádor z hlavy jí odstranili už před šesti měsíci a vlasy už stačily vytvořit na hlavě několikacentimetrový porost. Čáry namalované přes obličej a nažloutlý odstín pleti napovídaly, že dívka nedávno podstoupila ozařování.

Měla dvanáct let a oni ji svázali jako nějakého kriminálníka.

Frustrovaný resident druhého ročníku si právě řekl o rozevírač úst a zpod hustého obočí zamračeně pozdravil Jeremyho.

Jeremy je přerušil. „Přestaňte s tím vším,“ vzal dívku za ruku. Dlaní mu projela ostrá bolest, jak mu do ní dívka zaryla nehty. Pohlédl do jejích očí, rozšířených hrůzou, a snažil se neucuknout, zatímco ona vřískala. „Nenenenenenenenenenene!“

V podpaží mu vyrazil pot, zachvěl se až k útrobám a začal ztrácet rovnováhu.

Stál vedle lůžka jako přimražený a dívčiny nehty se stále hlouběji zarývaly do jeho dlaně. Zavyla a on zakolísal. Jeho levá noha se začala pomalu sunout zpod…

Ztrácím vědomí! To ne!

Koutkem oka vnímal, jak na něj rezident zírá. Všichni na něj zírali.

Opřel se. Zhluboka, a doufal že nenápadně, se nadechl.

Dívka přestala ječet.

Měl pocit, že mu každou chvilku exploduje tlusté střevo a záda měl vlhká potem, ale usmál se na ni, nazval ji „zlatíčkem“, protože zapomněl její jméno, i když mu ji představili před chvilkou a mohl si navíc přečíst její objemnou kartu.

Zírala na něj.

Ach, pane, dej mi sílu.

Místnost se zúžila a zamlžila a on cítil, jak se mu opět podlamují kolena. Přinutil se narovnat a začal na dívku, která teď byla zticha, mluvit. Usmíval se a mluvil, monotónně přednášel a hučel do ní naprosté nesmysly o všem možném, co ho právě napadlo.

Dívka opět spustila křik.

Rezident to nevydržel. „Do prdele, tak to jednoduše pojďme udělat.“

„Počkejte,“ nařídil Jeremy. Prudkost, s jakou to vyslovil, ztišila celou místnost.

I dívku.

Soustředil se. Potlačil třes, který se ho chystal zradit.

Celou dobu na ni mluv.

Během chvilky se dívčiny oči zavřely. Dýchala pomalu, a když se jí Jeremy zeptal, zda je připravená, byla schopna kývnout. Rezident, který teď vypadal naprosto vyvedený z míry, provedl svou práci se soucitnou dovedností, vytáhl jehlu pro lumbální punkci, naplnil malou lékovku zlatavým míšním mokem, a když opouštěl místnost zákroku, udiveně kroutil hlavou.

Dívka plakala a to bylo v pořádku, to bylo jen správné. Měla na to plné právo, chudinka. Chudinka malá holčička.

Jeremy u ní zůstal, trpělivě snášel její fňukání a čekal, dokud nebude připravena se usmát. A ona se nakonec usmála. Celé jeho tělo bylo pokryto potem, ne právě příjemně páchnoucím. Zdálo se ale, že si toho nikdo nevšiml.

Později, venku na chodbě, se k němu přitočila jedna ze sester a obdivně pronesla: „To bylo úžasné, doktore Carriere.“

Angelina pacientka se sžíravým vředem nekřičela vůbec. Tato pobledlá, ale hezká žena vyjadřovala své trápení nehybností a tichem. Mrtvé oči. Rty stažené dovnitř úst. Pokud by se nacházela na nesprávném místě, mohl by ji nějaký přihlouplý cvokař přisoudit diagnózu katalepsie, úplného strnutí svalů.

Angela od ní odstoupila a uvolnila Jeremymu místo k práci. Své hedvábné vlasy měla stažené dozadu a sepnuté gumičkou. Pracovní vypětí zanechalo viditelné známky na make-upu a obličej získal sinalý odstín. Vypadala, jako by se už dlouho nevyspala.

Je na tom teď bídně, pomyslel si Jeremy. Jako když po bezesné noci vstane do špatného rána. A přesto vypadá stále dobře.

Set pro odběr kostní dřeně ležel nevybalený na stojanu vedle postele. Chrom, sklo a hroty, strašná rozrušující věc používaná k proděravění hrudní kosti, aby mohly být nasáty krvetvorné buňky. Pokud chce lékař dosáhnout správného působení, musí se nahnout shora, pořádně se opřít a vložit do toho velký kus energie. Pacienti, kteří byli ochotni o zákroku mluvit, se dali slyšet, že měli pocit, jako by je někdo probodl dýkou.

Tváře Marian Boehmerové byly čisté, bez vyrážky, jak se vyskytují u lidí, jejichž imunitní systém zaměřuje svou činnost nesprávným směrem. Pokud byste si odmysleli strach, vypadala se světlou pletí a blond vlasy, nepatrnou podváhou a jemnými rysy skutečně dobře. Na prsteníčku měla snubní prstýnek zdobený kousíčkem diamantu. Kde byl její manžel? Mělo snad to, že tu není, něco znamenat?

Všechno něco znamená. Co konkrétně v této chvíli? Tato žena si za chvíli nechá propíchnout hrudní kost.

Jeremy se představil. Usmál se a promluvil na ni a pak se usmíval a mluvil a držel ji za ruku a přitom vnímal známé příznaky svého vlastního strachu – stažený hrudník, pocení a návaly závrati.

Nevadilo mu to a neznamenalo to pro něj nebezpečí, že se shodí. Horor, jaký zažil při tom prvním sezení, ho pasoval do určité role.

Teď strach očekával. Vítal jej.

Když pomáhal, trpěl. Jen to musel umět skrýt.

Něco skrývat – to byl jeho klíč k životu.

Pohladil ženě ruku, setkal se s jemným záchvěvem obočí, a když se nesetkal se zápornou odezvou, pochválil ji, jak dobře si vede, a pak přešel do monotónního navozování hypnózy.

Nešlo o formální navození hypnózy, v Jeremyho postupu nebylo nic teatrálně nevkusného, šlo pouze o jemné, postupné dosažení parasympatické reakce, jež v sobě obsahovala relaxaci i koncentrování a zpomalila rytmus těla i mysli.

Přeneste se na pěkné místo, paní Boehmerová – mohu vám říkat Marian, děkuji, to je skvělé, Marian, a… tak a máme to, vedla jste si skvěle, je to za námi a byla jste báječná.

Během procedury se Marian Boehmerová pomočila a on předstíral, že si ničeho nevšiml, když jí sestra utírala stehna.

Když ji vzal opět za ruku, řekla: „Och, jen se na mě podívejte, jsem jak malé mimino.“

Jeremy ji lehce pohladil po vlasech. „Jste zkušený kozák. Kdybych se ocitl v průšvihu, chtěl bych vás mít ve svém týmu.“

Marian Boehmerová propukla v pláč. „Mám dvě děti,“ vzlykala. „Jsem opravdu dobrá matka.“

Jeremy u ní zůstal, dokud nepřijel zřízenec, aby ji odvezl zpět na pokoj. Když otevíral dveře, připravoval se v duchu na rozhovor s Angelou Riosovou, která čekala na chodbě. Na klinické tlachání, které bude nevyhnutelně směřovat ke společenské předehře. Riosová byla krásná, ale…

Vyšel z ticha místnosti do ozvěny vzdálených hlasů, telefonů, rychlých kroků, pípání pagerů. Za nejbližším pultem seděla jediná sestra a něco zapisovala do karty.

Chodba byla prázdná. Po Angele nebylo ani známky.

6

Jednoho deštivého čtvrtečního večera, chvilku před sedmou, narazil Jeremy při cestě z nemocnice na zavalitou postavu detektiva Boba Doreshe, zahalenou v pršiplášti.

Doresh se potloukal u hlavního schodiště, poblíž automatů se sladkostmi, mnul si širokou bradu a něco přežvykoval. Když spatřil Jeremyho, strčil barevný obal do kapsy a přiklusal. „Máte minutku, doktore?“

Jeremy pokračoval v chůzi a přinutil tak Doreshe, aby se k němu připojil.

„Jak se vám vede, doktore?“

„Dobře. A vám?“

„Mně?“ Zdálo se, že je Doresh běžnou zdvořilostí uražen. Jako by mu jeho práce poskytovala právo na naprosté soukromí. Otázky tu budu klást já.

„Jsem v pohodě, doktore.“ Otřel si ze rtů skvrnku od čokolády a několikrát zamrkal. „Vyrovnaný a dobře živený. Takže je u vás vše v pořádku.“

„Žiju.“

„Tak to je dobře,“ řekl Doresh. „Zvlášť když pomyslíme na jinou možnost.“

Minuli mramorovou zeď s vyrytými jmény donátorů nemocnice, protlačili se skrze skleněné dveře a vydali se po zakrytém chodníku, který vedl na parkoviště aut lékařů. Výhodně umístěné parkoviště. Po případu s Jocelyn se hodně mluvilo o tom, že by mělo být parkoviště sester přesunuto blíže, ale k realizaci myšlenky nedošlo.

Doresh promluvil první. „Je pěkné zůstat v suchu.“

Jeremy se zeptal. „Co se děje, detektive?“

„Přejdu přímo k věci, doktore. Bude to nejspíš znít jako jedno z těch filmových klišé, ale kde jste byl minulou noc, řekněme mezi desátou a půlnocí?“

„Doma.“

„Byl někdo s vámi?“

„Ne. Proč?“

„Je to jen rutina,“ řekl Doresh.

Na chvilinku měl Jeremy dojem, že jedou podle standardně napsaného scénáře. Pak v něm něco prasklo a on vyštěkl: „Blbost,“ a zrychlil. Předběhl Doreshe o značný kus.

Detektiv se zastavil. Nahlas se zachechtal, ale zvuk, který z něj vyšel, neobsahoval ani známku nějakého veselí. Spíše to znělo jako varovné vrčení velkého ostražitého psa.

Ty jeho oči. Dalo by se říct, že se na Jeremyho dívaly s respektem. Ale možná to bylo pohrdání.

„Máte pravdu, je to naprostý nesmysl. Nehodlám plýtvat časem na jízdu sem a jen si tak trochu pokecat. Takže mi teď řekněte: Můžete mi jakkoli dokázat, že jste byl minulou noc sám doma? Pokud ano, pomůže to nám oběma,“ řekl Doresh.

Jeremy potlačil reflexivní odpověď a proč bych k čertu měl? „Domů jsem se dostal pozdě – okolo půl deváté, udělal jsem si menší procházku po sousedství. Asi hodinu, nebo tak nějak. Možná mě někdo viděl, ale pokud ano, já jsem si toho nevšiml. Pak jsem se vrátil domů, dal jsem si sprchu a skleničku – skotskou. Johnnyho Walkera, pokud vás to zajímá. Nato jsem si zavolal pro večeři. Do jedné nonstop pizzerie. Objednal jsem si jednu střední, napůl se sýrem, napůl s houbami. Dovezli ji okolo čtvrt na deset. Tomu hochovi jsem dal pět dolarů spropitného, takže si to nejspíš bude pamatovat. Snědl jsem tři kousky pizzy, zbytek mám v ledničce. Skotská mi naprosto vysušila ústa a pizza nepomáhala, takže jsem pil vodu. Tři velké sklenice. Četl jsem noviny, sledoval televizi – pokud máte zájem, mohu odrecitovat jednotlivé uváděné pořady.“

„Mám,“ řekl Doresh.

„Děláte si legraci?“

„Nic takového, doktore.“

Jeremy odhrkal celý seznam v kuse.

„Díval jste se pozorně, doktore.“

„Normálně bych si četl u svíčky,“ řekl Jeremy, „ale právě jsem dočetl Kompendium literatury, Shakespeara a Chaucera, takže jsem si říkal, že mám právo na trochu lehčí zábavy.“

Doresh jej zkoumavě pozoroval. „Máte smysl pro humor. Dříve jsem si ho u vás nevšiml.“

Aktuální situace to nedovolovala, idiote.

Objevilo se před nimi parkoviště lékařů a Jeremy zrychlil. Na střechu chodníku bubnoval déšť a stékal po boční straně jako glycerinová draperie.

„Jak se jmenuje ta pizzerie?“ zeptal se Doresh.

Jeremy odpověděl. „Koho zabili?“

„Kdo říkal…“

„Uchraňte mě toho,“ řekl Jeremy. „Prošel jsem si peklem a vy jste mi to nijak neusnadnili. Teď do mě zase ryjete, místo abyste mi řekli, kdo zabil Jocelyn.“

Doreshovy oči se zúžily a on se postavil před Jeremyho a znemožnil mu tak další pohyb směrem k autu. „To není moje práce, uklidňovat lidi.“

„Dobrá. Tak zpátky do štvanice. Jste zde, protože se něco stalo. Něco podobného, jako se stalo Jocelyn, protože vás to přinutilo opět se na mě zaměřit.“

Doresh sklopil oči k podlaze, jako by se pravdou blamoval. Jako by byl zločin osobním selháním.

„Vlastně proč ne, beztak si o tom přečtete v zítřejších novinách. Ano, stalo se něco velice podobného tomu, co se stalo slečně Banksové,“ řekl. Přitáhl si klopy kabátu těsně přes hrudník, ale nechal kabát rozepnutý. „Případ ženy, prostitutky, za Iron Mountem. Byla na oddělení už chvilku známá kvůli drogám, nabízení sexu, jako obvykle. Co se sociálního zázemí týče, naprosto odlišné od Jocelyn Banksové. Ale ty rány…“

„Dobrý bože,“ hlesl Jeremy.

Doresh mu uvolnil cestu.

Jeremy řekl: „Iron Mount. To je nedaleko The Shallows.“

„Vůbec to není daleko, doktore.“

„Prostitutka…, opravdu si myslíte…“

„Čas od času skutečně myslím,“ poznamenal Doresh a usmál se svému vlastnímu vtipu. „To je vše, doktore. Pěkný den.“

„Zanechal jsem vám několik vzkazů, detektive. Fotka, kterou jste vy hoši vzali ode mě z domu…“

„Ano, ano jde o důkaz.“

„Kdy ji dostanu nazpět?“

„Těžko říct, doktore. Možná nikdy.“ Doreshovo pokrčení ramen vypadalo tak ležérně, až Jeremy musel bojovat s chutí ho praštit. „Raději už jděte, doktore. Nechte práci na mně.“

7

Tu noc se Jeremymu vetřel do snů Doresh v podobě Buddhy navlečeného do pršipláště, a do jazyka se mu zakousla pachuť poněkud uleželého a příliš mastného garnáta. Následujícího rána vstal brzy a došel si pro noviny. Titulky byly plné ekonomických trablů a zločinného chování politiků, článků afektovaných novinářů rozebírajících způsoby, jak by se měly vést války, a nespravedlnosti a nedůstojnosti.

To, co hledal, našel na straně osmnáct.

Žena se jmenovala Tyrene Mazurska. I přes své polské příjmení šlo o černošku, pětačtyřicetiletou drogově závislou šlapku se sáhodlouhým policejním záznamem, jak citoval Doresh.

A taky o matku pěti dětí.

Iron Mount byla nevábná díra ledabyle poskládaných ulic a dodatečně připojených bočních uliček, které si svou šířku zachovaly z doby, kdy ještě ve městě jezdily kočáry tažené koněm, a byly plné špíny a smradu. Jeremy se tam ocitl přesně jednou: Před velmi dlouhou dobou, když jako začínající lékař zavítal na návštěvu k dítěti, u kterého všichni usuzovali na zneužívání.

Opilá matka, otec feťák a pětiletý klučina sotva dosahující spodní hranice výšky i váhy, jehož testy na slovní zásobu a schopnost mluvit ukázaly výsledky rovnající se dvouletému dítěti. Šťastná rodina plus několik nejmenovaných na drogách závislých kamarádů, žijící pohromadě v drážním bytě nad prodejnou automobilových karoserií, daleko od nábřeží, ale dostatečně blízko místa, kde se řeka Kanwagaheel přechází v jezero a přináší močálový puch, jenž pak proniká hnijícími sádrokartonovými zdmi.

Jeremy provedl svou práci a napsal o ní zprávu. Stejně tak učinila i zděšená začínající sociální pracovnice, ale nakonec se ukázalo, že si chlapcovi rodiče i přes své charakterové chyby počínali v péči o něj docela dobře. Jejich syn dostal virovou infekci jater, která měla za následek blokaci střeva a neschopnost vstřebávat živiny, což zákonitě vedlo k chlapcovu opožděnému růstu.

Chirurgický zákrok a antibiotika udělaly zázrak. Poradenská služba pro rodiče už k takovým zázrakům nevedla a tři týdny po chlapcově poslední pooperační kontrole opustila rodina město.

Iron Mount. Patřičně daleko od Shallows. Ve srovnání s ním vypadaly Shallows jako nádherný kraj.

Odložil noviny, přinutil se polknout trochu kávy a myslel na Tyrene Mazurskou. Zmocnil se ho vztek.

Ta zranění.

Pět sirotků.

Napadlo jej, jak asi černoška přišla k polskému příjmení a nezadržitelně v něm narůstal smutek nad tajemstvími obestírajícími život Tyrene Mazurské.

A nad všemi tajemstvími života Jocelyn, která nikdy neodhalil. Myslel na ni – na člověka, který odešel do nenávratna. Den sotva začal, ale byl tu.

Když kráčel ke svému autu, stála jeho sousedka, Rumunka bydlící o dva domy níže, za předním oknem svého domu a provázela ho slídivým pohledem. Ze svého domu vycházela jen zřídkakdy a nebyla schopna vidět Jeremyho dům kvůli dostatečně vysokým živým plotům.

Stavil se u ní Doresh a položil jí pár otázek?

Paní Bekanescu byla jedna z mála lidí v jejich bloku, kteří si dům nepronajímali, ale vlastnili ho. Jeremy jí zamával a záclona se rázem zatáhla.

Schopnost naštvat někoho tak brzy ráno u něj vyvolala jakési perverzní zadostiučinění. Řídil rychleji než obvykle a pustil si nahlas rytmickou hudbu. Když dorazil ke svému pracovnímu stolu, svlékl si kabát, vyřídil několik papírů, zapnul počítač a strávil dopoledne mačkáním kláves a opětovnou kontrolou tabulek s údaji a tvorbou hezkých grafů pro svou knihu. Pokusil se vytvořit úvod, ale příliv myšlenek se zadrhl a použitá slova se poskládala do nesmyslů. Změnil téma a začal se synopsí kapitoly, kterou musel napsat: Časová/prostorová dezorientace jako sekundární projev pediatrické gnotobiotické izolace.

Jedinými analogiemi, které v literatuře našel, byly studie vědců, kteří zůstali bez prostředků někde v Antarktidě nebo kdovíjaké zpropadené podobné díře.

Jeremyho mysl se toulala od bezedných ledovcových trhlin zakrytých modrým ledem, jehož polibek vás může zabít, k otřepanému hororu nekonečného pádu za skřípotu symfonie milionu ledových houslí. Hlasité a těžké zaklepání na dveře ho vymrštilo do vzpřímené polohy. S úklonou vešel Arthur Chess.

8

Patolog se pohodlně uvelebil na nepohodlné židli. „Přemýšlel jste trochu o otázce, kterou jsem vám dal?“

„O původu zla,“ řekl Jeremy.

Arthur obrátil jednu ruku vzhůru dlaní. „Zlo je…, není zrovna správné slovo. Je příliš zatížené teologií. Mám dojem, že jsme se shodli na ‚velmi špatném, zlém chování‘.“

My. „Ne, nepřemýšlel jsem o tom. Jak jsem se už zmínil, jsou k dispozici databáze – ne příliš obsáhlé, ale sugestivní. Pokud máte opravdový zájem.“

„To mám, Jeremy.“

„Dám vám nějaké odkazy. Ale závěry mohou být nepříjemné.“

„Pro koho?“

„Pro optimistu,“ řekl Jeremy. „Humanistu.“ Čekal na zjištění, zdali se Arthur zařadí do jedné z těchto kategorií.

Patolog si uhladil bradku a zůstával potichu. Jeremyho stolní hodiny jemně odbily hodinu.

„Základem je, Arthure, že se určití lidé zdánlivě narodí se složitým sklonem k impulzivnímu jednání. Z nich někteří se pak uchylují k násilí. Jde většinou o muže, takže zde nejspíš hrají částečnou roli testosterony. Je v tom však něco více než jen hormony. Významnou proměnnou se zdá být nízká vzrušivost. Klidové údery srdce pomalejší, než je obvyklé. Chladnokrevné jednání, jakoby zpomalený nervový systém.“

„Vrozený, preternaturální klid,“ dodal Arthur, jako by už tento pojem někdy předtím slyšel.

„Vy ten výzkum znáte?“

Arthur zavrtěl hlavou. „Avšak to, co říkáte, dává perfektní smysl. Komu je cizí strach, tomu je cizí i svědomí.“

„To je jedna teorie,“ řekl Jeremy. „Strach je vynikající učitel, a ti, kdo nemají možnost ho poznat, přicházejí o hodnotné společenské lekce. Dá se však na to dívat i jiným způsobem: jako na adrenalinovou závislost. Vrozeně nedostatečně stimulovaný centrální nervový systém vede k potřebě stále silnějšího vzrušení. Běžným pojem je ‚narkomani závislí na vzrušení‘.“

„Pozoroval jsem to u armádních odstřelovačů,“ souhlasil Arthur. „Hoši, kteří žijí jen pro vzrušení a kteří dokáží zpomalit srdeční rytmus tak, až máte dojem, že vám nefunguje stetoskop. Znal jsem jednoho, který dokázal sedět hodiny jako učiněná socha. Řekl byste tedy, že je vojenská služba formou vysublimované kriminality?“

Jeremy si vybavil Arthurovu vlastní vojenskou historii. Starého muže vojenská služba bavila. „Vyhledávání samotného vzrušení není to pravé. Horolezci a parašutisté jsou vysoce závislí na adrenalinu, ale většina z nich zločiny nepáchá. To, co vede k velmi, ale velmi zlému chování, je kombinace bezohlednosti a krutosti. A zde vstupuje do hry prostředí: Vezměte dítě, které má jisté biologické předpoklady, umístěte je do prostředí zneužívání a zanedbávání, a pravděpodobně vytvoříte… přinejmenším problém.“

Arthur se opět usmál. „Monstrum? Tohle jste měl v úmyslu vytvořit?“

„Monstra,“ řekl Jeremy, „se objevují v různých podobách.“ Postavil se. „Najdu pro vás ty odkazy a zítra vám je pošlu.“

Bylo to dost hrubé gesto, ale Arthur vypadal, jako by se ho to vůbec nedotklo. Cvrnkl do knoflíku u vesty a vyskočil na nohy se svěžestí muže o hodně mladšího, než skutečně byl. Levou manžetu jeho laboratorního pláště pokrývaly stejné bledě růžové skvrnky. Stejná barva, jiné skvrny. „Ještě jednu otázku, pokud dovolíte.“

„A to?“

„Zneužívání, zanedbávání – domníváte se, že jsou tyto faktory vyvolané prostředím. Může být pravda, že to, co vy nazýváte rodinnou dysfunkcí, se také dědí? Násilničtí rodiče předávají své predispozice na své děti?“

„Zpět k tomu, co nazýváme špatné sémě,“ řekl Jeremy.

„Další koncepce zatížená teologií. A jak už jste řekl, odrazující. Nesouhlasí však údaje s myšlenkou?“

„Takové údaje jsou příliš zmatené na to, aby cokoli dokázaly, Arthure. Sotva nám s něčím pomohou.“

„Aha,“ řekl Arthur. „Takže je podle vás nemyslitelné, aby absolutní převaha násilí v povaze člověka, nebo i jeho většinový podíl, měly co do činění s nukleovými kyselinami.“

„Hříchy našich otců,“ řekl Jeremy. „Váš brouček z džungle vstřikující svůj parazitický potěr do těla hostitele.“

U vás se neděje nic náhodou, že ano, doktore Chessi?

Arthur se krátce zasmál a zamířil ke dveřím. „No, musím říct, že je to poučné. Děkuji vám za trpělivost, a kdykoli vám budu moci vaši laskavost oplatit, neváhejte a dejte vědět.“

Odešel a Jeremy zůstal stát. Přemýšlel, zda slova, která pronesl stařík na rozloučenou, byla pouhou zdvořilostí, nebo zda opravdu očekává, že se za ním Jeremy zastaví pro odpověď na nějakou otázku.

Co by tak on mohl chtít od patologa?

Jeho myšlenková kamera se zastavila na obličeji Jocelyn. Na tom, co asi leželo za ním. Rány, které nikdy neviděl, ale dokázal si je představit. Trhání svalstva, které jej pronásledovalo svou strašnou nejasností.

A teď Tyrene Mazurska.

Prostitutka středního věku a sladká Jocelyn přece nemohou mít nic společného. Kromě těch ran.

Ty detektivu Doreshovi stačily, aby se vrátil zpátky na stopu.

Srdce mu začalo silně bušit, jak sám sebe trestal tímto hororem představ. Arthur by se v tom cítil jako doma a převedl by vše na buněčnou biologii, hmotnost orgánů a chemické sloučeniny.

Arthur by s podobnými ječícími nočními můrami naložil stejným způsobem jako s karcinomy a sarkomy, o kterých mluvil každé úterní dopoledne: Se shovívavým způsobem, nenuceným úsměvem – ztělesnění věčného klidu. Jaký byl asi jeho klidový tep?

Otázky, které chtěl patologovi položit, mu uvázly v hrdle.

Mluvíme o tom, protože víte, čím jsem si prošel? Jde o pouhou morbidní zvědavost, nebo na těch jeho otázkách něco je?

Proč nepromluvil?

Co ode mě chcete?

9

Jeremy chvíli počkal, až se zase jeho srdeční frekvence vrátí do normálu, a zašel na oddělení, kde pro změnu uklidňoval pacienty. Nejspíš se s nimi naladil na stejnou notu, protože se pohled jejich očí rozjasňoval, tu a tam se objevil úsměv, cítil stisk rukou na svých prstech, a dokonce s ním jedna mladá dívka flirtovala. Neškodně. Když pak osaměl a pokoušel se vyplňovat karty, držel se ho duševní obraz – pocit – každého jednotlivého pacienta. Jako by si je přinesl s sebou.

Těla postižených se nijak nelišila od těla kohokoli jiného. Alespoň ne do závěrečného stadia. Umírající pacienti reagovali různě. Některé zachvátila na poslední chvíli odvaha a stali se výřečnými, a dokonce vypravovali nevhodné vtipy. Někteří se pohroužili do nekonečných vzpomínek nebo se dožadovali požehnání či rozhřešení. Jiní jednoduše zvadli. Něco však měli společného – něco, co už uměl Jeremy identifikovat. Člověk pracující na oddělení dostatečně dlouho uměl rozpoznat, kdy se nevyhnutelně blíží smrt.

Když Jeremymu odešel pacient, nikdy necítil nic jiného než strašlivou únavu.

Snažil se představit si někoho, kdo se učí strachu smrtí jiného člověka. I pouhé zvážení této možnosti ho samotného ničilo.

Udělal si malou přestávku a zašel do jídelny lékařů pro kávu.

Všiml si Angely Riosové, která seděla sama u stolu a živila se jogurtem. Přistoupil k ní. Pokusil se o úsměv a zeptal se jí, zda by si s ním nezašla na večeři.

Byl zmaten tichým hlasem, který mu vycházel z úst. Cítil, jak se mu rty zkroutily do úsměvu. Měl pocit, jako by jím manipuloval břichomluvec. Začínal hrát hru. Neměl žádný zvláštní důvod, proč se jí zeptat, vyjma její krásy, inteligence, šarmu a skutečnosti, že snad ona o něj jeví určitý zájem.

Omluvila se: „Je mi líto, ale mám službu.“

„To je mrzuté.“ pokrčil Jeremy rameny. Přečetl si snad její jméno na rozpisu špatně?

Když se otočil k odchodu, dodala: „Zítra mám volno. Pokud vám to vyhovuje.“

„Počkejte, podívám se do diáře.“ Jeremy napodobil listování stránkami. Otřepaný vtip. Angela se zasmála.

Báječné děvče. Kdybych tak měl zájem…

„Tedy zítra,“ řekl. „Sejdeme se zde?“

„Kdyby vám to nevadilo,“ namítla Angela, „raději bych si nejprve zašla domů a dala se trochu do pořádku. Odcházím v sedm, tak co takhle okolo osmé?“

Vylovila z kapsy svůj kroužkový poznámkový blok rezidenta. Něco do něj naškrábala, vytrhla stránku a podala ji Jeremymu.

West Broadhurst Drive, v Mercy Heightsu.

Půjde pravděpodobně o jeden z těch starých překližkových domů přestavěný na byty. Jeremyho malý smutný bungalov stál v obvodě Lady Jane, nedaleko od bulváru Mercy Heights.

„Jsme sousedé,“ sdělil jí svou adresu.

„Och,“ reagovala. „Doma se příliš nezdržuji. Kvůli rozpisu, však víte.“

Ozval se její pager. Omluvně se usmála.

„Jako kdyby vás někdo slyšel,“ oplatil jí úsměv.

„Vypadá to tak.“ Pověsila si kolem krku stetoskop, popadla svou rezidentskou příručku a blok a postavila se.

„Uvidíme se zítra,“ řekla na rozloučenou.

„Kolem osmé.“

„Budu čekat.“

Její byt se nacházel ve druhém patře ponuře vyhlížející třípatrové konstrukce, ze které přímo čišela podobnost s levným penzionem. Chodba s rozvrzanou podlahou páchla po nemocnici – nejspíš zde bydleli i jiní lékaři a rezidenti a nosili si vzorky nemocničního odéru s sebou domů. Podlahy pokrývaly sešlapané hnědé koberce, páchnoucí zatuchlinou, a u často natíraného zábradlí stála dvě jízdní kola, připoutaná řetězem.

Angela přišla otevřít pár vteřin po Jeremyho zazvonění. Své nádherné tmavé vlasy si stáhla dozadu do pevného copu, který se vinul dolů po zádech. Měkký bílý svetřík nutil Jeremyho všimnout si jejího poprsí. Svetřík končil těsně nad pasem a odhaloval hladkou kůži. Černé kalhoty s páskem doplňovaly stejně barevné sandály s vysokými podpatky. V uších měla perlové náušnice a tenký zlatý řetízek zdobil malinký červený rubín. Nenápadný make-up nijak nerušil její přirozený vzhled.

Tmavé vlasy lemovaly olivový ovál jejího obličeje. Hnědé oči vyzařovaly živost a zájem. Rty rozděloval jemný úsměv. Nádherně voněla.

„Jsem připravená, jak jsem slíbila!“ Vymrštila ruku a pevně potřásla tou jeho.

Jeremymu to připomnělo téměř vojenský pozdrav a potlačil úsměv.

Pravděpodobně si jeho pobavení všimla, protože se začervenala.

Mrkla na kabát, který měl na sobě. „Opravdu je tam chladno?“

„Takřka mrazivo.“

„Jsem dítě slunce a je mi pořád zima. Počkej chvilku, do něčeho se zabalím a můžeme jít.“ Nenásilným způsobem přešla na tykání.

Vzal ji do středně drahé rodinné italské restaurace, která ležela v lepší části Lady Jane. V zušlechtěné části: skladiště přeměněná na příjemně osvětlené hospůdky, knihkupectví a květinářství a malé restaurace ne s více než pěti stoly. Pozůstatky starých časů připomínala zalíčená okna opravny vysavačů, krejčovské dílny přistěhovalců, čínské prádelny a lékárny s levnějšími léky. Déšť – dusivá, kyselá sprcha, sužující město celé minulé čtyři dny – ustal a vzduch byl svěží, sladký a pouliční lampy zářily, jako by vyjadřovaly svou vděčnost.

Jeremy si pospíšil otevřít Angele dveře – starý zvyk, který mu vtloukla do hlavy akademie. Když vystoupila z auta, lehce se opřela o jeho paži.

Zase vnímal ten pocit – jemný stisk prstů ženy na svém rukávu…

Hosteska, která se jich ujala, byla majitelova žena. Měla ňadra, na jaká byste si mohli odložit slovník většího formátu, a její obličej zářil širokým úsměvem. Usadila je u zadního stolu a přispěchala s chlebovými tyčinkami, jídelními lístky a malou miskou oliv vonících po česneku. Skvělá strava na rande.

Tohle bylo skutečné rande.

A co pak, chytráku?

Angela si v klidu objednala, jako by jídlo bylo to hlavní, kvůli čemu sem přišli.

Vedli nenucený rozhovor.

Z nějakého důvodu – možná to bylo díky její horlivosti nebo nekomplikovanosti – Jeremy předpokládal, že se Angela vypracovala z poměrů pracující třídy a možná byla v rodině první, kdo šel na vysokou školu.

Mýlil se po všech stránkách. Vyrostla na slunečném a pohodlném západním pobřeží a oba její rodiče byli lékaři – otec revmatolog a matka dermatoložka, oba kliničtí profesoři na prvotřídní lékařské fakultě. Její jediný sourozenec, mladší bratr, byl v doktorandském studiu v oboru fyzika elementárních částic.

„Spolek učenců,“ nazval její rodinu.

„Ne, takhle to u nás nikdy nebylo,“ oponovala. „Mám tím na mysli, že nikdo na nikoho nevyvíjel žádný nátlak. Po pravdě řečeno, já jsem nikdy nechtěla být lékařkou. V prvním ročníku jsem si za hlavní obor zvolila tanec.“

„Částečně ses neminula oborem.“

„Jen částečně.“ Na chvilku její tvář zestárla. Nejspíš aby své pocity zamaskovala, vzala si jednu česnekovou olivu. „A co ty? Odkud jsi ty?“

Jeremy zvažoval své možnosti. Nabízela se jednoduchá odpověď: Poslední město, ve kterém žil, škola, na které promoval, šikovné odbočení k rozhovoru na téma jejich práce.

Dlouhá odpověď by zněla: Jedináček, jemuž bylo pět let, když se jeho maminka s tatínkem zabili v autě starém dvacet let. O silvestrovském večeru se auto převrátilo na střechu na dálnici pokryté rozmoklým sněhem. On v okamžiku smrtelného nárazu spal u matky své maminky a snil o stolní hře Candy Land. Věděl to, protože mu to někdo řekl, a chránil si tuto vzpomínku v sobě jako vzorek svého dětství. Ale zbytek jeho života před tím, než osiřel, vnímal jen jako rozmazanou šmouhu. Babička se však brzy dostala do stavu, kdy musela být převezena do domova pro staré lidi a on byl vychováván matkou svého otce, zahořklou altruistickou ženou, která se nikdy nesmířila se smrtí svého syna. Když upadla do senility, byl hoch, tehdy sedmiletý, střídavě vychováván různými vzdálenými příbuznými, které pak v péči vystřídalo několik sirotčinců, v nichž jej nikdo ani příliš neobtěžoval, ani mu nevěnoval žádnou zvláštní pozornost. Pak se ho rozhodla přijmout jako charitativní případ Basaltská přípravná akademie, protože se členové jejího nového výboru usnesli, že by bylo potřeba udělat něco sociálně prospěšného.

Tvořivá léta, tedy období, jež psychoanalytici absurdně nazývají latencí, byla vyplněna poschoďovými palandami, drilem a plnou dávkou ponížení a nejistoty. Jeremy se obrátil do svého nitra a ve hře zvané akademie brzy předčil děti bohatých rodičů, ačkoli se jim učitelé snažili všemožně nadržovat. Školu ukončil jako třetí nejlepší, odmítl využít šance jít na akademii ve West Pointu, nastoupil na vysokou školu a na své pětileté bakalářské studium si vydělával nočními pracemi za minimální mzdu. V dalším roce plném překážek, roznášení zeleniny, doučování a hloupého mentorování mu bohatí spolužáci pomohli našetřit si nějaké peníze, díky nimž pak mohl nastoupit do školy jako řádný student.

Získat titul Ph.D. pro něj nepředstavovalo nic těžkého. Svou disertační práci napsal za tři týdny. Tehdy mu šlo psaní lehce.

Pak následovalo utrpení na interně, postgraduální stáž, místo v Městské centrální nemocnici. Sedm let na odděleních. Jocelyn.

Svůj život zhodnotil slovy: „Vyrůstal jsem na Středozápadě – och, už nám nesou jídlo.“

Během večeře jeden z nich, a Jeremy si vůbec nebyl jistý kdo, stočil hovor na dění v nemocnici, a oba zabředli do pracovních témat. Když se vraceli k autu, držela se ho za paži. Když už stála ve dveřích svého bytu, pohlédla mu do očí, postavila se na špičky a na tvář mu vtiskla důkladný polibek. Oddálila hlavu se slovy: „Skvěle jsem se bavila.“

Jasně vymezila hranici: až posud, dál ani krůček.

To mu vyhovovalo, na vášeň neměl žaludek.

„Já také,“ potvrdil. „Dobrou noc.“

Angela v úsměvu odhalila pravidelné, bělostné zuby. S cvaknutím otevřela kabelku, vylovila klíče, sotva znatelně mu zamávala a byla na druhé straně dveří, dříve než by jeden z nich musel říct něco dalšího.

Jeremy stál v nevlídné chodbě a čekal, dokud nedozněl klapot jejích bot. Pak se otočil na patě a šel.

10

Během následujících tří týdnů si Angela a Jeremy spolu vyšli čtyřikrát. Problémem byl rozpis služeb: Dvakrát musela Angela schůzku zrušit kvůli naléhavým případům a Jeremyho donutila přijít s omluvou překvapivá žádost děkana lékařské fakulty, aby pronesl přednášku na téma obavy z lékařského zákroku. Ten večer se na ni potřeboval připravit.

„Žádný problém,“ řekla, a když Jeremy přednášel, seděla v páté řadě nemocniční posluchárny. Po skončení na něj zamrkala, stiskla mu ruku a spěchala spolu s ostatními rezidenty na ranní vizity.

Příští večer měli svou pátou schůzku.

Jejich společné chvíle měly klasickou náplň, nic extra nápaditého. Žádný partnerský bungee-jumping, návštěvy koncertů alternativní hudby či výstav avantgardních umělců. Žádné dlouhé vyjížďky ven z města, podél přístavu, přes západní předměstí na rovné pláně, kde svítil ohromný měsíc, dalo se zde nalézt tiché místo k zaparkování a uvažovat o nekonečnosti. Jeremy takové pláně dobře znal. Většinu svého života strávil na Středozápadě, ale i tak ho občas jejich rozlehlost šokovala.

Před lety, ještě před svým vztahem s Jocelyn, když byl zkrátka sám, jezdíval na pláně často, hnal se po uspávající dálnici a byl zvědavý, jak dlouho ještě bude muset jet, než se země scvrkne do nějakého nízkého návrší.

Jejich vztah se vyvíjel na obyčejné půdě: Kvintet tichých večeří v pěti různých, tichých, praktických restauracích – dvou italských, jedné španělské, jedné kvazifrancouzské, která si sama přisoudila přívlastek „kontinentální.“ Když Angela projevila nechuť ke germánské kuchyni, navrhl Jeremy modře osvětlenou čínskou kavárnu, na kterou našel pozitivní kritiku v průvodci restauracemi Clarion. Jídlo stálo víc, než byl zvyklý za ně dávat, ale úsměv na jejím obličeji za to stál.

Decentní jídlo, upřímný rozhovor, občasný dotyk konečků prstů, který neskrýval náznak flirtování nebo sexuálních návrhů.

Bylo to tak odlišné od společných večerů s Jocelyn. Jeremy věděl, že jakékoli srovnávání má zničující charakter, ale nemohl si pomoci. Srovnání se dostavilo přirozeně a on si stále nemohl být jistý, zda touží po něčem novém.

Jocelyn ztělesňovala sex a parfém, parfém sexu. Hadí duet dvou jazyků, vlhké kalhotky na jejich první schůzce, zvednuté boky, pižmo nabízeného daru.

Jeho první rande s Jocelyn skončilo ještě před zákuskem. Následovala zběsilá jízda do jejího bytu, vzájemné strhání šatů. Jak mohl být někdo tak malý a zároveň tak silný. Její drobné, ale pevné tělo se přirazilo k jeho tělu se silou, která ho vzrušila a takřka mu způsobila pohmožděniny.

Jocelyn jej vždy zanechala bez dechu.

Angela byla zdvořilá.

Na druhé schůzce se ho zeptala: „Doufám, že to nebude znít nezdvořile, ale můžu se zeptat, kolik je ti let?“

„Třicet dva.“

„Vypadáš o hodně mladší.“

Neskrývalo se v tom flirtování, šlo o pravdu naservírovanou tak, jak se jí jevila.

Jeremy vypadal v šestnácti na dvanáct a nemusel se holit ještě v době, kdy nastoupil na univerzitu. Nenáviděl zdrženlivost svých hormonů. Všechny dívky, po kterých toužil, ho považovaly za děcko.

Ve svých třiceti skončil jako nositel jednoho z těch hladkých, pravidelných obličejů, které odolávají stárnutí. Vlasy měl jemné a rovné, nezajímavě světle hnědé a nenarušovaly je žádné lysinky ani šedé pramínky. Nosil je rozdělené pěšinkou na pravé straně, a pokud nepoužil nějaký z těch vlasových přípravků, spadaly mu neposlušně do čela. Považoval svou pleť za příliš bledou, ale ženy mu tvrdily, že ji má nádherně mladistvou. Jedna básnířka mu začala říkat Byron a trvala na tom, že jeho hnědé oči, podle něho více než průměrné, jsou více než neobyčejně vážné.

Byl střední postavy, střední váhy, nijak zvlášť svalnatý, nosil boty velikosti 44 a oblečení, které si pořizoval, neslo většinou cedulku s číslem 54.

Podle něj samotného byl tak průměrný, jak to jen jde.

Angela potvrdila svá slova: „Mluvím vážně. Opravdu vypadáš mladě. Myslela jsem si, že ti bude přibližně tolik, co říkáš, podle toho, jak dlouho už sloužíš v Centrální nemocnici. Ale mohl bys uspět s tvrzením, že ti je tolik, co mi, nebo dokonce ještě méně.“

„A to je kolik?“

„Hádej.“

„Dva roky po doktorátu, to znamená dvacet osm.“

„Dvacet sedm. Přeskočila jsem třetí ročník.“

Stejný věk, jako měla Jocelyn. „To mě nepřekvapuje,“ řekl.

Angela vysvětlila: „Byla jsem jen předčasně vyspělý spratek,“ a začala mluvit o tvrdých podmínkách rezidentury.

Jeremy naslouchal. Nikdy nevíte, kdy se vám bude profesionální školení hodit.

Šablona jejich loučení, která začala na první schůzce, pokračovala: Doprovodil Angelu ke dveřím, nastalo ticho, objevil se úsměv a natažená ruka.

Potom důkladná, ale zdrženlivá pusa na tvář a její možná až příliš důrazné tvrzení, že se měla báječně.

Jeremyho začalo zajímat, co vlastně chce.

Po páté schůzce, když byli oba plni čínského jídla, jej pozvala do svého až moc uklizeného, ale ošuntěle vyhlížejícího bytečku, ukázala rukou na pohovku koupenou nejspíš někde ve frcu, která byla dosud cítit desinfekcí. Oběma nalila víno, omluvila se a vyklouzla do koupelny.

Jeremy se rozhlédl kolem sebe. Angela měla dobré oko. Každá věc v pokoji byla levná, narychlo zakoupená a až podezřele dočasná. Politováníhodná pokojová rostlina zápasila o život na oprýskaném okenním parapetu. Ale celkový dojem přesto lahodil oku.

Vrtalo mu to hlavou: oba rodiče lékaři. Určitě si mohla dovolit více.

Vynořila se z koupelny a na sobě měla dlouhý, zelený župan – hedvábný nebo hedvábí podobný. Posadila se vedle něho, upila vína, zavrtěla se blíž a ztlumila světlo. Začali se dlouze líbat. O chvilku poději z ní župan sklouzl a Jeremy do ní vnikl.

Nedostavil se žádný triumfální pocit. Naopak, cítil, jak jím prostupuje ledová vlna zklamání: příliš se nehýbala, zdálo se, jako by tam vůbec nebyla. On se pohyboval, tvrdě, mechanicky pravidelně, jakoby nezúčastněně a hlavou se mu honily nepatřičné myšlenky.

Možná je to tím čínským jídlem.

Možná, že po pěti schůzkách cítila povinnost…

Jocelyn byla…

Otevřel oči a podíval se na její obličej. To, co mohl rozeznat v popelavém přítmí pokoje, byl klid. Ležela na zádech a pasivně přijímala, jak do ní vniká. Oči měla pevně zavřené. Kdyby se otevřely, spatřily by jeho nezaujatost?

Rozhodl se. K čertu s tím vším, udělej si radost a zapomeň na ni. Když se opět podíval na její obličej, byl jiný. Jako by se v ní rozžalo nějaké vnitřní světlo. Nebo se rozhodla obživnout. Byla snad jedna z těch, které potřebují čas – kdo se má k čertu v ženách vyznat? Teď otočila hlavu stranou a usmála se na něj. Pevně ho objala patami i pažemi, kousla jej do ucha a zrychlila dech, až přešel v chraptivé lapání po vzduchu, jak se zesílilo sevření pánve. Držela ho stále pevněji.

Jeremyho nezaujaté snažení se změnilo v něco naprosto jiného, když vzala do dlaně jeho varlata, políbila ho a vykřikla.

I z jeho úst unikl výkřik – živočišný skřek plný radosti – a on se najednou celý zhroutil, stejně jako ona. Leželi na zapáchající pohovce, propletení jeden v druhém.

Když se mu za chvilku vetřely do mysli vzpomínky na Jocelyn, odehnal je.

Jel domů a pod pasem stále cítil zvláštní lechtání. Až později, mnohem později, když mrtvě ležel ve své vlastní posteli, sám, vědom si každého detailu místnosti, dovolil výčitkám svědomí, aby zmírnily jeho radost.

11

Den po milování s Angelou jí Jeremy zazvonil na pager, vytáhl ji z oddělení a vzal do své kanceláře. Jen co zamkl dveře, sáhl jí rukou pod sukni a položil její ruku na sebe. „Opravdu?“ zakňourala. Jedním hladkým pohybem jí shrnul punčochy i kalhotky a spojili se přímo naproti dveřím. Jen občas si uvědomovali kroky procházející venku na chodbě.

Pevně se do něho zahákla a zašeptala: „To je hrozné.“

„Mám přestat?“

„Přestaň a zabiju tě.“

Skončili na studené podlaze pokryté linoleem. Angela si oprášila svůj bílý plášť a postavila se. Načechrala si vlasy a řekla: „Měla jsem kalhotky.“ Její obližej zesmutněl. „Jen si představ, příštích dvacet čtyři hodin mám službu.“

„To je bída,“ zhodnotil Jeremy a pohladil ji po vlasech.

„Budu ti chybět?“

„Určitě.“

Položila dlaň na svou sukni, přímo nad místo, kde se ukrývalo měkké místečko, které před chvílí naplnil. „Uděláš mi to zase, až budu mít po službě?“

„Udělám ti to?“

Zašklebila se. „Muži to ženám dělají, takhle to ve skutečnosti je.“

„Zase, to jako tady?“ zeptal se Jeremy.

„Tady, kdekoli. Bože, potřebovala jsem to.“

„Jestli je to takhle,“ uvažoval Jeremy nahlas, zatímco si omotával kolem prstů pramínky jejích vlasů, „nedáváš mi na výběr. Musím si upravit rozpis, ubrat hodiny a tak.“

Zasmála se a lehce se dotkla jeho obličeje. A byla pryč.

O samotě se pak Jeremy pokoušel pracovat na kapitole do své knihy o senzorické deprivaci, ale příliš toho neudělal. Zašel si do jídelny na kávu. Bílé pláště ji dostávaly zdarma jako jednu z výhod, které jim ještě ponechali, a Jeremy této výhody často využíval. Věděl, že polyká příliš mnoho kofeinu, ale proč by nemohl? Kvůli čemu by měl zvolnit?

V místnosti bylo obsazeno jen několik míst. Seděli tam lékaři, kteří si zde krátili čas mezi jednotlivými pacienty.

A taky jeden, s nímž už jeho pacienti nepromluví. Arthur Chess seděl stranou u rohového stolu, před sebou měl šálek čaje a nerozložené noviny.

Jeremyho cesta ke kávě vedla přímo do zorného úhlu Arthurova pohledu, ale patolog nedal najevo žádnou známku poznání. Jeremyho ignoroval – jako by tam vůbec nebyl.

Jeremy si našel stůl na protějším konci jídelny, kde se posadil a uvědomil si, že Arthura neustále nechtěně sleduje.

Až teď si všiml, proč ho Arthur ignoroval. Ten starý muž byl naprosto zaujatý pozorováním.

Objektem jeho fascinovaného zájmu byla skupina tří lékařů, nakloněných nad koláči a kávou. Trojice mužů, plně pohroužených do rozhovoru, jenž vypadal na oduševnělou akademickou diskuzi.

Jednoho z nich Jeremy poznal, kardiologa jménem Mandel. Správný chlap, i když poněkud roztržitý. Setkali se u pár konzultací, některých špatně pochopených, všech dobře myšlených. Seděl zády k Jeremymu a s velikým zájmem se nakláněl dopředu.

Druzí dva muži měli na sobě zelené chirurgické obleky. Jeden z nich byl snědý, latinský typ, s tmavými, perfektně učesanými vlasy a upraveným černým knírem. Druhý byl světlejší. Doslova. Jeho dlouhý, protáhlý obličej pokrývala sinalost, jakou Jeremy vídával pouze u dlouhodobě léčených pacientů. Sestříhané vlasy nažloutlé barvy pokrývaly vršek lebky. Měl špičatý nos a propadlé tváře.

O veškeré mluvení se staral právě on, pohyboval rty a gestikuloval pavoučíma rukama, které byly pro chirurga jako stvořené. Mandel se stále tvářil zaujatě. Zdálo se, že pozornost muže s tmavým knírem trochu ochabuje, jako by jej probírané téma vůbec nezajímalo.

Bledý muž vytáhl z kapsy pero, načmáral něco na ubrousek a začal ještě prudčeji gestikulovat svýma dlouhoprstýma rukama. Mandel pokyvoval hlavou. Bledý muž rukou napodobil řezání pilou a usmál se. Mandel něco řekl a světlovlasý chirurg pokračoval ve čmárání na ubrousek. Slova létala od jednoho ke druhému. Arthur na ně upřeně zíral.

Zřejmě šlo o nějaký technický nákres. Co na tom Arthur, pohroužený do smrti a ohánějící se pilou na kosti a podobnými hrubými nástroji, shledával tak fascinujícího? Ozvala se v něm stará zvědavost?

Nejspíš. Arthur se vyznačoval duševní dychtivostí. Nefalšovaný intelektuál. Jeremy, který četl ve volném čase časopisy a jen zřídka otevřel knihy o klasické psychologii, jež sbíral, si ve srovnání s ním připadal o dost povrchnější.

Napadlo jej, proč se asi patolog nezvedl a nepřipojil ke skupince. Mohli by to sice považovat za obtěžování, ale Arthur platil v Centrální nemocnici za důležitou osobu a díky jeho postavení by se mu jistě dostalo vstřícného přijetí.

Pak se ale zdálo, že Arthurův zájem ochabl. Obrátil list novin a Jeremyho napadlo, zda se nemýlil. Možná si Arthur nevšiml těch tří mužů stejně jako prve jeho. Možná byl stařík chycen v nějakých vnitřních představách – mezi motýly, dravými brouky, tělními tekutinami, čímkoli – a směr pohledu jeho velké, lysé hlavy k diskutujícím byl pouhou shodou postavení úhlů.

Nyní měl starý patolog oči přilepené k novinám. Tím lépe. Jeremy si bude moci dopít kávu v klidu, vrátit se neobtěžován do své kanceláře, dát si nohy na stůl a vzpomínat na zázraky milování s Angelou.

Sám sobě dovolil představy, jaké to asi bude příště.

Muži to ženám dělají.

Bledý muž přestal mávat perem. Zdálo se, že ho jeho nákres přestal zajímat. Zíral přes celou místnost na Jeremyho.

Upřeně zíral.

Nebo se to aspoň Jeremymu zdálo, protože nyní už byl chirurg opět zcela pohroužen do své přednášky.

Arthur se postavil, poskládal noviny, upravil si posunutého motýlka. Zamířil přímo ke Jeremyho stolu. Po jeho růžovém obličeji se rozlil široký úsměv. „Jaké štěstí,“ řekl. „Právě jsem vám chtěl volat.“

12

Přisedl si k Jeremymu, rozepnul bílý plášť a nacpal si noviny do kapsy. Pod pláštěm měl sněhobílou, silně naškrobenou košili s vysokým tuhým límcem. Dnes byl motýlek mátově zelený, ušitý z drahého hedvábí posetého malinkými zlatými liliemi.

„Jen mě tak napadlo,“ začal, „a prosím neberte to jako obtěžování – napadlo mě, zda byste se ke mně nechtěl tento pátek připojit na večeři. Je pár lidí, zajímavých lidí, se kterými bych vás rád seznámil. A s nimiž, dovoluji si předpokládat, byste se mohl dobře bavit.“

„Vaši přátelé?“

„Skupina… Dá se to tak říct.“ Jeho řeč, jindy tak plynulá, se začala zadrhávat. Arthur Chess a v rozpacích?

Usmál se, možná aby své zaváhání zakryl. „Čas od času se setkáváme, abychom společně probrali záležitosti, které nás všechny zajímají.“

„Lékařské záležitosti?“ zeptal se Jeremy. Pak si vzpomněl na Arthurovu neutuchající zvědavost týkající se „velmi zlého chování“. Byly všechny ty rozhovory předtím pouhou předehrou?

„Široké spektrum otázek,“ odpověděl Arthur. „Snažíme se o erudovanost, ale nejde o nic extra vážného, Jeremy. Je to přátelská společnost, skvěle připravené jídlo – docela chutné, opravdu, a nalijeme si i skleničku něčeho fajnového. Večeříme pozdě. Ačkoli nemyslím si, že by vám to činilo nějaké potíže.“

Jak by mohl Arthur vědět o jeho nespavosti? „A to proč?“

„Jste mladý energický muž.“ Arthur plácl jednou dlaní o desku stolu. „Tak. Jsme domluveni?“

Jeremy promluvil. „Je mi líto. Ale v pátek už něco mám.“ Nemusel lhát. Angele končila služba ve čtvrtek v noci. Na pátek si ještě nedomluvili žádnou schůzku, ale ona určitě nebude mít důvod jej odmítnout.

„Aha. Nu, tak tedy jindy.“ Arthur se vztyčil. „Jen jsem to zkusil. Neměl jsem v úmyslu vás stavět před obtížná rozhodnutí. Pokud změníte názor, neváhejte a dejte mi vědět.“ Položil Jeremymu dlaň na rameno. Těžkou dlaň: Jeremy si okamžitě uvědomil patologovo zavalité a silné tělo.

„Popřemýšlím o tom. Děkuji, že jste si na mě vzpomněl, Arthure.“

„Myslel jsem přesně na vás.“ Arthurova ruka stále spočívala na Jeremyho rameni. Ucítil závan grogu, silného čaje a něčeho nasládle štiplavého, možná formaldehydu.

„Jsem polichocen,“ poděkoval Jeremy.

„Uvažujte takto: V období poruchy komunikace může mít dobrá pozdní večeře posilující efekt,“ zakončil Arthur.

„Poruchy?“ podivil se Jeremy.

Ale starý muž se už mezitím otočil a odešel.

Když se Jeremy opět ocitl o samotě ve své kanceláři, nedařilo se mu už myslet na nic, co by mělo něco společného s Angelou, ať už ve vztahu k minulosti či k budoucnosti.

Hlavou mu vrtalo to slovo: Porucha.

Ne moje. Města. Světa.

Moje.

Ten starý prevít měl pravdu. Jaký výstižnější popis najít pro dobu, ve které jsou ženy sledovány, pronásledovány a sráženy k zemi jako kořist pouze proto, že jsou to ženy. Kdy si muži s pomalou tepovou frekvencí vybírají oběti způsobem, jakým kupující v zelenině ohmatává a odhaduje meloun.

Muži bažící po krvi a pohledu do očí plných děsu a utrpení, po ovládnutí těla, po naprosté převaze.

Muži-zrůdy, kteří tohle vše potřebují proto, aby povzbudili svůj vlastní krevní oběh.

Slovo porucha skvěle sedělo na svět, ve kterém smrt zařadila Jocelyn do stejného sorty, k níž patřila i Tyrene Mazurska.

Předtím si nebyl schopen vybavit Angelu, ale teď se mu do mysli vetřel Jocelynin obličej a vzpomínky na ni. Její smích – smála se i jeho dost neohrabaným vtipům. To, jak se starala i o naprosto beznadějné pacienty. Obličej, který se měnil v přívalu radosti, když se začervenala, a občas získal raráškovský výraz.

Když to pro ni bylo opravdu hodně příjemné, ruměnec se rozšířil od brady až k pánvi.

A pak, úplně jiný obličej. Také změněný. Ne však radostí.

V Jeremym se vzedmula vlna nevolnosti. Pocítil nutkání zvracet, popadl odpadkový koš a téměř do něj strčil hlavu. Zmohl se jen na suché dávivé zvuky. Seděl předkloněný, pohupoval se nad košem, hlavu v dlaních, potil se a lapal po dechu.

Muži-zrůdy, tvořící lidský odpad. A pak jiní muži – drsní služebníci veřejnosti typu Hokera a Doreshe – vymóděné chodící kariéry, které z tohoto odpadu žijí.

Podařilo se mu dostat z hrdla trochu hlenu a odplivl si do koše. Vyňal plastikový pytel, odešel s ním na záchod, odhodil ho do odpadu, vrátil se zpět do kanceláře, zamkl za sebou dveře a prolistoval svůj adresář.

Našel číslo, které hledal, a vyťukal je na číselníku.

„Vraždy,“ ozval se hlas detektiva Doreshe a Jeremy řekl: „Zajímalo by mě, jak přišla černoška právě k takovému jménu Mazurska.“

„Kdo to – doktor Carrier? Co se děje?“

„Jen mi to připadá trochu divné,“ pokračoval Jeremy. Připadá mi to dost narušené. „Pak mě napadlo, že je možná používala jako pseudonym. Protože tohle prostitutky dělají. Viděl jsem to – chodí se k nám léčit do nemocnice, přicházejí se sexuálně přenosnými nemocemi a různými nespecifickými infekcemi močového traktu, podvýživou, zubními problémy, žloutenkou typu C. U jedné ženy najdete pět různých karet. Co se týká náhrady, příliš od nich neočekáváme, ale stále se snažíme je naúčtovat státu, protože nám to přikazují seshora. Ale co vám tím chci říct – u prostitutek je vždy takřka nesmyslné zavádět kartu, protože si často mění jména. Dělají to proto, aby zmátly soudce – aby zakryly důkazy o předchozích zatčeních. Takže ona to tak možná taky udělala. Tyrene Mazurska. Možná má více než jen jednu totožnost.“

„Tak pseudonym,“ opakoval Doresh s pečlivou artikulací. „A vy si myslíte, že jsme na to nepomysleli.“

„Já – jsem si jist, že ano. Jen mě to právě napadlo.“

„Napadlo vás ještě něco jiného, doktore?“

„Jen tohle.“

Ticho. „Je ještě něco, co byste mi chtěl říct, doktore?“

„Ne, to je vše.“

„Protože já poslouchám,“ řekl detektiv.

„Promiňte, že jsem obtěžoval,“ chtěl zakončit Jeremy.

„Tyrene Mazurska,“ pokračoval Doresh. „Je legrační, že jste zavolal kvůli ní, protože jsem právě dostal její konečnou pitevní zprávu a ta teď leží přímo přede mnou. Nic pěkného. Další extrémně nehezký případ. Dokonalé provedení. Nechutná věc.“

Detektiv nechal svá slova působit. Nepřipomenul přímo Jocelyn… Další… To samé, co se stalo Jocelyn.

Od její vraždy to bylo poprvé, co mu poskytli něco jako informace.

Málem hlasitě vykřikl. Nabral dech a řekl: „To je strašné.“

„Tyrene Mazurska,“ opakoval Doresh. „Ukázalo se, že byla před léty provdána za Poláka. Rybáře, jednoho z těch hochů, kteří vyjíždějí na jezera a slepá ramena a chytají vše, co jim přijde do sítě. Byl také členem jedné z posádek, které jezdívají hledat potopené klády – sto let staré klády, které vypadly z lodi. Vysoce kvalitní dřevo, jaké se používá na výrobu houslí. Nicméně je třeba dodat, že ten hoch dost pil. Zahynul, když se s ním převrhla loďka. Před několika lety v zimě. Své ženě nenechal nic. I předtím se trochu prodávala. Není divu – on byl věčně pryč a většinou propil celou výplatu. Když zemřel, vzala to vážně. Jako profesi.“

Fakta o životě Tyrene Mazurské v takto redukované podobě zmrazila Jeremyho srdce i ústa. Začaly se mu třást ruce.

„Chudák,“ zamumlal.

„Smutný příběh,“ souhlasil Doresh. „Hádám, že oba o tom něco víme, že? Pěkný den, doktore.“

Jeremy položil sluchátko. Představil si Tyrene Mazurskou v docích. Jak čeká, až připluje ta její loď.

Jocelyn, pracující na oddělení a čekající na setkání s Jeremym.

Muži to ženám dělají. O tom to je.

Seděl a takřka se koupal v potu, v ústech měl nakyslo a díval se, jak za oknem barví noc vzduch do černa.

Nakonec opět zvedl sluchátko a namačkal číslo linky.

„Chess,“ zahlaholil známý hlas.

„To jsem já, Arthure. Vypadá to, že bych v pátek mohl.“

13

Ve čtvrtek pozdě večer objevil Jeremy ve schránce rukou psaný vzkaz, písmem nakloněným dopředu, černým inkoustem na kousku modrého papíru. Tekutá elegance plnicího pera.

Dr. C:

V pátek, 21.30. Zavolám a sdělím vám podrobnosti.

A. C.

V pátek přišel silný déšť, neohlášený, prudký a vytrvalý jak vojenský útok. Přetížená kanalizace se brzy zaplnila a některé části města pokrylo bláto a špína. Zvuky kolizí aut zněly jako občasné údery na buben přelidněného města. Vzduch čpěl po rtuti a chromu. Olejovitá jezerní voda změnila přístavní doky na kluzká a lesklá kluziště, čluny se houpaly na vlnách a narážely do sebe a neoholení muži v pletených čapkách a gumových holinkách opustili vodu a stáhli se do barů, kde se opíjeli do němoty.

Jeremyho autu klouzala kola celou cestu do nemocnice. Angela mu zavolala na konci směny a její hlas zněl dost vyčerpaně.

„Těžký den?“

„O něco těžší než obvykle,“ řekla. „Ale pokusím se chovat společensky. Pokud usnu, máš povolení mě probrat.“

„Omlouvám se,“ řekl Jeremy. „Něco mi do toho vlezlo. Večer s doktorem Chessem.“

„S doktorem Chessem? Tak to tedy běž. Je skvělý. Jaké jste zvolili téma?“

Jeremy doufal ve zklamanou reakci. „Něco erudovaného. Podrobnosti mi nevyjasnil.“

„Dobře se bav.“

„Udělám, co budu moci.“

„Co mi zavolat, až skončíte?“

„Může to být pozdě,“ namítl Jeremy. „Večeře začíná až o půl desáté.“

„Aha… A co takhle v sobotu. Nastupuji až v neděli ráno.“

„Dobře,“ souhlasil Jeremy. „Zavolám ti.“

„Výborně.“

Jeremy obešel své pacienty a zbytek dne vyplnil chabými pokusy o psaní. Strávil dvě zbytečné hodiny v nemocniční knihovně, kde prohledával lékařské databáze a databáze o chování a snažil se najít podkladové články, o kterých věděl, že neexistují. Své konání se snažil sám sobě zdůvodnit a v duchu si připomínal, jakým rychlým tempem se vědecký výzkum hrne vpřed. Jednoho rána se možná probudíte a zjistíte, že to, v co jste věřili, je špatně. Za posledních šest měsíců se však fakta nezměnila. Pokud chtěl vyplodit knihu – nebo dokonce pouhou kapitolu – musel tak učinit sám a bez pomoci.

Když se ve 20.40 vrátil do kanceláře, překypovala jeho schránka doručenou poštou. Zběžně ji prolistoval a uprostřed hromádky objevil rukou psaný vzkaz: stejná černá kurzíva na modrém papíru.

Dr. C:

Bude lepší, když dnes večer budu řídit já.

A. C.

Zkusil zavolat Arthurovi do kanceláře, ale nedočkal se odpovědi. Vydal se přes hlavní budovu do suterénu, kde sídlily laboratoře patologie, a zjistil, že je celé oddělení uzamčené. V halách i chodbách vládlo šero a ticho, narušované pouze artritickým bědováním starých jezdicích schodů.

Márnice, jež se nacházela o pár dveří dál, byla také zamčená. Arthur již odešel. Zapomněl snad na něho?

Jeremy vystoupal po schodech do přízemí, vešel do jídelny a nalil si toho dne již osmý šálek bezplatně poskytované kávy. Posadil se a pomalu upíjel, obklopen znepokojenými rodinami, napůl spícími lékaři a netečnými zřízenci.

Když přicházel zpět do své kanceláře, Arthur již čekal před dveřmi, oblečený v černém, přes sebe pršiplášť s kapucí tak dlouhý, že dosahoval takřka k botám, připomínajícím galoše. Pod gumovými podrážkami se rozšiřovaly dvě kaluže vody. Pršiplášť byl mokrý od deště a také Arthurův nos svědčil o nemalé venkovní vlhkosti. Patolog z nemocnice odešel a zase se vrátil.

Kapuce zakrývala Arthurův obličej od obočí až k hornímu rtu. Nad latexovým švem límce si razily cestu ven bílé vousy. Ale výsledný dojem byl takřka dokonalé utajení.

Jak příhodné pro muže této profese, pomyslel si Jeremy. Typická zubatá.

„Nazdar,“ zahlaholil Arthur. „Dostáváme pořádný příděl přívalového deště. Doufám, že máte nějakou ochranu.“

Jeremy si vzal kufřík a trenčkotový kabát. Arthur pohlédl na pomuchlaný khaki oděv pohledem, který by mohl být považován za rodičovskou starostlivost.

„Hmm,“ zhodnotil.

„To bude stačit,“ řekl Jeremy.

„Předpokládám, že bude muset. Nemáte nic proti mému šoférování, že ne? I za lepších okolností leží náš cíl trochu z ruky. A dnes večer…“ Arthur pokrčil rameny. Plastiková kapuce zachřestila a rozstříkla kolem sebe spršku vody.

Smrťák chodí na ryby, napadlo Jeremyho.

A pak: Co používá jako návnadu?

Interiér Arthurova lincolnu působil teplým dojmem a sladce voněl. Plstěné čalounění barvy holubí šedi viděl Jeremy zatím jen v mnohem starších autech. Motor se zavrčením naskočil a Arthur hladce vycouval a vyjel z parkoviště. Jakmile se dostal na cestu, posadil se zpříma, velké dlaně nechal lehce spočívat na volantu a střídavě se díval dopředu skrze čelní sklo a do zpětného zrcátka. Občas mrkl do bočních zpětných zrcátek a pak opět pohled zaměřil na cestu před sebou.

Působil ostražitě, ale Jeremy se cítil dobře a pohodlně. Bouře snižovala viditelnost na pár metrů. Pokud mohl Jeremy posoudit, řídil Arthur spíše po paměti a takřka poslepu.

Nasměroval lincoln nejprve do centra, ale pak zatočil doleva kousek před světly, která se mihotala ve výšce nad nimi a prozrazovala přítomnost mrakodrapů. Jeremy se pokoušel sledovat cestu, ale brzy ztratil orientaci.

Na východ, severně a opět východním směrem. Pak následovala série rychle po sobě jdoucích zatáček a Jeremy už vůbec netušil, kde se nachází.

Arthur si při řízení pobroukával.

Když se před nimi objevila koncová světla nějakého auta, zdálo se, že je Arthur používá jako navigaci. Jakmile převládla tma a čelní sklo se změnilo v tmavý obdélník, řídil Arthur dále se stejným klidem.

Na střechu auta bušil příval dešťových kapek a navozoval dojem šíleného koncertu vydávaného plechovým bubínkem. Arthur hluk podle všeho nevnímal a stále si něco broukal. Vypadal uvolněně. Víc než uvolněně – zdálo se, že se jízdou za tak obtížných podmínek baví. Jako by auto bylo usazeno v kolejišti a řízení nepředstavovalo nic obtížnějšího než kroužení na autodráze vypolstrované nárazníky.

Jeremy se rozhlédl po vnitřku auta. Nakolik mohl ve tmě rozeznat, byl lincoln bez poskvrnky. Na zadním sedadle nic neleželo. Než nastoupili, otevřel Arthur kufr auta a odhalil pohled na čerstvě vyluxovaný šedý koberec, lékárničku a dva deštníky. Jeremyho kufřík uložil vedle lékárničky a s jemnou opatrností kapotu zavřel.

Broukání znělo jako ukolébavka.

Jeremy ucítil, jak mu padá hlava. S trhnutím se napřímil a mrkl na hodinky. Spal něco přes čtvrt hodiny.

„Dobrý večer,“ pozdravil Arthur žoviálně.

Déšť zesílil. „V jaké části města jsme?“ zeptal se Jeremy.

„Seagate.“

„V docích?“

„Je to má oblíbená část města,“ vysvětloval Arthur. „Člověk tu najde vitalitu a spoustu smyslových podnětů. Pracující lid.“

„Pracující lid.“

„Páteř jakékoli civilizace.“ Za chvilku pokračoval. „Pocházím z dlouhé linie pracujícího lidu – většinou farmářů. Kde jste vyrůstal vy, Jeremy?“

„Na Středozápadě. Ne v tomto městě, ale nedaleko.“ Jeremy uvedl název svého rodiště.

„Společnost obchodníků,“ zhodnotil Arthur. „Žádný farmář v pozadí?“

„Co vím, tak celé generace ne,“ odpověděl Jeremy.

„Farma může být skvělým místem vzdělávání. Člověk se naučí něco o cyklech. Život, smrt, vše se nachází mezi tím. A samozřejmě přechodná povaha toho všeho – jedna z mých nejrozporuplnějších vzpomínek na dětství je pomoc při porodu telete. Poněkud krvavý proces. Bylo mi sedm a měl jsem strach. Vyděsilo mě to. Být odmrštěn něčím zabaleným v hromadě krvavé hovězí tkáně. Můj otec trval na tom, abych pomáhal.“

„Inspirovalo vás to k rozhodnutí stát se lékařem?“

„Ale vůbec ne,“ řekl Arthur. „Spíš docela naopak.“

„Jak to?“

Arthur se k němu pootočil a usmál se. „Ta kráva zvládla porod docela sama, synku. Cítil jsem se úplně zbytečný.“

„Ale přesto jste se lékařem stal.“

Arthur přikývl. „Ještě pár bloků a jsme tam.“

14

Zápach ryb, paliva, rzi a kreosotu Jeremymu napověděl, že doky nejsou daleko. Vodu však nebylo vidět, pouze řady kompaktních budov bez oken, postrádajících jakýkoli architektonický styl.

Arthur Chess zajel do stísněně úzké uličky, kterou lemovaly domy připomínající skladiště. Déšť změnil chodník v želatinovou hmotu a reflektory lincolnu vypadaly jako patetické jantarové kaňky, které se rozplynuly dřív, než stačily dopadnout na asfalt. Žádné hvězdy měsíc nebo něco, co by mohlo být použito jako nástroj pro navigaci, pouze síla bouře, jež vyvolávala slepotu.

Lincoln zahnul do další neosvětlené ulice a snížil rychlost. Jeremy nerozeznával žádný blok domů ani chodníky, pouze jednu budovu s rovnou fasádou a za ní ještě jednu podobnou.

Krvavý proces.

Draví červi. Co o tomto starém muži dohromady věděl? Do čeho se to vlastním rozhodnutím zamotal?

Arthur jel ještě kousek, hladce zastavil a nechal lincoln odpočívat před neoznačenou dvoupatrovou kostkou. Jediné, co Jeremy rozeznával, byly stěny z panelů a úzké dveře nahoře chráněné stahovací markýzou. Ze zdi pod markýzou visela žárovka z mléčného skla a vrhala dolů kužel světla. Osvětlení mělo odstín, jaký Jeremy nikdy předtím neviděl – bledě modrý s nádechem do fialova, nemocniční.

V okamžiku, kdy Arthur vypnul motor, se otevřely dveře a pod markýzu vyšel muž menší postavy. Světlo žárovky mu dosahovalo sotva k pasu a dolní část těla zůstala tmavá, takřka neviditelná. Dokonalá iluze zkrácení.

Půlka muže k nim natáhla ruku a otevřela deštník. Pak muž přispěchal k zadní části vozu, Arthur stiskl nějaké tlačítko, kapota kufru lehce nadskočila, a když se mužík přitočil zpět ke dveřím řidiče, držel v druhé ruce pár deštníků.

Otevřel dveře Arthurovi, postavil se na špičky a přidržoval o hodně vyššímu patologovi deštník. Sám při tom promokl. Podal deštník Arthurovi, obešel auto a otevřel dveře na Jeremyho straně. Zblízka Jeremy viděl, že muž má svým věkem blíže k Arthurovi než k němu a není vyšší než metr sto šedesát pět. Měl řídké tmavé vlasy, rozdělené pěšinkou a ulíznuté kolem kulatého svraštělého obličeje, jaký je možno vidět u některých typů trpaslíků. V jasných tmavých očích se odněkud odrazilo světlo a zajiskřilo na Jeremyho.

Muž se usmíval. Očima, rty se takřka nepohly.

Jeho oblečení sestávalo z tmavého obleku, bílé košile a tmavé vázanky. Opět ustoupil do deště a otevřel nad Jeremym deštník. Jeremy se přisunul k němu a nabídl mu útočiště před deštěm, ale mužíček se mezitím stáhl dozadu. Došli rychle ke dveřím.

Jakmile Jeremy vstoupil do vějíře mrtvolně bledého světla, byl oslněn zraňující fluorescencí.

Dveře vyplnila vysoká postava. Arthur vešel dovnitř.

Mužíček s opičí tváří čekal, dokud kolem něj neprošel i Jeremy. Byl promočený, ale usmíval se. Všichni tři pak vstoupili do malé bílé chodby zakončené bílými dveřmi. Strop byl obložen akustickými obkládacími panely. Místnost zalévalo jasné světlo vycházející z průmyslových zářivek, jež připomínaly protáhlé vafle. Žádný nábytek, odér ani chlad. Kromě několika kapek, stříkanců a loužiček kalné vody na černém linoleu pokrývajícím podlahu působila místnost naprosto anorganickým dojmem.

„Laurente,“ promluvil Arthur. „Děkujeme za poskytnutí ochrany před tím lijákem.“

„To je přece samozřejmost, doktore.“ Mužíček od nich převzal deštníky a postavil je do rohu. Odebral Arthurovi kabát a obrátil se k Jeremymu.

„Tohle je doktor Carrier, Laurente.“

„Rád vás poznávám, doktore.“ Laurent natáhl ruku a Jeremy potřásl něčím, co připomínalo sukovitou větev starého dubu.

„Ostatní jsou už zde,“ oznámil Laurent Arthurovi. Jeho oblek byl stejně jako ten Arthurův perfektně střižený, ale jakoby z jiných časů. Modročerný gabardén přes sněhově bílou košili. Límec košile upevňoval zlatý špendlík. Kravata byla ušita z pravého černého saténu. Malá úzká chodidla vězela v botkách s prošitou špičkou, které byly tak naleštěné, že se na nich dešťová voda shlukla do větších kapek a stékala na podlahu.

„To je milé,“ odpověděl Arthur.

„Vše vypadá báječně, pane.“ Laurent se opět otočil k Jeremymu. Tváře měl pokryté ruměncem. „Jste šťastný mladý muž.“

Arthur tlačením otevřel dveře a držel je, zatímco jimi Laurent svižně proběhl. Za Jeremym se pak se zasvištěním zavřely. Jeho oči si opět musely přivyknout změně. V této místnosti bylo světlo tlumené. Měkké, jantarové, hýčkající.

Před ním se táhla dlouhá chodba obložená zlatavým sukovitým dřevem. Desky obložení, ručně řezané, přiléhaly těsně jedna ke druhé a nahoře vytvářely vroubkovaný okraj. Kráčeli po hlubokém a plyšovém koberci tmavšího zlatavého odstínu, podobnému potahům Arthurova lincolnu. Chodba měla vysoký klenutý strop ze sádry, zdobený bledými zlacenými listy.

Jeremyho napadlo: Ptáček v pozlacené kleci.

Laurent je vedl tlumeným prostředím chodby. Vzduch byl teplý a voněl po růžové vodě. Průchod končil masivními dveřmi, do nichž byla vyřezána tři ozdobná písmena.

CCC

Rok tři sta?

Něco uplynulého a sovětského – byl snad Arthur neohroženým komunistou?

Ta myšlenka Jeremyho pobavila, ale než se dostal k dalším spekulacím, podržel Laurent oboje dveře otevřené. On a Arthur se do nich postavili jako uvítací výbor. Arthur teatrálně kývl rukou: „Až po vás, příteli.“

Jeremy zíral na nádherný prostor, který se před ním otevřel. Na něj pro změnu zíraly čtyři obličeje.

Čtveřice úsměvů.

A jiné ticho – jejich rychlý příchod znamenal náhlé přerušení konverzace. Jeremyho čichové buňky zachytily vůni pečeného masa. Oči si opět musely přivyknout jiné kvalitě světla, jež vydávalo množství matných žároviček. Ty tvořily monumentální lustr, orgie křišťálových cingrlátek, přívěsků a řetízků.

Maso báječně vonělo.

Jeremy vstoupil do místnosti.

Ta byla přes šest metrů vysoká, široká jako zámecký taneční sál a dlouhá jako jachta. Stěny byly podobně jako chodba obloženy dřevem – ořechem barvy horkého kakaa – lesklým po nátěru několika vrstvami laku a poskládaným do tvaru osmiúhelníkových panelů olemovaných horizontálním obkladem. Křišťál masivního lustru doplňovalo stříbro. Strop tvořily sádrové oblouky a zdobení ve tvaru vírů a medailonů. Ze solidních ozdobných lišt na stěnách viselo dvanáct obrazů s pastorální tematikou.

Protější stěnou vedly dvoje křídlové dveře a v jedněch z nich právě zmizel Laurent. Mezi dveřmi stál na mosazném podstavci baronský příborník, jehož horní deska byla zdobená bílými liliemi.

Pod lustrem byl umístěn chippendaleský mahagonový jídelní stůl s povrchem lesknoucím se jako zrcadlo, doplněný dřevem barvy vanilkového lusku. Stůl byl tak dlouhý, že by se k němu pohodlně vešlo dvanáct lidí, ale prostřeno bylo pro šest.

Půl tuctu prostřených jídelních setů zrcadlového lesku. Po každé straně stolu zůstala jedna židle prázdná.

Arthur pohybem nasměroval Jeremyho doleva a sám obsadil protější židli na pravé straně. „Mojí milí přátelé, náš host, doktor Carrier.“

Ozvalo se čtvero zdvořilých zamumlání.

Tři muži, jedna žena. Jeden z mužů byl černoch. Stejně jako ostatní muži se i on oblékl do kvalitního tmavého obleku a odpovídající kravaty. Oděv ženy tvořily bílé pletené šaty, doplněné šňůrou černých perel o velikosti hroznů, s nádechem do nachova.

Všichni čtyři byli staršího věku. Jeremy svou přítomností značně snížil věkový průměr.

Kde máte stůl pro děti?

Snažil se zachytit co nejvíce detailů, aniž by vypadal netaktně. Obrazy naznačovaly francouzský původ. Všechny byly vloženy do složitě vyřezávaných rámů a působily příliš sladkým dojmem: bujné zelené lesy, medově zlaté slunce, dovádějící zvířátka, ženy s něžným poprsím a prázdnýma očima, zachycené v nepřirozených pózách.

Přebývající židle s čalouněním malinové barvy stály podél stěn, spolu se čtveřicí malých příborníků. Bílé mramorové oblouky podpíraly nádherně malované čínské vázy. Odborně rozmístěné dekorativní stolky byly zdobeny marketerií, ve skleněné vitríně se leskly nefritové řezby. Jeremy o starožitnostech něco věděl. Jeho dlouhodobě nemocná babička utratila většinu své penze za gregoriánské kousky nižší kvality. Tato dílka vypadala lépe než vše, co kdy jeho babička vlastnila. Co se s babiččinou sbírkou stalo…?

Nikdo nemluvil. Přítomní se na něj nepřestávali usmívat. Takřka očekával pohlazení po vlasech. Také se usmál a pokračoval v pozorování místnosti. Stůl zdobila ohromná váza s tuctem rudých růží. Lesklé jídelní soupravy tvořily skleněné osmiúhelníky lemované platinou. Každý z nich nesl čistě bílý porcelán jednoduchého, graciézního tvaru, soubor stříbrných příborů, rubínově červený plátěný ubrousek vsunutý do pozlaceného kroužku, broušené křišťálové sklenice na vodu, červené a bílé víno a stříbrný pohár na dlouhé stopce se skleněným vykládáním.

Šest míst, pět pohárů.

Vpravo od Jeremyho talíře stála prostá úzká sklenice na šampaňské – obyčejná, levná, jaká mohla pocházet z výprodeje nějakého obchodního řetězce.

Členství má svá privilegia…

Arthur promluvil a gestikuloval, aby svá slova zdůraznil, „…je skutečně milé vlít do našeho šedivého společenství čerstvou krev.“

Uznalý smích.

„Jeremy, dovolte, abych vám představil tuto společnost.“ Arthur ukázal na nejvzdálenějšího muže na stejné straně stolu, kde seděl Jeremy. Muž s bílými vousy a s očima tak modrýma, že Jeremy i na větší vzdálenost dobře vnímal jejich jas. „Profesor Norbert Levy.“ Arthur jmenoval prominenta Easternské univerzity.

Levy měl červené tváře s širokými sanicemi a hlavu plnou neuspořádaných vlnitých vlasů. Jeho oblečení sestávalo z uhlově černého tvídového obleku s širokými klopami, košile se skrytým zapínáním a kravaty barvy skotské whisky uvázané do širokého windsorského uzlu.

„Profesore,“ pokývl hlavou Jeremy.

Levy zasalutoval a přátelsky se zašklebil. „Profesor v důchodu. Stručně řečeno, byl jsem vyhnán na pastvu.“

Arthur pokračoval: „Norbert postavil inženýrské oddělení doslova z hromad šrotu.“

„Spíše se mi podařilo sehnat pár nadšených bláznů s pochopením pro věc,“ namítl Levy.

Žena sedící mezi inženýrem a Jeremym si položila ruku na prsa. Černé perly zacinkaly. „Náhlý záchvat skromnosti, Norberte? Nevím, jestli mé srdce ten šok zvládne.“

„Cokoli, jen abych tě udržel vzhůru, Tino,“ ujišťoval ji Norbert Levy.

„Její Eminence, Tina Balleronová, bývalá soudkyně Nejvyššího soudu,“ představil Tinu Arthur.

„Nyní se nacházející poněkud mimo golfové hřiště,“ dodala žena hlasem kuřáka.

Byla hubená, ale se silnou kostrou, měla stařecky zkrabatělou pleť, nebezpečně pihovaté ruce, a vlasy odbarvené do odstínu šampaňského. Nezdobily ji jiné šperky kromě šňůry perel na krku, ale ty byly dostačující. Před několika desítkami let šlo nejspíš o krásku. Dokonce i nyní nedokázala povislá a lalokovitá kůže zakrýt výrazné linie obličeje. Spíše mumlala, než mluvila, ale Jeremymu to kupodivu připadalo svůdné. Měla jasné, tmavé oči, jež neskrývaly, že se dobře baví.

„Nejvyšší soud,“ opakoval emeritní profesor Norbert Levy. „Otázkou je, co je jeho opakem? Máme snad nejnižší soud?“

Soudkyně Tina Balleronová vydala dlouhý hrdelní zvuk. „Při kvalitě dnešních právníků bych řekla, že jich máme spousty.“

Arthur stočil pohled na svou stranu tabule a pohlédl na nejvzdálenějšího muže. „Edgar Marquis.“

Žádný titul, jako by už samotné jméno vše vypovídalo.

Zdálo se, že Marquis je ze skupiny nejstarší – mohlo mu už táhnout na osmdesát, možná i víc. Scvrklý a bezvlasý s pletí prokvetlou modrými žilkami, naprosto pohlcený ve svém obleku. Obličej seděl takřka přímo na ramenou, zasunutý dovnitř těla, jakoby připravený o podporu poskytovanou šíjí. Horní ret vystupoval dopředu podobně jako zobák želvy. Oblek měl ušitý z černého hedvábí s šedými proužky. Rukávy zdobily knoflíky potažené saténem, jaké dosud Jeremy viděl pouze u smokingu. Dobře spolu ladila kombinace košile v perlové barvě a kravaty připomínající svou barvou okysličenou krev. Starý švihák, ten Edgar Marquis.

Také vypadal, jako by spal, a Jeremy se zase začal rozhlížet kolem sebe. Pak Marquis zkrabatil půlměsíc kůže v místech, kde bývalo obočí, a zamrkal.

„Edgar,“ ujala se slova Tina Balleronová, „býval vzácným příkladem koherence a zdravého úsudku v instituci, výstižně nazývané Mlhavé dno.“

„Na ministerstvu zahraničí,“ vysvětloval Arthur tónem, jaký se volí při hovoru se školáčkem.

Všichni se opět usmáli. Včetně Marquise. Žádné pobavení – spíše úsměvy s němou výzvou uvolněte se a užívejte si. Všichni se tvářili velmi přátelsky.

Jednají se mnou, pomyslel si Jeremy, s nervózní úctou určenou bystrému, ale nepředvídatelnému potomku.

Jako bych byl nějaký druh ceny.

Edgar Marquis se na své židli zavrtěl. „Doktore Carriere,“ řekl překvapivě zvučným hlasem. „Nic mě už nezavazuje jednat diplomaticky, takže mi prosím odpusťte, pokud tu a tam vypadnu z reality.“

„Pokud jen tu a tam,“ odpověděl Jeremy a myslel to žertem. Chtěl, aby se Marquis – chtěl, aby se každý z nich – cítil v pohodě.

„Jistě, pane. Cokoli víc než jen tu a tam by se dalo považovat za obtěžující.“

„Slova, slova,“ ozvala se netrpělivě Tina Balleronová a poklepávala dlouhými pěstěnými nehty na stříbrný pohár.

Muž tmavší pleti sedící vedle ní řekl: „Občasná hádka s realitou by mohla být pro pana Občana Průměrného krokem nahoru.“ Otočil se k Jeremymu. „Harry Maynard. Zjevně mě nechali posledního. A vzadu u stolu. No jistě. Některé věci se zřejmě nikdy nezmění.“

„Tss, tss,“ reagoval Norbert Levy a v jeho vousech se objevil úsměv.

Edgar Marquis se ujal slova. „Do našeho malého konkláve se vetřel červík sociálního problému. Ustavíme vyšetřovací komisi?“

„Co ještě?“ dotázal se Harry Maynard. „Sám sebe jmenuji de facto předsedou. Všichni jste vinni ve smyslu obžaloby. Cítíte se dostatečně pokáráni?“

„Vinni čím?“ zajímalo Levyho.

„Vyberte si.“

„Ať už vinni či nevinní, řekněte ano,“ řekl Edgar Marquis.

Kolem stolu zahlaholil smích.

„Tady to máte,“ uzavřela soudkyně Balleronová. „Zastupitelská demokracie ve své nejlepší podobě. Teď se, Harry, chovejte slušně a my se k vám ve správný čas dostaneme.“

Maynard zavrtěl prstem. „Život je příliš krátký na to, abych se choval slušně.“ Obrátil se k Jeremymu. „Trénink mezi námi vám jen prospěje. Těší mě, že vás poznávám, hochu.“

V tmavém obleku námořnické modři vypadal velký a zavalitý. Zpod saka vykukovala miminkovsky modrá košile a kravata barvy modrého sojčího pírka. Ve skupině byl pravděpodobně nejmladší – mohlo mu být kolem pětašedesáti. Jeho pleť byla o několik odstínů světlejší než ořešákové obložení. Vlasy barvy kovových okují měl nakrátko ostříhané a kartáček kníru pod nosem jevil stejnou tloušťku jako rty pod ním.

„Poslední a nikdy ten nejposlednější – to je náš nevyzpytatelný Harrison Maynard. Žije ve svém vlastním světě,“ vysvětloval Arthur.

Tina Balleronová dodala: „Harry píše knihy.“

„Bejvávalo,“ namítl Maynard. Opět se otočil tváří k Jeremymu. „Braky. Braky psané pod pseudonymem. Velká zábava. Doloval jsem z žen vášeň, cit a estrogen.“

Tina Balleronová vysvětlila: „Harrison je bývalým autorem literatury, již bylo zvykem nazývat milostný román. Nespočet žen ho zná pod pseudonymem Amanda Fontainová nebo Chatelaine DuMont či Barbara Kingsmanová. Popřípadě pod dalšími podobně vanilkově sladkými alias. Je mistrem zamilovaných nositelek živůtků. Jen bůh ví, kde jsi prováděl svůj průzkum, Harry.“

„Díval jsem se a poslouchal.“ pokrčil rameny Maynard.

„To říkáš ty,“ oponovala soudkyně. „Já si myslím, že jsi byl mouchou na příliš mnoha zdech.“

Harrison Maynard se usmál. „Člověk dělá to, co potřebuje dělat.“ Pohledem zabloudil do zadní části jídelny. Dveře napravo se otevřely dokořán a objevil se Laurent, který tlačil vozík na kolečkách. Mužík s opičí tváří se převlékl do bílého servírovacího saka. Na vozíku se tísnilo šest kupolí. Za mužem kráčela žena stejné výšky i věku, oblečená v černých vypasovaných šatech, a nesla láhev vína. Tmavé vlasy měla stažené do uzlu. Pokožka svou barvou připomínala sraženou smetanu a oči připomínaly pražené mandle – zešikmené jemným náznakem kožní řasy ve vnitřním koutku.

Jeremy usuzoval na euroasijský původ. Když se dostala blíže, pohled jejich očí se střetl nad stolem. Plaše se usmála a zastavila se u židle Edgara Marquise.

„Konečně jídlo,“ komentoval jejich příchod starosvětský diplomat. „Už tady chřadnu.“

Jeremy pohlédl na Marquisovu scvrklou tělesnou schránku a napadlo ho, nakolik byla jeho slova myšlena žertem. Laurent uvedl stolek do klidu po pravici Tiny Balleronové.

„Voní to lákavě,“ natáhl vůni Marquis. „Dámy mají přednost.“

„Dámy si zaslouží mít přednost,“ prohlásila soudkyně.

Marquis zavrčel. „V situacích jako je tato, má milá, člověk pochopí, proč se někdo rozhodne k operativní změně pohlaví.“

„Víno, pane?“ zeptala se euroasijská servírka.

Marquis k ní vzhlédl. „Genevieve, naplňte můj pohár po okraj.“

15

Genevieve nalila bílé víno a Laurent začal servírovat první chod, knedlíčky z rybí pěny v pepřové omáčce zdobené plátky citronu.

Edgar Marquis ochutnal, olízl si rty a pečlivě vyslovil: „Štika.“

„Štika a kambala,“ rozšířil Arthur Chess.

„A v omáčce jikry a mlíčí hřebenatek a humra,“ dodal Norbert Levy.

„Už bylo dost spekulací,“ zarazila je Tina Balleronová a stiskla zvonek na podlaze vedle své nohy. O chvilku později se objevil Laurent.

„Madam?“

„Jaké je složení tohoto pokrmu, pane?“

„Bílá ryba, kambala a jehlice.“

„Jehlice,“ namítl Edgar Marquis, „je v podstatě štika.“

„Já,“ papouškoval Harrison Maynard, „jsem v podstatě Homo sapiens.“

Tina Balleronová se zeptala: „A omáčka, Laurente?“

„Královský krab, rak, citronová tráva, špetka anýzu, mletý pepř a troška grapefruitové kůry.“

„Vynikající. Děkuji.“ Když Laurent odešel, pozvedla soudkyně skleničku a ostatní ji následovali.

Žádný přípitek se nekonal. Jen chvilka ticha a pak se křišťálové okraje dotkly rtů.

Edgar Marquis dopil rychleji než ostatní a okamžitě, jakoby kouzlem, se zjevila Genevieve a opět mu nalila. Víno bylo bledé a jiskřivé, s jemnou citronovou příchutí, která ladila s chutnou pěnou.

Knedlíčky byly tak jemné, že se Jeremymu okamžitě rozplynuly na jazyku. Přistihl se, že jí příliš rychle, a přinutil se zvolnit.

Ujídej malé kousky. Žvýkej nenápadně, ale důkladně. Mladý muž nehltá.

Mladý džentlmen nikomu neřekne, když se mladý muž z horní společenské vrstvy plíží v noci tajně na své lůžko…

Jeremy dopil skoro do dna. Téměř okamžitě se mu začala motat hlava. Snědl snídani, ale neměl oběd a rybí pěna byla jako nic. Víno mu stouplo do hlavy.

Opět se objevil Laurent a nesl košík s krajíčky různých druhů pečiva. Jeremy si vybral olivový chleba a něco plněného sezamovými semínky. Několik semínek utrousil na svou kravatu. Nenápádně je odmetl stranou a najednou si začal připadat trapně.

Nikdo to nepostřehl. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Všichni se soustředili na jídlo.

Už dříve si toho u starých lidí všiml. Užívali si snad každé radosti, protože věděli, že se jim čas krátí?

Přitom, jak Jeremy pozoroval své společníky, zastavil nevědomky plnou vidličku v půli cesty k ústům. Poslouchal jemné cinkání příborů o porcelán a sotva slyšitelné zvuky přežvykování.

Jedli tak soustředěně, jako by to měl být jejich poslední pokrm.

Budu stejný, přemýšlel, až se má čára života bude blížit ke konci?

Arthur Chess nazval skupinu „naše malá prošedivělá sešlost“, ale Jeremy při pohledu kolem stolu viděl čipernost, vytrvalost, samolibost. Ohlíželi se tito lidé zpět za svými životy?

Požehnání… Pak si vzpomněl na Jocelyn, která si nikdy neužije luxusu pomalého vyhasínání.

Ani Tyrene Mazurska.

Pokusil se zaplašit příval myšlenek hltavým polknutím chladného vína. V okamžiku měl sklenici opět naplněnou. Tina Balleronová sedící naproti na něho pohlédla. Choval se snad neslušně? Prozradily jej jeho pocity?

Ne, opět se sklonila k talíři. Nejspíš si to jen představoval.

Vypil toho příliš. Snědl další kousek chleba a dojedl předkrm.

Opět se pomalu rozproudila konverzace. Slova klidně plynula kolem něj. Ti staří lidé hovořili monotónně, na lehká témata. Žádné konflikty, nic hlubokého, pouze několik postřehů z nejnovějších událostí. Pak Norbert Levy pronesl něco o plánovaném projektu přehrady s hydroelektrámou, uvedl pár faktů a čísel, rozhovořil se o asuánské katastrofě v Egyptě, o marném úsilí přemoci přírodu.

Tina Balleronová citovala knihu, kterou četla, pojednávající o nevyhnutelnosti povodní na Mississippi.

Harrison nazval ženijní vojsko „Frankensteiny v khaki“ a citoval Jonathana Swifta ve smyslu, že ‚pokud se někdo naučí zasadit dva klasy obilí tam, kde předtím vyrostl jeden, poslouží tím lidstvu lépe, než celý dav politiků‘.

„Swift byl jeden z největších myslitelů všech dob – nesmrtelnost jeho mysli se blíží biblické,“ souhlasil Arthur Chess. Patolog se jal popisovat svou návštěvu Swiftova hrobu v Dublinu a pak zavzpomínal na radostné chvilky, které trávil v čítárnách knihoven Trinity College.

Edgar Marquis řekl, že Irové konečně objevili, jak na to: Nechali brambory bramborami a osvojili si nové technologie. „A na rozdíl od… jiných národů umějí vařit.“

Norbert Levy se rozpovídal o báječném jídle v jedné domácké restauraci v dublinském přístavu. Dokonale grilovaný černý mořský jazyk – Irové se nikdy nesníží k tomu, aby jej nazývali doverským jazykem, protože nenávidí vše, co je anglické. Muž jako šéfkuchař a manželka sklepmistr.

„A co dělají děti, pečou koláče?“ zeptal se Harrison Maynard.

„Věnují se medicíně a právu,“ řekl Levy.

„To je škoda.“

Tina Balleronová se otočila k Jeremymu. „Jaká je ryba, drahoušku?“

„Báječná.“

„To jsem ráda.“

Druhý chod se skládal z teplého salátu z holubích prsíček a žampionů, naaranžovaném na zelenině polité dresinkem ochuceným pancettou. Genevieve nalila další víno – tentokrát tmavší barvy, suché, jemné, vonící po dřevu – a Jeremyho první doušek provázel pocit potěšení. Jen měl obavy, aby vydržel při smyslech.

Zůstal však bdělý a ve střehu. Zdálo se, že jeho tělo absorbuje alkohol lépe, než si myslel. Nádherná místnost se zdála ještě zřetelnější, jasnější, jeho chuťové pohárky se elektrizovaly v očekávání dalšího sousta a hlasy jeho společníků vnímal jako uklidňující teplý obklad.

Arthur hovořil o australských motýlech.

Edgar Marquis namítal, že je Austrálie Spojenými státy padesátých let a Nový Zéland Anglií čtyřicátých let. „Tři miliony lidí, šedesát milionů ovcí. A ještěry dovnitř nepouštějí.“

Harrison Maynard popsal jeden bod na Novém Zélandu, ze kterého je možno hledět zároveň na Tasmánské moře i na jižní Pacifik. „Je to naprostý kontrast. Tasmánské moře se stále vlní, jižní Pacifik je jako sklo. Objevil jsem útes, na kterém se páří terejové. Zlatohlaví, podobní rackům. Jsou monogamní. Pokud partner zemře, stávají se samotáři. Útes páchl frustrací.“

„Nejsou příliš přizpůsobiví,“ ozval se poprvé Jeremy.

Upřelo se na něj pět párů očí.

„Zajímá je reprodukce,“ řekl. „Existuje u nich otázka kontroly populace?“

„Dobrá otázka,“ pochválil ho Maynard. „Mě jen napadlo, že to jsou malí morální hajzlíci.“

„Dobrá otázka,“ zopakoval Arthur.

Tina Balleronová rozhodla: „Měli bychom se na ni lépe podívat.“

Třetím chodem byl bledě růžový sorbet s chutí, kterou Jeremy nebyl schopen identifikovat, doprovázený sklenicí ledové vody. Norbert Levy postřehl Jeremyho zvědavou nejistotu a informoval jej: „Červený pomeranč a pomelo. Pomelo je bratrancem grepu. Začínám si zde připadat jako v oranžérii.“

„Je větší než grapefruit, že?“ ujišťoval se Edgar Marquis. „Mám dojem, že se v Mexiku prodávají na vesnických trzích.“

„Velké, neforemné věci,“ souhlasil. Obrátil se k Jeremymu: „Jsou sladší než grapefruit, ale nevhodné pro komerční produkci vzhledem k vysokému poměru dužiny a kůry.“

„Účelnost vítězí nad pravou hodnotou,“ řekl Harrison Maynard.

„Ano, opět,“ souhlasila Tina Balleronová.

Arthur potvrdil: „Jak pravdivé.“ Dotkl se svého motýlka.

Každý hleděl do svého talíře.

Ticho.

Jako by z místnosti někdo vysál veškerou energii. Jeremy se obrátil k Arthurovi s němou prosbou o objasnění. Arthur mu odpověděl dlouhým, pátravým pohledem. Smutným pohledem.

„Dobrá tedy,“ řekl Jeremy. „Možná by se měl každý soustředit na pravou hodnotu věcí.“

Ticho se prohloubilo. Tíživé ticho.

Arthur sklonil hlavu a ponořil lžičku do sorbetu.

16

Jeremy si nebyl jist, kdy k tomu došlo – někdy během hlavního chodu.

Tři druhy masa naaranžované jako šperky, dušená kořenová zelenina, zelený hrášek a špenát, vše doplněné sametovým burgundským.

Jeremy býval velkým jedlíkem, ale teď se vzhledem k pozdní hodině z jídla příliš netěšil. Na jeho talíři se vršil medailon krvavého hovězího, plátky husích prsíček, telecí svíčková zdobená paštikou z husích jater. Laurent rozděloval maso, zatímco Genevieve umně doplňovala zeleninu.

Na jeho talíř se vše pohodlně vešlo. Jeremy si už předtím všiml, že je prostřeno nádobím nadměrné velikosti – šlo spíše o podnosy než talíře v pravém slova smyslu.

Ze stropu se k nim linuly lehké tóny houslového recitálu. Znějí celou dobu? Jeremy zapátral pohledem po reproduktorech a napočítal jich osm, rozmístěných po celé místnosti a téměř dokonale zamaskovaných malbou.

Místnost byla navržena a zařízena s dokonalou pečlivostí a s použitím velkého balíku peněz.

Jeremyho starší spolustolovníci jedli s neutuchající horlivostí. Edgar Marquis se obrátil na Genevieve s prosbou: „Buďte tak hodná a doneste mi husí stehno.“

Žena opustila místnost a zakrátko se vrátila s kusem masa připomínajícím palici.

Marquis je zvedl oběma rukama, zakousl se do vršku a začal si čelistmi propracovávat cestu podél husí kosti. Jeremy se pokoušel nezírat na něj a zdálo se, že nikdo si staříkova prohřešku proti bontonu nevšímá. Marquis postupoval pomalým, ale stálým tempem.

Jeremy si vybavil vzpomínku na jednu příhodu. Byl si sotva vědom, že se kdy stala. Šlo o vtip, který pronesl jeden z jeho vzdálených příbuzných na jeho adresu při nějaké rodinné sešlosti. Stalo se to kdysi dávno, když byl ještě členem rodiny. Kolik mu tehdy mohlo být? Nejspíš byl ještě batole.

Kam všechno to jídlo, prosím tě, strkáš? Máš snad bezedné břicho?

Kdo to asi řekl? Jeden ze strýců? Bratranec? Opravdu býval nenažraným dítětem? Co se stalo s jeho chutí k jídlu? Kam odešel jeho život?

Tina Balleronová uchopila vějíř ubrousku a lehce si s ním poklepala na rty. Arthur Chess sedící proti němu pomalu a vytrvale přežvykoval. Jeremymu se při pohledu na něj vybavil pasoucí se hřebec.

„Mňam,“ ozval se Norbert Levy.

Jeremy obrátil pozornost ke svému talíři a zavrtal příbor do jeho obsahu.

Nebyl to Arthur, kdo s tím přišel. Jeremy to mohl takřka s jistotou tvrdit. Takřka, neboť červené víno a nadměrný příjem proteinů ho dovedly až k hranici omámení.

Kdo to byl…? Maynard? Nebo možná Levy.

Kdosi nadhodil téma zločinného násilí.

Tak, pomyslel si Jeremy. Tady máme pointu. Tohle je důvod, proč mě sem pozvali.

Nikdo jej ale neoslovil. Ani náznakem. Hovořili mezi sebou, jako kdyby tam vůbec nebyl.

Rovnou mě mohli posadit k dětskému stolečku.

Rozhodl se stáhnout do svého duševního prostoru. Zjistil však, že je obtížné hlasy starších lidí ignorovat.

Harrison Maynard právě vysvětloval: „Bráhmanští učenci nejsou nic jiného než pošetilí mravokárci, kteří opakují stejné nesmysly tak dlouho, až jim začnou sami věřit. Bída je příčinou násilí. Haha.“ Položil nůž. „Nebudu vás nudit dalšími smutnými vzpomínkami na své zničené mládí plné rasismu a brutální segregace, ale stačí, když řeknu, že bez ohledu na to, kde vyrůstáte, vyjde brzy najevo, kdo je darebák, a jde o jev, u něhož na barvě nezáleží. Gauneři jsou nápadní asi jako vřídek na tváři supermodelky.“

Tina Balleronová namířila ukazováčkem jako pistolí. Za svůj cíl si nezvolila nikoho konkrétního.

„Ano, drahoušku?“ zeptal se Maynard.

„Darebáci a dobří hoši, Harry? Zní to chlapsky, je to něco jako… Louis L'Armour.“

„Velký spisovatel,“ pokýval hlavou Maynard. „Ohromná lidská bytost. Hrajete si se slovy?“

„Pracovala jsem jako soudkyně, můj milý. Darebáci byli běžnou náplní mé práce. Údajní dobří hoši, kterými si já nejsem jistá.“

Ozval se Edgar Marquis. „Za dobu své činnosti v zahraničních službách jsem se setkal s pořádnou dávkou zla. Se lhaním pro radost i zisk, pokud to k něčemu… V době, kdy se prvotním produktem oddělení stala úplatnost a zištnost. Tato profese přitahuje darebáky.“

„Ach ano, všechny ty věci, jež vás v diplomatické škole nenaučí,“ ozval se Maynard.

„Ale ano,“ oponoval Marquis pochmurným hlasem, jako by mu to skutečně činilo problémy.

„Nic si z toho nedělej, Edgare, stejně to chodí i v akademickém světě,“ uklidňoval ho Norbert Levy. „Zvládl jsem to díky tomu, že jsem se soustředil na svou práci a ignoroval hlupáky. Předpokládám, že tvá práce ti takové privilegium neposkytla, Eddie. Nutnost spolupracovat a podobně. Jak jsi to vydržel?“

„Léta se mi to nedařilo, hochu. Dny strávené ve Washingtonu pro mě byly mučením. Nakonec jsem si uvědomil, že klíčem je vyhnout se všemu, co se pokládá za civilizaci. Nabídli mi místo v Anglii – u dvora v Saint James. Práci asistenta jednoho hajzla, který byl jmenován velvyslancem. Nic nemohlo být odpornější než pozlátko pokryteckých řečí a šlechty. Sekl jsem s tím a určil si tak svůj osud. Odsoudili mě k pobytu na vzdálených podřadných místech, kde jsem mohl být užitečný, aniž bych podlehl kultuře mamonu.“

„Mikronésie,“ vysvětloval Arthur Jeremymu. Po nějaké době první náznak, že si jsou vědomi jeho přítomnosti.

„Malé, tajemné ostrovy Mikronésie a Indonésie,“ řekl Marquis. „Místa, kde mají váhu antibiotika a selský rozum.“

„Řekla bych, Eddie,“ ozvala se soudkyně Balleronová, „že ty jsi v jádru sociální pracovník.“

Starý muž si povzdychl. „Byla to doba, ve které zůstaly dobré skutky nepotrestány.“

Místnost zaplavil další příval ticha a Jeremy si opět pomyslel, že všichni vypadají nějak smutně.

V pozadí leží nějaká historka, ke které mi neposkytli přístupová práva. Něco, co mají společného – něco, co mi nehodlají vysvětlit, protože mě berou jen jako přechodného společníka.

Proč jsem zde?

Další pokus zachytit Arthurův pohled dopadl neúspěšně. Patologovy oči hleděly do talíře, na kterém právě příborem pitval plátek telecího.

Nakonec se slova ujal Norbert Levy: „Mám dojem, že jsi zvolil dobré hledisko, Harry. Vždy se mezi námi najdou špatní hoši a není tak těžké si jich všimnout. Naopak, jsou dost průhlední.“

„Průhlední a krutí,“ dodal Harrison Maynard. „Osobují si právo něco udělat, jsou bezcitní a neschopní kontrolovat emoce.“

Jeremy slyšel sám sebe jakoby z velké dálky: „Přesně tohle vyplývá z údajů, doktore Maynarde. Notoričtí kriminální násilníci jsou impulzivní a bezcitní.“

Upřelo se na něj pět párů očí.

„Doktore, mluvíme teď o skutečných údajích nebo pouhých domněnkách?“ zeptala se Tina Balleronová.

„O údajích.“

„Z případových studií nebo skupinových studií?“

„Z obou.“

„Jde o údaje souhrnné nebo předběžné?“ Ženino mumlání nijak neotupilo ostří jejích otázek. Soudci začínají jako právníci. Jeremy si představil Balleronovou, jak vede křížový výslech silných mužů a proměňuje je v malé fňukající kluky.

„Předběžné, ale dost sugestivní,“ doplnil Jeremy. Nikdo nereagoval. Pokračoval v řeči, uváděl čísla, citoval zdroje, sděloval podrobnosti.

Teď je to začalo zajímat.

Pokračoval. Pronesl krátký projev. Uvědomil si, že mu začíná být horko a měl potíže s oddělením holých faktů od představ, jež se mu honily hlavou.

Zapeklitá situace.

Poznatky vědy mu připadaly žalostně nedostatečné.

Ucítil, jak se mu stahuje hrdlo. Odmlčel se. „To je vše,“ dodal po chvilce.

„To je fascinující, naprosto fascinující,“ reagoval ihned Arthur Chess.

Harrison Maynard přikyvoval. Ostatní ho následovali.

Dokonce i Tina Balleronová vypadala zkrotle. „Zdá se, že jsem se něco naučila,“ řekla. „A to díky vám, doktore Jeremy Carriere.“

Hloupá situace. Jeremy nevěděl, co říci.

„Bude někomu vadit, když si nechám přinést husí křídlo?“ zeptal se Edgar Marquis.

„Jen se klidně doraz, Eddie,“ poradil mu s dobrosrdečným úšklebkem Harrison Maynard. „Já si nechám donést šampaňské.“

Tentokrát se přípitek konal.

V nádherných zdobených pohárech jemně bublalo jasné, suché Moet & Chaldon, chlad pronikal stěnami a ojínil stříbrné ornamenty.

Jeremyho víno šumělo v levné vysoké sklenici. Chopil se jí a zvedl ji do výšky, zatímco Arthur pronesl přípitek.

„Na našeho výřečného hosta.“

Ostatní jeho slova opakovali.

Objevilo se pět úsměvů. Skutečných úsměvů. Milých a vstřícných.

Večer probíhal dobře.

Jeremy si vedl dobře. Byl si tím jist.

Upil doušek šampaňského a ihned jej napadlo, že ještě nikdy neochutnal něco tak báječného.

A nikdy předtím neměl podobný pocit tak uznalého přijetí.

17

Ještě trochu povídání, Sacherův dort, sklenka koňaku – a Jeremy měl dost.

„Přátelé drazí, my uděláme nejlépe, když už půjdeme,“ usoudil Arthur Chess a zvedl se od stolu. Jeremy zavrávoral, když se ho pokoušel následovat.

Tina Balleronová se dotkla jeho lokte.

„Jsem v pořádku,“ zamumlal.

„Je mi jasné, že jste,“ ujistila ho, ale stále nechávala prsty spočívat na jeho rukávu, dokud nestál jistěji. Noc se již brzo chystala změnit v ráno, ale ostatní setrvávali na svých místech. Jeremy obešel stůl, potřásl si se všemi rukou, všem poděkoval. Arthur k němu přistoupil a jemně jej nasměroval k východu. Jako dítě, které je třeba odtrhnout od radovánek.

Na chodbě na ně čekala Genevieve s jejich kabáty. Jak vycházeli ven, Jeremy se otočil a pohlédl ještě jednou na trojici písmene C vyřezanou do dřeva.

Černý lincoln s běžícím motorem na ně čekal u obrubníku. Genevieve s nimi chvilku postála a držela se těsně u Jeremyho.

Opět se cítil jako malé dítě. Hýčkané a rozmazlované. Vůbec to nebyl nepříjemný pocit. Nechal Genevieve, ať mu otevře dveře. Počkala, dokud si nezapnul bezpečnostní pás, jemně přibouchla dveře a ustoupila do tmy.

Obloha se už vypršela a déšť vystřídala hustá mlha páchnoucí po staré vlně. Jeremy nebyl ve stavu, kdy by byl schopen řídit, a napadlo jej, jak je na tom asi Arthur. Arthur seděl zpříma, obě ruce položené na volantu. Vypadal naprosto v pořádku.

Lincoln se hladce odpoutal od kraje chodníku a vklouzl do tmy.

„Arthure, co znamená CCC?“

Arthurovo zaváhání bylo příliš dlouhé na to, aby udělalo dojem. „Je to jen taková hříčka. Jste v pohodě?“

„Naprosto.“

„Výborně.“

„Dobrá kuchyně, že?“

„Vynikající.“

Arthur se usmál.

Řídil bez řečí a Jeremy střídavě upadal do spánku a procital. Trochu pomohlo otevření okna na pár centimetrů a než dojeli k nemocnici, Jeremyho kroužící hlava se ustálila a jeho dech se zpomalil a zklidnil.

Arthur dojel k parkovišti lékařů a projel takřka prázdným prostranstvím až k Jeremyho autu.

„Skutečně doufám, že jste se dobře bavil.“

„Bylo to skvělé, díky. Vaši přátelé jsou zajímaví.“

Arthur neodpověděl.

„Zdá se,“ pokračoval Jeremy, „že mají za sebou plnohodnotný život.“

Chvilka ticha. „To mají.“

„Jak dlouho se takhle setkáváte?“

Další chvilka ticha, tentokrát delší. „Setkáváme se nepravidelně.“ Arthur si poopravil motýlka, cvrnkl do knoflíku a odemkl Jeremyho dveře. Vyhnul se očnímu kontaktu, vytáhl z kapsy hodinky a pohlédl na ciferník.

Strohé odmítnutí.

„Zajímavá banda,“ zhodnotil Jeremy.

Arthur zaklapl víčko hodinek a zíral přímo před sebe.

Kam se ztratila Arthurova vstřícnost? Jeremymu se zdála srdečnost starého muže poněkud odpuzující, ale teď ji ke svému velkému údivu postrádal.

Začínal mít obavy, jestli to s tím svým malým představením trochu nepřehnal. Byl snad příliš užvaněný? Nudný? Nějakým způsobem urážlivý?

Zpackal jsem něco?

Proč bych se měl starat?

Nebyl schopen upadnout do apatie. Doufal, že to nepřehnal. Lincoln stál se spuštěným motorem a Arthur zíral z okna.

Jeremy otevřel dveře a poskytl Arthurovi ještě jednu šanci.

Teplo způsobené vědomím, že on je součástí něčeho, setrvávalo v jeho útrobách. Z nevysvětlitelných důvodů chtěl být najednou oblíbený.

Arthur nepřestával zírat skrze čelní sklo.

„Tak dobrá,“ Jeremy to vzdal.

„Dobrou noc,“ reagoval Arthur.

„Ještě jednou děkuji.“

„Není zač,“ dodal patolog. Nic víc.

18

Než se Jeremy dostal domů, přestal myslet na Arthurovo podivné, chladné chování. Život s sebou nese horší věci, než jsou společenské chyby. Když zalézal do postele, měl prázdnou hlavu a spal jako mimino.

Chladné ranní světlo – a kocovina – zaplašily jakoukoli introspekci. Polkl aspirin, riskl běh v mrazivém vzduchu, dal si takřka vařící sprchu, zavolal Angele domů a nedočkal se odpovědi. Bylo sobotní ráno, ale na něj čekali pacienti a on najednou začal mít chuť do práce. Před devátou už seděl za stolem a snažil se ignorovat pálení pod víčky a bušení ve spáncích.

Vyčítavě na něj hleděl výsledek jeho patetického pokusu o kapitolu knihy. Rozhodl se, že provede osobní vizitu dříve než obvykle, navštíví všechny pacienty ještě před obědem a stráví s každým z nich více času.

Oblékl se svým obvyklým způsobem, ale připadal si pomačkaný a neotesaný. Z háčku na dveřích popadl bílý plášť a hodil jej na sebe. Plášť byl věc, kterou za normálních okolností nenáviděl a odmítal, protože se chtěl odlišit od ostatních lékařů.

Jsem doktor, který vám neublíží.

Pomáhalo to malým dětem. Ne že by nemocné děti vídal rád. Představovaly pro něj příliš mnoho bolesti. Otázky, se kterými si neuměl poradit.

Nezdá se, že by dospělí pacienti dbali na to, jak je lékař oblečený, pokud se vyvaroval extrémům v oblékání i vystupování. Na některé z nich zapůsobila image, kterou svému nositeli propůjčoval bílý plášť.

Klinické rituály, kněžské hábity. Přichází expert.

Kdyby jen věděli.

Po obědě jej při práci zastihly dvě menší krize, ale překonal únavu a pokračoval v pracovním dnu několika dalšími návštěvami ležících pacientů, udělal si čas na sezení s ošetřujícím personálem, doplnil zápisy do karet, tentokrát atypicky čitelně.

Pager mu předal Angelin vzkaz: „Promiň, dnes to nejde, zavolali mě do služby.“

Těsně před třetí se objevil velký problém: Gynekologicko-porodnickou kliniku ohrožoval ozbrojený muž a vzkaz na pageru výmluvně žádal, že je zapotřebí doktora Carriera.

Hrozbou se ukázal být manžel pacientky po hysterektomii. Sestra si u něj všimla výmluvné vypoukliny pod svetrem. Muž teď seděl sám a nažhavený ve vyprázdněné čekárně příjmové ambulance.

Sestra ve službě informovala Jeremyho, že přivolala ochranku. Prozradila, že jí ten muž vždy připadal rozzlobený a že ji pokaždé silně znervózňoval. Nemocniční předpisy pro tyto situace uvádějí, že je zapotřebí přítomnosti někoho z oddělení psychiatrie a tam jí sdělili, že má službu právě on. A proto ho zavolala.

Záležitost se ukázala být spíše smutnou než ohrožující. Navzdory radám a varováním všech zúčastněných vešel Jeremy do místnosti ještě před příjezdem ostrahy. Uviděl neoholeného muže se zarudlýma očima a jasnými příznaky deprese. Jeremy se k němu posadil, mluvil na něj a naslouchal jeho slovům. Když se muž zeptal: „Proč jsou všichni kolem tak nervózní?“ ukázal Jeremy na bouli pod jeho svetrem.

Muž se rozchechtal, zvedl svetr a košili. Pod nimi měl kolostomický vak, přilepený páskou k tělu. „Klidně mě mohou prohledat. Na své vlastní nebezpečí, že skončí v hovnech.“

Začal se smát ještě silněji a Jeremy se k němu přidal. Chvíli si ještě povídali a ten ubohý muž prozradil o svém životě to, co ještě nikdy nikomu neřekl. Sžíral se vztekem nad svou vlastní nemocí, nemocí své ženy, bezdětností. Na jednoho člověka dost důvodů k tomu, aby se měl na co naštvat. Po hodině vypadal klidněji, ale Jeremy by nebyl překvapen, kdyby se příště skutečně objevil se zbraní.

Když opouštěli čekárnu, stáli u dveří tři členové neužitečné ochranky, kterou nemocnice bůhvíproč zaměstnávala, a snažili se vypadat kompetentně.

„Vše je v pořádku. Můžete jít.“ Jeremy jim jasně naznačil, že jsou tam v tu chvíli k ničemu.

„Doktore, my….“ ozval se největší z nich.

„Jděte.“

Chvilka strávená s tím ubohým údajným střelcem uvedla Jeremyho do dobré nálady. Problémy někoho jiného. Snažil se získat si pozornost jako věrný člen armády odborníků na duševní zdraví. Každý dobrý voják zná klíč k úspěšné bitvě: Smrt jedince padlého v boji je pro dobro věci.

S pocitem vznešenosti a odosobnění se vrátil do své kanceláře.

Před třiceti minutami mu volala Angela. Zavolal jí na pager a byl přepojen na oddělení hrudní medicíny, kde ho jakýsi úředník informoval, že doktorku Riosovou právě povolali k naléhavé operaci plic.

Zmátlo ho to. Angela byla ve stadiu lékařského rezidenta, ne hotového chirurga. Jistě to bude mít nějaké vysvětlení.

Pohlédl na stoh papírů a vydal se pro dnešní poštu. Byla jí pořádná hromada. Probral se obvyklými oběžníky, žádostmi, oznámeními o konferencích a pozvánkami na sympozia, až se dostal k velké hnědé interní obálce.

Přišla z oddělení ORL. V okénku příjemce nebylo vepsáno jméno. S oddělením naposledy spolupracoval před několika měsíci na případu ušního tumoru, který se ukázal nakonec jako zhoubný. Co po něm chtějí teď?

Z obálky vytáhl okopírované stránky, které neměly pranic společného s ušima, nosem nebo krkem.

Kopie sedmnáct let starého článku z oftalmologického magazínu.

Ablace rohovkové tkáně s použitím laserového skalpelu 2. generace C02 Vari-Pulsar 4532…

Článek napsal tým chirurgů z Královské lékařské koleje v Oslu. Šlo o mezinárodní tým – samá ruská, anglická a norská jména. Ani jedno nebylo Jeremymu povědomé.

Zřejmě se jednalo o nějaký omyl. Dostala se k němu pošta určená někomu jinému, což u zásilek bloudících cestami potrubní pošty skrze zatuchlé zdi nemocnice nebyl nijak neobvyklý jev. Možná si nějaká sekretářka popletla psychiatrii s oftalmologií.

Zatelefonoval na oddělení ORL a vylíčil problém nějakému administrativnímu pracovníkovi, který neměl nejmenší ponětí, o čem je řeč. Vyhodil tedy článek do koše a obálku odložil stranou, protože se dala ještě použít. Myslel na rozpočet a všechny ty potíže kolem peněz. Finanční oddělení nedávno vydalo další nařízení, ve kterém nabádalo k ještě přísnějšímu šetření.

Když obálku skládal, něco uvnitř zarachotilo. Obrátil ji a cosi vypadlo. Malá bílá kartička a na ní strojem napsaný krátký vzkaz.

Bude vás to zajímat.

Opět pohlédl na obálku. Žádné jméno ani adresa příjemce. Jistě jde o omyl. S pacienty očního oddělení se vídal jen velmi zřídka a v několika posledních letech vůbec ne – byl si docela jist, že naposledy to muselo být před více než pěti lety. Šlo o slepou ženu, která se rozhodla vše zabalit a zemřít. Po dvou měsících psychoterapie Jeremy uvěřil, že jí pomohl, a nikdo mu ani netvrdil nic jiného. Ne, s tím to nemůže mít nic společného. Proč by se měl pro všechno na světě právě on zajímat o laserovou technologii?

Vytáhl článek z koše, začal jej číst a zjistil, že obsahuje typický lékařský žargon, vyplněný čísly a tabulkami a je obtížně pochopitelný. Podíval se na shrnutí. Ústředním bodem článku bylo vyjádření z doby před sedmnácti lety, které hodnotilo laserové skalpely jako velmi dobré a schopné provádět čisté řezy.

Techniky řezání…, nezacelitelné řezy – dokonalé provedení… Ne, je to hloupost. Kdyby jeho mozek nebyl ještě z minulé noci popletený chlastem, zmateností a poučováním o kriminalitě, nikdy by v myšlenkách nedošel tak daleko.

Zvláštní noc. Zpětně mu celá ta akce připadala podivně komická. Jako surrealistický obraz. Trochu nešťastně se usmál, když si vzpomněl na svůj záchvat touhy být potřebný. Proč by se měl starat o to, co si o něm myslí nějaká skupina přestárlých excentriků? I kdyby ho pozvali znovu, nepřijal by.

Následujícího dne se opět mělo konat zasedání výboru o nádorových onemocněních. Jeremy byl zvědavý, jak se k němu bude Arthur chovat.

Vtom ho něco napadlo. Možná to byl Arthur, kdo poslal ten článek.

Ne, patolog psal rukou, používal plnicí pero a tlustý modrý papír. Muž držící se tradic – sběratel starožitností, což dosvědčovaly jeho klasické obleky, staré auto, používání zastaralých výrazů.

Vzkaz napsaný strojem na něčem tak podřadném, jako je kartička papíru, to by se vymykalo jeho povaze.

Pokud by se nesnažil něco utajit.

Dvojaké, tajnůstkářské jednání – to by na patologa sedělo naprosto přesně. Jeden den až přehnaně přátelský, další den chladný.

Hráč, rozkládající všechno do malinkých částí skládačky. Měla to být pro Jeremyho výzva?

Ablace rohovkové tkáně? Laserová chirurgie oka? Předpokládal snad Arthur, že bude Jeremy sdílet jeho eklektické zájmy? Starý muž poskakoval od motýlů přes karcinomy ke vznešeným diskuzím o záležitostech, které trápí svět. Tak proč by jej nemohly zajímat lasery?

Přesto nebyly jeho rozhovory s Jeremym nijak zmatené nebo roztržité. Naopak, Arthur se vždy snažil najít půdu společnou pro oba. Splynutí patologie a psychologie. Sdílení chladného, černého prostoru, ve kterém pokřivené duše přinášejí krvavou smrt.

Kořeny špatného, velmi zlého chování.

Arthur se zcela očividně zaměřil na určité téma a Jeremy se nemýlil ve svých úvahách, že s tím mělo pozvání na včerejší večeři něco společného.

Vybavil si atmosféru, která se v místnosti vytvořila poté, co někdo – Jeremy byl skoro přesvědčený, že ten spisovatel, Maynard – prohlásil: „Účelnost vítězí nad pravou hodnotou.“

„Ano, opět,“ dodala ta soudkyně, Tina Balleronová.

A pak nastalo ticho. Předtím se nemluvilo o ničem závažném. Snad o ovoci, grepech, nebo něčem jim podobném – pomelech. Mají sladkou chuť, ale špatně se přepravují. Banalita.

Přesto se nálada v místnosti na chvilku prudce změnila.

Účelnost vítězí nad pravou hodnotou.

Divný spolek. Nemá smysl ztrácet s nimi čas.

Stejně tak s těmi laserovými skalpely… Je to jen zmatek způsobený poštou. Moc se tím zabývá.

Nechal si zaplavit hlavu náhodnými myšlenkami, protože se mu nechce pracovat na kapitole své knihy.

Vzpomínky zalétly zpět k Arthurovi. Jak se k němu bez zjevného důvodu začal chovat tak chladně – opravdu hrubě.

Skládanka. Ale určitě ne nijak důležitá.

Jeremy vytvořil z kartičky tvar letadélka, které poslal do odpadkového koše. Následoval hod zmuchlaným článkem. Obálka letěla do koše také, rozpočet nerozpočet.

Ze stolu na něj hleděly dva odstavce úvodu kapitoly.

Hlouposti je třeba nechat plavat. A postavit se čelem vlastním nedostatkům.

19

Desátá hodina večer je oba zastihla v Angelině posteli, ve tmě, svlečené a plně probuzené.

Byli spolu už téměř tři hodiny. Angela zavolala v okamžiku, kdy se Jeremy chystal odejít z nemocnice. „Výborně, mám tě.“ řekla a její hlas zněl slabě.

„Je všechno v pořádku?“ staral se Jeremy.

„Jistě,“ ujistila jej. „Ne, kecám. Můžeme se sejít, třeba na nějakou rychlou večeři, a pak zajít ke mně?“

„To zní jako dobrý plán. Máš na mysli nějakou konkrétní večeři?“

„Něco italského?“

„Co ta italská restaurace na Hampshire – Sarno’s? Je blízko a já si potřebuji protáhnout nohy. Platím já.“

„Ne, dnes je řada na mně.“

„Není žádná řada na tobě. Jsi hladovějící rezident a zasloužíš si trochu jídla zdarma.“

Zasmála se. Byl to ten nejkrásnější zvuk, jaký Jeremy ten den slyšel.

Setkali se u východu z nemocnice a ruku v ruce pomalu došli do restaurace. Angela byla zahalená v dlouhém kabátě v barvě námořnické modři. Její tmavé vlasy splývaly přes límec z imitace liščí kožešiny. Vypadala mladě, ale trochu opuštěně a zničeně, zírala na špičky svých nohou, jako by opatrně hledala, kam stoupne. Padal déšť tak lehký, že stopy po něm takřka okamžitě mizely z oblečení.

Jeremy ji vzal kolem ramen a její ještě o kousek poklesla. Pokud ráno použila nějaký make-up, byl už dávno pryč. Vůně šamponu, kterým si před odchodem do nemocnice umyla vlasy, byla prosycena odérem chirurgického antiseptika.

V mžiku se o něj opřela. Nezvykle těžce na ženu tak útlé postavy. Pomalou, nemotornou chůzí minuli tři bloky směrem k restauraci.

Když se před nimi objevil neonový nápis Sarno’s – zářící v barvách italské trikolory – Angela poprvé promluvila. „Jeremy, jsem tak utahaná.“

Snědla asi třetinu své porce uhlířských špaget a vypila půl sklenice ledového čaje. Jeremymu se vrátila slabá chuť k jídlu, obžerství minulé noci se zdálo být vzdálenou minulostí. Chvíli se nimral v talíři s ravioly a podařilo se mu dopít skleničku podřadného chianti.

Chvilinku se hašteřili, kdo bude platit, a nakonec mu Angela dovolila vzít to na sebe. Ozvalo se její pípátko a ona okamžitě odešla zatelefonovat do nemocnice. Ke stolu se vrátila s úsměvem. „To byl Marty Bluestone – rezident jako já. Zítra má výročí a chce vzít večer ženu někam ven. Takže mi nabídl, abych dnes skončila. Až do zítřka mám volno.“

Pod modrým kabátem měla pohodlné oblečení, v jakém nejčastěji rezidenti chodili – svetr, džíny a tenisky. Nebýt pláště a stetoskopu, mohla by být považována za studentku z koleje.

„Do telefonu jsi naznačila, že není vše v pořádku.“

„Chovala jsem se jako dítě,“ omlouvala se. „Mluvili jsme spolu hned potom, co jsem skončila směnu.“

„Perný den, co?“

„Jeden z nich. Několik problematických krvácení a pak další nepříjemná překvapení.“ Vzala si ještě jedno sousto a definitivně odsunula talíř.

„Dnes ráno jsem viděla doktora MacIntyrea otevřít hrudník ženy, která nikdy nekouřila. Její pravá plíce byla černá jak uhlí. Vypadala jako popel po barbecue. Levá na tom nebyla o mnoho lépe. Nemusela jsem tam být, ale přijímala jsem ji a líbila se mi. A chtěla jsem vidět, co se s mou pacientkou bude dít. Jeremy, ona je tak milá, laskavá žena. Bývala jeptiškou a starala se o chudé. Teď ji nečeká nic jiného než umírání v agónii.“

„To je hrozné.“

„Přišla, protože si myslela, že má zánět průdušek, nebo nějakou chronickou formu nachlazení. Udělala jsem test a kapacita jejích plic byla ta nejnižší, jakou jsem kdy viděla. Je zázrak, že se vůbec udržela na nohou. Poslala jsem ji přímo na rentgen. Začala jsem s ní, a taky jsem s ní skončila. Sdělovat diagnózu je práce lékaře, ale on měl moc práce a tak to nechal na mně. Posadila jsem se k ní, řekla jí, že jsme ji museli otevřít a proč. Ani nemrkla. Řekla jen: Děkuji, paní doktorko, že se ke mně chováte tak hezky.“

„Určitě jsi postupovala správně.“

Angele se zalily oči. Otřela je a natáhla se po Jeremyho skleničce s chianti. „Mohu?“

„Objednám ti.“

„Ne, dám si jen trošku od tebe.“ Usrkla a odsunula skleničku. Propletli navzájem paže a Jeremy se napil. Viděl to někde na svatbě – nějaký etnický zvyk. Možná židovský. Nevěsta a ženich jako siamská dvojčata. Opojný symbolismus.

„Není kuřačka. A co pasivní kouření?“

„Její otec,“ vysvětlovala Angela. „Je starý, nemocný cukrovkou a ona se o něj už dvacet let stará ve dvoupokojovém bytě. On kouří od rána do večera a ona ten kouř neustále vdechuje. Minulý rok mu snímkovali plíce. Hodnota jeho cukru je vysoká a krevní oběh příšerný, ale plíce má naprosto čisté.“

„Hříchy otců,“ řekl Jeremy bez přemýšlení.

„Asi ano.“ Její hlas zněl slabě a rezignovaně. Opět si pohrávala s vidličkou.

Jeremy přemýšlel, jestli něco neřekl špatně. „Zasloužíš si pořádně odpočinout. S radostí ti nabízím pomoc a pohodlí,“ řekl.

„To zní dobře – pojďme.“

Ráno jela do nemocnice autobusem, takže ji teď Jeremy vzal domů svým autem. Zatímco řídil, nechala spočívat ruku na jeho stehně. Když je zastavila červená světla na křižovatce, naklonila se k němu a dlouze jej políbila. Zavrněla přitom jako kočka.

Když se dostali do jejího bytu, začala obvyklá činnost. Angela ho usadila na ošuntělou pohovku a zmizela do koupelny převléknout se do zeleného županu. Živořící kytka, která předtím stála na parapetu, byla pryč. Celkově opotřebovanému stavu bytu to ani nepřidalo, ani neuškodilo.

Otevřely se dveře koupelny a vyšla Angela. Župan měla pevně zavázaný. Usadila se na pohovku a hlavu si položila k Jeremymu do klína. Dotkl se její brady a pohladil ji po vlasech.

„Pojďme do postele,“ navrhla.

V ložnici bylo chladno. Přitáhli si pokrývky až po bradu a Angela se k němu obrátila. „Neber to prosím špatně, ale já to dnes nechci. Chci jen, ať mě držíš.“

„Proč bych to měl brát špatně?“

„Jako bych tě vodila za nos.“

„To určitě ne.“

„Dobře.“

Leželi na zádech a drželi se za ruce.

„Jsi si jistý?“ ozvala se po chvilce.

„Rozumím ti.“

„Není to proto, že bych tě nechtěla. Chci tě. Fyzicky tě chci. Já jen – po duševní stránce by to nešlo. Rozumíš mi?“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat.“ Jeremy si přitáhl její ruku ke rtům. Přisunula se blíže a sklouzla níž, takže mu hlavou spočívala v klíně. Jeremy slyšel její pomalý, spokojený dech. Z nějakého zvláštního důvodu mu zvuk připomněl mumlající hlas soudkyně Tiny Balleronové.

Stará žena, ale stále… přitažlivá. Ne, to neplatí jen o ní. Ženy obecně. Zvuky, které vydávají. Nádherné věci, které dělají. Jeremy upřednostňoval ženy před muži. Vždy tomu tak bylo. A především určitý typ žen: chytré, intelektuálské, se sklonem ke zdrženlivosti. Zranitelné.

Jocelyn taková nebyla, a přesto…

Sklonil se, jemně uchopil Angelinu hlavu, nadzdvihl ji a políbil na čelo.

Změnila pozici a sjela rukou dolů. „Ale ty máš zájem.“

„Pouze fyzicky.“

„Býčku.“

„Jsem uražen, že o mně smýšlíš tak hrubě.“

Zasmála se a posunula se nahoru do úrovně jeho očí. Začali se líbat a nějakou dobu v tom pokračovali. Žádné divoké polibky, souboj jazyků. Pouze letmé, šeptané doteky rtů.

„Hochu, hochu,“ vydechla Angela.

„Copak?“

„Jen tak. Jsem s tebou šťastná.“

„To jsem rád.“

„A ty? Ty jsi se mnou šťastný?“

„Jistě.“

„Opravdu?“

„Co tím myslíš?“

„Jsi opravdu šťastný? Těžko říct, protože ty moc nemluvíš,“ vysvětlovala. „Celkem vzato se mi to líbí. Táta a bratr jsou ukecaní až moc. Jsou to skvělí hoši, ale až nezdravě upovídaní. Kdykoli bratr přijel z koleje domů, byla jsem odsunuta do pozadí.“

„A co tvá matka?“

„Ta prostě odejde z místnosti. Tím, že je doktorka, může být tak zaneprázdněná, jak právě chce.“

„Vhodný telefonát od pacienta,“ usmál se Jeremy.

„Znáš to, že? Tak mi řekni, proč se zdráháš mluvit o sobě?“

„Je to nudný příběh.“

„Nechej to posoudit mě.“

Jeremy neodpovídal. Okna Angeliny ložnice byla zakrytá levnými žaluziemi. Měsíční světlo je změnilo na velké listy pergamenu. Odněkud z ulice bylo slyšet rádio. Skřípavá rocková hudba. Příliš mnoho basu.

„Zkazila jsem ti náladu,“ řekla smutně Angela.

„Vůbec ne.“

„Já vím, že jsem moc zvědavá, ale jsme si už tak… blízcí.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Jeremy. „Co bys ráda věděla?“

„Kde ses narodil, jaká je tvá rodina…“

„Nemám rodinu.“

„Vůbec nikoho?“

„Doopravdy ne.“ Vysvětlil jí důvod. A pokračoval. Začal dopravní nehodou a vyprávěl, jak ho přesunovali z místa na místo. Popsal jí ten pocit být sám – pocit, který nikdy předtím neverbalizoval ani při cvičných psychoanalýzách, ani během klinické praxe, ani během hovorů s hlavou na polštáři vedle jiných žen.

Ani s Jocelyn. Náhle si uvědomil, jak málo spolu on a Jocelyn hovořili.

Skončil takřka bez dechu, přesvědčen, že takové otevření duše bylo hrubou chybou. Tu milou, zdravou dívku ze spořádané, nenarušené rodiny – klanu sebejistých profesionálů – odradí jeho minulost bez kořenů a plná smutku.

Lidé mluví o sdílení, ale minulost sdílet nelze. Ani cokoli z jejích následků.

Povídal jí právě o tom, co jej přivedlo k jeho současné profesi, když se Angela najednou posadila, položila si jeho hlavu na klín, hladila mu vlasy a hrála si s jeho ušima.

„Tak to je celý můj bídný život,“ uzavřel Jeremy.

Položila si jednu jeho ruku na prsa. „Neber to špatně, ale změnila jsem názor.“

„Na co.“

„Že se dnes nebudeme milovat.“

Když pak o dost později začala zívat, pohladil ji Jeremy se slovy: „Nechám tě spát.“

„Promiň, jsem tak utahaná.“ Pevně ho stiskla. „Chceš tu zůstat přes noc?“

„Raději ne.“

„Ještě jsi tu nikdy nezůstal. Hádám, že to má nějaký důvod.“

„Jsem neklidný spáč a nechci tě rušit. Máš před sebou perný den, vzala jsi přece směnu i za kolegu.“

„No jo,“ připustila. „Asi máš pravdu.“

„Ty služby,“ řekli oba současně.

Když jej doprovázela ke dveřím, zeptala se: „Jaká byla večeře s doktorem Chessem?“

„Nic zvláštního.“

„Šlo o něco doktorského?“

„Ne,“ řekl částečnou pravdu. „Spíš jen tak obecně. Věř mi, není nic, co by tě na tom mohlo zajímat.“

Vyšel z jejího domu, sedl do své novy a nastartoval. Když zapnul světla, učinilo tak i jiné auto stojící asi půl bloku za ním. Odlepil se od chodníku a druhé auto ho následovalo a zamířilo stejným směrem.

Co to k čertu je?

Jeremy zrychlil. Auto jedoucí za ním ne. Podle výšky světel šlo nejspíš o nějaké velké SUV. Když zatočil doleva na San Francisco Avenue, auto pokračovalo přímo.

Příliš mnoho na vysokou hru intrik.

„Musím se sebrat.“ řekl nahlas.

Bez ohledu na to, co si ti staří blázni myslí o realitě, já ji potřebuji.

20

Arthur se výboru neúčastnil. Předsedal mu jiný patolog, profesor jménem Barnard Singh, dobře naladěný muž v turbanu, oblečený v šedivém obleku. Šel přímo k věci, pravidelně přepínal snímky synoviálního sarkomu. Vzorky obarvené genciánovou violetí zářily do tmy nádhernou barvou.

„Kde je doktor Chess?“ zeptal se Jeremy radiologa, který seděl vedle něj. V odpověď se mu dostalo jen pokrčení ramen.

Proseděl zbytek hodiny, neklidný a proti své vůli i zvědavý.

Vyťukal číslo linky do Arthurovy kanceláře a nechal telefon chvilku vyzvánět. Zašel se podívat na své pacienty a o tři hodiny zkusil zavolat znovu. Přitom nevěděl, co by Arthurovi řekl, kdyby zvedl sluchátko.

Ahoj, starouši. Chci tě jen pozdravit. Jak se vede kámošům z CCC?

Žádná odpověď.

Pak ho napadlo: Co když se mu něco stalo? I přes svou robustní postavu byl Arthur starý muž. A způsob, jakým konzumoval alkohol a cholesterol…

Možná měl srdeční záchvat a leží bez pomoci na podlaze své laboratoře. Nebo ještě hůře.

Jeremy si představil patologovo dlouhé tělo natažené uprostřed místnosti a obklopené sklenicemi s plavajícími útrobami, vzorky kostí, těly v různém stadiu pitvy. Sterilní nástroje leží a čekají na mistra řemeslníka, až se jich ujme… laserový skalpel…? drahá věc. Měl by patolog nějaký důvod k tomu, aby do něj investoval?

Pospíchal do hlavní budovy a seběhl po schodech dolů do suterénu. I tentokrát našel dveře Arthurovy kanceláře zavřené a na zaklepání nikdo neodpovídal.

Márnice sídlila na vzdálenějším konci chodby a její dveře byly otevřené. Ospale vyhlížející zřízenec seděl u pracovního stolu a něco zapisoval do papírů. Ne, dnes doktora Chesse neviděl a nemá ani ponětí, kde je.

„Byl tady včera?“

„Hm, ne. Myslím, že ne.“

Jeremy zamířil zpět do kanceláře patologie, nacházející se na protější straně a za ohybem chodby.

Jako na stráži zde seděla obtloustlá žena ve věku kolem čtyřiceti let.

„Ahoj,“ uvítala Jeremyho. „Mohu vám pomoci, doktore?“

„Hledám doktora Chesse.“

„Není tady.“

„Je v pořádku?“

„Proč by neměl být?“

„Jen mě to zajímalo,“ odpověděl Jeremy. „Nebyl na schůzi výboru a nevím o tom, že by ji někdy předtím zmeškal.“

„Tak tedy,“ uvolila se, „je tak v pořádku, jak jen může být. Myslím, že si vzal na nějaký čas volno.“

„Dovolenou?“

„Ne tak docela,“ opravila jej sekretářka.

Usmála se Jeremyho zmatenému výrazu. „Moc dobře ho neznáte, že? Jak dlouho se účastníte setkání výboru?“

„Rok.“

„Aha,“ řekla. „No, jak bych to řekla… Doktor Chess už není ve skutečnosti v zaměstnaneckém poměru. Alespoň ne oficiálně.“ Položila si dlaň přes ústa a zašeptala: „Nebere plat.“

„Pracuje dobrovolně?“ podivil se Jeremy.

„Mohl byste to tak nazvat, ale nevystihuje to skutečný stav věcí.“

Ubrala ještě více na intenzitě hlasu, takže se k ní musel Jeremy naklonit blíže. „Už neprovádí pitvy ani neanalyzuje vzorky. Moc toho nedělá, kromě práce ve výboru. Je ale velice chytrý a hodně toho nemocnici dal, takže mu umožňují nechat si kancelář a provádět výzkum, který ho zajímá. Nejde o žádné tajemství, ale ani tak to nešíříme. Kvůli doktoru Chessovi. Nepředstavuje pro nás žádnou přítěž nebo něco podobného. Je hlavním přínosem pro tohle oddělení především díky své reputaci. Musím říct, že ve skutečnosti změnil oddělení patologie v to, čím teď je.“

Její hlas zesílil. Rozhorlený. Ochranitelský.

„Je velice moudrý,“ souhlasil Jeremy a zdálo se, že ji to uklidnilo.

„Proto se nijak nezmiňujeme o jeho… pozici. Pro ty, kdo se o to zajímají, je plnoprávným pracovníkem a může přijít, kdykoli se mu zachce. To, že vede výbor, je pro všechny zúčastněné velká pomoc. Povídá se o něm, že má encyklopedickou paměť. A je samozřejmě k dispozici, když se chtějí mladí patologové na něco zeptat. To oni chtějí často. Úžasně si ho váží, stejně jako každý. Je doslova pochodní v této temné branži.“

„Ano, to on opravdu je,“ opět souhlasil Jeremy. „Takže… říkáte, že se právě rozhodl přestat sem docházet.“

„Už se tak stalo. Proč všechny ty otázky, doktore… Carriere?“

„Doktor Chess a já jsme spolu byli před několika dny na večeři. Zdál se mi… trochu otřesený.“

Sekretářčina ruka opět vyletěla k ústům. „Och, bože. Pevně doufám, že je v pořádku.“

„Nejspíš jsem použil příliš silný výraz. Jen vypadal trochu unaveně. Ne tak energicky, jak bychom od něj očekávali. To je důvod, proč jsem se o něho začal zajímat, když se neukázal dnes ráno na jednání výboru.“

„Kdo dnes ráno výbor vedl?“

„Doktor Singh.“

„Počkejte, zavolám mu.“ Vyťukala číslo. „Doktor Singh? Tady je Emily, promiňte, že ruším, ale je tu doktor Carrier a ptá se na doktora Chesse… Carrier. Z…“ Pohlédla na Jeremyho jmenovku. „Z psychiatrie. Včera v noci byl s doktorem Chessem na večeři a on mu připadal nějak unavený. Chce se ujistit, že je doktor Chess v pořádku…, cože? Dobrá. Řeknu mu to. Děkuji, doktore Singhu.“

Položila sluchátko. „Doktor Singh mi řekl, že mu doktor Chess včera večer volal a informoval ho, že si bere na nějakou dobu volno a nebude moci vést setkání výboru. Doktor Singh mě ujistil, že mu doktor Chess připadal v pořádku.“

„Výborně, to rád slyším. Děkuji.“ Jeremy se otočil k odchodu.

„Je to milé,“ řekla. „Jak to umí.“

„Umí udělat… co?“

„Doktor Chess. Jak dokáže, že se lidé o něj tak starají. Drahoušek.“

Telefon na jejím stole zazvonil. Zvedla sluchátko a ponořila se do konverzace s ženou, kterou nazývala Janine a jíž se právě narodilo dítě – no není to skvělé? Ujišťovala ji, že je určitě nádherný, ten nejkrásnější, a pokračovala, kdy se muže zastavit s tím dárečkem, už předem koupeným – počkej, až uvidíš tu malilinkatou soupravičku s botičkami, je naprosto nejúžasnější.

21

Jeremymu zavolala sekretářka z psychiatrie a řekla: „Chtějí vás v západní šestce.“

Byla středa, dost dlouho po noci strávené na pozdní večeři se skupinkou starých excentriků, a kromě občasných bizarních záblesků vzpomínek se mu tento zážitek začal vytrácet z hlavy. Myšlenky na Arthura Chesse už taky ztratily na intenzitě. Jeremy nemohl uvěřit, že se skutečně zajímal o staříkovo zdraví.

V minulých několika dnech viděl Angelu jen jednou – strávili spolu půlhodinku s kávou a drželi se za ruce, než musela Angela odběhnout. Během té společné chvilky mluvila více o své pacientce s rakovinou plic, které se příliš dobře nedařilo. „Po zbytek kolečka na hrudním oddělení přejdu k srdečním chorobám. To by mělo být dobré.“

„Tvoje absence přinutí plíce, aby se jejich stav zlepšil?“

„Au,“ řekla s výčitkou v hlase.

„Promiň.“

„Ne, bylo to dobré. Tvá jiná, neznámá stránka.“

„Jakou stránku máš na mysli?“

„Tu pravidelnou. Ne tak… Takový… vyrovnaný.“

„Takový jsem pořád,“ ujistil ji.

„No, nějak jsem si toho dříve nevšimla. Líbíš se mi tak.“

Stiskla mu ruku a odešla pokračovat ve svých hovorech s umírajícími lidmi.

„Kdo se po mně ptá?“ zeptal se sekretářky.

„Doktor Dirgrove,“ odpověděla.

„Toho neznám.“

„Mám to dokonce napsané. Tady: Dirgrove. Chirurg. Z šestky.“ Poslední informaci uvedla zbytečně. Šestka označovala oddělení chirurgie. „Chce, abyste se podíval na jednoho pacienta, kterého čeká operace.“

„Kvůli čemu?“

„Vše, co vím, jsem vám už řekla. Nic víc neuvedl, doktore Carriere.“

„Chtěl mě osobně?“

„Jistě. Hádám, že už jste slavný.“

Lékaře jménem Dirgrove našel v lékařském pokoji šestého západního oddělení.

Okamžitě si připomněl bledého světlovlasého muže z jídelny, předvádějícího nějaký druh lékařské techniky kardiologovi Mandelovi a tmavovlasému chirurgovi s knírem.

Trio, které, jak tehdy věřil, sedělo bedlivě pozorováno Arthurem Chessem, jenž však za chvilku zjevně ztratil zájem a věnoval svou pozornost dennímu tisku. A pozval Jeremyho na večeři.

Když Dirgrove tehdy seděl, připadal Arthurovi vysoký. Teď, když stál, se ukázalo, že je střední postavy, ne vyšší než Jeremy a tak o pět kilo lehčí. Typ člověka, který vypadá, že se pohybuje i tehdy, kdy stojí v klidu na místě. Jeremyho pozdravil hřejivým úsměvem a srdečným potřesením rukou. „To je báječné, že vás poznávám. Tisíceré díky, že jste přišel. Mé jméno je Ted.“

Fotka na jmenovce se mu dost podobala, což byl jev vskutku neobvyklý. Usmíval se na ní stejným způsobem jako teď.

T. M. DIRGROVE, OŠETŘUJÍCÍ LÉKAŘ, KARDIOCHIRURGIE.

„Jeremy. Co pro vás mohu udělat?“

Dirgrove položil stranou kartu, kterou si právě četl, a opřel se o stůl. Měl hluboké modré oči, lemované jemnými vráskami smíchu, jasné, čestné, unavené. Hranatý obličej lemovalo šedožluté strniště. Ruce, zrůžovělé častým drhnutím, nezůstaly chvilku v klidu. Jeho chirurgické návleky měly vínově červenou barvu. Jeremy se přistihl, jak si v duchu říká: Aby se lépe skryla krev.

„Mám operovat mladou ženu s poruchou komorové přepážky. Samotná operace je rutina.“ Dirgrove se usmál. „Víte, co se říká. O rutinu jde tehdy, když se to týká někoho jiného. Abych neodbočoval, to děvče mě znepokojuje. Má opravdu veliký strach. My řezníci obvykle těmto věcem příliš velkou váhu nepřikládáme, ale já jsem se naučil být alespoň trochu pozornější.“

„Pozornější k obavám?“ zeptal se Jeremy.

„K celkovému propojení mezi tělem a duší.“ Spojil své pavoučí prsty. Nechal si udělat perfektní manikúru, ale zbývající část jeho těla vypadala značně ležérně až neuspořádaně: krátké, ježaté, nepravidelně sestříhané vlasy. Vrásčité ruce. Nedbalé holení zanechalo delší vousy na spojnici mezi dolní čelistí a krkem. „Maník jako já rozumí všem věcem po technické stránce, ale pokud nespolupracuje duše, mohou nastat problémy.“

„Zajímáte se o obavy pacienta podstupujícího chirurgický zákrok?“

„O jakoukoli významnou sympatetickou reakci nervového systému, která nastane i přes podání premedikace. Viděl jsem, že se to stává. Pacienti, kteří jsou zdánlivě mrtví, my je otevřeme a z nějakého důvodu jim vyskočí adrenalin a hroty SNS a krevní tlak šplhají do závratných výšin. Pokud má anesteziolog plné ruce práce, nemám optimální podmínky pro operaci. Proto na operačním sále nechávám hrát tlumenou hudbu a všichni musí nechat ústa zavřená. Co se týká této dívky, napovídá mi instinkt, že potřebuje zklidnit. Zaslechl jsem, že jste pro to ten pravý. Takže pokud by vám to nevadilo, mohl byste se na ni kouknout? Rodina má velmi dobré zdravotní pojištění.“

„Co mi o ní můžete říct?“

Dirgrove prohrabal stohy karet, jednu otevřel a podal Jeremymu. Zamířil ke dveřím. „Je tam vše, co potřebujete vědět. Díky. Velice bych ocenil, kdybyste se toho ujal co možná nejdříve. Mám ji napsanou na zítra, první případ hned ráno. Pokud si budete myslet, že máme operaci odložit, dejte mi vědět dnes do pěti.“

Krátce na Jeremyho mrkl a byl pryč.

Merilee Saundersová. Karta obsahovala plno údajů o její vrozené srdeční vadě a schopnosti její rodiny pokrýt všechny výdaje (exkluzivní soukromé pojištění), ale nic o jejím psychickém stavu. Ani jedna ze sester nezaznamenala žádnou poznámku o nějakých obavách a jediná lékařova narážka byla dopsána úhledným písmem ke včerejšímu zápisu. Vykazuje přízn. vel obav. Volat psych.

Jeremy se sebral a šel rovnou za ní.

Dirgrove ji o konzultaci předem neinformoval.

Šlo o mladou ženu silnější postavy s drsnou pokožkou a havraními vlasy staženými do uzlu. Nemocniční oděv měla na ramenou shrnutý a na lůžku ležela nepohodlně natažená. Uhlově tmavé oči se na Jeremyho zaměřily hned, jak vešel do místnosti. Jen na něj zírala a mlčela. Levné stříbrné prstýnky zdobily osm z deseti prstů. V jednom uchu měla tři kroužky, ve druhém čtyři. Malinká červená tečka nad levou nosní dírkou napovídala, že na nošení malého stříbrného hřebíčku v nose změnila názor.

Karta uváděla, že je jí dvacet, ale časopisy pohozené na nočním stolku by stejně dobře, ne-li lépe, pobavily patnáctiletou slečnu.

Jeremy se představil. Odpovědí mu byl zamračený výraz.

„Cvokař? Děláte si srandu. Někdo si snad myslí, že jsem cvok?“

„Vůbec ne. Doktor Dirgrove by byl jen rád, kdybyste byla před tím zákrokem co nejklidnější, a myslí si, že bych vám s tím mohl pomoci.“

„Pokud chce, abych byla klidná, nemá mě chtít rozřezat.“

Jeremy si přitáhl židli k jejímu lůžku. „Mohu?“

„Mám snad na výběr?“

„Jistě.“

Merilee Saundersová obrátila oči sloup. „Zaparkujte si tu židli, kam chcete.“

„Takže se zdá,“ řekl Jeremy, „že operace nebyla ve vašem herním plánu.“

Prudce se k němu otočila a pohlédla na něj s takovým úžasem, jako by se mu právě rozpůlila lebka a šedá hmota vytékala ven. „Jistě,“ řekla konečně. „Je to pro mě ohromná legrace. Nemůžu se dočkat, až mě rozřežou. Takový spěch.“

„Vysvětlili vám důvod chirurgického zákroku?“

„Blá blá blá. Blá blá blá. Jo. Ta zrůda Dirgrove mě informoval.“

„Zrůda?“ podivil se Jeremy.

„Je to kožený upjatý suchar. Android. Robot. S výjimkou situací, kdy se rozhodne překypovat šarmem. Matka ho zbožňuje.“

Karta uváděla, že je rodina kompletní a bez problémů.

„A co váš otec?“

„Co je s ním?“

„I jemu je doktor Dirgrove sympatický?“

„Jistě, proč by nebyl?“ Merilee Saundersová pohlédla na televizi zavěšenou na stěně. „Mají tu děsný programy. Teleshopping, mexické telenovely a jiné hovadiny.“

„To je pravda,“ potvrdil Jeremy. „Žijeme trochu za dobou.“

Mladá žena změnila pod pokrývkami svou polohu. „Dirgrove vám řekl, že jsem divná?“

„Ani v nejmenším. Jen se chce ujistit, že jste v dobrém stavu před…“

„Možná jsem,“ uznala. „Divná. No a? A co to má společného s tím, že mi chce rozřezat srdce? A proč právě teď? Všechny ty roky jsem byla v pohodě a teď najednou… Je mi dvacet, nemusím dělat něco, co nechci.“

„Pokud máte pochybnosti o…“

„Koukněte. Měla jsem to,“ – poklepala si na levou stranu hrudníku – „od té doby, co jsem se narodila. Řekli mi, že mám v srdci otvor, ale já se necítím jinak než všichni ostatní. Pak se nějaký podělaný doktor rozhodne vytáhnout na mě ten svůj pitomý stetoskop, uslyší to a všichni pak najednou začnou bláznit.“

„Cítíte se dobře, takže proč byste měla…“

„Jen takový divný pocit, víte, co tím myslím? Neviděla jsem na té podělané díře nic zvláštního a oni do mě začali šťourat a nastrkali do mě spoustu různých krámů, prohnali mě rentgenem, CAT a všemi těmi nesmysly a já se teď mám zítra probudit a cítit se, jako by mě přejel náklaďák. Nedává to smysl, ale vysvětlujte to mámě. Dělá to v mém nejlepším zájmu.“

„Vaše matka…“

„Moje matka miluje doktory,“ skočila mu do řeči Merilee. „Hlavně hezouny. Myslí si, že je Dirgrove hezounký a milý. Já ne. Já si myslím, že je to škrobený suchar. A protože se určitě chystáte zeptat na názor mého otce, jen dodám, že pracuje asi osm set hodin týdně, platí účty a nechá se jen nést proudem rodinného života.“

„Máte pravdu,“ potvrdil Jeremy. „Jste už dospělá a mluvíme o vašem těle. Takže pokud máte vážné výhrady…“

„Ale ne. Taky se držím názorů ostatních. Proč ne? Co horšího se může stát? Umřu?“ Zasmála se.

Jeremy začal něco říkat, ale umlčela ho mávnutím ruky. „Nemyslete si, že se nechám zatáhnout do nějakých psychoušských keců. Jděte s tím do pekel. I když jsem divná, tak co? Nejde o můj mozek, ale o mé srdce.“

„Někdy pomohou věci, které můžeme dělat, a celý zážitek tak usnadnit,“ řekl jí Jeremy. „Třeba relaxační cvičení.“

„Cvičení nenávidím.“

„Podobá se to spíše meditaci – hypnóze.“

Pozorovala Jeremyho štěrbinami očí. „Co, vy mě snad chcete uspat a říkat mi, že mám srdce v pořádku a že se ta díra zavřela? Pokud to dokážete, fajn, jen do toho.“

„Lituji,“ zavrtěl Jeremy hlavou. „To je poněkud nad mé schopnosti.“

„Tak kdo vás tady, k čertu, chce?“ vybuchla Merilee Saundersová a zatřepala prsty, jako by se pokoušela setřást z nich něčí špínu. „Nechte mě o samotě, jsem unavená.“

Pozn. Více rozzlobená než vystrašená. Chápe nutnost chirurgického zákroku intelekt., ale ne emoc. Doporučeno další vysvětlení procedury dr. Dirgrovem. Odmítá relaxační cvičení.

J. Carrier, Ph.D.

Nešlo o další z jeho triumfů.

Avšak ještě téhož dne o něco později si vyzvedl vzkazy na záznamníku a třetí z tuctu mu oznámil: „Jeremy, tady je Ted Dirgrove. Hodně jste nám pomohl. Díky.“

22

Interní pošta doručila další obálku. Stejný zdroj: Otolaryngologie. Opět nebyl uveden adresát, ale obálka přesto skončila v Jeremyho hromádce.

Tentokrát obálka obsahovala pět let starou kopii článku z gynekologického magazínu. Technika laserové hysterektomie při léčbě děložního lieomyomatu, endometriózy a pánevního zánětu.

Pacientka by měla být pokud možno umístěna v dorsální lithotomické poloze s nízko umístěnými opěrkami, připravena a zarouškovaná…

Jiný tým autorů, lékařů a biochemických inženýrů. Američanů z jedné univerzitní nemocnice na západním pobřeží.

Konstrukce laloku měchýře…, endoskopická souprava…, oddělení širokých ligamentů…

Jeremy vsunul článek zpět do obálky, prošel oddělením psychiatrie a zeptal se Laury, sekretářky, která třídila poštu, jestli má zdání, kdo tu obálku doručil.

„Všechno to přichází najednou z poštovního oddělení, doktore Carriere.“ Lauře bylo stěží dvacet a sotva vyšla z internátu. Ještě dostatečný zelenáč na to, aby chovala odborný personál v posvátné úctě.

„Nebylo to adresováno na mé jméno.“ Jeremy jí ukázal obálku. „Takže to musel někdo doručit osobně. Máte ponětí, jak se to dostalo do mé pošty?“

„No, ehm, ne. Je mi líto.“

„Když sem přijde pošta, kam ji uložíte?“

„Právě sem.“ Ukázala na místo na pultu po její levici. „Projdu ji, rozdělím podle oborů, sepnu každou hromádku gumovou páskou a dám na ni jméno. A pak ji někdo – já nebo nějaký dobrovolník – roznese po kancelářích. O tu vaši se staráme až nakonec, protože sedíte v jiném patře.“

„Takže, když už je pošta rozdělená, nemůže do ní nikdo nic přidat.“

„Myslím, že ne – je něco špatně, doktore Carriere?“

„Ne, jsem jen zvědavý.“

„Aha,“ řekla a vypadala trochu vystrašeně. „Přeji vám pěkný den.“

Vrazil do místnosti centrální pošty, ve které byl usazen recepční. Mladý muž, dokonale upravený a skvěle oblečený, seděl u počítače a prsty mu běhaly po klávesnici.

„Co si přejete?“ zeptal se, aniž by vzhlédl. Byl to stejný hlas, se kterým Jeremy mluvil, když zjišťoval informace o první došlé obálce.

„Chtěl bych se zeptat na tohle,“ ukázal mu Jeremy obálku.

Mladý muž přestal psát a Jeremy mu obálku podal.

„Nevolal už jste kvůli tomu dříve?“

„To byla první obálka, tahle je druhá. Takže si myslím, že nejde o náhodu. Myslím, že si mě někdo popletl s někým jiným.“

Mladík si prohlédl okopírovaný článek. „Hmmm… no, já jsem to neposlal. Tyto obálky se už takřka nepoužívají.“

„Hádám, že si je někdo hromadí.“

Mladík se zašklebil. „To proto, že nás mají tak rádi.“ Pokusil se vsunout článek zpět dovnitř.

„Nechte si to,“ zarazil ho Jeremy.

Mladík si přejel rukou přes vlasy. „Je to poprvé po dlouhé době, co mi někdo něco dal, ale díky, nechci.“

Položil článek na pult. Jeremy si jej vzal.

Teď ho to začalo zajímat.

Oddělování širokých ligamentů.

Jeremy se vrátil do své kanceláře a zavolal detektivu Bobu Doreshovi. Tentokrát se představil. Uslyšel, jak si Doresh povzdychl.

„Ano, doktore?“

„Když jsme spolu minule mluvili, pronesl jste v souvislosti s Tyrene Mazurskou něco o dokonalém provedení a naznačil jste, že u Jocelyn šlo o totéž…“

„Nikdy jsem nic nenaznačil, doktore, já jsem…“

„Dobrá, detektive, nebudeme se hádat o slovíčka. Mám na vás jednu otázku. Nesly ty vraždy nějakou známku chirurgické dovednosti? Vypadaly jako pitva? Oddělování tkání?“

Doresh neodpovídal.

„Detektive…“

„Já jsem slyšel, doktore. A teď mi něco povězte vy. Proč se na to ptáte?“

„Napadlo mě vejce,“ zalhal Jeremy. „Když spadne, skořápka se rozbije na kusy s rovnými hranami. V té destrukci je určitá přesnost. Měl jste na mysli tohle, když jste použil ten výraz dokonalé provedení, nebo jste mluvil jen tak obecně?“

„Doktore, nehodlám rozebírat to, co jsem měl na mysli.“ Doreshův hlas se ztišil a zaznívala z něj hrozba.

Byl nervózní, Jeremy ho zjevně znervózňoval. Na to, co jej zajímalo, to byla dostatečná odpověď. „Dobrá, tedy. Promiňte, že jsem vás s tím otravoval.“

„Neotravujete mě,“ snažil se ho ujistit Doresh. „Rádi si vždy vyslechneme postřehy všímavých občanů. Taky se za jednoho považujete, že?“

„Ne, detektive. U mě jde o něco víc. Miloval jsem Jocelyn.“

„To jste mi řekl i při našem prvním setkání.“

„Opravdu?“ Jeremy si na jejich první střet uchoval jen zamlžené a zmatené vzpomínky. Malá místnost, velký muž, jasná světla a věci pohybující se jako ve zpomaleném snu.

„Jistě,“ řekl Doresh. „Ve skutečnosti to byla první slova, která jsem od vás slyšel. Miloval jsem ji.“

„Tak nejspíš ano,“ souhlasil Jeremy.

„Pomyslel jsem si, že je to zajímavé. Že mi říkáte na úvod právě tohle.“

„Proč?“

„Není to zrovna to, co jsem dosud slýchal jako první slova v takové situaci.“

„Tak to vidíte,“ konstatoval Jeremy. „Každý den nějaká nová zkušenost.“

„Je to jako u lidí s Alzheimerovou chorobou,“ použil Doresh přirovnání. „To je ta její dobrá stránka, opravdu – každý den potkáváte nové lidi.“

Uběhlo několik vteřin.

Ticho prolomil Doresh. „Nesmějete se.“

„Povězte mi něco legračního a zasměji se.“

„Jo, máte pravdu, doktore. Je to nechutné. Míváme sklon se tak chovat – snažit se vypořádat s odvrácenou stranou života. Ulevit stresu. Jsem přesvědčen, že mi rozumíte.“

„Rozumím,“ řekl Jeremy. „Díky za váš…“

„Paní Banksová,“ přerušil jej Doresh, „pracovala s pacienty s Alzheimerem. Se všemi druhy pacientů s…, jak tomu jen říkala…, kognitivními poruchami?“

„To je správný pojem.“

„Slyšel jsem někoho z nemocničního personálu, jak si z nich dělají legraci. Nazývali to oddělení ‚vegetační zahradou‘. Připadá mi, že se vy, banda v bílých pláštích, od nás příliš nelišíte. Lidi se musí nějak vyrovnat s okolím.“

„Musí…“

„Jak jste na tom vy, doktore? Jste jinak v pořádku?“

„Jinak?“

„Když si odmyslím vaše pátrání po důkazech.“

„Och, jistě,“ řekl Jeremy. „Musím jít dále. Život je jako tlaková vlna, která mě žene dopředu.“

Zavěsil. Uvědomil si, že sedí a chvěje se. Stále neklidný se vydal dolů do haly, aby si vyzvedl další poštu.

Zavolat Doreshovi byl totální nerozum. Co si myslel, že tím získá?

Ten druhý článek ho rozhodil. Nebyl schopen jej vzít a vyhodit do koše jako poštovní omyl. Co když se ale mýlí. Mohl někdo jednoduše udělat stejnou chybu dvakrát?

Pitva… I kdyby si s ním někdo pohrával, neviděl žádnou přímou souvislost s Jocelyn.

Mohl to být Arthur?

Jeremy se chvilku bavil myšlenkou, jak si stařík hromadí interní obálky a jiný nemocniční materiál ve svém starém, zatuchlém viktoriánském domě.

V důchodu, ale pokračuje v práci.

Křečkování by odpovídalo Arthurovu oblečení, jeho autu, mnoha vzpomínkám. Lpění na starých dobrých věcech.

Život v minulosti. Neschopnost jít dál.

Jeremy se zařekl, že na něj i na obálky jednou provždy zapomene. Je čas pokračovat s psaním kapitoly knihy. Jako zázrakem to do sebe zapadalo. Poté, co dostal první článek o laserové chirurgii a uvědomil si, jak je špatně napsaný – nabubřele a přehnaně nesrozumitelně, jako ostatně všechny lékařské texty – rozhodl se, že on na to půjde jinak a jeho text bude lepší.

Měl už hotových dvacet stran, opravil je a cítil se svým způsobem spokojený.

Od nynějška: jen kniha a Angela.

Během posledních osmi dnů se viděli pouze dvakrát. V obou případech se milovali, dali si víno a povídali se celé hodiny. Zdálo se, že dospěli do stadia pohodlí, kdy se hormony uklidní, ale dosud nevyprchaly.

Tlachání s Angelou mu vyjasnilo jednu věc: Byla to ona, kdo dal jeho jméno doktoru Dirgrovovi.

„V rámci kolečka jsem se dostala ke kardiotorakálním případům a on nám udělal přednášku o transmyokardiální revaskularizaci. Pak vytáhl téma obav a faktoru rizika při chirurgických zákrocích a já jsem si říkala, že na obyčejného řezníka toho ví obdivuhodně dost.“

„Zajímal se o obavy a strach pacientů?“

„Většinu těchto chlapíků nevidíš jinak než skloněné nad své skalpely. Dirgrove si očividně uvědomuje na druhém konci operačního procesu lidskou bytost. Zmínila jsem se o práci, kterou děláš – jak se ti daří uklidnit pacienty, kteří mají strach. Uvedla jsem mu i konkrétní případ – Marian Boehmerovou – tu mou pacientku s vředem, které se mimochodem daří dobře. Ať už znamenaly ty krevní změny cokoli, zlepšilo se to. No, a na Dirgrova to zjevně udělalo dojem. Doufám, že ti to nevadí.“

„Vůbec ne. Naneštěstí jsem té jeho pacientce příliš nepomohl.“

„Skutečně?“ podivila se Angela. „On řekl, že ano.“

„Myslím, že je příliš taktní.“

„Možná jsi udělal více, než si myslíš.“

Jeremy přemýšlel o krátkém setkání s nepřátelsky naladěnou Merilee Saundersovou a pochyboval, že se mu podařilo něco jiného, než změnit její obavy ve zlost.

Což však na druhou stranu mohlo někdy mít terapeutický účinek – zlost pacienta přinutí, aby změnil názor, a zmenší paniku, která pramení ze zničující zranitelnosti.

Přesto si myslel, že návštěva u toho děvčete nebyla ničím jiným než nedorozuměním. Jak dlouho se u ní zdržel? Pět, deset minut?

„Zdálo se mi, že jsi Dirgrova potěšil,“ ujišťovala ho Angela.

Řekl si, že má možná pravdu. Setkal se s případy, kdy se pacienti ozvali léta po ošetření, aby mu poděkovali. Někteří mu docela přesně sdělili, co jim konkrétně pomohlo.

Věci, které řekl. Nebo neřekl. Volba slov a frazeologie, které jim oběma pomohly překonat terapeutickou hranici.

V každém jeho případě byla zatím „léčba“ neúmyslná. Neměl ani zdání o tom, že by se zaměřil správným směrem.

A pak tu byly případy, kdy použil veškeré zbraně z psychiatrického arzenálu a nabil si nos.

O čem to vypovídá? Že je jen pouhý pěšec, a ne král?

Divný způsob, jak si vydělat na živobytí.

„Mám dojem,“ řekla Angela, „že se občas prodáváš velice levně.“

„To si myslíš?“ políbil ji na špičku nosu.

„Jo.“ Prsty probírala jeho vlasy.

„Jsi moc milé děvče.“

„Někdy.“

„S opačným případem jsem se nesetkal.“

„Ha,“ řekla jen.

„Snažíš se mě postrašit?“

„Ne,“ řekla najednou vážným tónem a přitiskla svou tvář na jeho. Jeremyho dech byl teplý, lehký, se sladkou alkoholickou příměsí. „To nikdy neudělám. Nikdy neudělám nic, co by zvětšilo prostor mezi námi.“

23

Zasedání výboru bylo o celý týden odloženo. Při následujícím setkání stál opět za pultem Arthur a celé show vévodil.

Jeremy přišel pozdě a musel si sednout dozadu. Místnost byla ztemnělá a prosvětlovaly ji snímky ze zpětného projektoru – obvyklý postup – a tento stav se po většinu hodiny nezměnil. Zvučný baryton se nesl sálem a Arthur vypadal jako u vytržení nad mediastinálními teratomy.

Když se však znovu rozsvítilo, byl starý muž pryč a jeho místo zaujal doktor Singh, který vysvětloval: „Doktor Chess musel odejít dříve, protože měl už něco předem domluveno. Pokračujeme.“

Posledních deset minut zabrala živá debata o propustnosti buněk. Jeremymu činilo potíže zůstat vzhůru. Přinutil se tím, že se v duchu hádal sám se sebou:

Je to přece věda, a ne jakýsi náhodný proces, ve kterém nemá nějaký takzvaný expert ani ponětí o tom, co se děje.

Příští den přišla třetí obálka. Jeremy už takřka dokončil hrubý náčrt své kapitoly a cítil se dost unavený. Pohled na označení otolaryngologie v políčku odesílatele mu zmrazil prsty na klávesnici.

Nejprve jej napadlo obálku vzít a vyhodit neotevřenou. Neodolal však pokušení a odtrhl pásku tak prudce, že malá kovová sponka odletěla kdovíkam.

Tentokrát uvnitř nenašel lékařský článek. Místo toho vytáhl ústřižek novin, který se na okrajích drolil a byl zažloutlý věkem. Nic nenaznačovalo zdroj – článek byl pečlivě odstřižen notný kus pod horním okrajem, – ale styl a místní slang ukazovaly na nějaký britský bulvár.

KAMARÁDKA ZMIZELÉ BRIDGET

NALEZENA ZAVRAŽDĚNÁ

Před dvěma lety odešla mladá atraktivní žena, Bridget Sapstedová, z nejmenované hospody v Broadstairs v hrabství Kent, kde celý večer servírovala pivo. Pak zmizela. I přes rozsáhlé policejní vyšetřování nebyl osud krásky nikdy objasněn. Nyní byla zavražděna blízká přítelkyně této pěkné brunetky a policie dělá vše, aby zjistila, zda spolu osudy obou dívek souvisí.

Případ nabral obrat, když bylo dnes ráno nalezeno na předměstí Broadstairsu tělo třiadvacetileté Suzie Clevingtonové. Našel ji náhodný kolemjdoucí, který tím místem procházel do práce. Suzie a její temperamentní kamarádka Bridget byly spolužačky z Belvingtonské školy v Branchwillowu v Kentu a zůstaly přítelkyněmi i po dokončení školy. Suzie se chtěla stát tanečnicí a strávila nějaký čas v Londýně a v Evropě, ale nedávno se vrátila domů a hledala si práci.

„V této chvíli,“ uvedl hlavní vyšetřovatel, inspektor Nigel Langdon, „řešíme dva nezávislé případy. Pokud se ale najdou důkazy, budeme je brát jako vzájemně související.“

V odpověď na řeči, že bylo tělo strašlivě zohaveno, reaguje detektiv inspektor Langdon výrokem, že policie nemůže sdělit žádné podrobnosti, aby neohrozila průběh vyšetřování případu.

Přátelé a rodina popsali Suzie Clevingtonovou jako společenskou, přátelskou…

A zde článek končil, odstřiženy v půli věty.

Laserové skalpely, ženská chirurgie, mrtvá dívka. Zohavení.

Dokonalé provedení.

Tady vůbec nešlo o poštovní omyl.

Někdo v nemocnici chce, aby Jeremy věděl.

Kdo jiný by to mohl být než Arthur?

Vytočil číslo Arthurovy kanceláře. Na druhém konci to nikdo nezvedal. Byl starý muž pořád zaneprázdněn tou včera oznámenou „předem domluvenou“ akcí? Naléhavé okolnosti, které přiměly patologa odejít ze zasedání výboru dříve, než skončilo?

Jeremy si uvědomil jednu věc: Všechny tři obálky přišly v době, kdy Arthur nebyl k zastižení. Co to mělo znamenat? Alibi?

Alibi na co?

Natáhl si bílý plášť a vydal se do kanceláře fakulty. Zalhal sekretářce – neustále usměvavé a dobře naladěné Anně Colonové, se kterou vždy dobře vycházel – že koupil doktoru Chessovi dárek a potřebuje jeho adresu domů.

„Netušila jsem, že jste přátelé,“ podivila se Anna, když sahala po pořadači s titulem Lékařský personál. Nenapadlo ji zeptat se: Když je tomu tak, jak to, že nevíte, kde bydlí? Někteří lidé jsou obdařeni bezmeznou důvěřivostí. Jeremy se často probouzel uprostřed noci a nevěřil ani své vlastní existenci.

„Jsme spíše něco jako učitel a žák,“ vysvětloval Jeremy. „Doktor Chess mě hodně naučil a já bych mu chtěl za jeho laskavost poděkovat.“

„To je od vás moc hezké. Tady ji máte.“

24

Nešlo o žádný starý viktoriánský dům v Queen’s Arms, jaký si Jeremy vyobrazil ve svých představách. Adresa náležela jednomu bytu v Ash View – na jižním předměstí, daleko od vody, dobrých třicet kilometrů od města.

Opět špatně. Zdálo se, že vše, co se týká Arthura, mu přináší překvapení.

Možná mu to ale Arthur naznačoval. Ash View bývalo kdysi zemědělskou plochou a Arthur s láskou hovořil o svých zemědělských kořenech.

Telení krávy…, krvavý proces. Arthur Chess byl až děsivě citový.

Vnímal taky, jak se Jeremy do popisů jeho citových vzpomínek vžívá?

Kvůli Jocelyn?

V posledních dnech na Jocelyn hodně myslel.

S Angelou mohl mluvit, mohl se s ní milovat. Ale s Jocelyn…

Jocelyn odešla.

Potřeboval se starým mužem mluvit.

Pospíchal na oddělení, navštívil své pacienty a doufal, že žádného z nich příliš neodbyl, protože jeho myšlenky se toulaly úplně někde jinde.

Lidé se na něj usmívali – přátelskými, srdečnými úsměvy. Poděkovala mu manželka pacienta, dcera jiné pacientky mu stiskla ruku a prozradila mu, že se její matka na jeho návštěvy těší, protože on je jediným doktorem, který jí nijak neubližuje.

Snad opravdu nikomu svým spěchem neublížil, i když on sám si připadal jako podvodník.

Zítra to bude lepší.

Jeremy vyjel se svou novou z parkoviště lékařů těsně po poledni. Toho dne výjimečně nepršelo, ale bylo pod mrakem. Na obzoru se jako létající talíře šikovaly dešťové mraky a barvily větrem rozčeřenou hladinu jezera do černa. Zdálo se, jako by byli motoristé očarováni blížícím se příchodem další bouřky. Od chvíle, co najel na Asa Brander Bridge do místa, kde sjel na průmyslovou silnici vedoucí na jižní výpadovku, byl svědkem řetězové dopravní srážky, několika jednotlivých kolizí a nakonec jedné nehody, která způsobila objížďku, zácpu a špatnou náladu všech zúčastněných. Jeremy nakonec zvolil placenou dálnici, kilometry se probojovával dopravní zácpou, dokud neprořídly polední řady aut, jejichž majitelé každodenně dojížděli za prací do centra.

Prosvištěl nížinou. Než se vydal na cestu, důkladně si prostudoval mapu, ale přesto takřka minul špatně viditelný levostranný sjezd, který jej pak vedl podél hřbitova o rozloze menšího města, kolem nákupního centra střední třídy a několika penzijních komunit, jež hlásaly nezávislý život.

Zvolil snad Arthur podobný styl? Kanastu, bingo, zpívání u harmoniky a přepečlivou manželku, která se mu plete do každé hry?

Minul značku s nápisem Dvě míle do Ash View, vyvedenou ve veselých barvách. Terén klesal a s ním i životní standard: obchody pro pracující třídu, benzinové pumpy, obchodníci s pneumatikami, barabizny obklopené neudržovanými trávníky na nichž rezivěla stará auta.

Život na míle vzdálený od nádhery v CCC. Ať už ta tři písmena znamenala cokoli.

Jeremy projel kolem Dairy Queen a Denny’s a tří stánků řetězců prodávajících hamburgery. Také na míle vzdálené od husích jatýrek.

Nezávislý život za dne a pak gurmánská noc. Arthur Chess byl rozhodně muž, který stojí za pozornost.

Ash View se ukázalo jako poměrně pustá krajina s toulavými psy a nepravidelně roztroušenými skupinkami domků. Arthurova adresa seděla na velký hranatý dům s rovnou střechou, jehož okna hleděla na plochu, která kdysi bývala pšeničným lánem, ale teď se pouze vlnila neudržovanou trávou. Nejbližším orientačním bodem asi půl kilometru na sever bylo již nepoužívané autokino s otrhanou markýzou nad místem, kde bývalo jeviště a plátno.

Dešťové mraky změnily nížinu ve stínovou měsíční krajinu.

Jeremy zaparkoval a prohlížel si dům. Kdysi elegantní stavba byla zanedbaná a rozdělená na menší objekty. Příliš se nelišila od místa, kde bydlela Angela.

Ten starý muž bydlel v penzionu. Úmyslně se vzdaloval od radostí velkoměsta a kdoví, od čeho ještě.

Samostatná kočárovna napravo od hlavní budovy byla přestavěna na garáž pro čtyři vozy. Čtvero zavřených vrat nemělo zámky. Jeremy vystoupil z auta a zvedl první vrata vlevo. Uvnitř stál nissan. Na dalším místě parkoval Ford Falcon, třetí bylo prázdné a poslední poskytovalo útočiště Arthurovu černému Lincolnu Town Car.

Něco předem domluveného. Stařík prchl ze schůzky výboru a jednoduše odjel domů.

Jeremy vystoupal po betonových schodech velkého stavení a přečetl si jmenovky na větrem ošlehané poštovní přihrádce.

Chess – bez uvedení titulu – bydlel ve čtvrtém patře.

Vstupní dveře byly z leptaného skla – pozůstatek zašlé slávy. Jeremy je otevřel.

Nahoru po schodech a doprava. Dům čpěl po zkyslém mléce, kukuřici a pracím prášku. Schodiště se příkře zvedalo, lemované čistým zábradlím z bílého dřeva. Stejnou čistotou zářila i bílá, jemně texturovaná sádrová omítka na stěnách. Jeremy kráčel po borovicových prknech pokrytých modrým prošlapaným kobercem. Staré dřevo nevydalo ani jedno zavrzání. O dům se někdo staral s láskou.

Arthurovy dveře nebyly nijak označeny. Tak, a jdu na to.

Na Jeremyho zaklepání odpovědělo ticho na druhé straně dveří.

„Arthure?“ zavolal. Odpovědi se nedočkal. Silnější bušení vedlo k tomu, že se na škvírku pootevřely protější dveře. Když opakoval Arthurovo jméno a přidal své vlastní, škvíra se zvětšila a na Jeremyho hledělo jedno tmavé oko.

„Dobrý den.“ řekl oku. „Jsem doktor Carrier a hledám doktora Chesse “

Dveře se otevřely a stála v nich menší, baculatá, sladce vypadající žena v bledě žlutém domácím obleku. Měla bílé vlasy a výrazné červenohnědé obočí. Další příslušnice Arthurovy generace.

V jedné ruce držela květovaný šálek s čajem a usmívala se na Jeremyho. Její oči byly tmavě hnědé, tak tmavé, jak jen hnědá může být, než se změní v černou. Z ušních lalůčků visely veliké kroužky.

Vypadala jako stará jasnovidka.

„Profesor vás očekával, drahoušku?“

„Ne tak docela,“ vysvětloval Jeremy. „Pracuji v Centrální nemocnici a potřebuji si ujasnit nějaké postupy v ošetření.“

„Něco naléhavého?“

„Ani ne, madam. Mám jen jednu důležitou otázku.“

„Ach… a vy jste sem vážil takovou dalekou cestu. Jaká oddanost práci – je to dobrá nemocnice. Narodily se tam všechny mé děti. Tehdy byl Arthur Chess ještě mladík. Vysoký a pěkný. K pacientům se choval skvěle.“ Zachichotala se. „Já jsem byla taky samozřejmě mladá. Odvedl vynikající práci.“

„Profesor Chess rodil vaše děti?“

„No ano. Vím, že je patolog. Teď. Ale tehdy dělal v tomto oboru medicíny. Je to báječný mužský. Moc mě potěšilo, když jsem zjistila, že jsme sousedé. Obávám se ale, že není doma, drahoušku.“

„Máte ponětí, kde by mohl být?“

„Och, vždyť on pořád cestuje,“ prozradila Jeremymu. „Mám mu říct, že jste tu za ním byl, doktore…“

„Carrier. Takže on zcela jistě cestuje?“

„Ach ano. Když je profesor Chess na cestách, beru mu poštu a kontroluji vzkazy.“ Usmála se, přendala šálek do levé ruky a natáhla pravici k pozdravu. „Ramona Purveyanceová.“

Jeremy přešel patro. Její dlaň byla měkká a trošku zvlhlá. Buclaté prsty se nepokusily o výraznější stisk.

„Cestuje moc rád, že ano?“ ujišťoval se Jeremy.

Ramona Purveyanceová nadšeně přikyvovala.

„Zajímalo by mě, jak dlouho bude pryč tentokrát.“

„Těžko říct. Někdy je to den, jindy týden. Posílá pohlednice.“

„Odkud?“

„Odevšad. Pojďte, ukážu vám je.“

Jeremy ji následoval do malého bytu prosvětleného zadními okny, jež umožňovaly výhled na nekonečné moře trávy. Na skutečnou planinu, jen nepatrně se zvedající směrem k horizontu. Kroužilo nad ní asi deset havranů, buď takřka splývajících s černou oblohou, nebo rýsujících se před trhlinami světla, které oddělovaly bouřkové mraky. Efekt byl udivující – statika vznášející se ve vzduchu.

„Jsou tam pořád,“ řekla Ramona. „Nádherní ptáci. I přes svou reputaci.“

„O jakou reputaci jde?“

„Víte přece. Jako v Bibli. Noe poslal havrany, aby hledali vhodné místo, ale ti selhali. To holubice přinesla olivovou větévku. Já si přesto myslím, že jsou to nádherná stvoření. I když ne tak mírumilovná jako holubice. Někdy se tu ukáží kardinálové, malí červení ptáčci. Ale havrani je odhánějí.“

Položila šálek na nízký skleněný servírovací stolek, přešla ke skříňce z javorového dřeva, otevřela horní šuplík se slovy: „Jsem si jistá, že jsem je dala tady.“

Jeremy se rozhlédl po bytě. Stěny měly zelenou barvou – nemocniční zeleň – a nábytek byl novějšího data, různého stylu a za nízkou pořizovací cenu. Jediné umělecké kousky zastupovalo několik zarámovaných fotografických reprodukcí mořského pobřeží, vystřižených z kalendářů. Žádné cetky, vzpomínky. Nic z rodinné historie, co byste očekávali od staré paní.

To však byly jen jeho hloupé předpoklady, romantická verze rodinného života. Věci se však mění, rozdělují se. Nebo se nikdy nestanou.

Co bude vystavovat na odiv on, až zestárne?

Ramona Purveyanceová otevírala přihrádky a opět je zavírala. Celý postup několikrát zopakovala a pak konstatovala: „Hmmm.“ Obývací pokoj vedl do malé, čisté kuchyňky. Pokud zde žena vařila, nezanechalo to na kuchyni žádné stopy, ani závan po jídle.

„Ach, tady to máme,“ řekla potěšeně. V ruce držela hromádku pohlednic sepnutých širokou červenou gumovou páskou. Bez zaváhání je podala Jeremymu.

Nějakých prvních deset přišlo ze zámoří. Londýn, Paříž, Konstantinopol, Stockholm, Mnichov, oblast La Manche – navštívil snad Arthur místa své bojové minulosti? – Brazílie, Argentina. Další svazek byl pouze americký: Kráterové jezero v Oregonu, New York City, St. Louis, Los Angeles, Bryce Canyon, Santa Fe, New Mexico.

Malebné obrázky známých pamětihodností a scenerií na jedné straně a stejný text, psaný povědomým rukopisem, na druhé:

Drahá paní P…

Cestuji a poznávám.

A. C.

„Je zlatíčko, že nezapomene,“ usmívala se stará paní.

„Co ho znám, vždycky bydlel tady,“ lhal Jeremy. „Musí to být dobrých…“

„Deset let,“ doplnila. „Nastěhoval se pět let poté, co jsem přijela já. Je to tiché místo a některým městským lidem dělá potíže si tu zvyknout. Profesorovi ne. Prodal svůj velký dům i s vybavením a bez problémů se přizpůsobil životu tady.“

„Dům v Queen’s Arms?“

„No ano,“ potvrdila Ramona. „Ukázal mi fotky. Velká, stará stavba – viktoriánská.“

Alespoň něco správně! Konečně!

„Musela to být krása, žít tam,“ zasnila se. „Kvalitní starý nábytek, nádherná okna z olovnatého skla. Avšak příliš mnoho prostoru pro jednoho člověka. Profesor mi prozradil, že už tam okolkoval dost dlouho. Dlouho po… Dobře udělal,“ ukončila téma. „Vy jste taky patolog, doktore Carriere?“

„Psycholog. Co udělal dobře, paní Purveyanceová?“

Čokoládové oči neuhnuly stranou, když odpovídala: „Když si uvědomil, jak nevhodné je takové místo pro člověka, který žije sám.“

„Žít sám je věcí přizpůsobení.“

„Žil jste někdy sám, doktore?“

„Vždycky.“

Ramona Purveyanceová propletla prsty a studovala ho upřeným pohledem.

„Psycholog. To musí být docela zajímavé povolání.“

Usmívala se, ale něco v jejím tónu napovídalo, že se o danou problematiku příliš nezajímá. „Profesor Chess a já jsme spolu čas od času probírali zajímavé klinické případy. Velice se zajímá o psychosociální souvislosti,“ vysvětloval Jeremy.

„To on ano,“ potvrdila. „Ten člověk je zvědavý jako malé dítě. Občas jej vídávám tamhle.“ Ukázala směrem z okna na nekonečnou travnatou plochu. Havrani se pohybovali ve shluku poblíž horizontu jako malé černé tečky. „Chodí a objevuje, leze po kolenou, hledá brouky a kdovíco dalšího. Někdy si s sebou bere detektor kovu a klape okolo. Jindy zas popadne zahradní lopatku a na stejných místech kope.“

„Našel už někdy něco?“

„Ó, jistě. Špičky šípů, staré mince, láhve. Jednou našel perlový náhrdelník a dal mi ho. Malé barokní perličky, některé už měly kazy, ale jako celek je stále nádherný. Dala jsem ho své vnučce Lucy – má teď akorát věk na to, aby ocenila krásné věci. Svět je pokladnice, pokud víte, kde hledat.“ Pohlédla ke dveřím. „Dal byste si čaj?“

„Ne, děkuji, raději už půjdu.“

„Doktore Carriere,“ řekla, „to slovo, co jste použil – psychosociální – co to ve skutečnosti znamená?“ Naklonila hlavu k jedné straně, jako by se snažila předstírat upejpavost. „Ráda si obohacuji slovní zásobu.“

„Znamená to souvislost mezi psychologií a sociálními otázkami. Otázkami, jimž musí čelit naše společnost. Chudoba, zločin, násilí. Profesor Chess se hlavně zajímá o násilné zločiny.“

Ramona Purveyanceová pohlédla na své ruce. „Aha… Tak jo. Musím se teď pustit do praní. Mám mu říct, že jste se tu stavil?“

„Ale ovšem, děkuji. Hádám, že nemáte tušení, kdy se vrátí – zabalil si velký kufr?“

„To opravdu nevím,“ pokrčila Ramona rameny. Přiblížila si šálek k ústům. Obsah už určitě vychladl, ale ona se pomalu napila. Tmavé oči ho sledovaly i přes okraj šálku.

„Nemáte aspoň tušení?“ vyzvídal Jeremy.

„Včera v noci mi dal pod dveře lístek s prosbou, abych se mu postarala o poštu. Nebylo to večer, protože jsem byla vzhůru až do jedenácti. A když jsem se ráno v šest probudila, byl už pryč.“

Ruka držící šálek opět poklesla. Z jejího obličeje se nedalo nic vyčíst, ale oči zůstávaly ve střehu. Jeremy se usmál. „To je celý profesor Chess. Vydal se v tom svém nádherném lincolnu za dalším dobrodružstvím.“

„Je to krásné auto, že? Stará se o ně jak o staré vzácné hodiny – myje ho, leští a vysává každý týden. Ale ne, myslím, že si ho nevzal. Když cestuje, obvykle si bere taxi. Nebo své druhé auto a to pak nechá na letišti.“

„Své druhé auto?“

„Svou dodávku,“ upřesnila. „Má ještě ford, starou dodávku, ale v perfektním stavu. Prozradil mi, že ho koupil v městské aukci. Patřívala úřadu soudního lékaře, nezdá se vám to trochu strašidelné?“ Stará žena se objala pažemi a otřásla se. „Profesor Chess mě ujišťoval, že ji před tím řádně vyčistili. Vždycky je vyčistí.“

„Je?“ zeptal se Jeremy.

„Věci z márnice.“ Opět se zachichotala. „Věci po mrtvých.“

25

V půli cesty zpět do města se rozpoutala bouře. Jeremy se pomalu prodíral dopředu se zamlženým čelním sklem a kmitajícími stěrači, jež nestíhaly stírat proudy vody. Cítil, že na brzdy se v tomto počasí vůbec nemůže spolehnout. Málem se stal účastníkem řetězové havárie sedmi aut. Ke konci přenechal svůj život osudu. Jako zázrakem dojel domů celý. K večeři si dal polévku z konzervy, toast a černou kávu.

Následující večer se on i Angela konečně vykradli z nemocnice. Vzal ji do restaurace vyšší cenové kategorie, dražší než spolu kdy předtím navštívili: Hale Boulevard v Severní čtvrti. Kvůli špatnému počasí jeli taxíkem a Jeremy vzal pro oba deštník.

Lekce od Arthura.

Restaurace měla stěny v barvě švédské zeleně, mramorové pulty, naškrobené ubrousky barvy čerstvého másla. Cestou k rezervovanému zadnímu stolu prošli kolem pultu s ledem a rybami tak čerstvými, že na ně jejich oči vyčítavě hleděly jako živé, a pak dalšího s vystavenými prvotřídními plátky hovězího a vepřového masa, jemně prorostlého tukem. Bojechtivě vyhlížející humři na ně vyzývavě hrozili klepety přes dokonale čistou stěnu asi třímetrového akvária.

Krutost dobrého živobytí.

Jeremy pro ně dopředu rezervoval stůl dva dny předem a navíc zajistil za Angelu náhradu v podobě jiného rezidenta. Hocha, který dělal v rámci kolečka jako začínající lékař na psychiatrii a zúčastnil se několika Jeremyho přednášek.

Prostředí, jídlo, vše bylo skvělé. Měl v plánu udělat na Angelu velký dojem.

Seděla zpříma těsně u něj. Vzájemně se dotýkali stehny.

„Jak se mám tady po tom všem vrátit do rezidentského světa?“

„Ber to s přehledem,“ řekl jí Jeremy. „Snaž se vyhnout přílišnému senzorickému šoku.“

„Ale pro mě to je šokující,“ namítla Angela. „Aby se o mě někdo takto staral.“

„Vsadím se, že ti to ale není cizí.“

„Proč to říkáš?“

„Jediná dcera v rodině kultivovaných profesorů. Něco mi říká, že jsi v životě uvykla už lepším věcem.“

„Máš pravdu,“ souhlasila. „Vychovávali mě s láskou, dali mi vše, co jsem chtěla, a stále mi říkali, že mohu dosáhnout všeho, co si usmyslím. Podle všeho bych nikdy neměla ztratit sebevědomí, že? Ale já ho ztrácím. Takřka každý den. To ta moje práce, všichni ti lidé, kteří jsou na mně závislí. Co když do příkazu napíšu špatně desetinnou čárku? Nebo si nevšimnu, když to udělá někdo jiný? Mně se to opravdu stalo, když jsem začínala. Nějaký doktor, který se více staral o psaní účtů než o své pacienty, naškrábal předpis pro pacienta – diabetika. Stokrát vyšší dávku. Vedlo by to k náhlému úmrtí a všichni by z toho byli paf.“

„Ty sis toho všimla?“

Přikývla. Číšnice vypadající jako porcelánová panenka přinesla gratis melounový likér v malých zelených skleničkách a tác se směsí smažených plodů moře všeho druhu. Angela prsty masírovala skleničku. Pak vzala z tácu malou chobotničku. „To je příliš kruté,“ zamumlala, a položila ji zpět.

„Takže se ti podařilo zachránit lidský život. To jsi udělala skvěle.“

„Málem se mi to nepodařilo, Jeremy. Stříkačka už byla natažená – připravila ji sestra – a já jsem jen měla píchnout injekci. Ani nevím, proč mě napadlo podívat se na příkaz.

Nikdy nezapomenu tvář toho pacienta. Starší muž, stařík robustní postavy, který byl zvyklý v lepších dnech svého života zacházet s těžkými stroji a stále jej bavilo flirtovat. Musel si všimnout mého výrazu, toho, jak jsem zaražená. ‚Je všechno v pořádku, zlatíčko?‘ ujišťoval se. Samozřejmě, ubezpečila jsem ho a začala jsem důkladně prohlížet stříkačku. Pak jsem mu zalhala, že něco není v pořádku s jehlou nebo že je ve stříkačce příliš mnoho vzduchových bublinek a že musím přinést jinou. Nechala jsem ho tam ležet, mrskla jsem tu podělanou stříkačku do nejbližšího koše na biologický odpad, zavolala vrchní sestru a ukázala jí ten příkaz. Nebyla vůbec hloupá, měla už spoustu zkušeností a o dávkování toho věděla tolik, co kdejaký lékař. Kristepane, vyjekla, ale rychle se vzpamatovala a pak už jen dodala, že ‚samozřejmě to nikomu neřekneme, že ne?‘ A já jsem ji ujistila, že ne. Navrhla, abych v původním příkaze přepsala hodnotu, a já jsem to udělala. Pak jsem natáhla novou stříkačku, vrátila se k pacientovi a dala tomu nebožákovi jeho dávku. Usmál se na mě. A máme to za sebou. Chyběla jste mi, ovečko. Možná spolu jednou začneme chodit a užijeme si. Vrátila jsem mu úsměv. Byla jsem příliš otřesená na to, abych se cítila dotčená jeho sexuálními návrhy. Kromě toho šlo o starého muže, jinou generaci, tak proč bych se měla urazit? Pane ten a ten, člověk nikdy neví. A když jsem odcházela, zavrtěla jsem zadkem. Abych ho obveselila. Možná to bylo nevkusné, ale ten muž málem zemřel a já jsem byla ta, kdo ho takřka zabil. Zasloužil si trochu radosti, ne? A z mé strany to taky představovalo něco jako pokání.“

Zatřásly se jí rty. Pozvedla zelenou skleničku a na jeden zátah ji vyprázdnila do sebe.

„Nemáš se za co obviňovat,“ uklidňoval ji Jeremy. „Jsi hlavní hrdinkou tohoto příběhu.“

„Šlo čistě o štěstí. Bylo to těsné. Od té doby jsem paranoidní, co se týká předepisování dávek. Kontroluji vše dvakrát, třikrát. Možná to ze mě udělá lepšího doktora. A víš, co je na tom nejhorší? Ten lékař – ten idiot, který neumí používat desetinnou čárku – se o tom nikdy nedozvěděl. Chránili jsme ho a nikdy jsme mu to neřekli. Co to dělá ze mě? Spiklence?“

„Kdybyste mu to řekli, popřel by to. A nejhůře bys z toho vyšla ty.“

„Vím, vím,“ řekla Angela rezignovaně. „Tohle je ale romantický večer. Promiň, Jeremy.“

Jeremy se naklonil a prsty přejížděl teplé, hladké místečko za jejím uchem. Ty hladké, sametové ženy. Ty jejich jemně rozjitřené myšlenky.

„Jsi báječný člověk, Jeremy. Prosím, nepřestávej.“

O týden později mu přišla pohlednice z Osla.

Nádherná fotografie, jakési místo zvané Vigeland Sculpture Gardens. Monumentální sochy postav s nadměrně vyvinutými svaly, zasazené do syté parkové zeleně. Jeremyho očím se obraz jevil až agresivně proletářský – wagneriánský.

Na zadní straně pohlednice byla slova napsaná černým plnicím perem, poskládaná z písmen nakloněných dopředu:

Drahý doktore C…

Cestuji a poznávám.

A. C.

Stařík se jen tak sebere a odjede. A proč ne? Je přece v důchodu, žije sám a nemá žádné pracovní závazky.

Přestěhoval se do horšího.

Jeremy si byl jistý, že ta stará viktoriánská stavba byla opuštěna z úplně jiného důvodu než kvůli Arthurovu náhlému pocitu, že je pro něj jeho dům příliš veliký.

Ramona Purveyanceová ten důvod znala, takřka jí vyklouzlo z úst vysvětlení – potloukal se tam příliš dlouho poté, co…

Když na ni ale Jeremy zatlačil, couvla.

Odehrála se v Arthurově životě nějaká tragédie? Něco, co mu změnilo život? Možná byl ten starý muž nucen jednoduše čelit jedné z běžných životních tragédií: ovdověl.

Ztráta milující a pečující manželky, takové, jakou si Jeremy u Arthura představoval. To by mohlo být na Arthurovu družnou povahu příliš. Mohlo ho to dovést k rozhodnutí hledat radost jinde.

U pozdních večeří s podobně smýšlejícími excentriky.

Jeremy uložil pohlednici do šuplíku. Když pak potkal Annu, sekretářku fakulty, poděkoval jí za Arthurovu adresu a řekl, že se Arthurovi dárek líbil a že je právě na cestách.

„Ano, dělá to tak,“ potvrdila. „Posílá mi ty nejpěknější pohlednice. Je tak pozorný.“

„Je to dobrý způsob, jak se zabavit,“ řekl Jeremy.

„A co?“

„Cestování. Vzhledem k jeho osamělému životu a tak.“

„Jistě máte pravdu.“

„Jak dlouho už žije sám?“

„Od té doby, co ho znám – myslím, že byl vždycky sám, doktore Carriere. Zatvrzelý starý mládenec, znáte to. Škoda, ne? Takový milý člověk.“

Když někdo žije sám, znamená to, že se může kdykoli sebrat a odjet na letiště, okouzlit stevardku u prodeje letenek, nastoupit na palubu letadla, uvolnit si tkaničky, uzobávat solené arašídy, obrátit do sebe martini s olivou a uvelebit se v očekávání dlouhého letu.

Jestli byl za těmi obálkami Arthur, poslal Jeremymu dva články o laserové chirurgii a odjel ze země krátce po odeslání starého novinového ústřižku o pohřešované anglické dívce a její zavražděné kamarádce.

Jeremy alespoň předpokládal, že je ta historka stará. Napadlo ho to při pohledu na vysušený, zažloutlý novinový papír. Ale co tím chtěl Arthur říct? Měla to být lekce z historie zločinu? Chtěl, aby se Jeremy zamyslel nad dalším příkladem velmi špatného chování?

Chtěl Jeremyho k něčemu dovést…

Pokud ano, byl ten starý muž neskutečně tajnůstkářský.

Kde jen je ten ústřižek… Jeremy prohledal stůl a vzpomněl si, že jej vyhodil. Jak se ta zavražděná dívka jmenovala… Suzie… Její příjmení začínalo na C… Snažil se vydolovat v paměti jméno, ale cítil, jak mu uniká.

Vybavilo se mu ale jiné jméno.

Jméno dívky, která zmizela – neobvyklé jméno – Sapstedová – Bridget Sapstedová.

Spustil svůj archaický počítač, trpělivě vyslechl pípání temperamentního modemu (nemocnice přešla na textový procesor léta poté, co tak učinila ostatní zdravotnická zařízení a stále vzdorovala zavedení integrovaného systému), opřel se a stihl přepočítat dírky na stropě provedeném z akustických čtvercových desek, než se počítač konečně připojil k internetu.

Zadal do vyhledávače jméno pohřešované dívky. Počítač začal unaveně brblat, chrčet a hrkat, až nakonec vyplivl výsledek.

Tři odkazy, všechny pocházející z britského bulváru.

Případ nebyl vůbec starý, to jen recyklovaný celulózový papír rychle zestárl.

Stalo se to před pouhými šesti lety. Tak, jak uváděl ústřižek, Bridget Sapstedová zmizela.

O dva roky později ji našli. Mrtvou.

Kosterní pozůstatky mladé ženy byly pohřbeny dost mělce v hustě zalesněné oblasti, méně než čtvrt kilometru od pozůstatků její kamarádky Suzie Clevingtonové. Byla nalezena tři týdny po Suzie. Nezůstalo nic než kosti. Soudní lékař odhadoval, že Bridget Sapstedová byla pohřbená celé dva roky, než ji vyčenichali psi.

„Nález Suzie nám usnadnil vyšetřování,“ prohlásil detektiv inspektor Nigel Langdon. „Nyní považujeme za pravděpodobné, že jsou obě dívky oběťmi stejného vraha. Z objektivních důvodů nejsme v současnosti schopni poskytnout vysvětlení našeho předpokladu.“

Pak nechal Jeremy proběhnout databázemi policistovo jméno. S Nigelem Langdonem souvisel pouze jeden odkaz a ten neměl s policejním vyšetřováním nic společného: Minulý rok pořádal muž toho jména přednášku na téma kultivace pivoněk pro zahradní klub Muillicent Haveford Memorial v Kentu.

Stejný okrsek mohl znamenat stejného vraždícího maniaka. A ten detektiv inspektor už je také možná v důchodu a pátrá po mnohem klidnějších věcech.

Jeremy se rozhodl zatelefonovat si přes moře pro nějaké informace, několikrát špatně vyťukal mezinárodní volací kód, až se nakonec spojil s ryzí anglickou operátorkou a obdržel ze seznamu číslo Nigela Langdona v Broadstairsu.

Tam, kde obě dívky navštěvovaly školu.

Časový rozdíl znamenal, že je právě v Anglii večer, ale dosud dostatečně brzy na jeden zdvořilý telefonát.

Naťukal číslo a tak se zaposlouchal do zvuků, které zámořská linka vydávala, že jej zaskočil veselý hlas nějaké ženy.

„Haló, kdopak tam tedy je?“

„Mohu, prosím, mluvit s panem Langdonem?“

„Dívá se na televizi. Kdo mu mám říct, že volá?“

„Doktor Carrier ze Spojených států.“

„Ze Států – vy snad žertujete.“

„Vůbec ne. Mluvím s paní Langdonovou?“

„Při minulé kontrole jsem se tak ještě jmenovala.“ Smích. „Nesmějete se? Nevadí. A jak dál? Jaký druh amerického doktora se ve vás ukrývá?“

„Psycholog,“ vysvětlil Jeremy. „Jsem přítel doktora Arthura Chesse.“

„Opravdu?“ řekla žena. „Věřím, že to je pro něj dobré, ať už je to kdokoli. Myslíte si tedy, že Nigel potřebuje cvokaře?“

„Nic takového, paní Langdonová. Doktor Arthur Chess – profesor Chess je renomovaný patolog, který se zajímá o jeden z Langdonových případů – mluvíme celou dobu o detektivu inspektorovi Nigelu Langdonovi?“

„Inspektorovi v důchodu… Nigel už má tu ošklivou práci za sebou… Jde o ty zavražděné dívky, že? Určitě se to týká jich.“

„Vlastně ano, já…“

„Áha. A pak kdo je v naší rodině detektiv!“ Žena se zasmála.

„Jak jste to poznala?“ zeptal se Jeremy.

„Protože to je jediný Nigelův případ, o který se zajímá psycholog. Musel to být nějaký šílenec, určitě. Ale více vám říct nemohu. Bylo by to netaktní. Co chcete vy a váš profesor po Nigelovi?“

„Jen bych mu rád položil pár otázek.“

„Vy a všichni ostatní.“

„Zajímalo se o ten případ v nedávné době hodně lidí?“

„V nedávné době ne. Ale poté, co se to stalo – když našli tělo té druhé dívky, Bridget, byla tahle linka hodně žhavá.“ Teď zmíněná linka oněměla. „Už to všechno díky bohu přešlo. Takže vy s ním chcete mluvit?“

„Ocenil bych to. Jen na…“

„Myslím, že mu to neuškodí. V posledních měsících si stěžoval na nudu. Nigeli!“

Mužův hlas zněl, jako by měl ústa plná míchaných vajec.

„Co se děje?“ dožadoval se okamžitě odpovědi. „Něco o Suzie a Bridget? Kdo jste? Čeho se to týká?“

Jeremy upředl síť výmyslů o Arthurových forenzních schopnostech, erudovaných diskuzích mezi nimi, které se týkaly důležitých případů, starém muži, který ho požádal, aby se pustil do psychologického rozboru případů, o kterých se domníval, že ještě nebyly vyřešeny.

„Jo, tohle je opravdu zavšivený nevyřešený případ,“ brblal Nigel Langdon. „Nikdy jsem jej neuzavřel. Neustále mě něčím překvapoval. Co se týká těch dvou těl, myslel jsem, že jich bude více. Jedna z těch sériových vražd, víte? Ale byla jen dvě. Nějaký hajzl zmasakroval dvě ubohé dívky a přestal. Jedna z nich měla přítele, takového prevíta, co si odseděl nějaký čas v Broadmooru za napadení, a já jsem si byl jistý, že je to on. Ale měl alibi. Byl zase zavřený v Broadmooru – docela spolehlivé alibi, že? A kromě něho jsem už nenašel nikoho. A nic. A teď, když mě omluvíte, popřeju vám dobrou…“

„Zmasakrované,“ opakoval Jeremy. „Šlo o sexuální útok?“

„Moc jsem to… zdramatizoval, pane. Proč bych vám to měl říkat? Je to poněkud impertinentní…“

„Ještě jednu otázku, inspektore Langdone. Prosím. Nenašel se u těch vražd důkaz o přesně provedené chirurgické práci?“

Ticho.

„Na co se mě to přesně ptáte?“ zeptal se Langdon po chvilce.

„Přesně na to, co jste slyšel. Byla ta těla rozřezána s… pozoruhodnou dovedností a cílenou přesností? Tak, že to naznačovalo určitou chirurgickou zkušenost?“

„Odkud jste říkal, že jste, hochu?“

„Z Centrální městské nemocnice.“ Jeremy vyhrkl adresu, řekl Langdonovi, že by mu rád dal své telefonní číslo, aby si to mohl ověřit.

Langdon mu skočil do řeči: „Kde se bere v Centrální městské nemocnici taková zvědavost?“

„Je to tak, jak jsem vám řekl. Pouhá intelektuální zvídavost. A hluboký zájem ze strany profesora Chesse – a mě – o psychologické otázky. O původu násilí.“

„Měli jste tam případ podobný tomu našemu, že?“

Jeremy zaváhal.

„Já jsem vám zodpověděl všechny otázky a vy najednou oněmíte?“ vyčetl mu Langdon.

„Je to možné, inspektore. Rozhodně to nemohu potvrdit. Profesor Chess je patolog, pracoval tady u nás v úřadu soudního lékaře. Procházíme společně některé staré případy. Nikdy jste o doktoru Chessovi neslyšel?“

„Jednoduše jen Chess?“

„Přesně.“

„Ne. Neřekl bych, že jsem o něm někdy slyšel.“

„Je znám po celém světě,“ nedal se Jeremy. „Teď právě odcestoval do Osla.“

„To mu nezávidím,“ reagoval Langdon. „Jako poněkud rozrostlá rybářská vesnice docela ujde. Ale ti chlapi tam! Jsou samé sardinky a olej. Což samozřejmě dává smysl. Pořád jedí ty své olejovky, až se jim krev pomalu mění v olej. Noráci. Jsou horší než Arabové. Peněz mají jako slupek a nejsou schopni si do svých letních chatiček pořádně zavést vodu a tak. Raději si ji dovážejí. A pořád se někde potloukají s batohem na zádech. Dává vám to smysl – boháči, a vyhýbají se takovému pokroku, jako je tekoucí voda v domě?“

Langdon ukončil svůj dlouhý monolog. Jeho hlas přeskočil do vyšší frekvence, zaznívala z něj zloba a Jeremy uvažoval, zda se tím brebentěním nepokouší něco zakrýt.

„Takže už jste v Oslu byl, inspektore.“

„Ocitl jsem se už na všech možných místech,“ odvětil Langdon. „Ale teď už raději skončíme, protože se mi kvůli vám začíná vracet minulost, na kterou bych raději zapomněl. Teď už se zajímám jen o kytky. Mám rád kytky. Kytky na rozdíl od člověka nemají potřebu někoho jen tak bez důvodu roztrhat a pak zmizet a nikdy už neukázat svůj zlý, psychopatický ksicht.“

Pohrdavě si odfrkl a zavěsil.

Langdon byl v Oslu a zjevně o tom nechtěl mluvit. Jeremy ještě chvilku přemýšlel a usoudil, že o tom už nic víc nikde nezjistí. Uzavřená kapitola.

Nebylo tomu tak. O dva dny později mu přišel mail z adresy NigelLfleur@uklink.net.

Vždy detektivem. Langdon si zapamatoval Jeremyho jméno i název nemocnice, vystopoval jeho účet a získal adresu.

Drahý doktore Carriere,

mám obavy, že jsem k vám byl při našem nedávném telefonickém hovoru přehnaně strohý. Možná můžete mé chování omluvit vzhledem k předem neohlášenému charakteru vašeho telefonátu a nepříjemnému předmětu hovoru, do kterého jste mě vytáhl z jinak poklidného večera.

Avšak cítím povinnost poskytnout vám následující informace:

Co se týká vašeho dotazu na různé aspekty případů, o kterých jsme diskutovali, obávám se, že už jsou mimo dosah mé odpovědnosti. Lituji, ale nemohu vám prozradit podrobnosti, když jde navíc o případy, jež jsou dosud neuzavřené. K případu Clevingtonová/Sapstedová byl přidělen nový člověk, detektiv inspektor Michael B. Shreve. Podle toho, co vím, se příliš aktivně případu nevěnuje a ten byl zařazen mezi neaktivní a čeká na nové důkazy, ale ty se dosud neobjevily. Takže bude případ nejspíš odložen ad acta.

Dávám vám však kontakt na detektiva inspektora Shreva a mám pocit, že jsem se tímto krokem nadobro té věci zbavil.

Pochybuji, že bude detektiv Shreve ochoten bavit se o tom smutném případu s civilní osobou. Nicméně dole máte uvedené telefonní číslo a musíte se rozhodnout sám, jestli budete pokračovat.

S pozdravem

Nigel A. Langdon (s konečnou platností důchodce)

Jeremy zavolal do kanceláře Michaela B. Shreva a nějaký důstojník jej informoval, že je detektiv inspektor na dovolené.

„Do kdy?“

„Dokud se nevrátí, pane.“

„A kdy by to tak mohlo být?“

„Nemám oprávnění vám sdělovat osobní informace, pane.“

Jeremy mu nadiktoval své jméno, telefonní číslo a vzkaz, že se zajímá o případ Suzie Clevingtonové a Bridget Sapstedové.

Jestli ta jména panu policejnímu důstojníkovi něco připomněla, nedal to na sobě znát.

„Je v Norsku?“

„Děkuji vám, pane. Přeji vám příjemný den, pane.“

26

To se mu ještě nikdy předtím nestalo: Jeremy zapomněl vypnout pager, který pak zapípal přímo uprostřed terapeutického sezení.

Pacientem byl třicetiletý muž jménem Josh Hammett, elektrikář, který zrovna procházel závěrečnou sérií aplikace kožních štěpů. Loni utrpěl hluboké popáleniny poté, co jej bouří stržený drát sekl přes hrudník a vážně mu poranil levou paži.

Měsíce po amputaci se objevila fantomová bolest, a když se zdálo, že už nic nefunguje, rozhodl se chirurg pro psychologickou konzultaci.

Tentokrát se Jeremy s mladíkem setkal pošesté. Josh se projevil jako skvělý subjekt pro hypnózu, reagoval pohotově, až dychtivě na Jeremyho náznaky, že jeho levá paže nalezla klid na nějakém tichém, klidném místě.

Teď odpočíval na gauči v ošetřovně a Jeremy se skláněl u jeho hlavy. Pacient dýchal pomalu, pravidelně a na jeho tváři se rozhostil nevinný úsměv snícího batolete.

Zapípání u Jeremyho opasku ho neprobudilo. Nacházel se v hlubokém spánku. Jeremy vypnul pager a nechal Joshe spát, i když to bylo o dost déle než obvykle, a pak jej postupně probudil. Když mu mladý muž děkoval a sděloval, že se cítí skutečně skvěle, fantasticky, vrátil mu poděkování se slovy: „To vy jste udělal všechnu práci, Joshi. Jste v tom skvělý.“

„Opravdu si to myslíte, doktore?“

„Určitě. Jste ten nejlepší, jaký můžete být.“

Josh sklonil hlavu. „Nikdy jsem si nemyslel, že by to mohlo fungovat, doktore. Po pravdě řečeno, když jste se o hypnóze poprvé zmínil, považoval jsem ji za nějaký hokus pokus. Váš nápad se ukázal být skvělou myšlenkou. Ten okamžik, kdy jsem si ruku představil zase na svém místě, cítil ji a opět jsem pracoval…, bylo to nádherné. Jako tohle.“

Zahýbal prsty své jediné ruky.

„Dnes,“ pokračoval, „jsem se úplně ponořil. Viděl jsem se a cítil jsem, jak rybařím. Tahal jsem z vody jednu štiku za druhou, i jiné ryby, a bylo jich tolik, že mi nakonec málem převrhly loďku. Řeknu vám, skoro jsem cítil, jak se ti macci smaží na pánvi.“

„Doufám, že jste nějaké schoval i pro mě.“

„To se vsaďte, doktore.“

Jeremy opustil ošetřovnu v dobré náladě. Angelino číslo na pageru u něho vyvolalo zasněný úsměv.

„Mám půl hodiny,“ řekla, když ji telefonicky sehnal na oddělení, kde právě sloužila. „Co takhle kávu a pár sušenek v jídelně?“

„Už tam letím.“

Když došel do jídelny lékařského personálu, již seděla u stolu s Tedem Dirgrovem, tím chirurgem přes srdeční záležitosti. Před sebou měla šálek kávy a něco čokoládového. Před Dirgrovem nestálo nic. Neměl na sobě svůj typický nachem zbarvený chirurgický oděv, ale jeho tělo halil dlouhý bílý plášť, pečlivě zapnutý na všechny knoflíky. Výstřih pláště odhaloval černé tričko.

Velice moderní.

Zvedl se, když se k nim Jeremy přiblížil. „Ahoj, Jeremy.“

„Nazdar, Tede.“

Dirgrove se otočil k Angele. „Budu to dělat ve čtvrtek, takže pokud se chcete dívat, nevidím v tom žádný problém, jen to nahlaste mé sekretářce.“

„Díky, doktore Dirgrove.“

Dirgrove obrátil pozornost opět k Jeremymu. „Pořád se chystám vám zavolat kvůli té holce Saundersové.“

„Je u ní vše v pořádku?“

„Ne tak docela,“ nesouhlasil chirurg. Jeho pavoučí prsty se ohnuly a vyzáblý obličej ztuhl. „Zemřela na stole.“

„Panebože. Co se stalo?“

Dirgrove si promnul oko. „Nejspíš šlo o reakci na anestezii, jednu z těch náhle a nepředpokládaně vzniklých situací. Její životní funkce se úplně zbláznily. Nejprve všechny hodnoty vylétly nahoru – a přesně toho jsem se obával – a pak najednou sletěly dolů. Nejprve jsem to považoval za typicky špatně provedenou anestezii, způsobenou tubusem vsunutým do jícnu místo do dýchacích cest. Hodnota kyslíku totiž prudce poklesla. Smrdí to průšvihem, ale stává se to. Všimnete si toho a zjednáte nápravu. Anesteziolog překontroloval trubičky a všechny byly na svém místě. Nemohl prostě zabránit tomu, aby neztrácela funkce. Otevřel jsem ji, retrahoval hrudní kost a dostal se k srdci.“

Dirgrove popisoval incident dutým hlasem, jako by mluvil skrze bambusovou tyč. Měl unavené oči, ale byl čerstvě oholený a vypadal, že už se dal dohromady. „Už to začínalo jít dobře a pak najednou zhasla. Je to k ničemu.“

Jeremy si dobře vybavoval baculatou mladou ženu s několikanásobně propíchnutýma ušima a vzpurnou kšticí vlasů. A všechnu tu zlobu, kterou v sobě ukrývala. Dirgrove ji viděl jako vysoce rizikovou.

Když jsem do téhle díry přišla, cítila jsem se dobře, a zítra se mám probudit a cítit se, jako by mě přejel náklaďák.

Jste dospělá a je to vaše tělo…, takže pokud máte vážné… výhrady…

Ale ne. Nechám se unášet proudem…, co se může stát horšího, umřu snad?

„To smrdí,“ řekl Jeremy.

„To smrdí až do pekel.“ Dirgrove pokrčil rameny. „Už brzy budu mít výsledky pitvy. Nemá smysl to příliš rozebírat.“

Odešel.

„Chudák,“ politovala ho Angela.

„Chudák pacientka,“ řekl Jeremy.

Promluvil drsným hlasem a Angela trochu zbledla. „Máš pravdu, omlouvám se…“

„Já se omlouvám,“ přerušil ji Jeremy. „Rozrušilo mě to.“ Posadil se proti ní a natáhl k ní ruku. Nabídla mu konečky prstů. Měla je studené a vysušené. „Překvapilo mě to. Když už jsem pak od něho o ní neslyšel, předpokládal jsem…“

„Je to hrozné,“ přikývla. „Má tvé rozrušení i nějaký jiný důvod?“

„Mám moc práce a málo her.“

„Kéž bych si mohla s tebou hrát, ale oni mě příliš vykořisťují.“

Pohlédl na její moučník. Nabídla mu: „Vezmi si to. Já mám dost.“

„Jsi si jistá?“

„Víc než jistá.“

Kousek odkrojil, dal si jej do úst a pomalu žvýkal. „Nechtěl jsem na tebe tak vyštěknout.“

„Nic se nestalo. Neměl to na tebe tak vysypat. Myslím, že ho lituji a cítím s ním. Ztráta pacienta. Všichni se toho bojíme a dříve či později to přijde. Několik jsem jich ztratila, ale ne ve službě, takže to nebyli ve skutečnosti mí pacienti. Na tom, co děláš ty, je něco velmi dobrého, že? Pacienti neumírají. Ve většině případů.“

„Stále se tu vznáší riziko sebevraždy.“

„Ano. Samozřejmě. Na co jsem myslela?“ Odtáhla ruku a projela si vlasy. Víčka měla ztěžklá únavou. „Nevedu si moc dobře, že? Moc práce a málo hraní. Ale ta večeře byla nádherná. Skvělý únik od reality. Líbí se mi vše, co pro mě děláš, Jeremy.“

Její dlaň se vrátila k jeho, položené na stole. Celá dlaň. Kůži měla teplou.

„Můžu se na něco zeptat?“ řekla s váhavostí v hlase. „Když k tomu dojde – k sebevraždě, nebo když vám odejde pacient, jako se to stalo právě teď – jak se s tím vyrovnáváte?“

„Musíme přesvědčit sami sebe, že jsme pro něho udělali to nejlepší, a jít dál.“

„V podstatě tak, jak to řekl Dirgrove. Nemá smysl to rozebírat.“

„V podstatě ano,“ přisvědčil Jeremy. „Nemůžeš být robot, ale zároveň nemůžeš dopustit, aby ti pro každého krvácelo srdce.“

„Takže ty se učíš vyrovnávat se s tím. Stát stranou.“

„Musí to tak být,“ pokrčil rameny. „Jinak tě to úplně zbaví sil.“

„Asi ano.“

„Dáš si ještě kávu?“

„Ne, dík.“

Jeremy vstal, nalil si hrnek z konvice určené pro doktory a vrátil se.

Angela pokračovala. „Ta dívka, co zemřela. Myslíš, že na těch Dirgrovových obavách něco je?“

„Co? Že snad sama sebe vystrašila k smrti?“

„Ne, nic tak pato… Ano, asi myslím právě tohle. Může v nás probíhat něco takového nevědomě? Existuje nějaká moc smrti, která v některých lidech narůstá a ničí je – působí, že se jim pominou životní funkce, otráví jejich autonomní systém nějakým zátěžovým hormonem? Neexistuje snad ve Vietnamu společnost lidí, která má vysoký poměr náhlých úmrtí? Nic se nedá předvídat, že? Při premedikaci všechno pečlivě projdeš a myslíš si, že jsi připraven. A pak se dějí věci: Pacienti, kteří přicházejí v beznadějném stavu, se z toho dostanou a odejdou na vlastních nohách. A jiní, kteří se nezdají být moc nemocní, skončí zápisem na té špatné straně zpráv o mortalitě a morbiditě.“

Morbidita a mortalita. Nemocnost a úmrtnost. Pravý sloupec vyhrazený pro úmrtí. Zprávy MM spadaly do kompetence Arthurova oddělení. Opět ten starý muž… Raději ho nechat v klidu ve Skandinávii, ať si konzumuje lutefisk a pornografii a cokoli dalšího, co se tam dá sehnat…

Angela právě říkala: „Co když rozdíl není způsoben tím, co dělám já? Co když za tím stojí psychické faktory? Nebo woodoo? Protože vše, co víme, je, že existuje ekvivalent psychického viru, který osidluje naše základní instinkty přežití a ohýbá nás podle své vlastní vůle. Merilee Saundersová mohla mít pocit, že se jí něco takového zmocňuje. Proto byla tak nervózní.“

Usmála se. „Je to záhada. A já už mám naprostý spánkový deficit.“

Jeremy si představil obličej Merilee Saundersové. Rozzlobený, napjatý… vědoucí? „To, o co čem mluvíš,“ řekl, „je typická autoimunitní porucha duše.“

Angela na něj zírala.

„Co se děje?“ zeptal se jí.

„To, jakým způsobem jsi to vyjádřil – autoimunitní porucha duše. Způsob, jakým formuješ ze slov věty. Chci, abys mluvil více. Moc ráda tě poslouchám.“

Mlčel.

Stiskla mu ruku. „Myslím to vážně. Já bych to tak nikdy nevyjádřila.“

„Psychický virus není vůbec špatný výraz.“

„Ne,“ namítla. „Slova nejsou mou silnou stránkou. V průběhu celé školní docházky jsem excelovala v matematice a vědách, ale když mi dali za úkol esej dlouhou pouhé tři odstavce, byla jsem ztracená.“ Oči se jí leskly jako v horečce. Na horním rtu ji vyrazily malinké kapičky potu.

„Jsi v pořádku?“ staral se.

„Jsem unavená, to je vše. Vsadím se, že pro tebe byly eseje hračkou.“

Zasmál se. „Měla bys mě vidět!“

Pověděl jí o svém boji s úkolem napsat knihu.

„Podaří se ti to,“ řekla přesvědčeně. „Moc se rozptyluješ.“

„Čím?“

„To mi řekni ty.“

Zasmál se a dojedl zbytek čokoládového šneka.

„Jeremy, ty ovládáš slova, ne slova tebe.“

„Slova jsou vše, co mám, Angelo. Ty máš za sebou vědu. U mě je důležité, co řeknu, kdy to řeknu a jak to řeknu. V samotné podstatě je to velmi primitivní…“

Položila mu na rty studenou špičku ukazováčku a on ucítil betadinu a francouzské mýdlo.

„Až příště budeme spolu,“ řekla, „povíš mi toho o sobě víc.“

27

Příště znamenalo dva dny po jejich rozhovoru v jídelně. Setkali se u Angely v bytě. Nebyla ve službě, dělala teď patnáctky. Nějak si dokonce našla čas připravit hrnec hovězího s fazolemi a salát z mladé zeleniny. Najedli se na jejím gauči ze secondhandu a u toho poslouchali hudbu. Měla ráda rock, ale tak o deset let mladší, než jakému by dal přednost Jeremy.

Poprvé u ní zůstal přes noc.

Povídali si. Ale ne o něm, o Angele. Řekl jí, jak je krásná a dal jí najevo, jak krásně se s ní cítí. Visela na něm očima, dokud jí potěšení nepřinutilo je zavřít. Pak umyli a utřeli nádobí, vrátili se na gauč a zapletli se do sebe. Chytla ho, obtočila se kolem něj jako krab pořádající svou večeři, a když bylo po všem, odpotáceli se do její postele a spali až do rozednění.

Zavezl ji do nemocnice a vysadil u výtahů. V obchodě se suvenýry si koupil noviny, v automatu kávu a odnesl si svůj denní příděl kofeinu a tragédií k sobě do kanceláře.

Bezmyšlenkovitě prolistoval stránky. Pak si přečetl policejní kolonku na zadní straně a zastavil se mu dech.

Minulou noc byla zavražděna žena. Stalo se to východně od Iron Mountu, kde byla napadena Tyrene Mazurska. Šlo o bezejmennou oběť. Její tělo bylo nalezeno venku na malém písečném výběžku severně od přístavu Saugatuck Finger.

Jeremy to místo znal, šlo o půlkilometrový pás křemičitého písku ve tvaru bumerangu, ze tří stran obklopený borovicemi a smrky a tu a tam posetý rozviklanými piknikovými stoly. Nedalo se tam dělat nic jiného než se hrabat v písku, dělat v něm jamky až na oblázkové podloží a pozorovat, jak se plní vodou, jež vypadala čistější, než byla ve skutečnosti. Občas se ze zátoky linul zápach. Za pěkného počasí sem jezdívaly chudší rodiny na piknik.

Když obloha nabyla odstínu holubí šedi, nechodil tam nikdo. Opuštěné místo. V noci strašidelné.

Článek neuváděl další podrobnosti a nijak se nepokoušel spojit tuto vraždu se zabitím Tyrene Mazurské.

Další dokonale provedené ukončení lidského života, tentokrát na pláži?

Jeremy bojoval s pokušením zavolat Doreshovi. Pak odložil noviny a začal se věnovat takřka dokončenému návrhu své kapitoly. Je načase zasloužit si Angelino uznání. Už předtím ho napadlo pár dalších hypotéz založených na výzkumných pracích, a teď je chtěl do knihy přidat.

Nakonec z toho vyšla kapitola dvakrát tak dlouhá, než byl původní předpoklad.

Věděl toho více, než si myslel.

Ale nevěděl nic o té ženě na Saugatuck Fingeru.

Kašli na to, přikázal si a psal celé dopoledne.

Příštího dne mu z Anglie zatelefonoval detektiv inspektor Michael Shreve v okamžiku, kdy se chystal odejít na oběd.

Kolik tam právě teď je? zajímal se v duchu Jeremy. Devět večer. Na tuto hodinu mluvil inspektor dost čiperně. Podle hlasu byl mladší než Nigel Langdon a také vyrovnanější. Jasný hlas, artikulace napovídající vyšší vzdělání. Srdečně vrátil Jeremymu pozdrav.

„Vám taky přeji dobrý den, doktore,“ zahlaholil.

„Děkuji, že jste mi zavolal, inspektore.“

„Ani jsem neměl jinou možnost, pane. Když mi zavolá nějaký lékař z Ameriky, je přece jasné, že má zvědavost zvítězí. Tak mi řekněte, co vás trápí?“

Jeremy jej nakrmil stejnou historkou, jakou předložil i Langdonovi.

„Profesor Arthur Chess,“ opakoval Shreve.

„Znáte ho?“

„Ne, ale asi bych měl – je to někdo v tom smyslu jako náš místní Sherlock Holmes?“

„Ne tak docela,“ namítl Jeremy. „Pouze uznávaný doktor se zvědavou myslí.“

„A vy s ním pracujete?“

„V Centrální městské nemocnici.“

„Aha. A profesor vám něco povídal o těch dvou našich dívkách?“

„Poslal mi starší výstřižek z novin popisující ten případ. Hovořili jsem předtím spolu o původu zločinného násilí. Mám dojem, že mu to připadlo jako dobrý příklad.“

„Poslal vám jej?“

„Je na cestách.“

„Kde?“

„V Oslu.“

„Och,“ zněl Shreveův komentář. „K cestování do severních oblastí si nezvolil nejhorší dobu, ale zároveň ne nejšťastnější. Moc denního světla si tam neužije.“

Stejně jako u Langdona. Shreve mluvil o Norsku způsobem napovídajícím, že už tam někdy byl.

„Znáte Oslo, inspektore?“

„Jako turista… Tenhle profesor Chess, řekl byste, že svou zvědavost zaměřuje na určitou část našeho případu?“

„Jak jsem už řekl, zajímá se o původ násilí,“ vysvětloval Jeremy a pokračoval ve své lži. „Mluvil také o dokonalé chirurgické kvalitě provedení těch vražd.“

„On… Profesor Chess se zajímal o tohle?“

„Ano.“

„A proč?“

„To nedokážu říct. Prostě s tím přišel. Přidal k výstřižku poznámku – ‚Drahý Jeremy, myslíte, že by mohlo jít o chirurgickou práci?‘“

Ach bože, jakou zamotanou síť lží to spřádám.

„Hmm,“ zamručel Shreve. „Patolog – předpokládáte, že si spojil naše dvě dívky s nějakým svým případem?“

„Pokud já vím, tak ne. Nepracuje už jako soudní patolog.“

„Ale pracoval.“

„Před léty. Inspektore, já jsem to s ním příliš nerozebíral, než odjel. A pak mi přišel ten výstřižek. Text uváděl jméno inspektora Langdona, a tak jsem mu zavolal. Jen tak ze zvědavosti. Odkázal mě na vás a já jsem zavolal ještě jednou. Možná jsem reagoval přehnaně a zbytečně utrácím váš čas. Omlouvám se, pane.“

„Oslo,“ řekl Shreve, jako by vůbec neposlouchal. „Odtud vám od něj přišla pohlednice?“

„Ano. Je na ní fotka Vigeland Sculpture Gardens.“

„Aha… Dobrá, pane. Jak víte, zůstávají tyto případy stále otevřené a tím pádem vám bohužel nemohu říct další podrobnosti. Ale klidně můžete vašemu profesorovi vzkázat následující: Stále hledáme řešení a nic nevylučujeme.“

„Vzkážu mu to.“

„Jak chcete, doktore. Rád jsem s vámi mluvil.“

Oba detektivové byli v Norsku a teď je tam i Arthur. Norsko zjevně vzbudilo u Shrevea zájem.

Existovalo spojení mezi severskou zemí a vraždami v Anglii? Staly se tam taky nějaké?

Jeremy si vzpomněl na autorství toho prvního článku o laserovém skalpelu. Oční lékaři z Norska, Ruska a Anglie. A v dalším výtisku i z Ameriky.

A on oba vyhodil.

Připojil se do lékařské databáze Ovid a úporně se snažil vybavit si název toho norského článku. Nepodařilo se mu to. Zkusil datum – před sedmnácti lety – a trochu mu to pomohlo. Databáze vydala takřka čtyřicet citací, a když je skoro všechny prošel, narazil na ten pravý článek.

Sedm autorů. Tři oftalmologové z Královské lékařské koleje v Oslu a stejný počet očních chirurgů pocházejících z Moskvy, toho času na vědecké dovolené v norském hlavním městě. A jeden britský fyzik, jenž pracoval pro výrobce lékařských laserů.

Žádné ze jmen mu nic neříkalo. Napsal si je na lístek a soubor si uložil. Bez nějakého zvláštního důvodu, jen ho už přestalo bavit opětovně vyhledávat ztracené informace.

Zbytek dopoledne strávil na schůzích psychiatrického oddělení. Samá slabomyslná témata se mu brzy změnila v jednotvárný bzukot hlasů. Předstíral, že je plně vzhůru a soustředěný, pak s omluvou odmítl pozvání několika dalších psychiatrů ke společnému obědu a vrátil se do své kanceláře.

Přede dveřmi na něj čekal detektiv Bob Doresh.

28

„Nazdar, doktore.“

„Zdravím, detektive.“

„Mohu na chvilku dál?“

Jeremy strčil do dveří a nechal Doreshovo zavalité tělo projít do místnosti. Detektiv měl na sobě šedomodrý pršiplášť a linul se od něj odér mořské vody. Velikost jeho postavy měla za následek, že místnost vypadala ještě menší, než ve skutečnosti byla. Stál a nemotorně pohupoval pažemi, dokud jej Jeremy nevyzval, aby se posadil.

„Tak, doktore, jak si pořád vedete?“

„Jste tu kvůli té ženě u Saugatuck Fingeru, že ano?“ Jeremy šel přímo na věc. „Další dokonale provedené zabití?“

Doresh pohlédl na Jeremyho kávovar. V konvici byla horká šlichta, kterou Jeremy vařil denně, ale pil ji jen velmi zřídka.

„Není čerstvá, ale poslužte si, detektive.“

„Díky.“ Doresh se natáhl pro hrnek a podařilo se mu nalít ho plný, aniž by musel vstát ze židle. Upil, zašklebil se, ale pak naráz hrnek vyprázdnil.

„Vše, co vám mohu prozradit, bylo zveřejněno, doktore. Byl jste někdy na tom místě?“

„Několikrát,“ řekl popravdě Jeremy. „Příležitostně tam zajedu, během léta.“

„Pěkné místečko.“

„Moc ne. Když se podíváte blíže, jasně vidíte, jak je voda špinavá. Vyrůstal jsem ale míle od vody, a tak to dokážu přehlédnout. Kdo byla ta žena?“

„Další v pořadí,“ sdělil mu Doresh.

„Prostitutka?“

Detektiv neodpověděl a Jeremy pokračoval: „A vy jste tady, protože…“

„Naposledy jste volal vy mně – kvůli té Mazurské – vidím, že vás to všechno velice zajímá. Když vidím, že jsme s mým kolegou neudělali žádný větší pokrok, říkám si, že bych si rád blíže posvítil na ty vaše nápady.“

„Bravo,“ zatleskal Jeremy a uvolnil si vázanku. „Jaká trefa do černého.“

Doresh zkřížil nohy, pohupoval silným kotníkem a vypadal neobvykle zraněně.

„Z nějakých nepochopitelných důvodů mě považujete za podezřelého ve všech těchto případech,“ řekl klidně Jeremy. „Pokud chcete, abych vám uvedl výčet toho, co jsem dělal včera v noci, prosím. Jediné, co mohu říct, je, že jsem byl doma, díval jsem se na televizi a spal. Sám. Tentokrát mě nenapadlo zavolat si pro jídlo, takže nenajdete žádnou roznáškovou službu, která by vám mou přítomnost potvrdila.“

„Doktore…“

„Vím, že postupujete podle předpisů. I doktoři to tak dělají. Většina našich pacientů s rakovinou se léčí podle protokolu. Necháváme však prostor pro tvořivé myšlenky a nestandardní postup a vy byste to měl dělat také. Je jasné, že ti, kdo jsou oběti blízcí, se vždycky stanou objektem důkladného vyšetřování. Takže i když jste mi dali u toho případu s Jocelyn pořádně zabrat a tím můj už tak pekelný zážitek ještě více zhoršili, chápu to. Ale teď – ty další dvě vraždy? Prostitutky? Nedává to žádný smysl, po přítelkyni se zaměřit na štětky. Nebývá to tak, že ne?“

Doresh zvedl hrnek, chvilku do něj zíral a přemístil ho do druhé ruky. „Je to tak, jak říkáte, doktore. Vždycky ponecháváme prostor pro vlastní kreativitu. Na oddělení vražd jsem už dost dlouho a vím, že se dějí různé věci.“ Volnou dlaň si položil na koleno a naklonil se dopředu. „Povězte mi, odkud jste ve skutečnosti vzal tu otázku o chirurgické přesnosti?“

„Jak už jsem vám řekl…“

„Z mé poznámky o dokonale provedeném zabití. Dobře.“ Doresh se usmál. Většina jeho zubů byla bílá a rovná, ale jeden jediný zažloutlý špičák vystupoval z řady a trochu mu ohrnoval horní ret, díky čemuž jeho úsměv vyvolával představu predátora hotovícího se k útoku. „Tak kdopak tady kecá voloviny?“

„Nic za tím není,“ trval na svém Jeremy. „Jen představy spojené s dokonalým provedením. Kéž byste mi o tom stylu provedení nikdy neřekl.“

„Vadilo vám to? Opravdu?“

„Obešel bych se bez toho.“

„Míváte přehnaně živé představy, doktore?“

Jeremy neodpověděl.

Doresh pokračoval. „Určitě vám to pomáhá, když provádíte ty své hypnózy. Má žena ji zkusila – tu hypnózu. Chtěla zhubnout a tak ji její doktor poslal k nějakému chlápkovi v centru.“

„Pomohlo jí to?“

„Ani za mák,“ usoudil Doresh. „Ale mi to nevadí, mi se líbí, když je při těle.“ Postavil hrnek na stůl, aby mohl oběma dlaněmi naznačit tvar přesýpacích hodin. „Víte, jaké to je? Milovat ženu tak, že je vám jedno, jak vypadá a co dělá?“

Jeremy cítil, jak mu hoří tváře. Horkost vzápětí vystřídal chlad. Měl pocit, jako by měnil barvy, podobně jako chameleon. Z jednoho odstínu do druhého. Zrazovaly jej a ukazovaly jeho zranitelnost.

Doresh ho pozoroval. Bez poznámek a s klidem.

Jeremy dýchal pomalu a hluboce a snažil se udržet svůj vztek zkrocený a ukrytý před tím neomaleným rejpalem.

„Jste příliš romantický, pane Doreshi. Kupujete své ženě kytky? Pamatujete si rodinná výročí? Vyměňujete si něžnůstky?“

Nyní byla řada na Doreshovi, aby změnil barvu.

„Máte ještě něco?“ zeptal se bezelstně Jeremy.

„Po pravdě řečeno jsem se chtěl spíše přeptat na doktora Chesse. Je to váš kamarád, že? Má na ty případy nějakou svou teorii?“

Takže o to mu šlo. Detektiv inspektor Michael Shreve, nejzvídavější detektiv na světě – a nejpodezřívavější čmuchal – se ihned po telefonátu s ním pustil do horečného pátrání a našel si zde ve městě kolegu, jenž je stejně jako on sám na stopě psychopatickému vrahovi. Něco, co Jeremy řekl, nebo neřekl, podnítilo detektivovo podezření a on se rozhodl vše prověřit.

Otázka chirurgického provedení. Určitě to bude zmínka o chirurgickém provedení vraždy. Což znamená, že měl s těmi anglickými vraždami pravdu. Nebo ji spíš měl Arthur.

„Doktor Chess se obecně zajímá o zločin,“ vysvětloval Jeremy. „Teď je právě na cestách.“

„Kde?“

„Odjel do Norska.“

„Vybral si krásné místo,“ usoudil Doresh.

On tam snad byl taky?

„Byl jste tam někdy?“

Detektiv si odfrkl. „Akorát když jsem sloužil v armádě. Ze země jsem jinak vycestoval pouze jednou. Strávil jsem čtyři dny v Římě, a to před mnoha lety. Má žena má ráda dobré jídlo. Vrátila se domů nadšená italskou kuchyní a s rozhodnutím naučit se vařit italská jídla. Ale vždy to skončí u hrnce masa a makaronů.“

Doreshova slova o domově brnkala Jeremymu na nervy. Šťastný muž.

„Kde jste sloužil v armádě, detektive?“

„Hlavně na Filipínách. A co vy? Sloužil jste vůbec?“

„Vy to snad nevíte?“

„Proč bych měl?“

„Myslel jsem, že jste si mě důkladně proklepl.“

Doreshův shovívavý úsměv prozrazoval, že mu Jeremy mylně přisuzoval přehnaný zájem o svou osobu. „Tedy žádná služba?“

Jeremy zavrtěl hlavou.

„To je špatné,“ řekl Doresh. „Přišel jste o hodně.“

„Bezpochyby.“

Detektiv se postavil. „Myslím to vážně, doktore. Služba vlasti – ať už děláte pro ostatní cokoli – je dobrá pro duši. Vy jste toho pravděpodobně dosáhl svou prací. Třeba tou vaší hypnózou. Čímkoli, co děláte.“

Zmínil hypnózu více než jednou, aby dal Jeremymu najevo, že si ho opravdu prověřil.

Jeremy vstal.

„Pohov, doktore, nemusíte mě vyprovázet. A kdykoli vás něco napadne, klidně mi zavolejte.“ Doresh se rozloučil a zmizel za dveřmi.

29

Doreshova krátká návštěva Jeremyho rozladila.

Vrazí ke mně bez ohlášení a já se cítím jako podezřelý. Co se to se mnou děje?

Možná to bylo tou ženou na Saugatuck Fingeru. Bezejmennou. Tyrene Mazurska jméno měla. Co to mělo znamenat? Zbavoval se snad někdo svědků, kteří si dokonce ani nezaslouží jméno?

Zrychlil se mu dech a začaly ho pálit oči. Padaly na něj stěny jeho vlastní kanceláře. Zazvonil na Angelin pager, ale odpovědi se nedočkal. Zkusil to znovu a myslel na to, že druhé zavolání značí závislost. Byl na ni připraven?

Opět žádná odpověď.

Průduch za jeho oknem byl černý a černé bylo najednou i okno, vlhké a mastné. Pršelo. Hotová průtrž, stříkající vodu na okenní tabule.

Natáhl si kabát, vyšel z nemocnice a pomalu se vydal ke knihkupectví, v němž obsluhoval mrzoutský a mlčenlivý prodavač.

Než tam došel, měl kabát prosáklý vodou a v botách mu čvachtalo. Vlasy mu déšť připlácl k hlavě.

Až na něj byla ulice liduprázdná. Nikdo další nebyl tak hloupý. Před obchodem stál zaparkovaný poslední model stejšnu. Měl bílou barvu, takže byl dobře viditelný. V ponurém přítmí propůjčovala zatemněná okna obchodu takřka dokonalou neviditelnost. Dveře byly otevřené a Jeremy vešel dovnitř.

Tlouštík u stolu nestál. Nebyl tam ani stůl.

Žádné police, žádné knihy. Nic. Světla svítila, ale prostor byl prázdný až na kabát přehozený přes židli, odpojenou pokladnu ležící na šedém linoleu podlahy a světlovlasou ženu zametající podlahu.

„Vy chudáčku – jste zákazník?“ zeptala se.

„Býval jsem.“

„Nevěděl jste to. To je mi líto. Kéž bych tu měla ručník nebo něco podobného.“

„Víte, co se tady stalo?“

„Obchod je pryč. Můj otec zemřel.“

Jeremy hledal v paměti tlouštíkovo jméno – Arthur je zmínil… Renfrew. Alespoň pár neuronů mu ještě pracuje správně.

„Pan Renfrew zemřel?“ zeptal se.

Žena opřela smeták o stěnu a přistoupila k Jeremymu. Měla kulatý, příjemný obličej, oblé boky, mateřské poprsí a vlnité vlasy po ramena – toho nejsvětlejšího odstínu, jaký kdy Jeremy viděl. Pleť jako podmáslí, světlé pihy, zelené oči a věk okolo čtyřiceti. Slabounký nános make-upu.

Její oblečení nemohlo být pro domovnickou práci méně vhodné – dobře střižený, mátově zelený kostýmek a odpovídající lodičky, jemný zlatý řetízek kolem krku a diamantem osazený snubní prsten. Pršiplášť na židli byl v barvě velbloudí srsti a byl suchý a úhledně poskládaný.

„Jsem Shirley Renfrewová-DePaulová, dcera pana Renfrewa.“

Rozhlédla se po prázdném obchodě. „Bojím se, že skončilo jedno krásné období.“

„Máte pravdu.“ Jeremy se představil.

„Z nemocnice,“ opakovala. „Přicházela sem spousta doktorů i sester. Táta zde vybudoval jakousi instituci. Když to tady v okolí vypadalo lépe, zastavovali se zde různí intelektuálové – spisovatelé, básníci, lidé z uměleckého světa. Nebyli příliš loajální. To vy, lidé z nemocnice, jste tátovi pomohli udržet se v posledních letech. Víte, že v mládí studoval medicínu?“

„Skutečně?“

„Dva roky, ale pak se rozhodl ji skončit. Poezie mu byla bližší. Byl to jemný muž. Vychoval mě sám.“

Shirley Renfrewová-DePaulová ukázala za rouškou smutku náznak úsměvu a Jeremy potlačil vzpomínku na starého bručouna, který ho sotva kdy uznal za hodna pohledu. „Bylo to skvělé a jedinečné místo, paní DePaulová, a váš otec měl na tom velký podíl. Kdy skonal?“

„Něco víc než před měsícem. Před léty u něj objevili rakovinu hrdla – kouříval dýmku. Takřka nonstop. Vzali mu většinu patra a poškodili hlasivky, ale on nemoc překonal. Pak začal mít potíže se srdcem a my jsme věděli, že je vše jen otázkou času. Můj manžel i já jsme mu navrhovali, aby začal bydlet s námi, ale on odmítal a tvrdil, že chce být blízko svému obchodu.“

Operace patra. A Jeremy přisuzoval mužovu zamlklost jeho mrzoutské povaze.

Měl bych raději přestat se svými představami a odhady.

Renfrew zemřel před měsícem, to znamená krátce po Jeremyho poslední návštěvě.

Ten muž byl na konci své cesty a nebylo to na něm vůbec znát.

Ze rtů Shirley DePaulové se vytratil úsměv a oči se jí zalily slzami. Zelená barva duhovek byla umocněna odstínem kostýmu. Opravdu přitažlivá žena. Nedalo se říct, že by byla krásná – spíše sotva hezká. Ale Jeremy si byl jist, že nikdy nestrádá malou pozorností ze strany mužů.

„Doufala jsem, že se to stane tak, jak se to nakonec opravdu přihodilo. Táta přišel v pondělí do obchodu, sedl si, vzal si své léky, položil hlavu na stůl a už se nikdy neprobudil. Nemohl si to naplánovat lépe – zemřel mezi knihami, které tak miloval,“ řekla.

Když zde byl Jeremy naposledy, potkal Arthura, jenž si četl něco o válečné strategii. O pár týdnů později se Arthur objevil u něj v kanceláři a nazýval Renfrewa jménem – starý zákazník, který ho znal již dlouho. Musel vědět, že Renfrew zemřel. Ale neřekl nic. Ostatně jako vždy.

„Netrpěl,“ řekl Jeremy.

„Kéž by. Celý jeho život byl požehnáním.“ Na tváři Shirley se opět mihl náznak úsměvu. A opět se vytratil. „Většinou.“

Zhluboka se nadechla a zrakem oblétla místnost. „Otec zbožňoval vše, co bylo spojeno s prodejem knih. Jsem jedináček, ale ve skutečnosti tomu tak nebylo. Tohle místo bylo jako můj sourozenec. A čas od času jsem je považovala za skličujícího soupeře.“

Vysoký podpatek poklepával o linoleum. „Budova je už prodána. Koupila ji nějaká stavební firma. Supi. Volali týden poté, co otec zemřel, nejspíš se o jeho smrti dočetli v úmrtních oznámeních. Ale můj manžel prohlásil: ‚Proč bychom se s nimi nedomluvili? Jaký užitek budeme z těch prostorů mít?‘ Je zubař a jedná čistě prakticky. Máme šest dětí a já nemám skoro žádný čas si na chvilku vydechnout. Bydlíme daleko a tak jsem uznala, že by to bylo nereálné. A tak jsme obchod prodali. Dali nám dobrou cenu, dokonce i po zdanění. Bezpochyby dům zbourají a postaví zde něco monstrózního, ale nejde o cihly a beton, že? Táta do toho místa vdechl svou duši a teď odpočívá někde jinde.“

„Určitě odpočívá v pokoji,“ ujistil ji Jeremy. „Co se stalo s knihami?“

„Všechny jsme prodali.“

„Uspořádali jste aukci? Škoda. Určitě bych si nějaké koupil.“

„Nešlo o veřejný prodej, doktore. Vše skoupil jeden zákazník.“

„Kdo?“

Potřásla hlavou. „To vám nemohu prozradit. Chápete – kvůli daním a tak. Ale věřím, že tak to bude nejlepší. Vím, že dojdou ocenění. Alespoň doufám.“ Otřela si koutek oka. „Měla bych to tu dodělat. Ačkoli, abych řekla pravdu, nevím, proč vlastně uklízím, když oni mají beztak v plánu to tu zbourat.“

Vrátila se ke smetáku, přešla do protějšího rohu a začala zametat podlahu dlouhými, ráznými tahy.

A pracovala stále s větší energií. Šššš. Šššš. Jako by se podlaze mstila.

Jeremy opustil bývalé knihkupectví a vyšel ven do nepříjemného, trestajícího deště.

30

Zamířil zpět do nemocnice. Vypadal jako zpráskaný pes. Použil nikdy nehlídaný zadní vchod, jenž ho dovedl do prostoru s technickým zázemím a nahoru po schodech do hlavní haly.

Prošel kolem mramorové desky se jmény dárců a sponzorů. Jména do ní byla vyleptána kosými písmeny. Na charitu Jeremy nikdy nepomýšlel.

Když zamířil ke schodům, spatřil Angelu a Teda Dirgrova. Oba byli v bílých pláštích, usmívali se a scházeli dolů chodbou zabraní v duchaplném rozhovoru.

Šli těsně vedle sebe. Jejich rukávy se vždy o sebe na vteřinku otřely.

Angela jej spatřila a zastavila se. Radostně zamávala, řekla něco Dirgrovovi a vydala se Jeremyho směrem.

Políbila ho na tvář – až příliš horlivě. Jeremy stočil pohled k chirurgovi, ale ten už mezitím zmizel za rohem.

Angela sáhla na Jeremyho promoklé oblečení a vyjekla. „Proboha, co se ti stalo?“

„Netušil jsem, že venku tak prší.“

Dotkla se jeho mokrých vlasů, chytla jej pod paží, ale okamžitě svou ruku zpod jeho prosáklého rukávu vytáhla. „Ty jsi opravdu promočený až na kůži.“

Dotkla se špičky jeho nosu. „Jsem doktorka a ty mě musíš poslouchat. Ačkoli výzkumy nepotvrdily přímou souvislost mezi totálním promoknutím a nachlazením, cítím povinnost tě před touto možností varovat.“

„Děkuji, doktorko.“ Jeremyho hlas zněl odměřeně a Angela k němu zvědavě vzhlédla.

„Je všechno v pořádku?“

„Jo.“

„Máš suché oblečení?“

„Jakmile sundám tohle, bude mi fajn.“ Jeremy se vysoukal z kabátu a podržel jej od sebe na délku paže. Na podlaze haly se začala tvořit loužička. Angela si ho opět zkoumavě prohlížela.

„Myslím, že přežiješ.“

Opět ho chytla pod paží a vydali se k výtahům. Po cestě nahoru Jeremy potichu řekl: „Několikrát jsem ti zvonil na pager.“

„Vím. Byla jsem na semináři o plicním lékařství. Přednášel doktor Van Heusen a ten nemá rád vyrušování. Proto jsem to své pípátko vypnula, ale naštěstí jsem nechala zapnuté vibrace. Znáš to. My holky a vibrace.“ Šibalsky se usmála. „Když jsem se dostala konečně ven, hned jsem ti volala, ale nebyl jsi v kanceláři. Co se děje?“

„Nic. Jen jsem chtěl vědět, jestli pro si mě nenajdeš volnou chvilku.“

„Ach jo. Ne. Nemohu. Opravdu ne. Dnes mám blázinec a bude to ještě horší. Mám šest opravdu vážných pacientů, pak jdu na kliniku a je mi jasné, že při tomto počasí to bude samá bronchitida, astma a malé děti dusící se štěkavým kašlem. Pak schůze, schůze a zase schůze a pak mám navíc službu.“

„Podle rozpisu.“

„Někdy si říkám,“ vzdychla Angela, „jestli by nebylo lepší, kdybych seděla doma a pekla buchty. A pak zase, že ne. Však jsi ochutnal mé hovězí s fazolemi. To byla ukázka mého kuchařského umění.“

Jeremy tušil, že by měl říct nějakou chytrou poznámku. Byl však natolik unavený, že se nechtěl pustit do intelektuálního souboje, a pouze zamumlal. „Nevydržela bys zůstat doma.“

Trochu se odtáhla a udiveně na něj pohlédla. „Je všechno v pořádku, drahoušku?“

Drahoušku.

„Ne,“ řekl. „Někdy pečení buchet nezní až tak špatně.“

Zasmála se a pohladila ho po rameni. Výtah zastavil v jejím patře, ale Jeremy vystoupil s ní.

„Hned, jak budu mít čas, ti zavolám.“

„Výborně.“

Když se otočila k odchodu, řekl: „Takže Ted Dirgrove je tvůj nový přítel?“

Na oddělení bylo rušno. Spousta spěchajících nohou, kolečková křesla tlačená zřízenci s nepřítomným pohledem, doktoři, za chůze zabraní do pročítání karet, sestra, pobíhající mezi pokoji. Angela se zastavila a otočila se na patě. Přistoupila zpět k Jeremymu a vytlačila jej z proudu lidí do rohu chodby. Její hnědé oči ho pátravě zkoumaly pronikavým pohledem.

„Něco ti opravdu vadí.“

„Nic, zapomeň na to. To byl jen takový myšlenkový úlet.“

„Jeremy, sloužím teď na plicním a Dirgrove dělá chirurgii hrudníku. Máme společné případy a začala jsem se zajímat o to, co dělá. Ne, nechci být chirurgem. Ale chci být tou nejlepší lékařkou, jakou jen mohu být, a to, jak už jsem ti říkala, znamená přijít na to, co lidi skutečně trápí. Znát, jak fungují uvnitř. Nestačí mi jen dávkovat jim plicní medikamenty bez toho, abych věděla, jak fungují a vypadají nemocné plíce. Mluvit o nemocném srdci je jedna věc. Ale vidět jeho chabé pohyby, jak se usilovně snaží pumpovat krev a nestačí na to, je věc druhá.“

Odmlčela se a čekala na reakci.

Sálala z ní horkost a barva její kůže dosáhla vysokého stupně červeně. Obvykle se dokázala rozohnit, ale tohle bylo něco víc.

„To dává smysl.“ Jeremy se nezmohl na delší odpověď.

Angela ho chytla za obě ruce a políbila. Když se objali, bouchl ho do hrudní kosti stetoskop, který měla pověšený kolem krku. Několik kolemjdoucích se na ně zadívalo. Většina jim nevěnovala ani špetku pozornosti. Jeremy se pokusil vyvléknout z těsného sevření, ale Angela jej držela pevně a bylo jí jedno, že jsou všem na očích. Zašeptala mu do ucha: „Ty žárlíš. Sice k tomu nemáš žádný důvod, ale dojalo mě to. Je to krásný pocit, když se o mě někdo zajímá. Budu se snažit najít aspoň malou chvilku volna, to si piš. Jakýmkoli způsobem.“

Ten den se už neozvala. Ani následující. Jeremy pracoval na knize, ale tentokrát se tento úkol stal pro něj nepříjemným a takřka neuskutečnitelným.

Pročetl Clarion, hledal něco o posledním případu zavražděné ženy. Nenašel nic.

Proč by měli něco otisknout? Nezasloužila si ani jméno, tak proč plýtvat inkoustem?

V poště neměl žádnou obálku. Ani pohlednici od Arthura. Aspoň že tak. Možná, že už vyprchalo to, čím byl stařík tak posedlý.

Když mu Angela konečně třetího dne zavolala, zněl její hlas chraplavě, mdle. Stěží ji slyšel.

„Jsem nemocná,“ skoro šeptala. „Mám chřipku, věřil bys tomu? Za celou tu dobu na dětském jsem nechytila ani jednu z těch jejich breberek. A ti malí človíčci byli dost infekční. A pak mě dají sloužit na plicní, kde jsou pacienti nacpaní antibiotiky a místnosti jsou tak čisté a vydezinfikované, jako nikde jinde, a já dopadnu takhle.“

„Chudinko. Kde jsi?“

„Doma. Van Heusen mě vykázal ze služby. Udělal na to konto dost sarkastický vtip. Prý se mu tam nebude potloukat žádná samaritánka s tyfem, která místo aby léčila, zápasí sama se slabostí a nemocí. Cítila jsem se jako vyvrhel. Měla bych být za ten volný čas vděčná, ale nijak si ho neužívám. Na to, abych si četla, mi je dost zle, a ty dvě stanice, které na té své ubohoučké televizi naladím, dávají samé kraviny.“

„Kdy ti to začalo?“

„Včera.“

„A proč jsi mi nezavolala?“

„Byla jsem tak grogy, že jsem sotva mohla mluvit. Prospala jsem celý den a probudila jsem se ještě v horším stavu. Ráda bych tě viděla, teď hned, ale to nejde. Nechci, abys to ode mě chytil. Nechoď sem.“

„Zůstanu přes noc.“

„Ne,“ přikázala. „Myslím to vážně.“

„To je mi jasné.“

„Opravdu, Jeremy,“ zaprosila. „Tak dobře, přijď.“

31

Podruhé spal u Angely.

Trvalo dlouho, než došla ke dveřím. Když ji Jeremy spatřil, jeho srdce roztálo soucitem.

Vypadala menší a drobnější. Stála shrbeně a opírala se o stěnu.

Dovedl ji zpět do postele. Byla červená, kůži měla vysušenou a rozpálenou horečkou. Doktorka. Nemyslela na to, aby své tělo zásobila dostatečným množstvím tekutin a vzala si jen analgetika. Nacpal do ní tylenol, nějakou dobu ji držel v náručí. Přinutil ji sníst pálivou, nakyslou polévku, pro kterou se stavil v čínském obchůdku. Majitelka jej ujistila, že koření „zabije všechny bacily“ – spolu s čajem a klidem. Střídavě usínala a budila se a on se svlékl do slipů a lehl si k ní na její úzkou, neforemnou postel. Angela ho takřka celou noc udržela vzhůru svým pokašláváním, kýcháním a chrápáním.

Při jednom ze svých probuzení mu řekla: „Určitě budeš nemocný. Určitě to ode mě chytíš.“ Začal ji jemně hladit a za chvilku už zase spala, trochu popotahovala a on zíral do tmy.

Asi o hodinu později k němu natáhla ruku, sama napůl spící. Nahmatala jeho paži, pomalu klouzala prsty dolů, chytla jeho dlaň a položila si ji na sebe. Pod bavlněnými kalhotkami cítil chomáč chloupků. Zatlačila svou rukou na jeho a on dlaní jemně obemkl stydkou kost.

„Mmm,“ zamumlala. „To je…“

„To je co?“

Odpovědí mu bylo lehké zachrápání.

Ráno se horečka zlomila, Angela se probudila malátná a cvakala zuby i přesto, že ležela přikrytá dvěmi pokrývkami.

Vlasy měla rozcuchané a oči kalné a místečko mezi nosem a horním rtem pokrývala skvrnka zaschlých kapiček. Jeremy ji utřel, dal jí na čelo chladný ručník, chvíli podržel její obličej v dlaních a pak se rty jemně otřel o její tvář. Její dech byl cítit po zkyslém mléce a tvář jí pokryly červené tečičky.

Malinké petechie – památka na záchvaty kašle. Vypadala jako podroušený teenager a Jeremy pocítil silnou touhu ji chytit do náruče. Bylo mu jí tak líto.

Před devátou se s vrávoráním postavila, omyla se houbou a stáhla si své černé vlasy do ohonu. Virus byl zcela očividně na ústupu. Jeremy jí vnutil hrnek mátového čaje, osprchoval se v jejím sprchovacím koutu s popraskanými kachličkami, použil její dámský kuličkový deodorant a navlékl se do oblečení, které měl na sobě již předešlého dne. Od deseti do dvou na něj podle rozpisu čekala řada pacientů a on doufal, že přes den příliš nezasmrádne.

Vrátil se k ní do ložnice. Přivítala ho slovy: „Vypadáš dobře. To já vypadám strašně.“

„Co se vzhledu týká, ty nemůžeš vypadat nikdy špatně.“

Vzdorně našpulila ústa. „Takový milý chlap a opouští mě.“

Jeremy se k ní posadil na postel. „Můžu zůstat o chvilku déle.“

„Děkuji,“ poděkovala zamračeně. „Takhle jsem to zrovna nemyslela.“

„A jak?“

„Chci se s tebou milovat. Cítím to tady.“ Poklepala si dlaní na levou stranu hrudníku. „Ale tady dole toho nejsem schopná. Je to něco, co vy hoši nazýváte… vědomou disonancí?“

„Ne,“ opravil ji. „Jde pouze o frustraci. Musíš se vyléčit, zlatíčko. Máš dost času.“

Potáhla, sáhla po kapesníku a vysmrkala se. „Jak říkáš. Někdy pociťujeme něco jinak, než tomu ve skutečnosti je.“

Ano, to je pravda.

Jeremy měl náhle plnou hlavu Jocelyn. Jejího obličeje, hlasu, způsobu, jak jej držela.

„Řekla jsem něco špatně?“ ptala se ustaraně Angela.

„Samozřejmě, že ne.“

„Tvůj výraz se změnil. Jen na vteřinku. Jako by tě něco vystrašilo.“

„Ničeho se nebojím,“ ujistil ji. „Udělám ti další čaj, než půjdu.“

Přinesl jí další šálek čaje, ohřál konzervu rajčatové polévky, vtiskl jí pusu na čelo, teď už chválabohu chladné, a odjel do práce.

Měl takový pocit… domova.

S Jocelyn podobný pocit nezažil nikdy.

Odpolední interní pošta přinesla spoustu nesmyslů. A čtvrtou obálku z oddělení ORL.

A prostřednictvím americké poštovní služby obdržel pohlednici od Arthura.

Článek byl deset let starý, vytažený z Magazínu americké lékařské asociace. Téma: Sebevraždy lékařů. Rizikové faktory, statistiky, doporučení pro prevenci.

Citlivé téma, ale nic, o čem by Jeremy dříve neslyšel. Na tom však ale zřejmě nezáleželo. Téma nemělo za úkol vzdělávat, nýbrž ujasňovat.

Smysl mu stále unikal.

Čelní strana Arthurovy pohlednice ukazovala kuchyň osmnáctého století, plnou kameninového a železného nádobí a příslušenství. Popiska na zadní straně uváděla, že se jedná o Le Musée de l'Outil. Muzeum náčiní. Wy-dit-Joli-Village, 95240 Val ďOise.

Vzkaz psaný psacím písmem černým inkoustem jej nijak nepřekvapil:

Drahý doktore C…

Cestuji a poznávám

A. C.

Jeremy si prohlédl poštovní známku. Wy-dit-Joli, France. Odesláno před třemi dny. Za tu dobu se už Arthur mohl vrátit do Států.

Zkusil mu zavolat do kanceláře. Na druhém konci to nikdo nezvedal.

Sekretářka na patologii mu oznámila: „Ne, ještě se tu neukázal.“

Zavolal na informace a zapsal si číslo Arthurovy sousedky, Ramony Purveyanceové, ženy s neutuchajícím veselím a žlutým domácím úborem. Sluchátko zvedla po prvním zazvonění a zdálo se, že ji jeho hlas nesmírně potěšil.

„To je od vás milé…! Ne, ještě se nevrátil. Mám všechnu jeho poštu. Většinou jsou to prosby o finanční příspěvek, ale nikdy bych si nedovolila je vyhodit. Pokud ho potkáte dříve než já, pozdravujte ho ode mě. Jsem tak žárlivá.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli Francii. Jel přece do Francie. Poslal mi odtud tu nejkrásnější pohlednici!“

„Muzeum náčiní?“

„Cože?“

Jeremy název zopakoval.

„Ach ne. Přišel mi nádherný obrázek Giverny. Monetovy květinové zahrady. Krásné smuteční vrby, voda a květiny příliš nádherné na to, aby mohly být pravé. On ví, že kytky zbožňuji. Je tak pozorný.“

Kytky pro ni a náčiní pro mě.

Volil pozdravy podle příjemce?

Nebylo zřejmé, zda byl Arthur ve městě, když přišly první články. Den předtím, než přišel výstřižek pojednávající o dvou anglických dívkách, předsedal výboru o nádorech. Ale v tomto případě vše nasvědčovalo tomu, že je stařík dosud v zahraničí.

Kdo tedy poslal ten článek o sebevraždách?

Měl zde Arthur náhradníka?

Nebo se Jeremy opět mýlil a Arthur neměl s těmi obálkami nic společného.

Skutečně se mohl tak mýlit?

A co ty pohlednice? Souhra náhod?

Arthur cestující, Arthur pozorný. Posílající každému pěkné pohlednice.

Kytky pro paní Purveyanceovou a náčiní pro mě.

Laserová oční chirurgie, laserová chirurgická gynekologie. Zavražděné ženy. Doktoři, páchající sebevraždy.

Norské sochy – norští spoluautoři prvního článku. Rusové, Američané…

Francouzské kuchyňské náčiní. Ale žádní francouzští autoři.

Když se na to člověk podíval s chladnou hlavou, neexistovalo žádné rozumné spojení mezi lékařskými články a pohlednicemi.

Ale také neexistoval žádný důvod, proč by nemohly být něčím spojeny.

Arthur a jeho přemrštěná zvědavost. Smrt, násilí, špičková kuchyně a brouci posedlí otcovstvím, kteří se zarývají pod kůži.

Pozdní večeře, v retrospektivě tak bizarní, že Jeremy začínal pochybovat, zda se vůbec uskutečnila.

Ať už se na to díval jakkoli, byly obálky jasnou manipulací. Někdo mu je posílal, ale záměrně na nich neuváděl své jméno. Někdo, kdo si udělal čas, aby je vsunul do páskou sepnuté hromádky, která bývá nahoře na pultě, na sekretariátě oddělení psychiatrie.

Jen je třeba využít chvilky, kdy tam nikdo není.

Zavolal Lauře, dívce sedící na recepci, a zeptal se jí, zda si nevšimla někoho, kdo by se nápadně zdržoval u jeho přihrádky.

„Ne, to ne,“ popřela. „Měla bych se po někom dívat nebo něco podniknout?“

„Ale ne. Nedělejte si s tím starosti.“

„Bývá tady poměrně rušno, doktore Carriere.“

„Zapomeňte, že jsem se na něco ptal.“

Zavěsila a on si okamžitě představil, jak o tomto zvláštním telefonickém rozhovoru referuje známým a rodině. Víte, práce s těmi cvokaři je někdy velmi zvláštní. Jsou bláznivější než samotní pacienti. Je tam například jeden chlapík, který je posedlý svou poštou…

Přesně tohle se s ním dělo. Posedlost, stejně jako jakákoli jiná neuróza, znamenala plýtvání časem a zbytečnou ztrátu energie.

A dost. Má přece práci, pacienty, jež je třeba navštívit, a knihu, kterou musí dopsat.

Někdo si s ním ale určitě nepěkně pohrává. Pokud to není Arthur, tak kdo tedy?

Arthur, který vždy vyvolá určitá očekávání a pak je opět nechá rozplynout?

Ten starý pokušitel dokonce narušil Jeremyho schopnost intuice. Než potkal Arthura, věřil ve svou schopnost odhadnout člověka, udělat si o něm určitý obraz a předvídat – byl si jist, že ovládá všechny ty triky, pomocí kterých sám sebe přesvědčí, že je dobrý, a může tak chodit z místnosti do místnosti a těšit nemocné, vystrašené a umírající.

V poslední době se jeho schopnosti neukázaly v právě nejlepším světle. Starostlivá manželka? Život v blahobytu? Restaurace s vysokým standardem? Naopak. Ukázalo se, že ten starý holomek žije mimo město, na planinách, obklopený obchůdky s rychlým občerstvením.

Když potkal Arthura poprvé v knihkupectví, myslel si, že starý patolog bude číst něco o motýlech. Naopak. Studoval válečnou strategii.

Kde ta válka zuří, staříku?

Rozhodně se však nemýlil, pokud šlo o ten dům v Queen’s Arms. V televizním kvizu by mu už strhli body, ale technicky byl jeho nápad správný.

Slabá útěcha. Měnil se v jiného, horšího muže. Potřeboval svou intuici. Co bude bez ní dělat?

Arthur ho nepochybně vedl po pěšince, kterou vytyčil.

Pozdní večeře, výborné víno, vynikající kuchyně, staří excentrici plnící si své stařecké zažívací ústrojí.

Zábava a dobrá nálada a hned nato úsečné odmítnutí.

A teď tyhle pohlednice.

Staří excentrici…

Pověřil Arthur někoho, aby za něj odesílal články?

Strčil jednomu ze svých přátel do ruky hromádku obálek a zanechal instrukce, jak je v jeho nepřítomnosti posílat?

Proč ne? Obálky nebyly poslány zvenku, někdo je jednoduše pustil potrubní poštou. Do interního poštovního systému se mohl dostat kdokoli, v klidu nenápadně projít halou, najít schránku potrubní pošty a šup – dopis běží ke svému adresátovi.

Jak ten nemocniční potrubní systém doopravdy funguje? Prolistoval nemocniční adresář a našel číslo poštovní centrály. Ta se nacházela v podzemí, jedno poschodí pod oddělením patologie.

Odpověděl mu hluboký mužský hlas. „Centrála, u telefonu Ernest Washington.“

„Pane Washingtone, tady doktor Carrier. Zajímalo by mě, jak se pošta dostane potrubním systémem na to správné oddělení.“

„Doktor kdo?“

„Carrier.“

„Carrier,“ zopakoval Washington. „Jo, to jméno mi něco říká. Ale je to poprvé, kdy se mě někdo na něco takového ptá.“

„Všechno je jednou poprvé.“

„Doktor Carrier z…“

„Psychiatrie.“

„Jo, to je ono.“ A po malé odmlce: „Jde o nějakou ptákovinu?“

„Ne, vůbec ne. Pokud si mě chcete ověřit, mám klapku…“

„Ne, to já vím, mám to přímo tady, počkejte… Jeremy Carrier, Ph.D., klapka 2508.“

„Přesně.“

„A jste to opravdu vy?“

„Když jsem se naposledy na sebe díval, byl jsem to pořád ještě já.“

Washington se zakuckal smíchy. „Dobře, dobře, omlouvám se. To já jen, že se mě na to nikdy nikdo předtím nezeptal… Jde o nějaký druh psychiatrického experimentu?“

„Vůbec ne. Jsem prostě jen zvědavý. Před chvilkou jsem procházel kolem vstupního otvoru a uvědomil jsem si, že zde pracuji již léta a nikdy mě nenapadlo zamyslet se, jak se ke mně má pošta dostane. Musí to být docela náročné.“

„To si pište. Nikdo si to nedokáže představit,“ postěžoval si Ernest Washington. „Celý den tu sedíme zavření a nevidíme živou duši. A sotvakdo má ponětí o naší existenci. Jsme jak neviditelní.“

„Vím, co tím myslíte.“

Washington se pustil do vysvětlování. „Systém je teď rozdělený. Pošta odkudkoli zvenku nechodí potrubím, přivážejí ji autem jednou denně a míří rovnou do třídírny – tam, kde právě sedím já. Roztřídíme ji a pošleme vám.“

„A pošta uvnitř nemocnice?“

„Ta jde potrubím. Pracuje tak, že všechna potrubí vedou do dvou sběrných schránek, které se nacházejí v podzemním patře B. Jedna je na severním konci budovy, druhá uprostřed. Náš personál každou schránku kontroluje – a děláme to pravidelně a dost často – abyste vy doktoři dostali svou poštu co nejrychleji. Roztřídíme ji a pošleme na vaše oddělení. Ne jednou denně, jak to má ve zvyku americká pošta. Dvakrát. A tak máte možnost dostávat aktuální informace o svých lékařských záležitostech. Teď už vám je to dostatečně jasné?“

„Naprosto,“ řekl Jeremy. „Je nějaký rozdíl v tom, odkud pošta jde?“

„Nerozumím, na co se ptáte.“

„Zachází se jinak s poštou, která je poslána z otolaryngologie než třeba s tou, jež přišla z chirurgie?“

„Ne,“ zněla jasná Washingtonova odpověď. „Pro nás je to pořád to samé “

Nic nového. Ten milý stařík si může jakoby nic hodit obálku do otvoru potrubní pošty. A nikdo si toho nevšimne. Někdo by klidně mohl hodit do potrubní pošty bombu…

Pak si uvědomil, jak marní čas. Svůj i Washingtonův. Obálky si k němu našly cestu, aniž by byly označené. To znamená, že se kdosi musel dostat k jeho poště mezi tím, co došla do Washingtonova teritoria, a okamžikem, kdy skončila u jeho dveří.

Někdo z psychiatrie? Z oddělení?

Nedovedl si představit nikoho ze zdravotnického týmu pečujícího o duševní zdraví. Banda příjemných, milých lidí. Starostlivých a hodných. Až moc. Jeremy byl rád, že je od nich izolován.

O jeho odloučenosti však věděl i někdo jiný a využil toho.

„Kdo? Jak?“ zeptal se nahlas sám sebe.

Jako posedlý.

Posedlý nesmírnou zvědavostí. Bylo to už dávno, kdy se mu naposledy honily hlavou otazníky. A pak se znenadání zjeví Arthur, ten nejzvědavější muž, jakého kdy Jeremy potkal, a najednou ani on nedokáže udržet myšlenky v klidu.

Zvědavost je nakažlivá jako virus.

Myšlenky o virech způsobily, že začal myslet na chudinku Angelu. Zatelefonoval do jejího bytu. Sluchátko nezvedla. Nejspíš spí, usoudil. Taky dobře.

Z desky stolu na něj hleděl článek o sebevraždách a pohlednice z muzea náčiní. Vzpomněl si, do kterého šuplíku uložil pohlednici z Osla. Všechny tři věci dal do složky s nápisem Zajímavosti.

Pak vzal do ruky pero a sestavil seznam. Podle abecedy, neboť ho sudičky obdařily smyslem pro pořádek.

Tina Balleronová

Arthur Chess

Norbert Levy

Edgar Marquis

Harrison Maynard

Za chvíli – asi za půl hodiny – očekával prvního pacienta a hned po něm několik dalších. Takže na zbytek dne mohl zavřít své ego do skříňky a soustředit se na jiné lidi. Ale těch třicet minut ještě může věnovat uspokojování své vlastní zvědavosti.

32

U nikoho z těchto gurmánů klubu CCC, jak je v duchu nazval, se mu nepodařilo zjistit telefonní číslo.

Dvacet minut předtím, než se musel vydat za pacienty, se snažil usilovně vzpomenout si na některé osobní údaje svých spoluhodovníků.

Harrison Maynard psal romány pod ženskými pseudonymy, takže tímto směrem bude zřejmě další pátrání neúspěšné. Stařičký Edgar Marquis byl bývalým členem vládního úřadu a pracoval na vzdálených ostrovech. Ani u něj to nevypadalo příliš slibně.

Norbert Levy. Inženýr, emeritní pedagog Východní univerzity. Jeho působiště leželo kilometry daleko a tím, že bydlel zde, nemělo jeho jmenování žádný praktický význam.

Pokud ovšem bydlel zde.

Bez nějakého konkrétního úmyslu zavolal Jeremy na univerzitu, nechal se spojit na fakultu inženýrství a zeptal se na profesora Levyho.

„Ten už je v důchodu,“ sdělila mu sekretářka. „Odešel před nedávnem.“

„Máte jeho nynější adresu?“

„A oč jde?“

Jeremy uvedl své jméno a nemocnici, vymyslel si historku o konferenci na téma biochemické inženýrství a vysvětlil, že by chtěl Levyho pozvat.

„Dobrá,“ souhlasila. „Tady ji mám.“

Levy si svou poštu vybíral na poštovním úřadě jižně od centra města, nedaleko obvodu Seagate, kam vzal Arthur Jeremyho na večeři a uvedl jej do současného zmateného stavu.

Jako hrdina filmu by se teď Jeremy začal nenápadně potloukat kolem vstupu do potrubní pošty a hlídat, kdo tam co hází. V reálném světě na to neměl ani čas, ani schopnosti – a žádný pádný důvod, proč by to měl dělat. Měl by snad hlídat ve dne i v noci? A co pak, kdyby tam nějakou velice nepravděpodobnou náhodou spatřil bělovousého akademika?

Profesore Levy, to je ale náhoda! To vy mi určitě neposíláte potrubní poštou podivné dopisy v nemocničních obálkách, že?

Potřeboval s někým mluvit. Podívat se zpříma do očí, přečíst v nich neverbální vzkaz a rozluštit ho, uplatnit schopnost, která se u něj očekávala.

Zbývala soudkyně Tina Balleronová, dříve působící u Nejvyššího soudu.

A nyní na golfovém hřišti.

Černé perly, které měla pověšené na krku, napovídaly, že je po finanční stránce dobře zajištěná. A život na úrovni zahrnoval i členství v golfovém klubu.

Ve městě byly celkem tři golfové kluby. Haverford, hostící zbohatlíky a postarší hráče, toleroval i členství národnostních menšin. Shropshire a Fairview zůstávaly protestantské a tolerovaly jen bílé.

Balleronová? Mohlo to být jméno latinského původu?

Nejprve zatelefonoval do Haverfordu a zkusil se na soudkyni zeptat tam. Odpověděl mu nejistý mužský hlas. „Já ale nemyslím, že by už přišla.“

„U telefonu doktor Carrier. A kdy se má ukázat?“

„Hned se podívám… Je tu napsaná na tři odpoledne. A vy jste lékař… Je s paní soudkyní něco v nepořádku?“

„Ne, je jako čiperka, nemějte obavy,“ řekl Jeremy a s poděkováním zavěsil. Muž na druhém konci telefonu se nezeptal na manžela ani na jiné členy rodiny. Předpokládal, že jakékoli potíže by se mohly týkat jen jí.

Znamenalo to snad, že žije soudkyně sama? Stejně jako Arthur?

Stejně jako Jeremy?

A co dál?

Už žádné další předpoklady a dohady.

Jedno sezení s pacientem následovalo druhé, vynechal kávu, oběd a pokračoval bez přestávek, rychle procházel karty a všude s sebou nosil kabát, aby mohl po skončení co nejdříve odejít z nemocnice, aniž by se musel vrátit zpět do kanceláře.

Ve čtvrt na tři se už proplétal městskými ulicemi směrem na Hale Boulevard, pokračoval po vedlejší cestě lemované bytovými jednotkami s výhledem na jezero a pak severně ven do přírody.

Silnice s malebným okolím, vedoucí opačným směrem od místa Arthurova bydliště na Ash View.

Cesta jej vedla podél koňských farem, patřících majitelům vyšší společenské vrstvy, tu a tam se objevila jezdecká škola a minul i několik internátních škol obklopených neprostupnou zelení. Pak se před ním objevila síť podlouhlých jezer, mezi nimiž byla země nasáklá vodou a vypadala jako rýžová pole. Následovalo několik pustých luk. Na jejich okrajích trčely barevné cedule s reklamou na stoakrové pozemky. Ve dvě čtyřicet dojel Jeremy ke dvěma vysokým kamenným sloupům, lemujícím masivní železná vrata označující vstup do Venkovského klubu Haverford.

Za branou mírně spadala cesta, lemovaná nízkou kamennou obrubní. Z obou stran skláněly své větve majestátní stromy. Opodál stál bílý strážní domek. Jeremy zaparkoval u kraje cesty před branou.

Slunce trucovalo, ale zatažená obloha nijak nenarušovala krásnou scenerii. Stáhl okénko a vdechoval sladce voňavý vzduch. Do dáli se táhly pásy pokoseného, příliš zeleného trávníku a deštěm skropené kmeny stromů se leskly jako obsidiánové sloupy. Vytrvalé rododendrony a odvážné růže jako by popíraly roční období a svítily do okolí jasnými barvami. Houštiny kapradí zvolna propouštěly blyštivé kapičky vody k zemi a mezi listím stromů poletovalo několik červených kardinálů.

Nebylo zde vidět žádné zlověstné havrany. Stejné nebe, které nad městem vypadalo ponuře, zde působilo uklidňujícím dojmem. Nekonečné šedé až stříbřité pláně, tu a tam protkané proužky meruňkové barvy přecházející do nachova tam, kde se dala tušit přítomnost zakrytého slunce.

Výjev Jeremymu připomněl plakát visící na stěně kanceláře jednoho jeho kolegy, psychologa jménem Selig, laskavého, inteligentního muže, jenž vydělal balík peněz na burze, ale i nadále vídal pacienty, protože ho léčení bavilo. Do práce jezdil stařičkou hondou, ale v garáži parkoval nové bentley.

Byl jsem chudý a byl jsem bohatý. Být bohatý je lepší.

Jeremyho napadlo, jaké to je být bohatý. Při své praxi se už setkal s dlouhou řadou boháčů trpících depresemi a věděl, že peníze nikomu štěstí nepřinesou. Mohou pomoci někomu, jemuž je skutečně mizerně a má život v troskách?

Seděl v autě a upíral oči na bránu klubu. Během dalších čtrnácti minut přijelo pět luxusních aut, zastavilo u malého komunikátoru u cesty, a po otevření železných vrat sebevědomě projelo dovnitř.

Jako šestý se objevil bílý cadillac Tiny Balleronové. Když přijela, čekal už Jeremy venku, kousek od vrat.

Cadillac nepatřil mezi nejnovější. Byl tak pět, šest let starý, s kouřovými skly a chromovanými disky kol. Podvozek lemoval tenký rudý pruh a čerstvě navoskovaná karoserie odpuzovala dešťové kapky.

Auto bylo starostlivě opečovávané, podobně jako Arthurův lincoln.

Tmavá okna byl vytažena nahoru. Když se jedno z nich napůl stáhlo, všiml si Jeremy, že sklo je neobvykle silné, skoro jeden centimetr.

Očekával, že Tina Balleronová bude jeho přítomností udivená, ale její obličej nejevil známky překvapení. „Doktor Carrier.“ konstatovala.

„Vaše Ctihodnosti.“

„Hrajete golf?“

Jeremy se usmál. „Ani ne. Doufal jsem, že se mnou před prvním úderem ztratíte slovo.“

Mrkla na své diamantové náramkové hodinky. Dnes ji nezdobily žádné černé perly, jen malý medailon na zlatém řetízku. Jedna ruka se stříbrně nalakovanými nehty držela vypolstrovaný volant cadillacu. Druhá spočívala na krémově zbarvené kabelce z pštrosí kůže. Na zadním sedadle ležel dlouhý kožich.

„Počkejte, zajedu ke kraji,“ řekla.

Zaparkovala za Jeremyho autem. Následoval ji po svých, slyšel cvaknutí naznačující, že odemkla, a zamířil ke dveřím spolujezdce.

Otevřelo se okénko. Ukázalo se stejné silné sklo. „Pojďte přece z té zimy dovnitř, Jeremy.“

Když otevíral dveře, uvědomil si jejich nadměrnou hmotnost. Panel silný jako stěna bankovního trezoru. Obrněné auto.

Vklouzl na sedadlo spolujezdce. V interiéru auta převládala rubínově červená kůže. Schránku na rukavice zdobil malinký zlatý štítek se slovy: Drahé Tině. S oddanou láskou Bob. Vše nejlepší k narozeninám!

A srpnové datum staré něco přes pět let.

Takže měla manžela. A možná stále má.

Pštrosí kabelka spočívala na jejím klíně. Měla na sobě něžně modrý kalhotový kostým z úpletu a boty s patentovým zapínáním v barvě námořnické modři. Vlasy nesly známky nedávné péče kadeřníka a měly barvu šampaňského. K účesu ladil kožich ležící na zadním sedadle – barvený norek. Mezi okénky na straně řidiče byla připevněna křišťálová váza s jednou bílou růží.

„Tak,“ začala. „Co máte na srdci?“

„Omlouvám se, že na vás tady tak číhám, ale hledám Arthura. Už týden ho nejsem schopen zastihnout.“

„Cestuje.“

„Já vím,“ přikývl Jeremy. „Posílá mi pohlednice.“

„Opravdu? Tak to je skvělé.“

„Co je na tom skvělého?“

Tina Balleronová se usmála. „Arthur vás má rád, Jeremy. A pokud lidé vyjádří svou náklonnost, je to v pořádku, ne? Co myslíte?“

„Myslím… Cestuje hodně?“

„Čas od času. Jeremy, drahoušku, neříkejte mi, že jste se táhl celou tu dlouhou cestu sem jen proto, abyste si povídal o Arthurových cestovatelských zvycích. Co vás opravdu trápí?“

„Dostával jsem poštou i jiné věci – tedy nemocniční poštou.“

„Věci?“ zeptala se a její prsty si pohrávaly s přezkou kabelky.

„Články z lékařských magazínů – týkající se laserové chirurgie. Pak článek o deset let staré vraždě, která se stala v Anglii, a rovněž článek popisující sebevraždu lékaře.“

Čekal na její reakci.

Žádné se nedočkal.

„Paní soudkyně, předpokládal jsem, že mi je posílá Arthur, protože jsem si nedokázal představit, že by za tím mohl být někdo jiný. Ale on je v Evropě, takže to být nemůže.“

„A vy jste z toho vedle.“

„Vy byste nebyla?“

„A pak jedete celou cestu sem, abyste uspokojil svou zvědavost.“

Uspokojil. Stejné slovo, jaké nedávno v duchu použil on sám ve svých myšlenkových pochodech.

„Co za tím asi vězí, že?“ nadhodila Tina Balleronová a pohladila kabelku. „Zní to, jako by někdo proti vám osnoval nějaké spiknutí.“

„Já to tak vnímám. Články přicházejí neohlášené, neoznačené, postrádají jakékoli vysvětlení a já nemohu najít žádný důvod, proč bych měl být jejich příjemcem. Je to poněkud znepokojivé, nemyslíte?“

Zdálo se, že Tina Balleronová o něčem přemýšlí.

Když nic neříkala, Jeremy pokračoval. „Předpokládal jsem, že je poslal Arthur, protože se neobyčejně zajímal o násilí – a jak jsem při té naší společné večeři zjistil, tak se o tohle téma zajímáte všichni.“

Balleronová odepnula kabelku, a hned nato přezku opět zacvakla. „A vám náš zájem připadá neobvyklý.“

„Zájem o násilí?“

„O otázky života a smrti,“ řekla. „Není to snad klíčové téma myšlenek jakékoli civilizované osoby?“ Gestem ruky ukázala okolo sebe. „Krásné věci jsou sice milé, ale nakonec jen znamenají útěk.“

„Útěk od čeho?“

„Od důležitých otázek. Arthur je muž podstaty a zkušenosti. Někdo jen žije svůj osudem vyměřený čas a jiný něco prožívá.“

„Chcete mi říct, že v Arthurově minulosti je něco, co mu…“

„Nemějte o Arthura obavy, drahoušku.“ Natáhla k Jeremymu ruku a položila prsty na jeho rukáv. „Soustřeďte se na cíl.“

„A cílem je co?“

„Je na vás, abyste ho našel.“

„Ale opravdu, paní soudkyně…“

Umlčela jej prstem na rtech. Stejně, jako to dělala Angela.

Psst. Tiše, chlapečku.

K bráně dojel mercedes. Měl stažená okénka a zevnitř se na soudkyni usmíval obličej dobře živeného muže.

„Hanku,“ přivítala ho. „Jsi připraven?“

„Připraven, jako vždy, Tino. Setkáme se u jamky.“

Mercedes se rozjel a vrata se automaticky otevřela. Nikým neviděn seděl ve svém domku strážce, jenž dobře věděl, kdo sem patří a kdo ne.

Balleronová se usmála na Jeremyho. „Ráda vás opět vidím, ale obávám se, že budu muset naši krátkou rozpravu ukončit. Čas prvního úderu je svatý. Golf je spíše náboženstvím než pouhou hrou. Zmeškejte první míček a dočkáte se hněvu svých spoluvěřících.“

Její ruka opustila Jeremyho rukáv a Tina sklopila sluneční clonu. Na vnitřní straně bylo zrcátko, v němž letmo překontrolovala svou vizáž. Otevřela kabelku, vytáhla pudřenku a začala si pudrovat obličej.

Připravovala se na golf?

Nechala pštrosí kabelku doširoka otevřenou, čímž Jeremymu umožnila spatřit věc, která ležela nahoře na ostatním běžném obsahu dámské kabelky.

Malá lesklá automatická pistole.

Tina Balleronová věděla, že Jeremy pistoli viděl. S cvaknutím otevřela dveře a rozloučila se. „Na shledanou příště.“

„Soudkyně Balleronová, tu noc byla pronesena jedna věta, po které všichni u stolu ztichli. Něco jako…“

„Ticho může být známkou čehokoli, drahoušku. Takže někdy opět na viděnou.“ Usmála se na Jeremyho, pak se k němu naklonila a políbila ho na tvář. Jeremy otevřel dveře a vystoupil z cadillacu. Bílé auto dojelo k bráně golfového klubu.

Zastavilo. Okénko na straně řidiče sjelo dolů.

„Mimochodem,“ řekla Jeremymu. „Něco jsem si zjišťovala o terejích – těch monogamních ptácích, o kterých nám povídal Harrison. Zmínil jste se o populační otázce. Nenašla jsem o ní žádný důkaz.“

Opět se na Jeremyho usmála.

„Dobrá,“ pokrčil rameny.

„Možná,“ pokračovala, „jen prostě dělají tu správnou věc.“ Zavřela okénko a obrátila pozornost k řízení. Jeremy stál a díval se, jak se vrata otevírají a za autem opět zavírají. A nechávají jej stát venku. Jako outsidera.

Vždycky zůstával v postavení outsidera.

33

Před půl pátou už byl zpátky v kanceláři, seděl u stolu a pročítal vzkazy – žádosti o konzultace, oznámení termínů schůzí a spoustu jiných hloupostí.

Ani jedna pohlednice, ani jedna obálka z otolaryngologie.

Ale ty ani neměly přijít. Bylo to příliš brzy. Vše podléhalo určitému načasování.

Posadil se k počítači.

Clarion se vyznačoval typickou novinářskou průměrností, avšak jeho součástí byl on-line archiv, kam se mohl za poplatek kdokoli dostat. Jeremy poskytl potřebný údaj z kreditní karty a přihlásil se.

Po zadání jména Robert Balleron se objevilo pět odkazů, všechny z doby před čtyřmi až pěti lety.

Průmyslník nalezen zavražděný ve své kanceláři

Některé teorie uvádějí, že Balleronova vražda souvisí

s úspěchem na trhu s nemovitostmi

Balleronova vražda zůstává zahalena tajemstvím

Vyslýchána Balleronova manželka,

soudkyně nejvyššího soudu

Policie pokračuje ve vyšetřování Balleronovy vraždy

Robert A. Balleron, šedesát devět let, byl zavražděn asi o sto kilometrů dále, v Greenwoodu, ve čtvrti bohaté společnosti. Noviny nepopisovaly zločin vcelku, ale prostřednictvím jednotlivých oznámení a krátkých zpráviček.

Jeremy je pročítal jednu po druhé. „Stavební a realitní magnát“ byl nalezen ve své domácí kanceláři v palácové vile postavené v tudorovském stylu, jak leží natažený přes svůj honosný pracovní stůl, usmrcený několika ranami z pušky. Robert Balleron byl politicky aktivní, dravý muž odhodlaný ke konfrontaci, jakmile vycítil, že jsou jeho zájmy v ohrožení. Silná a nekompromisní osobnost, jíž se však po etické stránce nedalo nic vytknout – něco jako moralista. A opravdu – byl zapletený do několika korupčních afér v tom smyslu, že obvinil lidi, o nichž věděl, že si to zaslouží.

Místo činu příliš mnoho informací nenabízelo: Žádné násilné vniknutí, poplašný systém byl vypnutý a vrah zřejmě vnikl do domu francouzským oknem kanceláře, když se mu předtím podařilo dostat přes rozsáhlý pozemek, jenž k domu patřil.

„Nejmenované zdroje“ spekulovaly, že si Balleron svým ostrým jazykem a agresivní obchodní politikou znepřátelil špatnou osobu, a objevily se i informace naznačující nájemnou vraždu. Tyto teorie však už nenabízely další rozvedení.

Žena oběti, soudkyně Nejvyššího soudu Tina Balleronová, se v noc vraždy nacházela mimo dům – večeřela s přáteli – byla to ona, kdo po příchodu domů objevil tělo. Policie ji vyslechla, ale policejní tiskový mluvčí trval na tom, že není považována za podezřelou.

Jeremy zadal heslo „Balleronova vražda“ v sekci archiv, ale žádné další odkazy už nenašel. Odhlásil se ze stránek novin a zkusil několik dalších internetových vyhledávačů. Podařilo se mu najít odkazy, jež noviny neuváděly: Šest měsíců po vraždě ztratila policie jakoukoli stopu a případ zůstával otevřený.

Vrátil se k novinám a projel zbývající roky po vraždě, aby zjistil něco o Tině Balleronové. Nic.

Prominentní žena takového významu a pozoruhodný zločin. Snažila se, aby se držela z dosahu očí veřejnosti.

Pustil se do hledání informací o vraždách jiných stavebních investorů v oblasti Greenwoodu a narazil na jednu smrtelnou nehodu: Před třemi lety zahynul při dopravní nehodě v autě stavební podnikatel v oblasti nákupních center. Jmenoval se Michael Srivac a byl jediným účastníkem této smrtelné nehody. Zasloužil si nekrolog přes čtyři řádky. Místo květin pošlete příspěvek nadaci Plánované rodičovství.

Jeremy se snažil uspořádat myšlenky. Vražda Roberta Ballerona se odehrála před pěti lety. Tinin cadillac nebyl o mnoho starší. Investor svou ženu obdaroval obrněným autem krátce před svou smrtí.

Věděl, že je soudkyně v nebezpečí.

Ona přežila. A dařilo se jí dobře. Sestoupila ze soudcovské stolice, přestěhovala se do města a vstoupila do Havefordského klubu.

Jedním z dobrých způsobů, jak se zbavit stísněnosti, bylo odejít z domu.

Perly, kožešiny a v kabelce zbraň… Veselá vdova. Silná žena, jež se o sebe dokáže postarat.

Jeremy si vybavil slova, která soudkyně odpoledne pronesla: Někdo jen žije svůj osudem vyměřený čas a jiný něco prožívá.

Možná jen dělají tu správnou věc.

Spojoval snad členy klubu CCC nějaký tragický zážitek z minulosti? Stali se všichni obětí nějakého zločinu? Mohlo to vysvětlovat jejich společný zájem o původ násilí?

To by sedělo k tomu mrtvému tichu, které se rozhostilo po Maynardově připomínce, že účelnost vítězí nad pravou hodnotou. Hodnotou života.

Konečně měl pocit, že je něčemu na stopě. S bušícím srdcem zadal do vyhledávače archivu slova „Chess“ a „vražda“.

Žádný odkaz.

Stejného nulového výsledku dosáhl při zadání slovního spojení „Marquis vražda“, kdežto zadání „Levy vražda“ ukázalo jeden odkaz na případ pohřešovaného washingtonského internisty. U profesora Norberta byl neúspěšný.

Přepnul zpět do hlavních databází a zkusil štěstí znovu. Bez úspěchu.

Zase špatně. Možná by mohl být spokojený alespoň s tím, co má.

Tři dny nato přišla další pohlednice. Do té doby se Jeremy setkal s Angelou jednou při kávě a jednou společně ve spěchu poobědvali v jídelně lékařů, než se zase Angela musela rychle vrátit do služby. Při obou setkáních vypadala velmi unaveně a mluvila o tom, jak je zničená.

Přesto si však našla dvakrát čas, aby mohla přihlížet chirurgickým zákrokům kolegy Dirgrova.

„Nevadí ti to, že ne?“

„Proč by mělo?“

„Jde o něj, Jeremy…, cítím se vinná. Přidávám si další práci k už tak šílenému rozpisu a nemám pak na tebe čas – slibuji, že to bude lepší, až se vše uklidní.“

„Jsi dobrá.“

„To je od tebe milé – teď mě máš aspoň možnost vidět i z téhle strany.“

„Z jaké?“

„Když se pořád ženu dopředu jako posedlá. Můj otec si kvůli tomu ze mě dělal legraci. ‚Kdepak jsou nějaké dostihy, princezno?‘“ Chabě se na něj usmála. „Po rozumové stránce vím, že má pravdu, ale věc je v tom, že já opravdu vnímám svět jako dostihy. Do doby – do doby, než se mysl i tělo zpomalí a pak úplně zastaví a já skončím dva metry pod zemí. Dost morbidní, co?“

„Možná sis nabrala moc hodin,“ řekl Jeremy.

„Ne, já jsem se tak chovala vždycky. Jestliže jsme měli napsat pětistránkovou práci, já jsem odevzdala sedm stran. Když nám učitelka tělocviku přikázala udělat deset ženských kliků, já jsem dělala mužské a bojovala jsem s dvaceti. Jsem si jistá, že určitě trpím nějakou formou poruchy obsedantní nutkavosti. Když mi bylo osm, prováděla jsem každodenní rituál. Než jsem ulehla ke spánku, asi hodinu jsem kontrolovala svůj pokoj. Boty musely stát v řadě jako vojáci. Nikdo o tom nevěděl. Nechala jsem matku, ať mě uloží, pak jsem vylezla z postele a pustila se do své každovečemí činnosti. Když mě někdo vyrušil, začala jsem znovu.“

„Kdy tě to přešlo?“

„Řekla jsem si, že jsem hloupá a nějakou dobu jsem lehávala každý večer v posteli, třásla se a bojovala s nutkáním, dokud nepřešlo. Trvalo to měsíce, ale nepovolila jsem. Ve dvanácti u mě objevili vřed. Doktor i rodiče trvali na tom, že ho vyvolala bakteriální infekce. Léčili mě antibiotiky a já jsem se zlepšila. Avšak stále… Tak, a teď znáš mou bídnou minulost. Dočkám se nějakého rozboru, doktore?“

Zavrtěl hlavou.

„Ale opravdu,“ trvala na svém. „Co si o tom myslíš?“

„Ztratila jsi někdy někoho, kdo ti byl hodně blízký?“

„Babičku,“ řekla bez rozmýšlení. „Bylo mi šest a pamatuji si ji starou a nemocnou, ale byly jsme si hodně blízké… Šokovalo mě to. Skutečnost, že už ji nikdy neuvidím.“

Jeremy přikývl.

„Chceš tedy říct, že ta ztráta byla tak hluboká, že mi způsobila trauma ze smrti? Z její nezbytnosti a nekonečného trvání? A proto se teď ženu životem bezhlavě jako hloupé kuře a jen shromažďuji zkušenosti a zážitky?“

„Měl jsem spíše na mysli předčasnou smrt. Někoho, kdo zemřel dříve, než mu určila příroda. Ale i tak. Pokud byl skon tvé babičky pro tebe šokující, mohlo tě to tímto způsobem ovlivnit.

V případě traumatizující ztráty to tak bývá. Uvědomujeme si pomíjivost všeho kolem nás.“

„Pomíjivost.“ Potřásla hlavou a usmála se. „Ty a slova. Jak jde psaní, jen tak mimochodem?“

„Jsou to hotová muka.“

„Podaří se ti to.“ Angelin pohled dostal nepřítomný výraz. „Možná máš pravdu. Nevím.“ Podívala se stranou a snížila hlas. „Předčasná smrt. Ty sis něčím takovým prošel.“

„Co tím myslíš?“ otázal se Jeremy hlasitěji, než měl v úmyslu.

„Přece víš.“

Jeremy na ni zíral. Byl si toho vědom, ale nemohl odvrátit pohled.

„Změňme téma,“ navrhl.

Její obličej ztratil barvu. „Samozřejmě. Omlouvám se. Zapomeň, že jsem se o tom zmínila.“

„Nic si z toho nedělej,“ uklidnil ji a srdce mu tlouklo. Potřeboval se odtud dostat pryč.

Ačkoli už k sobě máme hodné blízko, existují místa, na která jít nemůžeš. Nepustím tě tam. jsou věci, které s tebou sdílet nebudu.

„Jeremy?“

„Ano?“

„Omlouvám se.“

„Nemáš důvod se mi omlouvat.“

„Musím už jít. Nevím, kdy opět najdu nějaký volný čas.“

„Dnes večer máš službu?“

„Ne, ale budu se snažit zabalit to tu co nejdříve. Dosud se necítím dvakrát dobře – možná mám tu chřipku stále v sobě.“

„Chceš, abych tě doprovodil nahoru na oddělení?“

„Ne, není třeba.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky.“

Následující den ráno mu zavolala, aby mu řekla, že musí zůstat na chirurgii, protože má v úmyslu shlédnout další zákrok.

Ted Dirgrove „předvedl“ pětinásobný bypass. Použité sloveso u Jeremyho vyvolalo představu inscenace. Jeviště a potlesku.

„Zajímavé,“ řekl jen.

„Úžasné. Něco takového vidět, řeknu ti…“

„A co pacient, přežil?“

„Proč se ptáš?“

„Jediný společný pacient mě a Dirgrova nepřežil.“

„Ach.“ Znělo to, jako by jí právě někdo srazil hřebínek. „Ano, to bylo zlé… Myslím, že raději půjdu – už jsem ti vůbec poděkovala za to, jak ses o mě staral a pomohl mi z chřipky ven?“

„Už více než jednou.“

„Nebyla jsem si jistá. Co jsem se dostala zpět do služby, je všechno zase tak hektické a rychlé, a já vím, že jsme my dva – přesto, děkuji ještě jednou. Za polévku a všechno ostatní. Bylo to mimo rámec pohotovostní služby.“

Poděkování znělo poněkud formálně. Jen zvětšilo prostor mezi nimi.

Co si to namlouval? On to byl. Nasupený zabíječ konverzace. Utnul ji, když jediné, co udělala bylo, že se zeptala na…

„Pořád se cítíš tak zbitá?“ zeptal se jí.

„Už je to lepší. Sice o málo, ale přece.“

„Říkáš, že byl ten bypass úžasný?“

„Opravdu, Jeremy. Lidské srdce, ta malá věcička, vypadá jako velká bluma – jako oloupané rajče. Nejúžasnější je, jak ty jeho komory a chlopně pracují v naprosté shodě. Je to jako… filharmonie. Tepny vycházející ven udržují srdce v jakémsi strojeném, vyumělkovaném rytmu a… je to jako…, pořád mě napadají hudební pojmy, to skvělé tempo, rytmus – a, och, pípá mi pager, už musím jít.“

Třetí pohlednice přišla z Damašku, hlavního města Sýrie. Obrázek ukazoval starobylý Casbah – místo prozářené sluncem, množství neuspořádaně nastavěných stánku se svými majiteli, muži v bílých hábitech, prodávajícími mosazné nádobí, koberce a sušené oříšky.

Místem odeslání byl Berlín.

Ha!

Ha? No a co?

Vše, s čím mohl Jeremy operovat, bylo, že má Arthurova záliba v cestování svá omezení. Starý muž nebyl ochoten vyměnit pohodlí západního světa za procházky po Orientu.

Chtěl však, aby Jeremy o Orientu uvažoval.

Damašek… Jediné, co si Jeremy v souvislosti se Sýrií představoval, byl diktátorský režim. Jinak mu tato starodávná země i její hlavní město říkaly pramálo.

Oslo, Paříž, Damašek… Oslo, Paříž, Berlín, Damašek? Pokud jde o nějakou hru, nenacházel se Jeremy dokonce ani na hrací ploše. Zastrčil pohlednici do složky s titulkem Zajímavosti. Pak jej něco napadlo, vzal složku opět do ruky a prošel její obsah. Jediným výsledkem bylo, že ho přepadla úporná bolest hlavy.

Polkl aspirin a podstoupil určité zdravotní riziko, když si dal svou mizernou kávu.

Ke konci dne byl sám a neměl ani nejmenší šanci se ještě téhož dne setkat s Angelou. Seděl s vidinou svého tmavého, studeného domu a uvědomil si, že doufá v příchod další obálky z otolaryngologie. Neměl nic, co by rozptýlilo mlhu, která jej obklopovala. Zastavil se v kanceláři, aby se ujistil, že nepřišla žádná nová pošta.

Kancelář byla zavřená.

Nic nepřišlo v žádné dodávce z příštího ani následujícího dne.

Najednou byl život nějak moc tichý a průměrný.

Přivalil se víkend. Angela byla zpátky ve službě a Jeremy protrpěl osamělou sobotu, luštil křížovky, předstíral, že jej zajímají televizní sportovní přenosy, usmál se na paní Bekanescu, když vystrčila nos ze dveří spolu s koštětem, kterým rychle zametla zápraží. Odpovědí mu byl zamračený pohled.

Co jí Doresh pověděl?

Přečetl celé nedělní noviny. Doufal, že by mohl objevit nějaké podrobnosti o bezejmenné ženě nalezené na místě zvaném Finger. Nic. V neděli večer už málem lezl po zdech.

Jeho pager celý víkend vytrvale mlčel. Zavolal operátorovi a dotázal se, zdali mu nepřišel nějaký hovor.

„Ne, doktore, jste úplně čistý.“

Přesto zajel do nemocnice, vzal útokem úvod své knihy a byl překvapen zjištěním, jak lehce nalézá slova. S psaním skončil v deset večer, znovu svůj výtvor přečetl, udělal několik menších změn, text zabalil a poslal vedoucímu onkologie k posouzení.

A co teď?

Nebylo tomu tak dávno, co si v samotě liboval. Teď se cítil nějak neúplný.

Připojil se k síti, otevřel archiv Clarionu, aktivoval svůj účet a zadal k vyhledávání jméno Norbert Levy. Tentokrát bez slova „vražda“.

Zase nic.

Stejného výsledku dosáhl u Edgara Marquise a, ó jaké překvapení, u Harrisona Maynarda chráněného pseudonymem.

Tina Balleronová zmínila několik Maynardových alias.

„Amanda… Fontaineová“, „Barbara Kingsmanová“.

Ani k jednomu pseudonymu nenašel žádný odkaz.

Nechal toho, vypnul počítač, zajel k hotelu Excelsior a zamířil přímo do baru. Ten zel prázdnotou, takže měl Jeremy možnost volby, kam se posadit. Zvolil stůl, kde tenkrát popíjeli s Arthurem, povídali si a uždibovali ze svých předkrmů.

Objednal si dvojitou skotskou.

Starý číšník, který je tehdy obsluhoval, měl volno. Mladík, jenž ho nahradil, měl ve tváři neutrální úsměv a pohyboval se zvláštní skákavou chůzí, při které zvedal kolena výše, než bylo přirozené. Jeremymu připomněl závodního koně bránícího se působení udidla. Nebo, což bylo pro tohle místo příhodnější, kočárového koně vznešeného plemene.

„Máte nějakou oblíbenou značku?“

„Ne.“

Stejná místnost, stejný stůl, ale jinak bylo všechno naprosto jiné.

Jeremy poseděl delší dobu, protahoval pití jednotlivých dávek ve snaze simulovat kontrolu nad svým počínáním.

Mladý číšník se nudil a uchýlil se ke čtení novin. V pozadí hrála unylá hudba. Než Jeremy dopil třetí skotskou, jeho tělo se začalo bouřit.

Není smutnějšího místa než nedělní hotel ve městě. Tohle se honosilo zdravou atmosférou Středozápadu a neděle byla rodinným dnem. Opuštěností zela dokonce i hotelová hala, obchodníci odjeli za svými manželkami trpícími odloučeností a hotelové šlapky dělaly to, co obvykle dělají pracující dívky v neděli.

Ty někdy umírají.

Jeremy tuto myšlenku zaplašil. Opravdu zvedl ruku ke skutečnému pohybu. Kolem nebyl nikdo, kdo by si povšiml jeho gesta podobného nervovému tiku, a Jeremy mávnutí opakoval. Pobavilo ho to a cítil se jako zlobivé dítě, jemuž právě prošla nějaká nezbednost.

Objednal si ještě jednu sklenku a vytrvale plnil své krevní řečiště alkoholem. Chtěl si pitím zlepšit náladu. Chvílemi se mu to dařilo, ale po většinu času se cítil pod psa.

Jako by dlel v kůži někoho jiného.

34

V pondělí ráno se probudil mrzutý, slabý a ztuhlý a napadlo ho, jestli snad nechytil od Angely chřipku.

Svižná chůze na čerstvém vzduchu mu protáhla plíce, probudila jej a než dojel do práce, cítil se jakž takž civilizovaně. Stavil se v jídelně pro kávu a všiml si Teda Dirgrova, zapředeného do vzrušeného rozhovoru s jiným lékařem v bílém plášti. Jednalo se o stejného snědého, kníratého muže, se kterým ho tenkrát viděl sedět u stolu spolu s kardiologem Mandelou.

Neměl žádný zvláštní důvod si jich všimnout, protože jídelna byla plná lidí v bílých pláštích a oni dva stáli ve vzdálenějším rohu. Ale zvláštní pocit kolem srdce přiměl Jeremyho zaměřit na chirurga pozornost… To zvláštní Angelino spojení s Dirgrovem a její zápal…

Žárlil.

Naplnil si hrnek a zamířil ven z místnosti. Dirgrove i druhý muž se tvářili dost odhodlaně. Obklopovala je atmosféra napětí – šlo o nějaký akademický problém? Ne, to vypadalo na něco osobního. Jejich postoj připomínal dva bojové psy připravené zaútočit jeden na druhého.

Dva psy s vyceněnými zuby.

Byl by to vyrovnaný souboj. Druhý muž byl Dirgrovovy výšky a oba měli stejně útlou postavu a vojenský sestřih. Jediný výrazný rozdíl spočíval v barvě vlasů. Na rozdíl od Dirgrova pokrýval hlavu jeho protivníka porost kroutících se vlasů stejné uhlově černé barvy, jakou měl i jeho knír.

Tmavší muž živě gestikuloval. Najednou zvedl ruku k rychlému rozloučení a odešel. Dirgrove zůstal stát sám, ruce pevně sepjaté. Jeremyho ten pohled potěšil. Uvědomil si, že má najednou hlad, a vrátil se pro sladký rohlík.

Rozhodl se, že jej sní v jídelně. Posadil se ke stolu. Dirgrove opustil jídelnu. O chvilku později se objevila Angela obklopená skupinou rezidentů.

Všichni si povídali, šťastní a hyperaktivní. A všichni vypadali tak mladě.

Tvrdila mu, jak je vyčerpaná, a teď vypadala jako ztělesnění vitality.

Všichni tak vypadali. Děti.

Najednou mu osm let mezi nimi připadalo jako délka celé jedné lidské generace. Jocelyn byla stejně stará jako Angela, ale vypadala tak nějak… starší, klidnější. Možná se na ní projevily roky služby v sesterské uniformě. Nebo práce, díky níž mohla dostudovat zdravotnickou školu.

Angela se mu teď jevila jako přesný protiklad – plná obav, ženoucí se dopředu i přes své šťastné a bezstarostné dětství a dospívání, přes postavení otcovy princezničky. Nikdy se nejspíš nezbaví viny za to, že se narodila do dobré rodiny.

Jocelynina rodina bydlela v přívěsu a ona se postavila na vlastní nohy hned, jak jí to zákon umožňoval. Byla vděčná úplně za všechno.

Pracující dívka.

Ne, to neznělo právě nejlépe.

Jeremymu se zalily oči slzami. Odložil hrnek s kávou i rohlík stranou a pospíchal pryč z jídelny. Snažil se uniknout tak, aby si ho Angela nevšimla.

Přišla čtvrtá obálka. Konečně.

V úterý ráno se ukrývala v hromadě papírů s různými nedůležitými informacemi. Jeremy už nějakou dobu občas nenápadně procházel kolem kanceláře oddělení nebo tu a tam vystrčil hlavu ze dveří v naději, že anonymního odesílatele dopisů načapá.

Bez úspěchu. Nijak mu to ale nevadilo. Šlo přece hlavně o vlastní vzkaz.

Obálka byla tenká, tenčí než v předcházejících případech. Zevnitř vylovil kousek papíru, na němž bylo strojem napsáno:

Etika otců, Sforno, 5:8e

Zjevně šlo o nějaký odkaz. Nějaký starověký text? Něco buddhistického? Italského?

Sedl k počítači a za chvilku znal odpověď.

Šlo o náboženství, ne však buddhismus. Etika otců byl svazek – „traktát“ – z židovského Talmudu, jediný z celkového počtu šedesáti tří, jenž se zabýval především zákonem.

„Bartlett judaismu,“ nazývala dílo jedna kapacita.

„Kompendium morálky,“ vyslovovala svůj názor druhá.

„Sforno“ byl ve skutečnosti Ovadiah Sforno, italský rabín a lékař v jedné osobě, jenž žil v období renesance a byl znám především díky svým komentářům k Bibli.

Napsal rovněž nepříliš známého průvodce k dílu Etika otců.

Kde by se dalo něco takového najít?

Možná v Renfrewově knihkupectví. Kdyby ten mlčenlivý muž ještě žil.

Jeremy zavolal do dvou městských knihoven. Ani jedna z nich nevlastnila jediné vydání tohoto spisu. Odložil telefonní seznam a projel adresář zlatých stránek. Hledal knihkupectví.

Zkusil několik prodejců nových knih i antikvariáty. Ani jeden z knihkupců neměl ponětí, o čem Jeremy mluví. Pár obchodů se propagovalo jako „prodejny náboženské literatury“, ale pod pojmem „náboženství“ se ukrývala pouze katolická nebo luteránská církev.

Majitel knihkupectví s katolickou literaturou mu poradil: „Zkuste to u Kaplana.“

„Kde to je?“

„Na Fairfield Avenue.“

„Jižně od centra?“

„Ano,“ potvrdil muž. „Bývala tam židovská čtvrť, než se všichni přestěhovali na předměstí.“

„A Kaplan tam zůstal?“

„Pokud mám poslední zprávy, tak ano.“

Cesta na Fairfield Avenue představovala krátkou vyjíždku z nemocnice za vytrvalého mrholení, po klikaté asfaltce plné výmolů, obklopené nevzhlednými budovami. Většina bývalých obchodů měla výkladní skříně, a někdy i vchody, zazděné cihlami a kdysi obchodní třída se změnila na nevzhlednou řadu skladovacích prostorů. Zašlou slávu připomínaly jen sporadické cedulky s vybledlými nápisy:

SCHIMMELOVY NAKLÁDAČKY

SHAPIRŮV RYBÍ TRH

ŘEZNICTVÍ KOŠER

Knihkupectví mělo šířku něco málo přes tři metry a oprýskaný zlatý nápis KNIHY, DÁRKY A JUDAIKA nad textem, u kterého Jeremy předpokládal, že znamená totéž, ale vyvedené v hebrejštině. Sklo výkladní skříně bylo tmavé. Ne začerněné, jako tomu bývalo u Renfrewa, nýbrž ztlumené něčím, co vypadalo jako neosvětlený prostor.

Zavřeno. Další zkrachovalý obchůdek.

Když však Jeremy otočil mosaznou koulí dveřního zámku, povolila, a on vstoupil do malinkého zšeřelého prostoru. Místnost neměla stropní osvětlení a jediným zdrojem světla byla lampa se stínítkem a měděným podstavcem, jež vrhala kužel světla na otlučený dubový stůl. Jeremy byl překvapen, že necítí předem očekávaný puch zatuchliny.

Za stolem seděl muž. Starý, hladce oholený, s malou černou čepičkou, z pod níž vyrůstaly rovně zastřižené šedivé vlasy. Muž byl velký, s postavou nezmenšenou věkem, širokými rameny a silnými kostmi. Seděl zpříma jako voják. S bělostnou košilí kontrastovala tmavá kravata a kožené šle. Na úzkém nose mu seděly bifokální brýle se zlatými obroučkami. Za mužem stála skleněná vitrína plná různých předmětů: stříbrných pohárků a svícnů, hudebních alb zdobených Davidovou hvězdou (Strýc Shimmy zpívá Zemiros), dětských her, vypadajících jako plastoví vlčci a sametových vaků s vyšitými šesticípými hvězdami. Pod tím vším byly tři police plné knih.

Muž něco kutil s černou koženou krabicí. Vzhlédl. „Přejete si?“

„Máte komentář rabína Sforna k Etice otců?“

Muž jej studoval pohledem. „Ten můžete objednat přes internet.“

„Raději bych ho měl hned teď.“

„Horlivý student?“ zeptal se s úsměvem muž. „Jde o velmi zdařilý komentář.“

„Slyšel jsem.“

„Jak jste mě našel?“

„Doporučilo vás katolické knihkupectví.“

„Ach ano, Joe McDowel. Ten byl vždy vůči mně loajální.“ Muž se opět usmál a postavil se. Měl přinejmenším metr osmdesát. Jeho tělo bylo obrovské a Jeremy si představoval, jak se asi takový obr vsouká na běžnou toaletu. Obr natáhl k Jeremymu obří tlapu. „Bernard Kaplan.“

„Jeremy Carrier.“

„Carrier… to je francouzské jméno?“

„Kdysi bývalo,“ potvrdil Jeremy. Pak omluvně zabrebtal. „Já ale nejsem žid.“

Kaplan se usmál. „To je jen málo lidí… Promiňte mi mou zvědavost, ale ptát se po Sfornově komentáři mi připadá jako poněkud esoterická žádost. U kohokoli.“

„Někdo mi tu knihu doporučil. Jeden doktor v Centrální nemocnici, kde pracuji i já.“

„To je dobrá nemocnice,“ pokýval hlavou Kaplan. „Narodily se tam všechny mé děti. Ale ani jedno z nich se nestalo lékařem.“

„Nerodil je náhodou doktor Chess?“

„Chess? Ne, toho neznám. Pomáhal nám doktor Oppenheimer. Sigmund Oppenheimer. Tehdy to byl jeden z mála židovských lékařů, jemuž tam umožnili pracovat.“

„Nemocnice segregovala některé lékaře?“

„Oficiálně ne,“ zakroutil hlavou Kaplan. „Ale všechno bylo segregované. A u některých míst to tak zůstalo dodnes.“

„Například country kluby.“

„Kdyby šlo jen o country kluby. Vaše nemocnice skutečně nebývala citadelou tolerance. Na počátku padesátých let se objevilo několik výzev k vyloučení židovských lékařů z personálu nemocnice. Doktor Oppenheimer byl důvod, proč se tomu tak nestalo. Ten muž odrodil tolik dětí, že by jeho odchod znamenal pro nemocnici dost značnou finanční ztrátu. Pomáhal na svět i dětem starosty a pomohl komukoli, kdo chtěl toho nejlepšího. Měl zlaté ruce.“

„Peníze jsou častým řešením,“ podotkl Jeremy.

„Často. A to je i námětem Etiky otců. Ale neměly by být. Život je něco víc než jen dolary a centy. Je to báječná kniha. Mým oblíbeným citátem je: Čím více masa, tím více červů. A také: Kdo je šťastný? Ten, kdo je spokojený s tím, co má. Kdybychom si to jen dokázali představit – my všichni, včetně mě. Mimochodem, doktore Carriere, náhodou jeden výtisk Sforna mám, protože jsem ho objednal pro jednoho člověka, který pak změnil názor a knihu si objednal ve slevě přes internet.“ Kaplan otevřel skleněnou vitrínu, vylovil brožovaný svazek starorůžové barvy a podal ho Jeremymu.

„Pirk-aj…,“ přečetl Jeremy foneticky titulek knihy.

„Peerk-ey,“ opravil ho Kaplan. „V hebrejštině to znamená kapitoly. Pirkei Avos – doslova Kapitoly Otců.“

„Kdo byli ti Otcové?“

„Určitě ne kněží, to je více než jisté.“ Kaplan se zasmál. Díval se na Jeremyho šedomodrýma, pobavenýma, trochu krhavýma očima. „Neznamená to doslova otcové, v hebrejštině se tento výraz používá pro učence. Když vás podle našich tradic někdo učí něco důležitého, dostává pro vás hodnotu jako otec. Klidně si tu knihu prohlédněte.“

„Ne, rovnou si ji vezmu,“ řekl Jeremy. „Kolik stojí?“

„Patnáct dolarů. Pro vás dvanáct.“

„Nemusíte mi slevovat.“

„Děláte mi laskavost, mladý pane. Je nepravděpodobné, že by se mi podařilo ji prodat komukoli jinému. Už sem nikdo nechodí. Trčím tu jako relikvie a nejspíš by bylo moudré dobrovolně odejít. Důchod však pro mě znamená smrt a navíc mám rád zdejší prostředí, tuhle ulici, památku na lidi, které jsem znával. Tady na Fairfieldu vlastním tento dům a k tomu několik dalších. Až zemřu, mé děti to všechno rozprodají a budou si žít jako v bavlnce.“

To přimělo Jeremyho k otázce. „Znal jste pana Renfrewa? Míval knihkupectví.“

„Shadleyho Renfrewa,“ přikývl Kaplan. „Samozřejmě. Skvělý muž – och, vy jste ho znal taky, měl obchod kousek od vaší nemocnice.“

„Ano,“ přisvědčil Jeremy.

„Slyšel jsem, že zemřel. To je smutné.“

„Vyhrál nad rakovinou a pak ho zradilo srdíčko.“

„Měl rakovinu hrdla,“ řekl Kaplan. „Proto nikdy nemluvil. Než dostal rakovinu, skvěle zpíval. Měl nádherný hlas.“

„Opravdu?“

„Ale ano. Irský tenor. Možná byl šťastný.“

„V jakém smyslu?“

„Díky vynucenému tichu,“ vysvětloval Kaplan. „Možná byl o to moudřejší. To je další moudrost, kterou zde můžete najít.“ Poklepal prstem na knihu. „Slova vol opatrně, jinak se naučí lhát. Zabalím vám ji.“ Sáhl do šuplíku a vytáhl cosi lesklého oranžového. „A přidám vám k ní bonbony. Špičkové, dovezené přímo z Izraele. Jsou moc dobré. Vždy jsem je rozdával dětem, když sem chodily. Jste ten nejmladší člověk, kterého tu po dlouhých letech vidím, takže dnes budete šťastným dítětem.“

Jeremy mu poděkoval a zaplatil. Když vycházel z obchodu, řekl mu Kaplan na rozloučenou: „Ten zákazník si na svou etiku mohl počkat. Jsem rád, že vy jste to neudělal.“

35

Po cestě k autu si dal Jeremy bonbon do pusy a rozmělnil jej na sladký, citrusový prášek.

Sedl do auta, nechal běžet motor naprázdno a otevřel knihu. Pravá strana byla napsána v hebrejštině, levá obsahovala anglický překlad. Za dobu, kterou strávil v obchůdku, klesla teplota a motor auta pracoval trochu ztuha. Do zimy bylo dosud daleko, ale čelní sklo se pokrylo jemnou pavučinkou jinovatky. Možná to způsobila blízká přítomnost jezera a ledové větry, ženoucí se nad hladinou.

Když pracoval prvním rokem v Centrální nemocnici, srazila prudká bouře ze severu rtuť teploměru ze čtyřiceti nad nulou na čtyřicet pod nulou a nemocniční záložní generátory hrozily výpadkem.

K žádnému úmrtí nedošlo, ale Jeremy slyšel, že se povídalo o zpomalujících se respirátorech a operačních světlech blikajících uprostřed operace.

Zapnul topení naplno, sáhl po tlačítku, aby aktivoval stěrače, ale pak si to rozmyslel. Pocit soukromí a izolace od okolního světa mu vyhovoval.

Byl čas nasát do sebe trochu Etiky Otců. Na základě citátů Bernarda Kaplana a analogie s Bartlettem očekával sbírku kázání a stránky, které prolistoval na cestě ke kapitole pět, jeho domněnku potvrdily.

Avšak osmý odstavec kapitoly pět byl úplně jiný.

Litanie trestů svolaných na svět za tu spoustu hříchů.

Hladomor za neplacení desátků, zamoření divokými bestiemi za křivé přísahání, vyhoštění za modloslužebnictví.

Oddíl e uváděl:

Meč války přichází na svět pomstít váhající spravedlnost.

Tato slova podtrhoval komentář rabína Ovadiaha Sforna citující Leviticuse: Meč mstící porušení božího slibu.

Někdo se rozhodl dát věci do pořádku.

Slib boží – smlouva – uvedení věcí na pravou míru. Vyřešením starých vražd?

Nebo spácháním nových – očistným morem?

36

Články, viděny skrze prizma pomstychtivé spravedlnosti, dostaly zcela jiný rozměr.

Laserová chirurgie aplikovaná na ženy. Novinové články o dvou zavražděných ženách.

Laser jako očistná zbraň – nástroj očisty?

Použil snad nějaký šílenec starý text jako zdůvodnění své osobní spravedlnosti?

Nebo ještě hůře: Jde o nějakého vyznavače satana, chvástajícího se svou mocí?

Jeremy prolistoval růžovou knihu a rozpačitě hleděl na hebrejská slova. Mohlo zde existovat nějaké spojení s židovským světem? Očekává od něj někdo, že si bude něco takového myslet?

Najednou se mu vybavila kniha, již četl před léty při svém studiu na univerzitě. O Jacku Rozparovači. Jeden z profesorů psychologie, o němž si většina studentů myslela, že to nemá v hlavě v pořádku, přidal ve snaze o co nejlepší přiblížení tématu na seznam povinné literatury tento výčet starých zločinů, spáchaných na třídě Whitehall. Tvrdil, že vyobrazuje sadistickou psychopatii mnohem lépe než jakákoli učebnice.

Snaha přiblížit téma se ukázala být pošetilým přáním starého profesora a Jeremy shledal knihu bezcenným brakem, plným spekulací a teorií, jež nemohly být nikdy dokázány, a stránek plných krvavých fotografií.

Teď se mu ale jedna z fotografií vybavila naprosto přesně. Grafická reprodukce křídového grafitti načmáraného na černé cihlové zdi v londýnském East Endu. Vzkaz zanechaný na místě vraždy jedné prostitutky – něco v tom smyslu, že „židy“ nelze z ničeho vinit. Původní nápis byl setřen houbou, ale jeden z policejních konstáblů si ho vybavoval a grafiku dokreslil zpaměti podle své představy.

Rozparovač svou práci provedl ve slumu hustě osídleném židy a čmáranice byla přijata jako pokus svalit vinu na etnickou skupinu, na kterou už i tak všichni hleděli s nedůvěrou.

Podle Bernarda Kaplana pošpinil v minulosti Centrální nemocnici duch antisemitismu.

Zavražděné dívky z novinového článku byly Angličanky.

Jeremymu začínala třeštit hlava, a tak raději zavřel knihu a rozjel se zpět k nemocnici.

Oslo, Paříž, Damašek poslaný z Berlína. Syrské hlavní město je jistě místem pro židy dost nepřátelským. A nikde nekvete nenávist k židům tak mocně jako v Německu. Pokoušel se ho Arthur vést určitým směrem?

Arthur i ostatní? Tina Balleronová nebyla ani trochu překvapená, když jí pověděl o obálkách.

Možná, že články nepřišly od vraha, ale je tomu přesně tak, jak si myslel původně: Jeden z Arthurových zástupců za něj plní závazky v jeho nepřítomnosti.

A zavedl ho až k jedné židovské knize.

Jediným členem klubu CCC, jenž nesl židovské příjmení, byl Norbert Levy. V začátcích Jeremyho pátrání se neobjevilo žádné spojení mezi tímto profesorem inženýrství a jakoukoli vraždou. Možná by měl Jeremy pátrat hlouběji.

Sešlápl plynový pedál a hnal se rychleji, než by měl, po silnici mokré deštěm a plné olejových skvrn. Našel místo na parkovišti lékařů a rychle zastavil. Vyskočil z auta, zabouchl dveře a pádil do kanceláře.

Zvláštní pověření. Najednou měl z toho všeho dobrý, uspokojivý pocit.

Sotva si stačil odložit, pověsit kabát a zapnout počítač, zavolala Angela.

„Musím se za tebou stavit.“

„Hned teď?“

„Ano – můžu? Prosím.“

„Jsi v pořádku?“

„Nechci o tom mluvit po telefonu. Máš volno?“

„Mám,“ souhlasil Jeremy.

„Hned jsem u tebe.“

Vtrhla k němu, oblečená v černé halence nacpané do kalhot v barvě khaki, na nohou tenisky. Bez pláště a stetoskopu. Vlasy měla neuspořádaně stažené do ohonu a kolem hlavy jí poletovaly uvolněné pramínky. Oči měla vlhké a tváře nesly stopy po slzách.

„Co se děje?“ zeptal se Jeremy.

Pokusila se o úsměv, při kterém se Jeremymu sevřelo srdce. Naprostá porážka. Když promluvila, zněl její hlas přiškrceně.

„Jsem tak, tak hloupá.“

Dirgrove po ní vyjel. A dost tvrdě.

Stalo se to právě teď, před třiceti minutami, v jeho kanceláři. Od té chvíle seděla schoulená a otřesená v šatně rezidentek a nakonec sebrala odvahu a energii zavolat Jeremymu.

Dirgrove to narafičil pečlivě – pozval ji ke konzultaci o následných průvodních jevech koronární operace s provedením bypassu.

Je zde něco, co byste měla jako praktický lékař vědět, doktorko Riosová.

Když se objevila, přivítal ji vřele, ale formálně, zůstal sedět za stolem a ukázal na články v časopisech, které před ni rozložil do úhledné řady. Záložky označovaly stránky, jež považoval za zajímavé.

Když se posadila, začal přednášet o péči o pacienty a upozornil ji, ať se podívá konkrétně na jeden článek. Kravatu měl pevně uvázanou a čerstvě voněl po sprše. Když se Angela dala do čtení, vyšel zpoza stolu a okázale uhladil rukou řadu bílých plášťů ušitých na míru a pečlivě nažehlených kalhot visících na ramínkách na dřevěném věšáku. Ten stál hned vedle akvária naplněného slanou vodou.

Pak popošel a postavil se za ni. Stál za jejími zády, zatímco ona pokračovala ve čtení.

Byla právě v polovině odstavce o metodice, když jí na rameni lehce přistála jeho ruka.

Přistála. Napadl ji tento výraz, protože měla pocit, jako by ji na rameno lehce dosedl ptáček, ne, ještě něco lehčího – nějaký hmyz. Jepice.

Takový jemný dotek. Pavoučími prsty.

Jeho blízkost dodala vůni čistoty ještě jedno aroma. Ucítila kolínskou, směs bylinek a těžké pánské vůně, aplikovanou v hojném množství.

Slyšela svůj vlastní dech. Jeho ne.

Pokračoval ve své přednášce. Slova se jí slila v monotónní zvuk a jediné, co vnímala, byl dotek jeho prstů.

Začal jí pomalu mnout rameno. Přesunul ruku na její šíji. Teplou a suchou ruku.

Byl tak sebejistý. Právě ta jeho sebejistota, blazeovanost a domýšlivost ji úplně zmrazila.

Setřásla ze sebe jeho ruku – dost prudce, aspoň si to myslela. Reagoval pouze tak, že lehce zvedl obě ruce.

Řekla si, že na to zapomene, bude ještě chvilku pokračovat ve čtení a pak se s omluvou zvedne a odejde.

Uslyšela, jak si vzdychl. Doufala, že lítostivě. Žádné ublížení, žádná hloupost.

Pak se ruka vrátila. Obě ruce. A okamžitě se začaly činit. Než si uvědomila, co se děje, vklouzla jí jedna jeho ruka dopředu pod halenku a zajela až pod prsa. Chytla jeden prs a začala jemně hníst bradavku, aby se vztyčila. Druhá ruka ji mezitím pomalu hladila pod bradou. Jako kdyby kreslila obrys dolní čelisti. Jako kdyby rýsovala čáru řezu.

Vyskočila a obrátila se tváří k němu.

Stál proti ní klidně, ruce spuštěné podél těla. Pokrčil koleno, protože snad žádné gesto nemohlo vypadat v této situaci ležérněji.

„Se mnou si budeš připadat jako v ráji.“

Připravila si zuřivý výpad, ale slova jí uvázla na jazyku.

Úlisně se usmál.

Chraptivě ze sebe vypravila: „Jak… jste to mohl udělat!“

„Jsou snad nějaké námitky?“ zeptal se naoko udiveně. „Nebo snad máš dotaz týkající se techniky? Pokud jde o to druhé, s radostí ti ukážu, jak můžu.“

Sáhl si rukou do rozkroku. Promasíroval se a pak předvedl ohromné nadšení, jež se mu dralo ven z kalhot.

Dala se na útěk. Než práskla dveřmi, slyšela, jak se chechtá.

„Měla bys toho prasáka ohlásit,“ procedil Jeremy mezi zuby. Bojoval s nutkáním začít na ni křičet.

Vrhla se mu do náruče, hned se zase osvobodila a začala kroužit po kanceláři. Zastavila se u okna, zírala na průduch a pak rozhodila rukama.

„Do prdele,“ zasténala. „Nechala jsem tam plášť a stetoskop. Budu si tam pro ně muset zajít.“

„V žádném případě. Donesu ti je.“

„Ne, prosím, ne. Nechci žádnou scénu. Zapomeň na to. Nějak to už vymyslím.“

Jeremy neodpověděl.

„Co je? Proč jsi tak ztichl?“ zarazila se Angela.

„A ty jsi schopná na to zapomenout?“

„Nevím.“

„Měla bys ho ohlásit, Angelo.“

„A co se pak stane? Bude to mé slovo proti jeho. Slovo rezidentky druhého stupně proti váženému profesorovi. Nikdy mu nic neprokážu. A jak se vypořádám se svými pocity? Čekají mě teď obrovské duševní zmatky. Nikdy to už nebude takové jako dřív.“

Uhodila pěstí na okenní parapet. „Do háje s ním. Do prdele s ním!“ Na rtech se jí objevil kyselý úsměv. „Nevolím právě nejlepší slova… Bože, Jeremy, jak jsem jen mohla být tak natvrdlá.“

Vrhla se k jeho židli pro pacienty a těžce na ni dosedla. „Můj plášť a můj stetoskop. To je vše, co mě teď zajímá a jeho už nechci nikdy vidět. Ostatně za dva dny na hrudním končím a nebude už žádný důvod, abych ho musela vídat. Co jsem si myslela? Nechci být chirurgem. Co mě nutilo trávit s ním svůj čas?“

„To přece neznamená, že bys měla být natvrdlá. Prostě jsi jen chtěla být lepší doktorkou. Věřila jsi, že on tě chce učit.“

„Jo, to je pravda.“ Hrudník se jí zdvihl, jak si mocně povzdychla. „Ale ty jsi to věděl, že ano?“

„Ne,“ nesouhlasil. „Jen jsem žárlil.“

Povedl se jí slabý úsměv. „Ach, Jeremy, jak jsem mohla být tak naivní? Držela bych se ho, kdyby vypadal jako troll? Kdyby mi nevěnoval takovou pozornost a nevyčlenil mě z řady ostatních? Ráda bych si myslela, že ano. Chci si jen být jistá.“

Sklonila hlavu ke kolenům. Když vzhlédla, byly její oči plné… viny.

Dirgrove ji přitahoval.

Moje žárlivost nebyla neopodstatněná. Možná se mi vrací má intuice.

„Vůbec nezáleží na tom, co si myslíš nebo co cítíš,“ řekl. „On tě obtěžoval. Zavolal si tě pod falešnou záminkou, osahával tě, a když jsi mu dala najevo, že o něj nestojíš, doplnil svůj útok tím, že se chytil za ptáka.“

„Ano,“ potvrdila. „Tak se to stalo. Hnusák. A jak se úlisně uculoval. Se mnou se budeš cítit jako v ráji. Skutečný chlap. Ten idiot se asi díval na příliš mnoho pornofilmů. Dával mi najevo, že pro něj nic nejsem. Že to je vše jen o něm…, ale Ježíši, jak jsem jen mohla být tak blbá!“

„Dala ses zaskočit,“ řekl Jeremy. „To se může stát komukoli z nás.“

„Tobě ne, to se vsadím. Ty jsi tak… vyrovnaný. Vše si pořádně promyslíš. Než promluvíš, promyslíš si dopředu, co řekneš. Trénink a všichni ti lidé, s nimiž pracuješ – ty ses nejspíš nikdy nedal zaskočit.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a Angela vyskočila.

Jeremy otevřel.

Za dveřmi stál mladý muž ve žluté uniformě zřízence a držel bílý plášť a stetoskop.

„Je tu doktorka Riosová?“

„Podám jí to,“ řekl Jeremy.

„Jistě, doktore. Doktor Dirgrove říkal, že jste si u něho zapomněla ty věci. Mám vás pozdravovat.“

Jeremy zavřel dveře.

„Věděl přesně, kam půjdu,“ konstatovala Angela.

„Myslím, že to není žádným tajemstvím.“

A myslel si: V tom to je. Dirgrove provedl svůj výpad, aby jim dal vědět, že o nich dobře ví. Šlo jen o moc. Chtěl jim sdělit, kdo to tady řídí.

Hlavou mu bleskla vzpomínka. Když minulý týden pozdě v noci odjížděl od Angely, byl přesvědčený, že ho někdo sleduje v autě.

Když se pak to auto vydalo jiným směrem, pustil tu paranoidní myšlenku z hlavy. Teď jej opět začala zajímat.

Krátce nato ho Dirgrove požádal o pomoc s Merilee Saundersovou.

Pan doktor Pozorný. Měl strach z obav své pacientky. Nebo z něčeho jiného?

Neobtěžoval se ji ani o konzultaci předem informovat. Poslal tam Jeremyho proto, aby selhal.

A pacientka pak zemřela. Jako další důsledek věcí, které se zkrátka dějí.

Prostřednictvím Angely informoval Jeremyho o tom, že odvedl skvělou práci, i když ten více méně neudělal nic.

Pohrává si s ním? Ať tak nebo tak, Jeremy cítil, že by se měl začít Tedem Dirgrovem zabývat.

37

Doprovodil tichou a zkrotlou Angelu na oddělení a řekl jí, že zůstane déle a pak ji vezme do restaurace na večeři.

„Už nikdy nepůjdeme do jídelny personálu,“ vymiňovala si.

„Dnes ne, ale nakonec tam budeme muset jít také. Vypořádat se s ním.“

„Pokud si z něho vypěstuji fóbii, připravíš pro mě nějakou terapii?“

„Velice rychlou terapii,“ souhlasil. „Budeš v pořádku.“

Pevně jej políbila na rty. „I přes všechno, čím sis prošel jako dítě, z tebe vyrostl princ.“

„Přispěchám a přinesu ti tvůj křišťálový střevíček.“

„Jeremy, já to myslím vážně.“

Vracel se do kanceláře a vzpomínal na internát, postele tvrdé a rovné jako břidlicové tašky, břitkost časně ranního budíčku, erární jídlo, chápavé úsměvy těch, kdo se přizpůsobili.

Rychle se posadil k počítači. V Clarionu o Norbertu Levym nic nenašel, takže bylo načase rozšířit pátrání na celý internet.

První dva odkazy, které o profesorovi v důchodu našel, se týkaly jeho vědecké práce. Levy se zasloužil o vývoj vysoce spolehlivých kondenzátorů používaných ve vesmírných plavidlech, lodních gyroskopů a zbraňových systémů.

Avšak odkaz, jenž vzbudil největší pozornost Jeremyho, byl o něčem úplně jiném: Šlo o výňatek z jednoho sympozia konaného na východním pobřeží. Týkalo se holocaustu a pořádala ho skupina těch, co přežili.

Rubrika zúčastněných představovala směsici neněmecké Evropy: Byli zde švýcarští bankéři křečkující ukradené biliony, španělští, italští a skandinávští diplomaté levně skupující vyplundrovaná umělecká díla, francouzští politici, kteří tvrdili, že se jim podařilo uniknout nacistům, i když fakta nakonec odhalila, že s nimi spokojeně kolaborovali.

Levy, držitel dvou doktorátů – z fyziky a inženýrství – se účastnil kvůli své osobní historii. Jeho otec, Oscar Levy, prominentní fyzik narozený v Německu, opustil svou rodnou zemi v roce 1937, když ho vlna antisemitismu narůstající na fakultě, kde působil, přinutila hledat a přijmout místo pedagoga na Oxfordu. O rok později byly do Anglie tajně převezeny i jeho matka a sestry, jež se tak vyhnuly deportacím, které dovedly ke smrti celé jejich příbuzenstvo. Jejich rodinný dům v Berlíně včetně veškerého příslušenství byl zkonfiskován nacisty. Ty tam byly výsledky snažení generací i sbírky Egona Schielea, Gustava Klimtse a jiná díla expresionismu.

Tyto obrazy, jejichž cena nyní dosahovala hodnoty desítek milionů, nebyly už nikdy objeveny. S největší pravděpodobností se ukrývaly ve sbírce některého soukromého sběratele. Norbert Levy si za téma, kterým chtěl oslovit posluchače, zvolil morálku.

Tento starý profesor nebyl obětí nějakého jednotlivého zločinu. Zaměřil se na nejhorší zločin ze všech.

Jeremymu se nepodařilo objevit celé znění přednášky, ale po usilovném surfování webovými stránkami našel shrnutí na adrese JewishWorldnet.com.

Věhlasný vědec tvrdí,

že stupeň inteligence nemá žádnou souvislost s morálkou.

Uznávaný fyzik, profesor Norbert Levy, se ve své přednášce obrátil na členy Výboru pro ukradená umělecká díla. Kritizoval pokračující netečnost evropských vlád a muzeí k nutnosti nápravy válečných zločinů spáchaných nacisty. I přes stále nové důkazy o velkém počtu současných evropských vlastníků uměleckých děl, konfiskovaných Hitlerovou SS, bylo učiněno jen velmi málo pro jejich nalezení nebo pro odškodnění původních majitelů.

Levyho řeč pramenila z celé řady zdrojů, když předváděl, že i ty nejbystřejší mozky z nejcivilizovanějších národů celého světa klesly neuvěřitelně snadno na úroveň barbarů. Tento oceňovaný vědec, potenciální uchazeč o Nobelovu cenu, k tomu citoval Walkera Percyho, psychiatra a spisovatele v jedné osobě: „Můžete projít zkouškami se samými áčky, ale přesto pak v životě propadnete.“

„S inteligencí je to jako s ohněm,“ pokračoval Levy. „Můžete s ním pálit domy, naučit se vařit nebo vyrobit v keramické peci hodnotná umělecká díla. Záleží to na osobní morálce a této vlastnosti se bolestně nedostává i ve společnosti, jež je pokládána za inteligentní. Klíčem k růstu osobnosti i národa je kombinace morálního tréninku a intelektuální důslednosti. Žízeň po spravedlnosti vítězí nad vším ostatním.“

Ačkoli Levy zdůraznil, že není věřící, uvedl, že vliv židovských lidských hodnot sehrál nemalou roli při jeho výchově a sám čerpal z biblických textů, citujících volání po spravedlnosti. Z textů, jež našel v Bibli a talmudického traktátu s názvem Etika otců.

Jeremy pak hledal ještě další Levyho mimoškolní aktivity, ale na žádné další už nenarazil.

Zadal do vyhledávače jméno „Edgar Marquis“, tentokrát beze slova „vražda“, ale opět se nesetkal s úspěchem. Při psaní jména „Harrison Maynard“ už Jeremy v úspěch nedoufal. Spisovatel psal pod pseudonymem, takže nebyl žádný důvod předpokládat, že by s čímkoli vyšel na veřejnost.

Maynardovo jméno se však objevilo v jednom výboru z východního pobřeží, který pořádal večeři k uctění památky Martina Luthera Kinga. Šlo pouze o seznam postrádající jakékoli spojení s jinými stránkami, jeden z těch kybernetických útržků, proplouvajících kosmem internetu a zbavených kontextu.

„Vzpomínková večeře na Martina Luthera Kinga“ souvisela s jediným odkazem, a to jednou nedávnou událostí v Kalifornii, ale jméno Maynard se zde nedalo nikde nalézt. Jeremy rozšířil vyhledávání na text „Vzpomínka na Martina Luthera Kinga“ a dostal bezmála tři tisíce odkazů. Stahoval data takřka dvě hodiny, než našel to, co hledal.

Stránky o jednom banketu. Fotky celebrit a donátorů. A byl přítomen i Harrison Maynard. O trochu štíhlejší, s vlasy a knírem o něco méně šedivými, ale zcela jistě šlo o stejného muže, s nímž Jeremy nedávno večeřel.

Usmívající se, dobře živený a oblečený v elegantním smokingu. Vedle něj stál Norbert Levy, rovněž formálně oblečen. O fyzikovi s bílou bradkou se komentář vůbec nezmiňoval. Maynarda popsali jako bývalého společníka doktora Kinga, který se jako jeden z prvních hnal k vůdci boje za občanská práva, ležícímu a umírajícímu po úspěšném atentátu na parkovišti motelu. Harrison Maynard byl nyní „hlavním donátorem humanitárních případů“. V textu nebyla ani zmínka o tom, kde přišel k penězům.

Od boje za občanská práva k rozparovačům ženských živůtků. Maynardova filantropie vypovídala o jeho zaměření na morálku, stejně jako tomu bylo u Norberta Levyho.

Jeremy teď věřil, že začíná ty staré excentriky chápat.

Maynard bojoval za rovnoprávnost a viděl svůj idol umírat násilnou smrtí. Levyho příbuzenstvo bylo vyvražděno a jeho dědictví vydrancováno. Tina Balleronová ztratila svého muže při násilném zločinu.

Oběti, všichni tři. A co Arthur? A Edgar Marquis? Bývalý diplomat dělal narážky na to, že byl za svého působení v zahraničních službách svědkem příliš mnoha pokrytectví – což byl také důvod, proč ukončil vzestup své kariéry tím, že požádal o přeložení na místa tak tajemná a vzdálená, jako jsou Mikronésie a Indonésie.

Na místo, kde mohl konat dobro.

Idealisté. Každý z nich a každý po svém.

Nehledě na dobré jídlo a víno, bojovali všichni za spravedlnost – za svou vidinu spravedlnosti.

A nyní do toho zatáhli i jeho. Kvůli Jocelyn.

Ještě by rád zůstal sedět pohroužen v myšlenkách, ale nastal večer a on se měl za deset minut setkat s Angelou na krátké večeři. Nakonec se dohodli na jídelně.

Než odešel z kanceláře, vyhledal si v rozpisu služeb Theodora Dirgrova.

Nejvyšší patro Lékařské administrativní budovy. Dříve tyto prostory zabíralo psychiatrické oddělení, dokud si je pro sebe nezabrali operatéři.

Dokud tam sídlila psychiatrie, vypadaly stěny i podlahy ošuntěle a zastarale. Nyní zde ležely nové koberce a zdi byly obloženy dřevěnými palubkami. Původní bílé desky dveří nahradil leštěný mahagon.

Dirgrovova kancelář byla zavřená. Cedulka s chirurgovým jménem, vyvedeným tučnými zlatými písmeny, uváděla, kdo za dveřmi sídlí.

Jeremy postál chvilku na chodbě, pak přistoupil ke dveřím a zaklepal.

Zevnitř nepřišla žádná odpověď.

Otočil se a zamířil na schůzku s Angelou. Dirgrova potkal, když vystupoval z výtahu.

Chirurg měl na sobě kvalitně střižený černý oblek a pod ním černý rolák. Jeremyho pozornost na moment přitáhly Dirgrovovy nehty – pečlivě upravené. Jakmile Dirgrove Jeremyho spatřil, sevřel rty.

Vzájemně se měřili pohledem. Dirgrove se usmál, ale udržoval si odstup. Jeremy se usmál v odpověď a udělal krůček dopředu. Do úsměvu vložil tolik úsilí, až ho začaly pálit oči.

Dirgrove si udržoval pevnou půdu pod nohama, pak pokrčil rameny a zasmál se, jako by chtěl říct: „To je přece malichernost.“

„Ztratil jste nedávno i další pacienty, Tede?“ zeptal se Jeremy.

Dirgrovovi náhle poklesl dolní ret, jako by mu jej někdo zespodu zachytil háčkem na ryby. Jeho podlouhlý, bledý obličej dostal mrtvolně bílou barvu. Otočil se a spěšně odcházel pryč. Jeremy stál a hleděl za ním. Viděl, jak Dirgrove střídavě zatíná a rozevírá pěsti a jak sebou jeho dlouhé pavoučí prsty škubou v nepravidelných křečích.

Nervozita. Pro chirurga ne zrovna nejlepší stav.

38

Angela snědla s velkým úsilím třetinu krůtího sendviče. Neměla příliš mnoho času, musela se vrátit zpět na oddělení. Jeremy se nimral ve své sekané a pozoroval Angelu, jak tlačí po talíři kousek zvadlého listu salátu.

„Nejsem dnes právě nejlepší společník,“ řekla omluvně. „Měla bych raději jít.“

„Zůstaň ještě chvilku,“ zaprosil. Ozval se jeho pager.

Angela se zasmála a řekla: „Tady máš znamení.“

Hovor přijal v jídelně lékařů, jež teď zela prázdnotou. Volal onkolog jménem Bill Ramirez. Naléhavě. Pacient, o něhož se starali před sedmi lety, mladík jménem Doug Vilardi se třetím stupněm Ewingova sarkomu kolena, byl zpět.

Jeremy začal Dougovi a celé jeho rodině radit krátce poté, co byla stanovena diagnóza. Bylo dost důvodů k pláči – špatné zprávy, vysilující léčba, ztráta nohy. Jeremy však nakonec zjistil, že to, co sedmnáctiletého hocha trápilo nejvíce, byla možnost sterility, způsobená radioterapií.

V té době to Jeremy bral jako dojemný optimismus. Statistiky přežití nebyly u pokročilého Ewingova sarkomu příliš povzbuzující. Nechal se však unést Dougovou fantazií a prodiskutoval s Ramirezem možnost darovat spermie ještě před začátkem léčby. Pak zjistil, že je to opravdu proveditelné, a pomohl zařídit vše potřebné.

Doug sice přišel o levou nohu, ale rakovinu přežil – jedna z jiskřiček, jež dodávají lékařům energii. Přežil bez fantomovy bolesti nebo mučivých důsledků. Začal chodit o berlích, pak přešel na hůl a nakonec se skvěle sžil s protézou. Jeremy o něm naposledy slyšel před čtyřmi lety. Hoch hrál basketbal a učil se, jak stavět domy.

A co teď?

„Je to tu znovu?“ zeptal se Ramireze.

„Je to ještě horší, k čertu.“ odpověděl onkolog. „Druhotná rakovina. AML nebo nově konvertovaná CML. Ještě čekám na výsledky z patologie, než budu mít jasno. V obou případech však jde o leukemii, bezpochyby vyvolanou radioterapií, kterou jsme mu naordinovali před sedmi lety.“

„Ale ne.“

„Ale jo. Dobrá zpráva, chlapče je, že jsme uvrhli tvůj nádor do hlubin zapomnění jednou provždy. Špatná zpráva ale je, že jsme uvrhli tvou krvetvornou soustavu do spárů proklaté leukemie.“

„Ježíši.“

„Měl jsem využít raději jeho služeb,“ řekl Ramirez. „Protože se toho ale Ježíš sotva ujme, volám tebe. Udělej mi laskavost, Jeremy. Vyšetři si dnes večer nějaký čas a zajdi za ním. Co nejdříve. Jsou tu všichni – on, rodiče, sestra. A ještě tohle: Jako by situace nebyla už tak dost žalostná, je tu i jeho žena. Vzali se před dvěmi lety. Použili spermie, jež jsme pro něj uchovali, a ona je teď v jiném stavu. Není život úžasný? Leží nahoře na pátém západním. Kdy se za ním můžeš, do háje, zastavit?“

„Dovečeřím a letím.“

„Doufám, že jsem ti nezkazil chuť k jídlu.“

Vrátil se ke stolu. Za jeho nepřítomnosti si Angela ani nekousla.

„Potíže?“ zajímala se.

„Ne takové, které by se nás týkaly.“ Těžce se posadil, ujedl kousek sekané, spláchl ji kolou, přitáhl si uzel na kravatě a zapnul bílý plášť. Pak jí vysvětlil situaci.

„To je beznadějně tragické,“ řekla. „Ale paradoxně mi to pomůže seřadit věci podle důležitosti. Mé osobní z toho vycházejí jako bezvýznamné a malicherné.“

„Být malým a bezvýznamným je ústavním právem,“ řekl. „Nevzpomenu si, který dodatek to je, ale věř mi, že je to určitě zakotveno v Listině práv. Vídám rodiny, jež se po sdělení traumatizující diagnózy rozdělí a každý se snaží soustředit na velké věci. V krizových situacích je to v pořádku, ale nelze tak žít donekonečna. Nakonec jim vždy říkám: ‚Až začnete být opět bezvýznamní a nedůležití, budete vědět, že se přizpůsobujete.‘“

Přikryla jeho dlaň svou. „Kde leží, na pětce?“

„Na pátém západním. Ty jsi stále na čtyřce?“

„Jo-o “

„Tak pojďme spolu.“

Opustil ji na jejím oddělení a pokračoval na oddělení léčby nádorů. Bavil se představou, jak oddělení obchází a jde průchodem spojujícím budovu s kancelářským křídlem. Pak by stačilo vyběhnout po schodech nahoru do patra střešních místností.

Neměl ani tušení, co by říkal nebo dělal, kdyby opět narazil na Dirgrova, ale tušil, že by ze setkání vyšel dobře.

Když se otevřely dveře výtahu na pátém západním oddělení, vyšel ven. Muž, od něhož se očekává pomoc.

Co má, k čertu, Dougu Vilardimu a jeho rodině říct?

S největší pravděpodobností bude sedět se zavřenou pusou a naslouchat.

Ctnost mlčení. Etika otců.

V sedmnácti býval Doug vysoký, neohrabaný, tmavovlasý hoch, žádný pilný student. Od té doby přibral, ztratil něco ze svých vlasů, jež mu po chemoterapii opět narostly, nechal si propíchnout ucho a nosil v něm malé diamantové očko, narostla mu hnědá bradka a na pravé paži měl tetování. „Marika,“ vyvedená modrým inkoustem.

Vypadal jako kterýkoli jiný mladý muž, vydělávající si na živobytí manuální prací. Až na tu sinalost – typickou průvodní sinalost – pokrývající jeho tvář. A žloutenkově zbarvené bělmo očí, které se rozzářily, jakmile do místnosti vstoupil Jeremy.

Doug ležel v posteli. Byl v místnosti sám. Rodina u něj neseděla. Protetická noha se opírala o zeď v rohu místnosti. Doug byl oblečen v nemocničním úboru a od pasu dolů ho zakrývala přikrývka. Už mu připojili infuzi.

„Doktore! Už je to tak dlouho! Koukněte, co jsem se sebou provedl.“

„Dal jste průchod své kreativitě, co?“

„Jo, život začínal být poněkud ustálený a nudný.“ Doug se zasmál. Natáhl ruku k potřepání. Svaly se napjaly a „Marika“ poskočila, když Doug jemně stiskl prsty.

„Rád vás vidím, doktore.“

„Nápodobně.“

Doug se rozplakal.

Jeremy se posadil na postel, vzal opět Douga za ruku a držel ji. Udělat to za normálních okolností podobnému hochovi od fochu, nestačil by počítat modřiny.

Před sedmi lety se ho nadržel za ruku víc než dost.

Doug přestal vzlykat a řekl: „Do prdele, tohle jsem opravdu nechtěl.“

„Myslím,“ stiskl mu Jeremy ruku, „že máte na trochu emocí nárok.“

„Jo… ach, do prdele se vším, to smrdí průšvihem, doktore. Čekáme dítě, co mám jen dělat?“

Jeremy u něho zůstal dvě hodiny, většinu času naslouchal a občas projevil účast. Po hodině strčili do dveří hlavy rodiče, spatřili Jeremyho, chabě se usmáli a zase odešli.

Přišla sestra a zeptala se Douga, zda ho něco nebolí.

„Jen trochu v kostech, ale není to nic hrozného.“ Promnul si žebra a pak čelist. Údaje v kartě uváděly, že má již značně zvětšenou slezinu. Nebezpečně.

„Doktor Ramirez povídal, že můžete dostat percocet, pokud budete chtít.“

„Co si myslíte vy, doktore?“

„Vy sám nejlíp víte, jak se cítíte,“ pokrčil rameny Jeremy.

„Nebudu pak úplně zblblý?“

„Jen trochu.“

„Tak tedy jo. Píchněte mi to.“ Doug se na sestru usmál. „Můžu dostat i panáka rumu? Nebo pivo.“

Mladá sestra na něho mrkla. „Dočkejte času, hřebečku.“

„Klídek,“ řekl Doug. „Možná by mi něco osvěžujícího mohl dát tadyhle doktůrek.“

„Pomáhá vám, nebo vás navádí ke špatnostem?“ zeptala se sestra.

Všichni se zasmáli. Vyplňovali čas. Sestra vstříkla percocet do hadičky infuze. Nějakou chvilku se účinek léku neprojevil, ale pak Doug řekl: „Jo, už mě to bere…, doktore, nebude vám vadit, když si na chvilku zdřímnu?“

Rodiče a manželka čekali hned za dveřmi. Marika byla menší postavy, hezká, se střapatými blond vlasy a nádhernýma modrýma očima. Počínající vyboulenina bříška naznačovala raný stupeň těhotenství. Dívka vypadala na šestnáct let.

Nemluvila. Ani ona, ani Dougův otec, Doug senior. Za všechny hovořila paní Vilardiová a Jeremy strávil další hodinu s Dougovou rodinou, uši plné vzlykání a duši přetékající smutkem.

Pak se zúčastnil schůzky s Billem Ramirezem a dalších dvacet minut odpovídal devíti sestřičkám na rozumné, starostlivé otázky a společně vymýšleli plány pro další psychologickou podporu. Nakonec se pustil do vyplňování karty.

Když konečně vyšel na chodbu, bylo už takřka ráno a on stěží udržel oči otevřené.

Vrátil se do kanceláře pro kabát a kufřík, chvíli zvažoval ještě jedno zapnutí počítače, pak si to ale rozmyslel a šel.

Zapnul automatické řízení, projel kolem ztemnělé fasády hotelu Excelsior a klouzal prázdnými tmavými ulicemi. Nevnímal svítící měsíc, měl hlavu nádherně osvobozenou od jakýchkoli myšlenek i představ.

Dojel k domu. Než došel k posteli, podařilo se mu zbavit všech kousků oblečení. Usnul dříve, než se dotkl hlavou polštáře.

39

Zaspal, vynechal snídani, ale pečlivě se oblékl.

Hned první schůzku měl s Dougem Vilardim. Mladík měl odpoledne začít s chemoterapií. Pokud by ona a další ozařování nevedly k remisi, bude jedinou volbou transplantace kostní dřeně. To by znamenalo převoz do jiné nemocnice, vzdálené asi osmdesát kilometrů.

Rozhodnutí ohledně typu léčby mohlo být pro Douga nesnesitelné. Léčba mu sice zachránila život, ale otrávila jeho kostní dřeň. Doug nezaváhal. „Seru na to, doktore. Co jako mám dělat? Stočit se do klubíčka a zdechnout? Budu mít přece dítě.“

Nešlo o nijak zvlášť chytrého kluka, ani sofistikovaného ani vzdělaného, natož schopného se kultivovaně vyjadřovat. Před Jeremym stál úkol pomoci mu verbalizovat jeho myšlenky. Když už se mu to podařilo, Doug odplul do Morfeovy říše.

Jeremy si za postup zvolil otázky na Dougovu zednickou práci.

„Měl byste to vidět, postavil jsem už nějaké zdi, člověče. Pevné zdi.“

Já taky.

„Znáte tu katedrálu – Svatý Urban – v Jižní čtvrti? Ta fara u ní – taková menší budova, celá cihlová, ne jako kostel, ten je kamenný. Znáte ji? Opravovali jsme ji, moje firma a já. Ty její oblouky, když se na ten barák díváte, říkáte si, jak to asi udělali.“

Katedrálu Jeremy znal, ale fary si nikdy nevšiml. „A dopadlo to dobře?“

„Více než dobře, člověče, byla to… nádhera. Říkali to i knězové, všichni.“

„To pro vás musí být skvělé.“

„Nedělal jsem to jenom já, ale celý náš manšaft. Od těch hochů jsem se hodně naučil. Teď máme nové maníky a já zas učím je. Musím zpátky do práce. Kdybych neměl práci, tak bych…“

Doug nerozhodně rozhodil rukama.

Jeremy přikývl.

„Moje máma z nich má strach. Pořád mi opakuje, že to oni mají na svědomí mé nové potíže. Ale na to seru, doktore. Co mám tak asi dělat?“

Po cestě do nemocnice přemýšlel Jeremy o nezměrném optimismu tohoto mladého muže. Z toho, co měl Jeremy dosud možnost vidět, věděl, že má pozitivní výhled pramálo společného se skutečnou životní zkušeností. Někdo vidí koblihu, jiný otvor v ní.

Jeho pozdní večeře ukázala, že staří excentrici stojí na straně koblih. Ti, co přežili, a teď věří, že si zaslouží nádherně prostřený stůl, porcelán a stříbro, tři druhy masa, paštičku, víno, to nejsušší šampaňské.

Pozdní večeře byla prvním fantastickým jídlem, jaké Jeremy zažil… po letech.

Kdy se dostal na rozhraní koblihy a prázdného otvoru?

Vždy se nacházel v postavení pozorovatele. A zapisovatele.

Když se dostal do kanceláře, měl ve schránce vzkaz od šéfa onkologie.

Důkladně jsem prostudoval vaši kapitolu. Měl bych pár návrhů, ale celkově vzato je to dobré. Kdy se můžeme těšit na kompletní rukopis?

Ve schránce byla i lepenková krabice s razítkem KNIŽNÍ ZÁSILKA, poslaná místní poštou.

CHLADNÁ KREV:

Sérioví vrahové a jejich zločiny

Colin Pugh

Autorské právo dvanáct let staré, britské nakladatelství, bez přebalu, bez uvedení údajů o autorovi.

Uvnitř byla cena, napsaná tužkou – 12,95 dolarů – a černý otisk gumového razítka. Gotické písmo identifikovalo Renfrewovo centrální knihkupectví, použité a staré knihy. Následovala již neplatná adresa obchodu a telefonní číslo.

Nikdy nepomyslel na to, že by mohlo mít to místo nějaké jméno, a dokonce telefonní číslo – nevybavoval si, že by kdy během bloumání mezi policemi slyšel vyzvánění telefonu. Zkusil těch sedm číslic vytočit, ale v odpověď se mu dostalo pouze hlášení o zrušení účastnické stanice.

Jeho jméno a adresu napsal odesílatel přímo na karton. Podíval se do krabice, zdali se tam nenachází vizitka nebo nějaký vzkaz, ale nic nenašel. Prolistoval stránky knihy.

Nic.

Otočil na první kapitolu a začal číst.

Patnáct kapitol, patnáct vrahů. O většině z nich slyšel – Vlad Napichovač, Modrovous, Bostonský škrtič, Ted Bundy, Samův syn, Jack Rozparovač (kapitola o zloduchovi z Whitehallu potvrdila Jeremyho vzpomínky na graffiti. Přesná slova nápisu načmáraného křídou zněla: „Židi jsou lidé, jež nebudou z ničeho viněni“). Několik jich neznal: Peter Kurten (Düsseldorfské monstrum), Herman Mudge, Albert Fish, Carl Panzram.

Začal přeskakovat. Podrobnosti zvěrstev se rozpily a pachatelé se spojili do jedné hrůzné masy. I přes tu svou veškerou příšernou práci byli vraždící psychopatové nudnou bandou, kreaturami s morbidními sklony, ukovaní ze stejně pokřivené formy.

Jeremyho pozornost vzbudila až poslední kapitola.

Gerd Dergraav: Laserový řezník.

Dergraav byl lékař narozený v Norsku, syn německého diplomata sídlícího v Oslu a matky zubařky, jež opustila rodinu a přestěhovala se do Afriky. Gerd, výjimečně chytrý mladík, studoval medicínu a získal atestaci jak v lékařství ušním a krčním, tak očním. Pak opět změnil zájmy a pracoval jako vedoucí rezident na porodnicko-gynekologickém oddělení v Institutu ženského lékařství v Oslu. Válečná léta prožil pohroužen do výzkumu Norsku. V roce 1946 přijal postgraduální stipendium pro léčbu nádorů v oboru porodnictví. V Paříži.

Jeho otec zemřel v roce 1948. Dergraav, s plnou atestaci ve třech oborech, se přestěhoval do domova své matky, do Berlína, kde si vybudoval velmi úspěšnou praxi na přivádění dětí na svět a léčbu ženských onemocnění. Pacientky ho zbožňovaly pro jeho citlivost a ochotu naslouchat. Ani jedna si nebyla vědoma šesti skrytých kamer v Dergraavově vyšetřovně, jež doktorovi umožnily nashromáždit knihovnu čítající šest set kotoučů filmů plných svlečených žen.

Chyběly podrobnosti z Dergraavova raného dětství a autor Pugh nahradil fakta freudovskými spekulacemi. Jedna skutečnost byla ověřena: Krátce poté, co tento mladý lékař uhlazených mravů přijel do Německa, začal si k sobě vodit prostitutky a mučit je. Tučné odměny mu pak zajistily mlčenlivost šlapek. Stejně tak i to, že neexistovaly žádné jizvy. Dergraav oplýval brutálním chtíčem, ale vládl jemným dotekem chirurga. Pozdější výslechy jeho prvních obětí odhalily Dergraavovu zálibu v ponižování svých obětí a tajné videozáznamy z jeho pozdějšího lékařského období ukázaly bičování, rány pěstí, kousání, píchání podkožní jehlou u dalších bezmála dvou stovek žen. Bavilo ho rovněž ponořit jim ruce do ledové vody a stáhnout nohy manžetou na měření tlaku a pak měřit časovou latenci do vnímání bolesti. Dergraav často filmoval sám sebe, zblízka a s lehkým úsměvem na rtech.

Pugh tvrdil, že šlo o hezkého muže, ale nedokládala to žádná vložená fotografie.

Na sklonku padesátky se Dergraav oženil s ženou z vyšších kruhů, dcerou kolegy lékaře, a zplodil syna.

Krátce nato byla v berlínských slumech objevena těla dvou prostitutek. Rozřezaná na kusy.

Pouliční klepy nakonec přitáhly pozornost k doktoru Dergraavovi. Gynekolog, vyslýchaný ve své kanceláři, vyjádřil velké překvapení nad tím, že ho policie podezřívá, a neprojevoval ani strach, ani vinu. Detektivové si jen s obtížemi dokázali představit okouzlujícího, měkkým hlasem hovořícího doktora jako démona, jenž se ukrývá za strašlivým zohyzděním, s nímž se setkávali stále častěji. Dergraava zařadili jako podezřelého s velmi nízkou pravděpodobností.

Řezničina na prostitutkách střídavě pokračovala takřka celé následující desetiletí. Vrahovo opovržení nad jeho oběťmi sílilo. Zbavoval je lidskosti tak, že pomíchal tělesné části několika žen a pak je znovu kombinoval, takže byly nalezeny pohromadě v několika igelitových pytlích pohozených v popelnicích. Když forenzní analýza důkazů, týkajících se obětí, dovedla soudního lékaře k závěru, že byl jako nástroj k řezu použit laser, prošla si policie záznamy a zjistila, že Dergraav před nějakou dobou odcestoval do Paříže, aby se naučil používat tento dosud experimentální nástroj v oční chirurgii. Znělo to zajímavě, neboť Dergraav nebyl oftalmolog. Opět jej vyslýchali. Dergraav je obdařil potvrzením o oftalmologickém tréninku, prokázal se atesty a tvrdil, že začal přemýšlet o návratu ke svému bývalému oboru, a to díky slibné budoucnosti, již nabízely lasery pro ablaci rohovky.

Policie ho požádala, aby jí umožnil vstup do své ordinace.

Byl k tomu potřebný lékařův souhlas, protože neexistovaly žádné podklady pro vydání příkazu k prohlídce. Dergraav odmítl. Slušně, s úsměvem. Během rozhovoru se smál a opakoval vyšetřovatelům, že jsou naprosto vedle. On používal laser pouze k akademické práci a přístroj byl příliš drahý na to, aby ho mohl vlastnit. Navíc se jeho gynekologická specializace zaměřila na chirurgickou léčbu vulvodynie – vaginální bolesti. Byl lékař a jeho životním posláním bylo ulevit od strašné bolesti, a ne ji působit.

Policie odešla. O tři dny později zely Dergraavova kancelář, ordinace i dům prázdnotou, visely na nich zámky a vše bylo důkladně očištěno od otisků prstů. Doktor i jeho rodina zmizeli.

Dergraavova žena se o rok později objevila v Anglii a pak v New Yorku, kde vyjadřovala naprostou ignoranci k chování a záležitostem svého manžela. Požádala o rozvod a její žádosti bylo ze strany Dergraava vyhověno. Změnila si jméno a už o ní nikdo víckrát neslyšel. Colin Pugh citoval spekulace, že doktora vzali na milost americké úřady v oplátku za válečnou spolupráci Dergraavova otce. Tento diplomat z Osla oklamal nacistické šéfy a předal důležité informace Spojencům. Zůstalo to však pouze ve sféře domněnek a spekulací a Dergraav byl pak spatřen mimo Státy: ve Švýcarsku, v Portugalsku, Maroku, Bahrajnu, Bejrútu, Sýrii a Brazílii.

Poslední dvě místa byla ověřena. Někdy na začátku sedmdesátých let vyklouzl Dergraav do Rio de Janeira. Použil k tomu syrský pas vydaný na své vlastní jméno a podařilo se mu urychleně získat brazilské občanství. Znovu se oženil, zplodil druhé dítě, otevřeně žil v Riu, koupil vilu nad pláží Ipanema a pracoval jako dobrovolník v organizaci pro lidská práva, jež zdarma nabízela služby obyvatelům slumů v městských páchnoucích favillas.

Dergraav plaval, slunil se, dobře jedl (jeho nejoblíbenějším jídlem byl hovězí steak) a pracoval neúnavně a bezplatně. Mezi humanitárními pracovníky a obyvateli favillas, favillitos, začal být znám pod přezdívkou Bílý anděl – byla to pocta jeho bílé pokožce i čisté duši.

V době jeho pobytu v Riu se začala objevovat mrtvá těla prostitutek, rozřezaná na kusy.

Dergraavovo druhé království vražd trvalo další dekádu. Nakonec se chytil do pasti kvůli banálním okolnostem. Jekot prostitutky, kterou se pokoušel uškrtit, přitáhl bandu chuligánů z blízkého slumu a Dergraav uprchl do noci. Výrostci využili situace a bezmocnou prostitutku hromadně znásilnili. Nechali ji však naživu. Po pár dnech váhání se rozhodla oznámit lékařovo počínání na policii.

Místní detektivové prohledali Dergraavův dům. Nepostupovali tak formálně jako jejich němečtí kolegové, ale byli úspěšní. Našli videokazety, včetně jedné, na níž doktor s použitím laserového skalpelu řezal ženské tělo na čtyřicet kousků. Při té práci doktor mluvil, jako by do diktafonu popisoval skutečný chirurgický zákrok. Policie objevila také krabici potaženou semišem, plnou ženských šperků, a schránku vyřezanou z růžového dřeva, v níž chrastily obratle, zuby a kůstky.

Dergraava vsadili do vězení Salvador de Bahia, kde čekal dva roky na proces. Byl slušný a okouzlující jako nikdy předtím. Dozorci mu nosili noviny v různých jazycích, literární časopisy, vědecké žurnály. Donášeli mu jídlo dovážené na objednávku. Pak se o jeho uvěznění dověděly německé úřady, požádaly o povolení k vydání a dostaly je. Proces vydání se natahoval a Dergraava bylo možno spatřit, jak sedává na vězeňském dvoře, klidný, oblečený v tropickém světlém oblečení, mazlí se se svou ženou a hraje si s dítkem.

Německé úřady nakonec dosáhly svého. Den poté, kdy byl s konečnou platností vydán příkaz k vydání, zablokoval Dergraav kukátko ve dveřích své cely žvýkačkou, rozpáral vězeňské povlečení, natrhal z něho pruhy, ty pak spletl v lano, na kterém se oběsil. Bylo mu skoro šedesát, ale vypadal na čtyřicet. Dozorce, jenž ho objevil, vyprávěl o zdravém, klidném vzhledu a výrazu těla Bílého anděla.

Naplnilo se téměř sedmnáct let ode dne, kdy byl popel Gerda Dergraava rozprášen do moře.

40

Těch sedmnáct let skokem nastartovalo Jeremyho paměť.

Ve stejném roce vyšel první článek o laserové chirurgii.

Napsaný norskými autory, spolu s ruskými a anglickými. Opět se podíval na jména. Dergraavovo mezi nimi nefigurovalo.

Někdo od něj očekával, že si všimne toho data. Počátek v Oslu.

Před sedmnácti lety se pověsil jeden vraždící doktor.

Laserová chirurgie, sebevražda lékaře.

Oslo, Paříž, Damašek odeslaný z Berlína.

Gerd Dergraav se narodil a vystudoval v norském hlavním městě, ve Francii se z něj stal ženský chirurg, usadil se, mučil a vraždil v Berlíně.

Utekl do Damašku.

Arthur a jeho náhradníci sledovali krvavou stopu laserového řezníka.

Jak dlouho to potrvá, než přijde pohlednice z Ria?

Malebný obrázek Sugarloaf, nebo bílé písky pláže Ipanema, či jiné brazilské panorama?

Doktore C.

Cestuji a poznávám.

Pohlednice vytvořily šablonu a články pak vyplnily mezery. Laserová oční chirurgie, protože Dergraav býval původně oftalmologem, než změnil obor na ušní, nosní, krční, odkud také začaly chodit obálky.

Laserová chirurgie v ženském lékařství, odpovídající Dergraavově konečné volbě oboru: gynekolog, lékař žen. Vrah žen.

Jak do toho zapadají ty anglické dívky? Dergraav byl již delší dobu mrtev, když došlo k jejich zavraždění.

Proč by měl někdo věnovat tolik pozornosti komusi, jehož popel se před sedmnácti lety rozptýlil v teplém pohostinném oceánu?

Pak si Jeremy vzpomněl na noc, kdy spolu s Arthurem popíjeli. Kolegiální chvilka v hotelu Excelsior, kdy byl Arthur tak odhodlaný a sdílný. Vyprávěl mu zdánlivě nesouvisející příběh. O dravém hmyzu, jenž se zavrtá pod kůži oběti, aby tam pak zplodil svůj potěr.

On sám z toho příběhu vytáhl mravní poučení.

Hříchy otců.

Arthurovo oblíbené téma: původ velmi, velmi zlého chování.

Když Gerd Dergraav opustil narychlo Německo, uprchla jeho žena do Států, změnila si jméno a zmizela v mumraji rozsáhlé americké svobody.

Spolu se svým synem.

Dergraav.

Dirgrove.

Arthur mu ho předložil. Chtěl, aby Jeremy pochopil.

Syn byl zde.

Nyní už Jeremy věděl, že ho jeho prvotní instinkt neklamal: Tehdy v jídelně si Arthur opravdu bedlivě prohlížel Dirgrova.

A nějakou dobu Dirgrove pečlivě studoval Jeremyho. Pozoroval, sledoval. Jeremyho i Angelu. Takový pozorný chlapík, vždy pohotově ochotný naslouchat dychtivé rezidentce. Není divu, že jej pacienti milují – nádherný příklad geneticky podmíněného šarmu. Matka Merilee Saundersové do něj byla blázen, ale Merilee se oblafnout nedala.

Podivínský Dirgrove. Robot.

A teď byla Merilee mrtvá. Měl snad pozorný Ted ve své kanceláři nainstalovanou skrytou kameru? Současná technologie umožňuje snadnější provedení, než tomu bylo za života jeho otce. Vše je miniaturní a automatizované.

Dcery se zbavil, zatímco její matka ho zbožňovala.

Něco si vzít představovalo jádro jeho počínání. Dirgrove si zvolil za svůj cíl Angelu, protože se již vídala s jiným mužem.

Stejným způsobem, jako opice napadají tlupy jiných opic, zavraždí samce a vezmou si jejich samice, provádějí někteří lidští jedinci totéž. Ať už pod pláštíkem války, náboženství či jakéhokoli dogmatu, jež je právě po ruce.

Někteří lidé nepotřebují omluvu.

Náhle Jeremyho napadlo něco hrozného.

Pozorný Ted a Jocelyn.

Nasadil tvář vrahovi své lásky a celá ta hrůza se vrátila zpět. Jeremy byl náhle stejně zhroucený a překonaný žalem jako v den, kdy se to dověděl. Vidění mu zakryla rudá clona a ztratil rovnováhu. Ze všech sil se snažil udržet se na nohou.

Přešel místnost k oknu, trhnutím je otevřel a vyhlédl do výparů větrací šachty. Stál tam a naslouchal rachotu generátoru, útržkům rozhovorů, větru. Srdce mu pádilo jako o závod a sípavě dýchal. Polkl výkřik, jenž se mu dral z hrdla.

Jocelyn, která mu byla vyrvána ze života. Kvůli němu.

A nyní Dirgrove obrátil svou pozornost k Angele.

Přinutil se zůstat v klidu. Podařilo se mu to a teď jen stál a zíral z okna.

Zabití a rozřezání znamenalo pro monstrum pozdní večeři. Pěkná dívka, třeba Jocelyn, jako hlavní chod a pouliční holky v roli svačinky.

A Angela jako… zákusek?

Ne, banket neskončí, dokud někomu nezaskočí v krku sousto večeře.

Přemýšlel o Dirgrovově technice svádění. Přitáhl Angelu svou pozorností a ochotou. Tím, že se choval jinak než ostatní chirurgové.

Stejná finta, jakou používal už jeho otec. Kolik mohlo být šarmantnímu Tedovi, když se jeho otec oběsil – okolo dvaceti? Doba přechodu mezi pubertou a dospělostí, věk silné sexuality a nezkrotné impulzivnosti.

Dobře si vědom impulzů svého otce.

Původu velmi, velmi zlého chování.

Bystrý a pečlivý muž. Naplánoval svůj výpad na Angelu s chirurgickou přesností. Pozval ji na lekci medicíny a úhledně naaranžoval všechny ty lékařské časopisy, opatřené záložkami, na svůj jinak uklizený pracovní stůl.

Angela, vždy dobrá a pozorná studentka, začala číst. On si stoupl za ni.

Se mnou se budeš cítit jako v ráji.

Znamenalo to vše jen nastavení – předkrm – pro jeho konečný a hlavní plán?

Připravoval si Dirgrove stejným způsobem i Jocelyn? Nikdy se před Jeremym o jeho jméně nezmínila, ale proč by ostatně měla? Chirurg debatující se sestrou – to byl naprosto běžný obrázek.

Měl Dirgrove co do činění s neurologickými pacienty Jocelyn? Pokud se u některého vyvinula nějaká srdeční choroba, pak pravděpodobně ano.

Je možné, že vyjel i po Jocelyn a ona to před Jeremym utajila?

Lidé toho sice namluví o sdílení myšlenek spousty, ale…

Jocelyn se svými pacienty hluboce soucítila. Lékař předstírající totéž by na ni jistě udělal mocný dojem.

Angela byla vysoce inteligentní žena, a přesto se nechala oblafnout.

Jocelyn byla přes veškerou svou vyzývavou krásu nevinná.

Snadná kořist.

Chirurg se objeví pozdě v noci na parkovišti sester, vesele na ni zamává a usmívá se a Jocelyn nemá žádný důvod k panice. Jako vždy přehnaně sebejistá před chvílí odmítla Jeremyho návrh, že ji k autu doprovodí, a smála se jeho upozornění, že by v noci neměla chodit na parkoviště sama.

Unaveně se tvářící doktor v bílém plášti se k Jocelyn náhodou připojí a vyvolá v ní vlnu sympatií, neboť i ona má za sebou rušný den na oddělení.

Dojde k ní, začnou si povídat.

Vezme si ji. Svou kořist.

Čím více o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že si Dirgrove pohrával i s ním. Požádal ho, aby se šel podívat na Merilee, ale ji o tom předem neinformoval. Věděl, že se Jeremy střetne s její zlobou, odporem a odejde pryč s pocitem selhání.

Popíchne jej tím, že mu poděkuje za velkou pomoc.

A vzkáže mu to prostřednictvím Angely.

Přetvářka.

Nebo něco mnohem horšího? Znamenal snad Dirgrovův proslov o rizikách souvisejících s operací a stavem pacientky pouhá zadní vrátka, protože věděl, k čemu na operačním sále dojde?

Bála se Merilee operace, protože se jí něco nezdálo na chirurgovi?

Je tak škrobený… kromě situací, kdy předvádí svůj šarm. Mamka ho miluje.

Dirgrove se ani neobtěžoval informovat Jeremyho o katastrofě, jež se na operačním sále udála. Pouze utrousil poznámku v bufetu, když si popovídal s Angelou.

Jak to provedl? Nepatrným pohybem zápěstí obnažil hrudník, prořezal se skrze kost, odhalil perikardiální vak, zvrhle se ponořil dovnitř hrudního koše a uchopil tu pulzující blumu – rajče bez slupky – jež vyživovala Merileenu duši?

Co nejhoršího se může stát, umřu snad?

Jeremy se měl za pět minut setkat s Dougem Vilardim. Vzal to oklikou přes přízemí administrativního křídla budovy a vstoupil do kanceláře personálu. Požádal sekretářku, zda by si mohl prohlédnout svůj životopis v Souboru akademického stavu.

„Váš, doktore?“

„Chci se jen ujistit, že máte nejnovější verzi.“

V ústech mu vyschlo, cítil, jak se třese, a doufal, že mu sekretářka uvěří. Doufal, že se nebude obtěžovat a nevytáhne jeho životopis z pořadače.

„Tady to máte, doktore.“

Jo!

Vzal si pořadač a posadil se na židli na druhém konci místnosti. Prolistoval část kardiothoraické chirurgie a jakmile se sekretářka pohroužila do osobního hovoru po telefonu, vytrhl souhrn osobních údajů Theodora G. Dirgrova, rychle jej složil a nacpal do kapsy.

Pospíchal k nejbližší pánské toaletě a zamkl se v jedné z kabinek. Složené papíry mu v kapse propalovaly díru a on je spěšně vylovil ven.

Theodore Gerd Dirgrove. Narozen v Berlíně v Německu, 20. dubna 1957.

Perfektně to sedělo na chronologii Colina Pugha, týkající se života laserového řezníka: Svatba s ženou z vyšších kruhů, narození dítěte ke konci padesátých let.

Dirgrove o sobě uvedl, že vyrůstal v Baltimoru a navštěvoval lékařskou fakultu elitní Easternské univerzity. Nešlo o stejnou slonovinovou citadelu, ve které vyučoval Norbert Levy inženýrství a fyziku, ale o takovou, jež se jí blízce podobala.

Vědecká ocenění, promoce s vysokým hodnocením a poděkováním, obvyklý překážkový běh životem.

Ten hajzl publikoval značné množství akademických článků v chirurgických žurnálech. Angela se zmínila o přednášce o revaskularizaci srdce a tady to viděl černé na bílém: byla to jedna ze specialit Teda Dirgrova.

Laserové endomyokardiální kanálky pro revaskularizaci.

Možná právě to předváděl Mandelovi a tmavému kníratému muži. Ukazoval jim svou techniku, pyšný na virtuozitu, s níž vládl nástroji.

Dokonalé provedení…

Jeremy přelétl očima životopis a cosi přitáhlo jeho pohled.

Během minulých šesti let strávil Dirgrove pokaždé léto v Londýně, kde vyučoval chirurgii bypassu na lékařské fakultě Kings College.

V létě před šesti roky byla v Kentu unesena a znásilněna Bridget Sapstedová. Ve vzdálenosti několika hodin jízdy od hlavního města. Její kostru nalezli o dva roky později, když stejný osud potkal i její kamarádku Suzie.

V době, kdy se obě vraždy staly, trávil Dirgrove léto v Anglii.

Proto Jeremyho otázka na chirurgickou přesnost tak vyburcovala pozornost detektiva inspektora Nigela Langdona, toho času již v důchodu. A ten okamžitě zatelefonoval svému nástupci, detektivu inspektorovi Michaelu Shreveovi. A Shreve si udělal čas na to, aby Jeremymu telefonát oplatil. Ne proto, aby ho informoval, nýbrž proto, aby z něj dostal nějaké informace. Pak Shreve nemarnil čas a zapátral, aby varoval svůj americký protějšek, Boba Doreshe.

Což vedlo k tomu, že se Doresh objevil u dveří Jeremyho kanceláře.

Langdon i Shreve navštívili Oslo. Náhodný cíl cesty? Nebo oba britští vyšetřovatelé věděli o strašlivé stopě, kterou za sebou zanechal Gerd Dergraav a uvědomili si podobnost s vraždami v Kentu?

A nyní došlo k několika vraždám v Americe.

Jak moc to chápal Doresh? Ten chlápek sice vypadal jako nemehlo, ale Jeremy si dobře pamatoval svůj první dojem o něm i jeho partnerovi – Hokerovi. Pamatoval si jejich oči, jimž nic neunikne.

Teď jim však toho unikala spousta.

Proč stále podezřívají mě?

Protože byrokracie neustále vítězí nad tvořivostí a účelnost vítězí nad spravedlností.

Nemělo smysl zabývat se Doreshem nebo jeho kumpánem. Jeremy si teď byl jistý svou opakující se noční můrou. Přesto by však k ničemu nevedlo, kdyby se o své informace podělil s paličatým detektivem. A co hůř, mohlo by na něho padnout ještě větší podezření.

Výborná teorie, doktore. Takže… vy se o tu krvavou záležitost poměrně dost zajímáte, že?

Nepotřeboval nechat se svázat úředními postupy.

Musel být svobodný.

A pak si s ohromující zřejmostí uvědomil, že v tom leží jádro věci. Z Arthurovy korespondence, ze vzkazů, jež ten starý muž posílal přímo a prostřednictvím kamarádů z CCC.

Důraz na pozdní noční večeři.

Návrh Tiny Balleronové, aby šel za svým cílem.

Přemýšlel o terejích, kteří jednoduše dělají to, co je správné.

Stane se zlo a pak, příliš často, osobní prospěch vítězí nad spravedlností. Zákon vyžaduje důkazy a řádný proces, ale koná jen málo pro to, aby uvedl věci na pravou míru.

Manželé jsou vražděni za svými pracovními stoly a jejich vrahové nejsou nikdy postaveni před spravedlnost. Muži hlubokého ducha a plní míru jsou stříleni na parkovištích, nasáklých olejem. Jmění je plundrováno a celé rodiny, i celé rasy, jsou mazány ze zemského povrchu. A nikdo za to nezaplatí.

A drobná, blonďatá kráska zrozená k úsměvu může být tak snadno…

Nemůžeš se spoléhat na druhé, když chceš něco zařídit.

Arthur naprosto přesně věděl, že tomu Jeremy porozumí, protože Jeremy si tím prošel.

Seděl na záchodové míse a přelila se přes něj vlna klidu a míru.

Patologie a psychologie stály na opačných pólech, ale na tom nezáleželo. O co tady skutečně šlo, byla stejná zkouška ohněm, martyrium, jímž si prošli.

Meč války přichází na svět, protože se spravedlnost opozdila.

Poučení Otců, staré dva tisíce let. Nemohlo však být aktuálnější.

Pohled na hodinky ho vrátil do reality.

Čekal na něj Doug Vilardi stižený dvojím žalem. Další druh martyria.

Alespoň pro léčení takového druhu bolesti byl Jeremy vyškolen.

Slova. Strategické odmlky, laskavost v očích. A myslet to vážně.

Někdy to nestačí. Ani trochu nestačí…

Oběti celého světa, tady přicházím já. Bůh pomáhej nám všem.

41

Doug už vypadal jako skutečný pacient.

Připojili ho na kapačku s chemoterapeutiky, ale byl dosud v dobré náladě a pusa mu jen jela, pouze obličejové svalstvo trochu ochablo.

Jeho protéza ležela zabalená v igelitu na podlaze.

Jeremy se k němu posadil, trochu si s ním popovídal a snažil se odvést řeč na stavitelství. Doug však nehodlal změnit téma hovoru.

„Víte, doktore, co mě žere? Dvě věci. Za prvé, jiné chlápky nechávají s chemoterapií doma, ale mě si chtějí nechat tady.“

„Ptal jste se na to doktora Ramireze?“

„Jo, prý se mi podělala slezina. Možná mi ji budou muset vzít.“ Usmál se. „Nic těžkého, mohl bych explodovat a nadělat tu pěkný bordýlek.“ Úsměv se vytratil. „Ani játra mi nepracujou právě nejlíp. Vidíte?“

Stáhl si spodní víčko. Bělmo dostalo nazelenale béžovou barvu.

„Tak dnes raději žádné pivo,“ poradil mu Jeremy.

„To je zlé… no, a jak jste se měl vy?“

„Říkal jste, že vás trápí dvě věci.“

„Ach, ano. Číslo dvě: Všichni jsou na mě nějak moc hodní. To mi nějak nesedí. Jako by si mysleli, že umřu, nebo něco takového.“

„Pokud chcete, můžu napsat příkaz,“ navrhl Jeremy. „Že se mají k Dougovi všichni chovat hnusně.“

Mladík se zasmál. „Jo, udělejte to…, takže vy jste oukej, doktore?“

„Jistě.“

„Vypadáte tak nějak, nevím, jak to popsat, převálcovaný. Chtějí toho po vás moc?“

„Pořád to samé.“

„Jo… to neměla být urážka, ta poznámka, že vypadáte unaveně. Možná je to ve mně, možná nevidím věci správně. Faktem je, že když jsem vás včera po těch letech viděl, říkal jsem si: Ten chlapík se vůbec nezměnil. Když jsem se s vámi setkal poprvé, byl jsem děcko a vy veliký dospělý. Vyrostl jsem a teď je i ze mě veliký dospělý, ale vy jste skoro stejný. Je to jako… Copak se život zpomalí, když zestárnete? Takhle se to odehrává?“

„Může,“ potvrdil Jeremy.

„Hádám, že to závisí na tom, jak si užíváte života,“ pokračoval Doug.

„Jak to myslíte?“

„Víte, co se říká? Že čas utíká nejrychleji, když se dobře bavíte. Můj život, to byl jeden velký poryv větru. Šup, šup, šup. Jedna věc po druhé, různé posrané události, jeden den stavím zdi a druhý… A teď se mám stát taťkou.“ Pohlédl na kanylu, zapíchnutou do paže. „Doufám, že si pospíší a dají mě do pořádku. Musím odsud co nejrychleji vypadnout. Musím vyřídit spoustu věcí.“

Když se ponořil do spánku, Jeremy opustil jeho pokoj a potkal se s Dougovými rodiči a jeho ženou. Skončilo to hodinou strávenou v bufetu, kde Jeremy všem třem donesl kávu a jídlo. Chabě protestovali a s omluvou mu poděkovali. Mladičká Marika takřka nemluvila. Seděla jako opařená a vyhýbala se Jeremyho pohledu, když se pokoušel o oční kontakt.

Doug Vilardi starší strávil většinu času tím, že se pokoušel žertovat. Zdálo se, že to jeho ženu vyčerpává, ale seděla klidně. Promluvila jen tu a tam.

Když se Jeremy zvedl k odchodu, zachovala se Dougova matka stejně. Vyprovodila jej z bufetu a řekla: „Nikdy jsem nepotkala takového lékaře, jako jste vy.“ Pak vzala Jeremyho hlavu do dlaní a políbila ho na čelo.

Mateřský polibek. Jeremymu to připomnělo něco, co se snad mohlo odehrát před mnoha lety. Ale nebyl si tím jistý.

Navštívil své další pacienty a pak zašel za Angelou na oddělení, kde končila svůj poslední den. Nalezl ji ve společnosti jiných tří rezidentů, když se právě ubírali na nějakou schůzi. Zvednutím obočí ji vyvolal ze skupinky a zatáhl do prázdné sesterny.

„Jak se ti vede?“

„Dobře.“ Skousla si dolní ret. „Už se z toho dostávám. Myslím, že jsem reagovala přehnaně.“

„To určitě ne,“ odporoval Jeremy. „Stalo se to a bylo to zlé.“

„No, tak tím jsi mě moc neuklidnil.“

„Došlo k tomu, Angelo.“

„Samozřejmě. Ani mě nenapadlo, abych to zpochybnila, ale…“

„Opakuji to jen pro zdůraznění,“ řekl. „Protože nakonec můžeš začít pochybovat o tom, že se to vůbec stalo. Budeš to chtít popřít sama před sebou.“

„Já to snad popírám?“ Bleskla po něm pohledem.

„Nechtěl jsem tě usadit. Popření není známka slabosti – nejde o nic neurotického. Jde o přirozenou obranu. Tvé tělo i mysl se budou přirozeně chtít bránit. Nech tomu volný průchod. Možná tě překvapí, jak šťastná se budeš cítit. Nebojuj s tím.“

„Že můžu překvapit sama sebe?“ podivila se. „O co jde? O nějaký druh posthypnotické sugesce?“

„Je to odůvodněná předpověď.“

„Mám dost daleko k tomu, abych se cítila šťastná.“

„Dříve či později budeš. Pocity vytrvají déle. Ale stane se to.“

Angela na něj zírala. „Ty tvoje rady.“

„On je něco víc, než si kdo myslí,“ varoval ji Jeremy. „Drž se od něj dál. Je s ním spojeno něco velmi zlého.“

„Co tím…“

„Jen se od něho drž dále.“

„Raději se tím nebudu znepokojovat,“ usoudila. „Dnes ráno při vizitě šel halou přímo proti mně. Držela jsem se svého směru a jakmile mě uviděl, změnil směr. Otočil se a zamířil na opačnou stranu. Obešel halu obloukem jen proto, aby se mi vyhnul. Jak vidíš, to on se bojí mě.“

Kdybys tak věděla. „Zůstaňme u toho, co jsem řekl.“

„Co jsi řekl, Jeremy? Myslíš, že bych si s ním neporadila?“

„Myslím, že ano. Jen se mu vyhýbej. Poslouchej mě. Prosím.“ Vzal ji za ramena a přitáhl ji k sobě blíže.

„Trochu mě to děsí.“

To je dobře.

„Pokud budeš opatrná, nemáš se čeho bát. Slib mi, že se od něho budeš držet dál. A že na sebe budeš dávat pozor.“

Odtáhla se od něho. „Jeremy, teď mě ale opravdu děsíš. Co se děje?“

„Je to špatný člověk. Víc ti teď říct nemohu.“

„Proč? Kvůli té pacientce se srdcem, která zemřela? Dověděl ses o tom něco?“

„Může to být jen součástí něčeho většího.“

„Součástí – čeho? Bože, co se tady opravdu děje?“

„Nic,“ řekl.

„Přiženeš se tu se všemi těmi tvrzeními a teď se chceš stáhnout a nic neříct? Co se to s tebou děje?“

„Jsi už z hrudního oddělení pryč, takže by to neměl být problém. Pouze dělej svou práci a kliď se mu z cesty.“ Usmál se. „Neber si sladkosti od cizích lidí.“

„To není moc směšné,“ zvážněla. „Nemůžeš jen prostě…“

„Máš dojem,“ skočil jí do řeči Jeremy, „že tě tím chci jen otrávit.“

„Ne – nevím. Ráda bych věděla, co se ti honí hlavou. Proč mi neřekneš, co se děje?“

Chvilku o tom popřemýšlel.

„Protože si ještě nejsem jistý.“

„Týká se to Dirgrova?“

„Všeho, co dělá.“

„Všeho.“ Její pohled ztvrdl. „Týká se to jí – Jocelyn – že jo? A nezavírej přede mnou dveře tak, jak jsi to udělal tenkrát, když jsem se tohoto tématu dotkla. Vím, že jsi prošel peklem, a vím, že tomu nikdy zcela neporozumím. Nemyslíš si však, že po tom, co se nám stalo – jak rychle jsme se k sobě dostali tak blízko – bys mi mohl důvěřovat a nestavět kolem sebe barikády?“

Jeremymu bušilo v hlavě. Přál si ji držet, líbat a odvést pryč. „Tady nejde o zavírání dveří,“ řekl měkce. „Jen není o čem mluvit. A není na to vhodná doba.“

„Není o čem mluvit,“ zopakovala pochybovačně. „Projdeš něčím takovým a nemáš o čem mluvit?“

Jeremy neodpověděl.

„Takhle to vidíš jako ten nejlepší způsob, že?“ řekla.

„Dosud ano.“

„Dobrá,“ souhlasila. „Ty jsi expert na lidské emoce, já teď musím jít. Zatáhl jsi mě sem, právě když jsme šli na pracovní pohovor se šéfem. Tropické plicní onemocnění. Možná se v rámci kolečka dostanu na některou kliniku v džungli.“

Jeremymu se myšlenky zaplnily klubkem svíjejících se červů.

„Džungle,“ navázal, „je velice zajímavé místo.“

Zírala na něj, jako by byl šílený, obešla ho se zjevnou snahou vyhnout se dotyku, zamířila ke dveřím a chytla za kliku.

„Kdy budeš volná?“ zajímal se Jeremy.

„Nějakou dobu ne,“ odvětila bez toho, že by se k němu otočila. „Víš, jak to chodí. Musím se řídit rozpisem.“

Dopsal karty, popovídal si s Ramirezem o Dougu Vilardim a zazvonil Angele na pager z telefonu na pátém západním oddělení. Žádná odpověď nepřišla. Vrátil se k sobě do kanceláře a zkusil to znovu. Jeho pager mlčel. Zkusil ošetřovnu na oddělení, šatnu rezidentů, místnost lékařů. Nic.

Od chvíle, kdy ji rozzlobil, uplynuly dvě hodiny a on zjistil, že mu chybí.

Být sám už nebylo stejné jako dřív. Tento stav už netvořil jeho součást, fantomovou končetinu.

Nemohl přece někoho postrádat už po dvou hodinách. Hloupost.

A i když teď Angela na něj bude nějakou dobu nabroušená, je to jen ku prospěchu věci. Určitě na něj dá a Dirgrovovi se vyhne.

Byl přesvědčen, že ho Angela poslechne, protože jí to zapalovalo velice rychle a navíc se uměla dobře přizpůsobit dané situaci.

Vzpomněl si na obsedantně nutkavé chování, ke kterému se mu přiznala.

Žena, již neustále žene něco kupředu. Tím lépe. Nakonec u ní určitě zvítězí zdravý rozum a ona se jím bude řídit.

Kromě toho i on potřeboval zůstat chvíli sám.

Čekala na něj práce.

42

Noční práce.

Jeremy se vyhýbal možnému sledování tím, že přicházel v ne zcela běžnou hodinu a vcházel do nemocnice jinými, zadními dveřmi – jedněmi z několika, které se nacházely v úrovni přízemí a vedly do nákladiště. Tyto prostory představovaly jedno ze zapomenutých míst, jaké se nutně muselo nacházet v tak staré a rozlehlé budově, jakou byla Centrální městská nemocnice. Prostory ležely na stejné úrovni jako patologie a márnice, jenže na opačném konci budovy. Jeremy míjel prádelny, kotelnu, elektrickou rozvodnu a archiv vyřazené lékařské dokumentace.

Zde se nacházely útroby nemocnice. Chodil tudy rád.

Postupoval podle rozpisu: Navštívil Douga a ostatní své pacienty v určených hodinách, ale z oddělení odcházel bočním schodištěm místo toho, aby použil výtah a vstupní halu.

Vyloučil kávu nebo jídlo v jídelně lékařů či bufetu. Pokud dostal hlad – což se nestávalo často, rychle něco popadl ve stánku s rychlým občerstvením. Nezdravé jídlo se projevilo na jeho pokožce, ale bral to jako daň, kterou musel zaplatit.

Když takhle do sebe jednou cpal hranolky bez toho, že by vůbec vnímal jejich chuť, pomyslel si: to je něco úplně jiného než husí jatýrka. Levné jídlo jeho střevům docela vyhovovalo, uvědomil si s nemilým překvapením. Možná, že nebyl předurčen k něčemu lepšímu.

Ke konci každého dne kontroloval poštu, ale další obálka od Arthura už nepřišla. Ani žádná interní obálka.

Oni to vědí. Už jsem se toho dověděl dost.

Když odjel z nemocnice, okamžitě ji pustil z hlavy. Soustředil se na noční práci. Na řízení auta.

Křižoval uličky Iron Mount, poseté odpadky, projížděl kolem zastaváren a skladišť, charitativních útulků a obchůdků s levným zbožím tvořících nedílnou součást slumu. Několikrát zajel na Saugatuck Finger, kde si i v tak mrazivém vzduchu sundal boty a procházel se naboso v těžkém, vlhkém písku. Po nedávném zločinu tam už nezbyla ani stopa, jen pláž, jezero, racci a otlučené piknikové stoly. Na konci pláže se zvedala hradba vysokých stromů, jež by vrahovi také mohly poskytnout velice příhodné prostředí.

Vždy zůstal jen chvilku, pozoroval chmurnou temnotu vody, tu nalezl mrtvého kraba, tam zase stopu bouře na skále. Když se spustil déšť, jež svým chladem neměl daleko k plískanici, nechal si Jeremy dopadat kapky na nezakrytou hlavu.

Občas projížděl průmyslovou zónou, oddělující obě místa vraždy, a uvažoval, kde asi bude nalezeno další ženské tělo. Nesnažil se s autem nijak ukrývat, jezdil sem a tam, s rádiem vyhrávajícím staré hity. A přemýšlel o strašlivých věcech.

Po setmění se pustil vyhlídkovou trasou k severu. Stejnou cestou, jež ho dovedla k vratům Haverfordského venkovského klubu a krátkému, chladnému rozhovoru s Tinou Balleronovou. Tentokrát zastavil o notný kus dříve před příjezdovou cestou na pozemek, na opačném konci bulváru, odkud pak pomalu stoupal upravenými ulicemi stíněnými jilmy, lemovanými malými butiky a nárožními bistry, zlatnictvími a domy z šedého kamene, dokud nenalezl místo k zaparkování, jež mu vyhovovalo.

Místo, které mu poskytovalo úplný a blízký výhled na jistou vysokou budovu krémové barvy, vystavěnou z vápence.

Postmodernistická stavba, přehnaně zdobená, se zelenými markýzami, kruhovou příjezdovou cestou vydlážděnou kočičími hlavami a ne jedním, ale hned dvěma portýry v livrejích hnědočervené barvy. Jedna z nejlepších adres na Hale, prvotřídní bydlení.

Místo, jež jako svou adresu bydliště uváděl ve svém životopise Theodore G. Dirgrove.

Přesně ten typ elegantního, stylového domu, v jakém by se dal očekávat úspěšný chirurg, žijící zde se svou ženou a dvěma dětmi.

To Jeremyho trochu překvapilo: Dirgrove byl ženatý, měl děti a hrál perfektní domácí život. Pak si ale Jeremy uvědomil: Žádné překvapení. Samozřejmě že hraje hru. Přesně tak, jako to dělal i jeho otec.

Manželka: Patricia Jenningsová Dirgrovová

Děti: Brandon, 9 let a Sonja, 7 let

Jak sladké.

Další překvapení představovalo auto – nudný, pět let starý buick. Jeremy by čekal něco dražšího, uhlazeného a německého. Něco jako poctu tatíkovi.

Opět se projevila Dirgrovova vychytralost. Kdo by si všiml našedle modrého sedanu, mířícího ven ze ztemnělé ulice do sousedství zastavěného domy s mnohem nižším nájmem?

Pokud jsou vám známy souvislosti, dává vše smysl.

Prozření bylo opojnou drogou. Jeremy celý den pracoval, celou noc řídil auto, žil ponořen do problému a přesvědčil sám sebe, že takřka nepotřebuje jíst nebo spát.

Chirurg dodržoval operační hodiny, často odcházel do práce před šestou a vracel se až dlouho po setmění.

Třetí den Jeremyho pozorování vzal Dirgrove svou rodinu na večeři a Jeremy si mohl dobře prohlédnout ženu i děti, když se soukali do buicku.

Patricia Jenningsová Dirgrovová byla malá a příjemně vyhlížející bruneta s kudrnatými vlasy upravenými do poněkud pánského sestřihu. Pěkná postava, přemíra energie, hbitost. Z chvilkového pohledu do obličeje odhadl, že jde o odhodlanou ženu. Měla na sobě černý plášť s kožešinovým límcem. Nechala si jej rozepnutý, takže Jeremy zahlédl červené úpletové kalhoty a odpovídající vršek. O něco více než tepláková souprava. Oblékla se tak, aby se cítila pohodlně. Dirgrove zůstal ve svém obvyklém obleku a kravatě.

Děti se více podobaly Patty – jak Jeremy ženu v duchu nazýval – než Tedovi. Brandon byl podsaditější kluk s čupřinou tmavých vlasů, malá Sonja byla o něco světlejší, ale nejevila žádnou známku Dirgrovovy nordické kostnaté tělesné schránky.

Už kvůli nim Jeremy doufal, že to nekončí jen fyzickou podobou.

Nádherné děti. Věděl, jaký potenciál se v nich ukrývá.

Sledoval je až na místo jejich večeře. Ted a Patty zvolili středně drahou italskou restauraci, nacházející se asi deset bloku jižně. Sedli si k přednímu stolu, dobře viditelní z ulice skrze prosklené okno s ozdobnými, zlatými písmeny. Vnitřní prostor byl vyplněn dřevěnými boxy, barem lemovaným mosazným zábradlím a měděnou mašinkou na espreso.

Jeremy zaparkoval auto za rohem a prošel pěšky kolem restaurace, klopy kabátu zvednuté kolem obličeje a do čela stažený nově zakoupený klobouk.

Pomalu procházel okolo okna, oči ukryté pod krempou. Ve stánku si koupil noviny, aby si dodal na důvěryhodnosti, a opět procházel kolem restaurace. Tam a zpět. Ještě třikrát. Dirgrove ani jednou nevzhlédl od své misky s lasagni.

Chirurg tam seděl a nudil se. Veškerá konverzace doprovázená úsměvy se odehrávala mezi Brandonem a Sonjou a matkou. Patty se pozorně věnovala dětem a pomohla své dcerce namotat špagety na vidličku. Jeremy spatřil, jak pohlédla na svého muže. Ted si ničeho nevšiml. Nepřítomně zíral na přístroj pro přípravu espresa.

Čas strávený s rodinou.

Kdy opustí pohodlí rodinného krbu a domova a udělá to, co jej skutečně vzrušuje?

Stalo se to čtvrtou noc.

Byl to den plný překvapení. Ráno přišla Jeremymu pohlednice z Ria.

Nádherná těla na bělostném písku brazilské pláže.

Připadal si nesmírně chytrý.

Doktore C:

Cestuji a poznávám.

A. C.

Já také, můj příteli.

Jako by to nestačilo, zatelefonoval mu Edgar Marquis. V šest večer, chvilku před tím, než se chtěl vydat na další sledovací výpravu.

„Doktore Carriere,“ oslovil ho bývalý diplomat. „Mám pro vás vzkaz od Arthura.“

„Ano?“

„Ano, chtěl po mně, abych vám vyřídil, že si užívá dovolené – a shledává ji dost poučnou. Doufá, že se vám daří dobře.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl Jeremy. „Abych řekl pravdu, jsem docela zaneprázdněný.“

„Och,“ reagoval Marquis. „To je dobře.“

„Dovedu si představit, jak to myslíte.“

Marquis si odkašlal. „Dobrá tedy, tak to je vše. Na shledanou.“

„Odkud volal, pane Marquisi?“

„To mi neřekl.“

Jeremy se rozesmál. „Vy mi neřeknete jednu jedinou věc navíc, že? Dokonce ani teď.“

„Teď?“

„Mám teď něco na práci, pane Marquisi.“

Bez komentáře.

Jeremy se odhodlal. „Potěšte mě aspoň jedním jediným malinkým detailem. CCC. Co to znamená? Jak jste začali – co vás dalo dohromady?“

„Dobré jídlo a víno, doktore Carriere.“

„Aha,“ řekl Jeremy.

Ticho.

„Jaký osud vás potkal, pane Marquisi? Co podpálilo ten oheň ve vašich útrobách?“

Po malém zaváhání se mu dostalo odpovědi. „Chilli papričky.“

Jeremy vyčkával na pokračování.

„Indonéská kuchyně,“ doplnil Marquis. „Bývá dost pikantní. Dostalo se mi tam vzdělání, co se týká chuti i rozumu.“

„Takže,“ uzavřel Jeremy, „co bylo, bylo, a co se má stát, stane se.“

Starý muž neodpověděl.

„Pane Marquisi, mám dojem, že se od vás nedovím, kdy se Arthur hodlá vrátit.“

„Arthur si plánuje své cesty sám.“

„To je mi naprosto jasné. Někdy na viděnou, pane.“

„Doktore? Pokud jde o původ naší malé skupiny, postačí, když vám řeknu, že vaše účast v ní by byla považována za – za harmonickou z více než jednoho pohledu.“

„Byla by?“

„Ach, ano. Berte to jako případ něčeho zjevného.“

„Zjevného v jakém smyslu?“

„Zjevných faktů,“ zakončil Marquis, „vyleptaných do kamene.“

Nedalo se zjistit, odkud hovor přišel. Člověk na ústředně Jeremymu suše oznámil, že sdělovat cokoli překračujícího rámec běžných služeb je nepřípustné.

Jeremy scházel schodištěm k zadnímu východu a trávil informace, jež mu sdělil Marquis.

Kořeněné jídlo v Indonésii. Dostalo se mi tam vzdělání.

Marquis prošel křtem ohně, tedy nějakou velkou citovou ztrátou, tam, v té vzdálené ostrovní zemi. Až jednou bude Jeremy dostatečně zvědavý, pokusí se to zjistit. Teď se však musí vydat na další pozorovací misi.

Když došel k zadnímu východu, našel jej zamčený. Přechytračil ho snad někdo? Nebo se u ochranky objektu projevil náhlý smysl pro povinnost?

Zamířil zpět k hlavnímu vestibulu, zastavil se u automatu se sladkostmi, odkud tehdy pozoroval Boba Doreshe, a koupil si kokosovou tyčinku máčenou v čokoládě.

Ve skutečnosti neměl nikdy sladkosti příliš v oblibě, nelákaly jej dokonce ani tehdy, když byl ještě dítětem. Teď po cukru přímo prahl. Zatímco šťastně přežvykoval, došel k hlavnímu východu z nemocnice. Minul zeď s donátory nemocnice.

Vyleptané do kamene. A tady je měl právě před sebou.

Pan a paní Balleronovi. Dar zakladatelů. Před deseti lety. Pod nimi byl uveden příspěvek z nedávnější doby. Mezi dary nadací, z doby před čtyřmi lety.

Soudkyně Tina F. Balleronová, v upomínku na milovaného Roberta Ballerona.

Seznam donátorů neměl abecední řazení a projít ho celý zabralo trochu času, ale nakonec je Jeremy našel všechny. Než mu vklouzl do žaludku poslední kousek kokosu, porozuměl.

Profesor Norbert Levy, v upomínku na svou milovanou rodinu.

Před čtyřmi lety.

Pan Harrison Maynard, na paměť své milované matky, Effie Mae Maynardové, a doktora Martina L. Kinga.

Ve stejném roce.

A zrovna tak: Pan Edgar Molton Marquis, na paměť milované a vzdálené Kurau Village.

A k doplnění všech:

Arthur Chess, M. D., v upomínku na Sally Chessovou, Susan Chessovou a Arthura Chesse mladšího.

Arthur ztratil celou svou rodinu.

Příliš strašné, aby na to Jeremy mohl jen pomyslet. A teď si takový stav empatie nemohl dovolit. Strčil obal od tyčinky do kapsy a vydal se stejnou trasou zpět vestibulem. Zamířil do kanceláře pro rozvoj.

V nemocničním žargonu znamenal „rozvoj“ shánění fondů pro nemocnici a co si Jeremy pamatoval, pracovala v něm štíhlá upovídaná mladá žena v kostýmku na míru, jíž šéfoval chlubil jménem Albert Trope. Hodiny ukazovaly dvacet minut po šesté – stále mu zbývala trocha času, neboť Dirgrove zřídka odcházel z nemocnice před půl sedmou až sedmou. Nelékařský personál odcházel spíše před pátou, takže již bylo pravděpodobně příliš pozdě na to, aby se mu podařilo někoho v kanceláři zastihnout, ale když už tam skoro byl, chtěl dokončit, co začal.

Mladá upovídaná žena už opravdu odešla. Dveře však byly otevřené a zamračený uklízeč vysával modrý plyšový koberec položený od stěny ke stěně. Jeden ze slovanských imigrantů, kteří přicestovali teprve nedávno a nemocnice si je najímala proto, že měli jen mlhavé představy o zdejším zákoníku práce.

Jeremy se přesvědčil, že je jeho lékařská vizitka dobře viditelná a prošel kolem uklízeče přímo k policím vyvedeným jako napodobenina regentského stylu, jež zabíraly roh přepychově zařízené recepční místnosti.

Ve vzduchu zůstaly zbytky drahého parfému jako stopa po jeho mladé nositelce. Celá místnost budila dojem vysoce stylové maškarády, místa postaveného jako salon pro nějaký francouzský film. Koneckonců by se v něm návštěvníci – majitelé naditých peněženek – měli cítit jako doma…

Uklízeč naprosto ignoroval Jeremyho, který se probíral obsahem skříňky. Na policích ležela doporučení spokojených pacientů, fotoalba roztomilých děťátek úspěšně léčených v Centrální městské nemocnici, záznamy o návštěvách celebrit spolu s nezbytným fotografickým doprovodem a roky a roky různých akcí a činností přinášejících nemocnici peníze.

A také články o největší společenské události nemocnice, slavnostním galavečeru.

Jeremy se této akce zúčastnil jednou, před dvěma lety. Požádali ho, aby vystoupil s přednáškou o humanismu. Pak odešel ještě před večeří.

Našel svazek z doby před čtyřmi lety. Úvod vysvětloval členění svazku do několika úrovní, podle velikosti příspěvku. Jména v každé úrovni byla seřazena abecedně.

Dárce, sponzor, patron, nadace, Kruh zlaté stuhy.

Kategorie nadace znamenala finanční závazek dvacet tisíc dolarů. Členové CCC se docela vytáhli.

Našel obrázek, kde byli všichni. Arthur uprostřed, obklopený Balleronovou, Marquisem, Maynardem a Levym.

CCC… City Central Club?

Takže tady to začalo. Pět altruistů se sešlo při konání společného dobra a našli společnou půdu.

Jeremy nepochyboval, že Arthur – charismatický, družný a zvídavý Arthur – byl hlavním strůjcem toho, že se skupina dala dohromady.

Ztratil rodinu, takže se mu dalo odpustit to nadšení pro hledání kamarádů. Hledání spravedlnosti.

„Měl byste už jít,“ ozval se uklízeč. Vysavač měl už vypnutý a v místnosti zavládlo ticho.

„Jistě, děkuji,“ řekl Jeremy. „Dobrou noc.“

Muž něco zamumlal a poškrábal se za uchem.

Jeremy dorazil na Hale Boulevard v šest čtyřicet, našel si skvělé místo jako pozorovatelnu a seděl do devíti, kdy se konečně objevil Dirgrove.

Po tři minulé noci zůstával Dirgrove doma a Jeremy od něj žádnou velkou aktivitu neočekával. Když však tentokrát nechal Dirgrove buick na příjezdové cestě a portýr ho nezaparkoval, Jeremy věděl, že dnešní noc tomu bude jinak.

A mám tě, Tede. Docela mi to usnadňuješ.

Ve čtvrt na dvanáct se chirurg objevil, vzal si klíčky, dal portýrovi spropitné a odjel.

Jižním směrem.

Směrem na Iron Mount.

Přímo na Iron Mount. Déšť ustal a šlapky vyrazily za výdělkem, zachumlané v imitacích kožichů a prošívaných lyžařských bundičkách – dost krátkých na to, aby umožnily nezakrytý pohled na nádherně tvarované nohy, opticky prodloužené vysokánskými podpatky.

Mladé nohy, staré obličeje. Houpavá, přehlídková chůze. Na ulici s takřka žádnou dopravou a s žádnými chodci, až na dívky, které jako jediné byly odhodlané čelit zimě.

Dirgrove je minul. Jeremyho, jenž ho sledoval s vypnutými světly ve vzdálenosti domovního bloku, si nevšimnul.

Řízení bez světel byl hloupý a dosti nebezpečný způsob jízdy a párkrát se Jeremy jen tak tak vyhnul dávkou omámené ženě, jež mu vstoupila z chodníku přímo do vozovky.

Odměnou mu byly nadávky a zdvižený prst. Měl však na výběr? Podle nejhoršího scénáře jej mohl nějaký policista zastavit a pokutovat za porušení dopravních předpisů. Naštěstí to nebylo moc pravděpodobné. V dohledu se neukázal ani jeden hlídkový vůz. Na policisty bylo příliš chladno.

Uvědomil si jeden fakt: V těchto temných, ubohých uličkách se policie vůbec neobjevovala.

Podle Doreshových skoupých řečí o vraždách šlo o levné ženy, o něž se nikdo nestaral. Jméno Tyrene Mazurské se objevilo v krátkém článečku, ale další oběť, žena nalezená na pláži, si ani nezasloužila zveřejnění svého jména. Pokud to půjde dál v tomto stylu, další případná oběť se nedočká ani jediné zmínky v tisku.

Opět vítězí účelnost.

Dirgrove pokračoval v jízdě a zvolna míjel zástup prostitutek. Jeremy čekal, až si vybere svou kořist, ale buick ani jednou nezpomalil a projel celý Iron Mount, podjel pod mostem, minul řadu komerčních budov, v noci zavřených a ztemnělých, a vjel do vedlejší obytné čtvrti. Nešlo doslova o obytnou čtvrť, spíše o temnou, takřka neobydlenou síť budov se sídly různých méně úspěšných obchodníků. Teď v noci nejevily známky života. Velkoobchodníci a malé továrničky. Tady se šlapky neprocházely. Nejbližší bar, striptýz či obchodník s drogami se nacházeli na míle daleko.

Opuštěné místo.

Až na jednu ženu, která náhle vystoupila ze stínu a postavila se na okraj chodníku, vedoucího kolem plotu tvořeného železným řetězem. Čekala a pohupovala se na vysokých podpatcích.

Když u ní zastavil šedomodrý buick, pohodila bujným porostem vlasů.

43

Prostitutka nastoupila do Dirgrovova auta a Jeremy seděl a pozoroval je, vzdálený asi třicet metrů. Světla měl stále vypnutá a stejně učinil i s motorem, takže ho neprozrazoval hluk ani výfukové plyny.

Mezi ním a buickem stála dvě zaparkovaná auta. Jeremy otevřel okno a trochu povystrčil hlavu ven, aby měl lepší výhled. Plíce mu sevřel studený vzduch. Trpěl rád.

Klíčky nechal v zapalování. Byl připraven opět se bez prodlení vydat za buickem. Věděl, že musí. Kdyby – až události naberou špatný směr.

Bude ji muset někam vzít. Aby si neznečistil auto.

Ke své práci potřeboval prostor. Řezání vyžadovalo něco jako provizorní operační sál. Umístěný někde v útrobách slumů…

Světla buicku zhasla. Z výfuku vycházel bílý kouř, ale za chvíli se jeho poslední zbytky rozplynuly v okolním vzduchu. Auto tam jen tak stálo. Pět minut. Patnáct minut. Po dvaceti minutách propadl Jeremy panice a začal se obávat, že se krůtě mýlil. Co když Dirgrove skutečně používal své vlastní auto a z toho důvodu jezdil takovým starým. Ne, to by bylo příliš neopatrné. Nikdy by nebyl schopen zbavit se dokonale všech krevních stop. Možná je v autě uspí a uškrtí – neměl by se jít podívat zblízka?

Zběsilý tok jeho myšlenek přerušil zvuk zabouchnutí dveří auta.

Prostitutka vystoupila a upravila si šaty. Zamávala řidiči buicku a auto odrazilo od chodníku.

Okamžik rozhodnutí: Rozjet se za autem nebo oslovit ženu? Varovat ji. „Ano, je to skutečně šarmantní muž, tentokrát jste z toho vyšla se zdravou kůží…“

Prostitutka se vydala směrem nahoru kolem bloku budov. Při chůzi klapala podpatky a pohupovala hýžděmi. Nohy svou délkou připomínaly chůdy.

Nastoupila do jednoho ze zaparkovaných aut.

Šlapka se svým vlastním autem. Jaká změna.

Krásné auto – Lexus. Jeden z menších modelů se světlounkou barvou karoserie a lesklým chromováním.

Tahle možná pracovala bez pasáka a nechávala si celý výdělek.

Jak ale mohla být její práce lukrativní v těchto místech, tak vzdálených od ulic Iron Mountu, kde se pohybovali potenciální zákazníci? A proč pracovala v tak mrazivém počasí venku na ulici, když si mohla dovolit takové auto?

Leda že by šla po kvalitě a ne po kvantitě. Po mužích, jako je Dirgrove, kteří byli ochotni zaplatit vysokou sumu za to, co jim nabízela.

Lexus se rozjel. Jeremy počkal, dokud na dalším rohu nezahnul doprava, a teprve potom otočil klíčem v zapalování.

Jela směrem do centra. Zkontrolovala svůj vzhled ve zpětném zrcátku, krátce si s někým promluvila mobilním telefonem, ale řídila opatrně, konvenčně a nepokukovala po chodnících v očekávání dalšího kšeftu.

Jeden dobrý zákazník za noc stačil? Co pro něj všechno dělala?

Lexus pokračoval stále stejným směrem a přiblížil se do čtvrti, kde stála Centrální městská nemocnice.

Prostitutka zabočila do tiché uličky. Několik metrů od parkoviště sester, odkud byla unesena Jocelyn. Zaparkovala a zhasla světla. Pár minut zůstala v autě. Jeremy mohl vidět, jak zvedá paže a stahuje si přes hlavu oblečení. Pak si natáhla něco s dlouhými rukávy.

Převlékala se. Měnila vzhled.

Když skončila, překontrolovala se ještě jednou ve zpětném zrcátku a rozsvítila vnitřní světlo. Ne na dobu dostatečnou k tomu, aby si ji mohl Jeremy dobře prohlédnout. Všiml si však, co dělá – lehce si přejela rty rtěnkou. Pak zhasla a opět se rozjela.

O jeden blok dále. K parkovišti lékařského personálu. Na parkoviště lékařského personálu.

Jeremy ji následoval, teď už otevřeně, protože tohle bylo místo, kam patřil.

Ona také. Vsunula parkovací kartu do slotu a brána se otevřela.

Oba zaparkovali. Lexus měl světle modrou barvu. Když vystoupila, Jeremy v ní rozpoznal lékařku, kterou vídával, ale nikdy se s ní osobně nesetkal. Patřila k internistům a Jeremy si byl téměř jistý, že do nemocnice nastoupila teprve nedávno.

Měla tak něco mezi třiceti a čtyřiceti lety, pěknou postavu, příjemný, ale nijak zvláštní obličej a světlé vlasy vyčesané do drdolu. Nohy jí až po kolena zakrývala černá vlněná sukně, jež nahradila mini sukničku, ve které předváděla své dlouhé nohy Dirgrovovi. Kus oblečení, jenž si chvilku předtím natáhla přes hlavu, byl růžový kašmírový svetr, který pak skryla pod šedivý kabát s černým sametovým límcem. Jehlové podpatky vyměnila za střízlivé mokasíny. Nosila brýle.

Když ji Jeremy cestou ke krytému průchodu míjel, usmála se na něj a řekla. „Brrr, to je ale zima.“

Jeremy úsměv opětoval.

Na jejím levém prsteníčku se zaleskl snubní prstýnek. Jak se jen jmenovala?

Gwen a nějak dále…

Měl by ji varovat?

Nebo by měl raději varovat jinou ženu před ní.

Každý druhý rok vydávala nemocnice pro vnitřní potřebu brožuru se jmény lékařského personálu. Jeremy nikdy nepovažoval za nutné ji použít, a dokonce si ani nebyl jistý, jestli ji vůbec má. Nalezl ji však ve spodním šuplíku svého pracovního stolu. Obsahovala stovky tváří, ale pouhých dvacet procent z nich patřilo ženám. Brzy našel, co hledal.

Gwynn Alice Hauserová, M. D., interní lékařství. Asistent profesora.

Doktorka Hauserová vedla tajný život.

Kam daleko to až sahalo?

Během následujících čtyř dnů Jeremy pozoroval Gwynn Hauserovou na oddělení i v jídelně lékařů. Ani jednou se nekontaktovala s Dirgrovem a většinou jedla sama nebo ve společnosti jiných žen. Ve veselé společnosti, plné smíchu a nápadných gest. Pokud se zapojila do opravdové konverzace, sundala si brýle a naklonila se dopředu. Pozorně naslouchala, jako by osoba, která právě hovořila, říkala něco naprosto neuvěřitelného.

Jednou obědvala s vysokým tmavovlasým a poměrně hezkým mužem, oblečeným v modrém obleku s dvouřadým zapínáním. Měl hranatý, nezúčastněný obličej člověka z managementu. Snubní prsten a jeho zjevná náklonnost k ní napovídaly, že jsou spřízněni.

Podváděný manžel.

Jeremy by se mohl vsadit, že nešlo o lékaře, ale s největší pravděpodobností o nějakého finančníka. Svou chvilku denního volna trávil u jídla se svou velmi zaměstnanou ženou. Kdyby tak věděl, jak moc je zaměstnaná. A čím.

Setkal se s internistou, mužem jménem Jerry Sallie, s nímž dříve spolupracoval, a zeptal se ho, zdali zná Gwynn Hauserovou.

„Gwynn? No jasně. Vyjela po tobě?“

„Copak ona je taková?“

„Neuvěřitelná koketa. Ale nejsem si jist, jestli se jí to někdy povedlo dotáhnout až do konce,“ usoudil Sallie. „Přinejmenším jsem o ničem neslyšel. Je vdaná za prezidenta banky a má se jako… v bavlnce, protože on jí dovolí dělat si vše, co se jí zlíbí. A je to dost dobrá doktorka, i když je tou největší svůdnicí na světě. Má nádherné nohy, že?“

V pátek večer opustila Gwynn Hauserová nemocnici o půl osmé. Jeremy seděl ve své nově, hluboko zabořený do sedadla, a ukrytý za sloupem stojícím na parkovišti lékařů čekal, než se svým nebesky modrým Lexusem vyjela ven. Dirgrovův buick setrvával na svém místě.

O dvacet minut později se chirurg objevil, takřka utíkal, naskočil do buicku, nastartoval motor, vytočil ho do vysokých obrátek a vystřelil z parkoviště.

Setkali se u naprosto stejného bloku v bezejmenné průmyslové čtvrti.

Doktorka Gwynn Hauserová vystoupila ze stínu, stejně jako poprvé. Tentokrát měla na sobě velikánský sněhobílý kožich. Žena-obláček na jehlových podpatcích. Něčí představa nebe.

Když Dirgrove zastavil, rozepnula si kožich, pod nímž odhalila své nahé tělo, oblečené pouze do podvazků a punčoch.

Jak to může v takové zimě vydržet?

Nemohla. Chvěla se a přitáhla si kožich k tělu, poskakovala a ukázala na auto.

Pusť mě dovnitř, umrzne mi zadeček.

A Dirgrove ji pustil.

O dvacet minut později se opět rozešli každý svou cestou.

Tentokrát Jeremy sledoval Dirgrova. Chirurg zamířil přímo ke svému luxusnímu domu na Hale. Celou noc zůstal doma.

Vskutku rodinný typ.

Kdy udělá další tah?

44

Doug Vilardi vypadal špatně. Sloupala se mu kůže na obličeji a pažích jako reakce na chemoterapii, počet jeho bílých krvinek setrvával na vysokých hodnotách, měl zvětšenou slezinu a zhoršila se i funkce jater. Nebyl schopen komunikovat, ale zůstával vzhůru a zdálo se, že dobře reaguje na Jeremyho přítomnost. Jeremy u něj seděl, něco málo mluvil a podařilo se mu mezi televizními programy najít jeden, který u mladého muže vyvolal úsměv – rekapitulaci fotbalového zápasu mezi univerzitami, jenž byl sehrán před týdnem.

Jeremy opět pochopil Dougovo upadnutí do dřímoty jako signál k odchodu a opět za dveřmi narazil na jeho rodinu.

Tentokrát to byly paní Vilardiová a Marika. Doug starší musel do práce. Ženy seděly v prázdné čekárně. Někdo z předchozích pacientů či příbuzných tam zanechal nějaké časopisy o zařizování interiérů. Jeremy je odsunul stranou.

Tentokrát vedla rozhovor Marika. Mluvila o všem kromě Dougovy nemoci. O tom, co rád jedl, o pokrmech, jež se naučila vařit od své tchyně. Že přemýšlí o možnosti koupit si štěně a zda je to podle Jeremyho dobrý nebo hloupý nápad, když má teď přijít dítě.

Zdálo se, že obě ženy jsou si velice blízké. Doslova se k sobě nakláněly, jako by hledaly jedna u druhé podporu.

Když se Jeremy zeptal Mariky na její rodinu, odpověděla za ni paní Vilardiová. „Oba už odešli. Její ubohá matka jako velmi mladá. Jmenovala se Rosanna a byla to má kamarádka a skvělá, opravdu skvělá žena. Když onemocněla, brávala jsem si Mariku k sobě domů, aby si měla kde v klidu hrát, protože Joe – její otec – pracoval a jediná příbuzná, již měla, byla její teta, která však… no však mi rozumíte.“

Nejistě se usmála.

„Má teta byla trochu… vyšinutá.“ vysvětlovala Marika.

„Tak se můj Doug vlastně s Marikou seznámil. Tím, že jsem ji pořád brala k nám domů. Pak zemřel i Joe a ona odešla do klášterní internátní školy. Ale stále nás navštěvovala. V té době se Dough o dívky příliš nezajímal, že je to tak, drahoušku?“

Šťouchla do Mariky loktem.

Mladá žena řekla: „Byla jsem malý vyzáblý klacek s legračními zuby. A Doug se zajímal jen o sport.“

„Och, ty jsi byla vždycky hezounká,“ nesouhlasila paní Vilardiová. Obrátila se k Jeremymu: „Vždycky jsem ji měla ráda, takovou opravdovou, správnou holku. Abych řekla pravdu, skvěle by se hodila k mému druhému synovi, Andymu. Ale člověk nikdy neví, nemám pravdu, holčičko?“

„Jistě, že máš, mami.“ Maričiny oči se zamžily.

„Doktore Carriere, vy pocházíte z velké rodiny – promiňte mi mou zvědavost, ale mám dojem že ano, když máte tak laskavé srdce.“

„Z docela velké rodiny,“ řekl Jeremy.

„Vsadím se, že to jsou sami milí lidé.“

„Velmi milí – stavím se později podívat se, jak se mu vede.“ Stiskl jí ruku, pak Maričinu, a postavil se.

„Děkuji vám, jako obvykle, doktore – doufám, že jsem vás neurazila, když jsem se vás zeptala na vaši rodinu.“

„Vůbec ne.“ Jeremy ji poklepal na rameno, aby ukončil téma.

„V pořádku,“ řekla. „Chvilinku se mi totiž zdálo, totiž, vypadal jste…, jako bych se vás něčím dotkla. Jsem si jistá, že je to moje chyba, nejspíš vnímám všechno jinak. Je toho na mě hodně a taky to nějak potřebuji ze sebe dostat, však víte, o čem mluvím, že?“

„Potřebujete si odpočinout,“ řekl Jeremy.

„Jste pro Douga důležitý, doktore. Předtím – tehdy mi vždycky říkal, že jste jediný, kdo s ním zachází jako s lidskou bytostí.“

„Opravdu,“ potvrdila Marika. „Mi to taky říkal.“

Jeremy se usmál. „Však to on přece je. Lidská bytost.“

„Bude v pořádku,“ řekla paní Vilardiová rozhodně. „Cítím to.“

Přiblížil se večer a Jeremymu zbývala více než hodina do doby, než se vydá sledovat Teda Dirgrova. Prostřednictvím personální kanceláře si zjistil, kde je právě Angela. V rámci svého rezidentského kolečka přešla na oddělení endokrinologie. Zašel tam a sestra ukázala směrem k vyšetřovně.

„Má tam diabetika přijatého kvůli poranění, nemělo by to dlouho trvat.“

Angela vyšla za deset minut a vypadala nervózně. „Ahoj. Jsem nějak unavená.“

„Udělej si pauzu. Dáme si trochu kávy.“

„Už jsem svůj denní příděl kofeinu vyčerpala. Nepomohlo mi to.“

„Tak si dej ještě.“ Vzal ji za paži. „No tak, pojďme spolu na tah. Na zcela seriózní kávový tah.“

„A pak?“

„Pak tě prostuduji, všechno zapíšu a otisknou mi článek.“

Snažila se zadržet smích. Marně. „Tak dobře, ale jen na chvilku.“

Místo toho, aby zamířili do bufetu, zavedl ji k jednomu z automatů na kávu, umístěnému o patro výš, na opačném konci rehabilitačního oddělení. Vsunul do přístroje dolar a nechal stroj připravit dvě kávy.

„Takovou?“ nakrčila nos. „Vždyť je to hnědý hnus.“

„Neber ji jako nápoj, ale jako dávku drogy.“

Odvedl ji ke dvojici tvrdých oranžových křesel. Většina života rehabilitačního oddělení se odehrávala ve dne a teď už jeho prostory zely prázdnotou.

„Mám toho dnes za sebou, opravdu hodně,“ omlouvala se. „A rozhodně nemohu říct, že bych už byla s pacienty hotová.“

Jeremy ji vzal za ruku. Její pokožka byla chladná a prsty ochablé. Dívala se stranou.

„Hodně pro mě znamenáš,“ řekl jí. „Chybíš mi a vím, že jsem to zkazil a že jsem reagoval nepřiměřeně. Jsem ochotný si promluvit o čemkoli.“

Angela si nervózně hryzala spodní ret a klopila pohled do klína. „Nic z toho není třeba.“

„Vražda Jocelyn pro mě byla horší než cokoli, co jsem si kdy dokázal představit. Ona představovala nedílnou a podstatnou součást mého života a to, že jsem ji ztratil – představy, čím musela projít – mi rvalo srdce na kusy. Měl jsem se tím zabývat už dříve. Namísto toho jsem to nechal být. Jako podebírající se ránu, kterou nikdo neléčí. Znáš to pořekadlo, že kovářova kobyla chodí bosa, ne?“

Angela zvedla hlavu. Po tváři jí stékaly slzy. „Měla jsem ti porozumět. Neměla jsem po tobě nic chtít.“

„Ne, je jen dobře, že po mně nakonec někdo začal něco chtít. Nadlouho jsem přerušil kontakt s lidmi.“

Napila se kávy a zkřivila obličej. „Je opravdu hnusná.“ Stiskla svými prsty Jeremyho ruku. „Znala jsem ji. Ne moc dobře, ale znala. Z doby, kdy jsem sloužila na neurologii. Pamatuji si ji jako sladkou, opravdu sladkou dívku. Jednou, když jsem zapisovala do karet, mluvila zrovna s další sestrou o svém příteli. O tom, jaký je skvělý, pozorný a starostlivý. Jak si s ním připadá výjimečná. Ta drahá sestra se pokusila obrátit její slova v žert. Říkala něco v tom smyslu, že přece Jocelyn zná ty cvokaře, kteří se ve škole učí, jak být slušní a pozorní, a pak si to zkoušejí na svých známých. Jocelyn ji neposlouchala a skočila ji do řeči: ‚Nedělej si z toho legraci, já mluvím vážně. A myslím to s ním vážně.‘ Vzpomínám si, jak jsem si v duchu říkala, co to musí být za člověka, o kterém tak mluví. Netušila jsem tehdy, že jde o tebe. I pak, co jsme spolu začali chodit, jsem o tom neměla ani ponětí. Líbil ses mi, protože když jsi nám přednášel, byl jsi tak zaujatý tématem, tak přesvědčivý. Dokázal jsi v každém vzbudit lidskost. Znamenalo to totiž pro mě poselství, které jsem chtěla slyšet, když jsem začala pracovat v nemocnici. Zřídka jsem se s ním však setkala. A nedověděla jsem se to dříve, dokud jsme si spolu párkrát nevyšli a jeden z ostatních rezidentů mi neřekl, že jsi byl přítelem Jocelyn. Vím, že jsem si v duchu řekla: Ó jé, to bude složité. Ale měla jsem tě ráda a tak…, ach, Jeremy, v tomhle nejsem dobrá.“

Položila si hlavu na jeho rameno.

„V jakém smyslu složité?“ zeptal se.

„V tomhle.“

„To nebude žádný problém. Žádná tabu, žádná omezení. Pokud chceš, abych mluvil o Jocelyn, budu…“

„To je právě to,“ řekla. „Nejsem si jistá, jestli chci – zjevně jsi ji velmi hluboce miloval, je pořád tvou součástí a to je správné. Kdybys na ni hned zapomněl, znechutilo by mě to. Ale ta sobečtější část mého já si dosud není jistá, jestli se dokážu vyrovnat s její… památkou. Neustále se nad námi vznáší. Je jako garde – vím, že to zní hrozně, ale…“

„Vznáší se nade mnou, ne nad námi,“ oponoval Jeremy. „Ona je pryč. Za měsíc bude ještě více pryč a za rok ještě více a jednoho dne už na ni přestanu myslet takřka úplně.“ Něco ho začalo tlačit v očích. Teď se začaly drát slzy do očí pro změnu jemu. „Po intelektuální stránce je mi všechno jasné, ale má zpropadená duše se stále nepřizpůsobila.“

Jemně si přetřela oči prsty. „Netušila jsem, že i psychologie věří na duši.“

Nevěří.

„Potrvá to, zde totiž žádná zkratka neexistuje.“ Pohlédl na Angelu.

A Angela jej políbila na čelo.

Jeremy ji ovinul pažemi. Připadala mu tak drobná. Chystal se zvednout její tvář k dalšímu polibku, když z jednoho pokoje vyšel vyčouhlý puberťák, nejspíš něčí vnuk, a zamířil klátivým krokem k automatu. Uviděl je a oplzle se usmál.

„Jen do toho, nenechte se rušit, miláčci,“ zamumlal a házel do otvoru jednu minci po druhé.

Angela se zasmála Jeremymu do ucha.

Přesunuli se do jeho kanceláře a následující hodinku v ní strávili tak, že jen tiše seděli, Angela na Jeremyho klíně, s hlavou opřenou o jeho hrudník. Přenosné rádio, které Jeremy pouštěl jen zřídkakdy, hrálo hudbu nevalné kvality, jež se jen vzdáleně podobala jazzu. Angelin dech se zpomalil a Jeremyho napadlo, že usnula. Jakmile sklonil hlavu, aby se podíval, doširoka otevřela oči a řekla: „Už se opravdu musím vrátit.“

Vrátili se na endokrinologické oddělení, kde vzápětí Angele oznámila jedna sestra s odměřeným výrazem: „Čeká tu na vás jeden katetr, doktorko Riosová.“ A odkráčela.

„To nezní právě jako uvítací fanfáry,“ konstatoval Jeremy.

Angela se usmála, ale hned nato zvážněla. „Je čas jít pracovat – díky, Jeremy. Za to, že ses chopil iniciativy jako první. Vím, že to nebylo snadné.“

„Už jsem ti přece řekl, že pro mě hodně znamenáš.“

Pohrávala si se stetoskopem a kopala se špičkou jedné nohy do druhé. Jeremymu tím připomněla malou holčičku a píchlo ho za hrudní kostí. „To ty hodně znamenáš pro mě. Kéž bychom mohli strávit více opravdového času pohromadě, ale příští dvě noci mám službu.“

Já také.

„Pojďme spolu na oběd.“

„Souhlasím, miláčku.“

45

Ve dne drží svou milou za ruku a v noci se pak mění na šmíráka, jenž klame sám sebe?

Po dva večery za sebou odešel Theodore Gerd Dirgrove z nemocnice, jel přímo domů a zůstal tam. Obě noci pozoroval Jeremy honosnou stavbu krémové barvy až do tří hodin ráno. Střídavě seděl v autě a procházel se po nablýskaném okolí. Zimu už necítil, rozpaloval jej nedefinovatelný druh vnitřního vzteku.

Místo bylo pro špehování jako stvořené – řada kaváren a barů zaručovala téměř neustálý pohyb chodců, díky nimž se Jeremyho přítomnost jevila méně podezřelá. Druhou noc zaskočil do jednoho z barů na Halle, nazvaného Perlová cibulka, kde se nalévalo hlavně martini. Jedno riskl, míchané s ginem Boodles a dvěma malinkými cibulkami plovoucími v hedvábné tekutině. Mix svého přítele Arthura.

Dal si pouze jednu skleničku, po ní kávu. Seděl v boxu u okna, jež mu skrze krajkovou záclonu umožňovalo výhled na dům, v němž bydlela Dirgrovova rodina.

Cítil se tam dobře. Líbila se mu hudba – skutečný jazz, cinkání skleniček a horlivé rozhovory bohatých svobodných lidí v baru.

Dal si záležet na tom, aby se vhodně oblékl – obecně se rozhodl oblékat se lépe, aby vyhověl požadavkům své… práce. Vzal si své nejlepší sportovní sako a kalhoty a luxusní svrchník z kombinace merina a kašmíru. Koupil ho před léty ve velké slevě v obchodním domě Llewellyn’s a dosud si jej nikdy neoblékl, protože si ho šetřil…, na co vlastně?

Nikdy do kanceláře nenosil oblekovou košili, takže se celý převlékl, než se vydal na svou…

Misi?

Najděte mi větrný mlýn a já nad ním zvítězím.

Tu noc se už Dirgrovův buick znovu neobjevil. Zadní část domu tvořil dvůr s jediným výjezdem z podzemního parkoviště, takže i kdyby se chirurg rozhodl vzít si auto sám, musel by přejet dopředu.

Ted zůstal celou noc doma. Střádal si energii?

Na mátou prosycených pánských toaletách ze sebe Jeremy vypustil tekutinu, kterou předtím vypil v baru, a odjel domů. Následující noc nebude mít Angela službu a on bude muset najít výmluvu, proč se s ní nemůže setkat. Mohla by to být taktně předstíraná nemoc? Ne, vrátilo by se mu to jako bumerang, protože by teď ona chtěla být na oplátku s ním a starat se o něj. Něco vymyslí.

Když zalézal do postele, proběhlo mu hlavou: Martini – Arthurův oblíbený nápoj.

Kde se ten starý muž nachází?

Co se stalo s jeho rodinou?

V osm hodin ráno už seděl za svým pracovním stolem a přihlašoval se do archivu Clarionu. Už to zkusil dříve, když zadal slova „Chess“ a „vražda“, ale k ničemu to nevedlo. Tehdy přemýšlel, jestli by neměl pátrat hlouběji.

Nyní už věděl víc a poopravil vyhledávací parametry.

Sekretářka z oddělení patologie znala Arthura pouze jako starého mládence, a to pracovala v Centrální nemocnici už léta. Nikdo, s kým Jeremy kdy mluvil, nikdy neutrousil ani zmínku o nějakém manželství v životě tohoto starého muže.

Takže byl Arthur sám už řadu let a tragédie, jež rozcupovala jeho život na kousky, se stala před desítkami let.

Jeden člověk, jenž nebyl zároveň členem klubu CCC, znal pravdu – Arthurova sousedka Ramona Purveyanceová. Znala ho jako hezkého mladého lékaře, který přivedl na svět její děti.

Před…

Otevřená žena se sklonem ke tlachání, ale jakmile začal hovořit o Arthurově odchodu z domova v Queen’s Arms, stáhla se a zmlkla.

Znala úděl, jenž změnil osvoboditele vřeštících novorozenců ve vyhledávače smrti.

A dovedl Arthura na místo v úřadu soudního patologa. Ke zbytku svého života živeného konečnou nečinností života druhých. Ten starý muž si však stále uchovával své vzpomínky.

Měl dvě děti. A přehnaně starostlivou a pečující manželku, takovou jakou si Jeremy představoval už dříve.

Jeho poněkud necitlivé zhodnocení se teď zdálo kruté.

Arthur, žijící s duchy.

A přesto se usmíval a popíjel a radoval se z pozdních večeří. Cestoval a poznával.

A učil.

V Jeremym se najednou zvedla vlna obdivu k Arthurovi, ale zároveň myslel na to, že on sám nejspíš skončí jako Arthur.

Otřepal se z černých myšlenek a uchýlil se ke chladným počtům: Ramona Purveyanceová měla přinejmenším pětašedesát, takže se její děti narodily nejspíš někdy před třiceti až čtyřiceti lety.

Arthurovi bylo – sedmdesát? Díky studiu na lékařské fakultě a službě v armádě mu muselo v době, kdy nastoupil jako porodník do Centrální nemocnice, táhnout na třicet.

Jeremy se rozhodl pro dobu před čtyřiceti lety a zadal kombinaci slov „Chess vraždy“.

Použil množné číslo, neboť lépe vystihovalo událost, jež se stala. Jeho počítač nebyl nijak zvlášť chytrý na to, aby projevil trochu samostatnosti v rozhodování a to byl možná i důvod, proč mu jeho první požadavek na vyhledávání vrátil zpět s nulovým výsledkem.

Nic.

Co takhle zkusit kombinaci „Chess rodinné vraždy“?

Bingo.

Stalo se to před třiceti sedmi lety. V neobyčejně suchém červenci.

Tři těla nalezena v troskách letní chaty

Ranní, úmyslně založený požár chaty poblíž jezera Oswagumi, nacházející se v rekreační oblasti Highland Parku, se změnil v místo vraždy, když byla ve spálených troskách nalezena tři těla.

Podařilo se identifikovat pozůstatky paní Sally Chessové, mladé vrchní sestry, a jejích dvou dětí Susan Chessové (9 let) a Arthura Chesse mladšího (7 let). Arthur Chess starší (41 let), lékař z nemocnice Central City, nebyl v době, kdy požár zachvátil jejich pronajatou třípokojovou chatu, v místě tragédie přítomen. Doktor Chess byl odvolán do nemocnice k akutnímu císařskému řezu a tvrdí, že se před návratem zastavil v místní taverně na pivo, než se vydal na devadesát kilometrů dlouhou cestu zpět do Highland Parku.

Vyšetřovatelé z úřadu šerifa mají důvod se domnívat, že byla paní Chessová zavražděna a že byl požár založen úmyslně, aby zakryl zločin. Obě děti pravděpodobně zemřely ve spánku. Vyšetřovatelé rovněž uvedli, že ačkoli je doktor Chess vyslýchán, není považován za podezřelého.

Poslední věta připomněla Jeremymu text, jenž četl teprve nedávno. Shrnutí vraždy Roberta Ballerona. Soudkyni vyslýchali, ale policie trvala na tom, že ji nepovažuje za podezřelou.

Znamenalo to pravý opak? Věděli Tina i Arthur, jaké to je, když je něčí smutek otráven jedem podezření?

Ubohá Tina. Ubohý Arthur.

Starý muž si ho našel a Jeremy se pak měl snažit, aby se jim vyrovnal.

Už ne. Už k nim patřil.

Zůstal ještě připojený na placeném serveru archivu a do vyhledávače naťukal „Kurau Village“. Obdržel jediný telegrafický útržek textu, datovaný do doby před padesáti lety.

Kanibalismus opět bují!

Tajemný ostrov Kurau, jeden z několikatisícového indonéského souostroví, okupovaný Japonci do doby, než jej osvobodili Spojenci, a nyní území zachvácené bojem mezi několika původními kmeny, jež si na něj činí nárok, bylo zasaženo vlnou primitivismu. Drancující bandy představující různé frakce řádí ve vesnicích protivníků, ozbrojené mačetami a zabavenými šavlemi japonské armády, a čtvrtí a vyvrhují poražené, s jejichž hlavami napíchnutými na tyče pak pochodují džunglí. Hlášení o výskytu velkých hořících hranic pak naznačují, že zde slaví svůj děsivý návrat kanibalismus, jenž kdysi k této části světa neodmyslitelně patřil. Na ostrově setrvává jen hrstka členů americké armády a pár diplomatů, kteří se snaží řídit přechod od okupovaného území k vlastní samosprávě. Ministerstvo zahraničí vydalo prohlášení, v němž všechny Američany před cestou do této oblasti varuje, dokud zde opět nebude nastolen klid.

azvonil telefon.

Ozval se hlas Billa Ramireze. „Máš chvilku času promluvit si o Dougu Vilardim?“

„Jistě. Jak je na tom?“

„Co kdybychom si promluvili osobně? Předstírej, že jsem pacient nebo něco podobného.“

O pět minut později už stál Ramirez ve dveřích jeho kanceláře, úplně bez dechu. „Je těžké tě najít – copak, tví kámoši terapeuti tě poslali do exilu?“

„Vyskytl se problém s místem. Nabídl jsem se dobrovolně.“

„Připadá mi to tu tak nějak ponuré,“ usoudil Ramirez. „Ale na druhou stranu máš své soukromí… Problém s místem – ach ano, vaše patro vám zabrali ti hrabaví chirurgové řezničtí, že mám pravdu?“

„Učel světí prostředky.“

„Prosím?“

„Posaď se. Jak je Dougovi?“

Ramirez si přitáhl židli. „Nic moc. Pokud se mu slezina nezmenší, budeme ji muset vyndat. Může k tomu dojít kdykoli, hlídáme ji. A pak je tu idiopatická reakce na chemoterapii.“ Onkolog se trochu sesunul a natáhl nohy. Měl zmačkanou košili. Pod paží se mu objevily skvrny potu. „Tak už tomu u takových případů bývá. Naučí tě pokoře.“

„Vždycky.“

„Obvykle,“ poopravil ho Ramirez a pokračoval, „jsem schopen sám sobě říct, že jsem hrdina. U případů, jako je ten Dougův – druhotné onemocnění – o sobě začnu přemýšlet jako o záporném hrdinovi.“

„Pokud bys mu nezačal léčit toho Ewinga, byl by teď mrtvý. Bez manželky, bez dítěte na cestě.“

„Promluvil jsi jako skutečný terapeut… Jo, máš pravdu. Oceňuji, jak jsi to řekl. Přesto by bylo pěkné nikoho nenaštvat.“

„Staň se básníkem.“

Ramirez se usmál. „Nicméně proto tu nejsem. Patologie nám stále ještě není schopna potvrdit typ leukemie. Teď mi tvrdí, že by mohlo jít o kombinaci lymfatické a myelocytické, anebo to možná není ani jedna z obou. Jedná se o něco zvláštního a nediferencovaného. Může být akutní a zároveň chronická. Chlapcova kostní dřeň je jeden velký zmatek. Poslal jsem snímky do L. A. a Bostonu, protože tam takových zvláštních případů už viděli více. Klíčem k úspěchu je najít protokol léčby, kterému by Doug vyhovoval. Pokud však nevyhoví a my budeme pouze vyčkávat, snižujeme šanci počáteční remise.“

Zhluboka se nadechl. „Vadilo by ti, kdybych si nalil trochu té kávy?“

„Nalij si, ale na své vlastní riziko,“ varoval ho Jeremy.

„V tom případě na to zapomeň. Přišel jsem ti v zásadě říct, že má náš Vilardi dobrou šanci vyhrát, pokud přistoupíme ke transplantaci kostní dřeně. Otypovali jsme celou rodinu, matka poněkud zneklidněla, ale to se dá připsat celkovým obavám. Ukazuje se, že ona a bratři jsou skvělými dárci.“

Zamračil se.

Jeremy jej povzbudil k pokračování: „Další situace s dobrou a špatnou zprávou?“

„Ty mi skutečně čteš myšlenky.“ Ramirez se nadechl. „Špatnou zprávou je, že Doug není biologický syn svého otce.“

„Dobrá,“ komentoval Jeremy.

„Vůbec tě to nepřekvapilo.“

„Překvapilo, ale nijak zvlášť. Lidi jsou lidi.“

„Páni,“ vydechl Ramirez. „Přál bych si, abys byl mým otcem. Dospívání by pak bylo o hodně snazší. Dobrá, tak tedy… Je to velké tajemství. Otázka zní, co s tím budeme dělat?“

„Nic,“ řekl klidně Jeremy.

„Zkrátka a dobře nic?“

„Zkrátka a dobře nic.“

„Máš pravdu,“ usoudil Ramirez. „Jen jsem to chtěl slyšet od tebe. Mít nějakou zpětnou vazbu.“ Postavil se. „Dobrá, v pořádku, díky. Jdu na oddělení.“

„Máš ještě něco, Bille?“

„To ti pro dnešek nestačilo?“

Jeremy se usmál.

Ramirez řekl: „Jsem rád, že jsi potvrdil mé počáteční instinkty. Doug je dospělý a má právo na svou lékařskou dokumentaci, ale já mám v úmyslu dotyčnou část zprávy zničit. Jen pro případ, že by byl někdo příliš zvědavý.“

Pohlédl na Jeremyho.

„V tom máš mou plnou podporu,“ řekl Jeremy.

„To je ta nejsprávnější volba,“ usoudil Ramirez. „Už jsem se na tom hochovi napáchal dost škod.“

Téhož odpoledne Jeremy navštívil všechny své ostatní pacienty a pak se posadil u Dougova lůžka. Nikde poblíž nepotkal jeho rodinné příslušníky. Doba, kdy obvykle přicházeli, byla až za dvě hodiny a Jeremy měl čas si svou návštěvu pečlivě naplánovat. Bál se pohlédnout paní Vilardiové zpříma do očí.

Doug spal při puštěné televizi. Běžel v ní nějaký sitcom, plný maloměstského života a otřepaných vtipů. Jeremy nechal program zapnutý, jen ztlumil zvuk. Soustředil se na Dougovu opuchlou, žloutenkovitou tvář a velké mozolnaté ruce ležící bezvládně na pokrývce. Z televize se ozval smích a Jeremy ji vypnul. Naslouchal slabému chrčení, bublání a šveholení, jež potvrzovalo, že je mladý muž stále naživu.

Doug se nepohnul.

Projdi tím úspěšně, kamaráde.

Dej mi něco, čím se budu inspirovat.

Jen do toho.

46

Pro nadcházející tři večery se Jeremy uchýlil ke lžím. Nakrmil Angelu povídačkami o šibeničních termínech pro dopsání knihy, tlaku ze strany šéfa onkologie a vše završil vylíčením sebe sama jako jasného případu spisovatelského bloku.

Potřeboval dvě nebo tři celé noci. Možná čtyři.

„Byl jsi u toho a dělal jsi to – podaří se ti to, drahoušku,“ řekla mu.

První den ji odlákal na časnou večeři v restauraci Sarno. Dal si záležet, aby byl pozorný a udržoval nenásilnou, lehkou a plynulou konverzaci. Snažil se potlačit stále přítomnou stopu utrpení, jež se mu táhla myšlenkami: Oplzlé představy plné násilí, mentální žumpu, jež byla na míle vzdálená zamilovanému obličeji, který předváděl Angele.

Ke konci večeře byl přesvědčen, že se mu úmysl vydařil. Angela se uvolnila, usmívala se, smála, hovořila o pacientech a nemocniční byrokracii. Než ji vysadil zpět u nemocnice a dovedl na oddělení endokrinologie, bylo půl šesté a ona přímo zářila energií.

Následující den mu zavolala na pager a dala mu vědět, že se ni hlavní rezident mračil kvůli tomu, že včera odešla dříve.

„Co kdybych ti napsal omluvenku,“ navrhl jí. „Například Angelino bříško bylo prázdné a ona je potřebovala naplnit.“

„Kéž by to pomohlo,“ vzdychla. „Jak jsi včera večer pokročil s knihou?“

„Byl to porod.“

„Vydrž, mamino. Jsem přesvědčená, že výsledek bude perfektní.“

„Díky.“

„Já teď beztak nemám čas, Jeremy. Doktoři na endokrinologii jsou většinou vysoce postavení soukromí praktičtí surovci. Jednají s námi jako s otroky na galejích, jen aby mohli být včas doma na večeři se svými rodinkami. Takže pokud tě vůbec uvidím, bude to možné jen při krátkém obědě. A zítra mám místo oběda přednášku o zneužívání růstových hormonů.“

„Zase ten tvůj rozpis.“

„Dám ti vědět, pokud se věci uklidní. Omlouvám se.“

„Nemáš se za co omlouvat. I tohle jednou pomine.“

A já mám teď navíc svůj vlastní rozpis služeb.

„Já vím,“ řekla rezignovaně. „Ale teď se mi zdá, že se pohybuji v nekonečnu. Dobrá, už musím běžet. Chybíš mi.“

„Ty mi taky chybíš.“

Další dvě noci Dirgrove opět předváděl prototyp muže se smyslem pro rodinu. Nebo kohokoli, kým se stával, když zmizel za zdmi svého vápencového sídla.

Bydlel se svou rodinou o patro níž pod podkrovními místnostmi. Jeremy se to dozvěděl, když se jednou procházel okolo právě v okamžiku, kdy portýr vešel dovnitř s balíčkem pro jednoho z bydlících. Zamířil do vstupní haly plné palem vsazených do květináčů a prohlédl si seznam.

Jakmile se za Dirgrovem zavřely dveře, pokračoval ve své komedii i nadále? Tvořila večeře s rodinou jen součást rutiny? Nebo přišel domů a rovnou se zamkl ve své pracovně?

Věnoval se Sonje a Brandonovi? Jeremymu stačil letmý pohled na večeřící rodinku, aby zjistil, že už se ten bastard snad nemůže starat méně.

A co on a Patty? Spali spolu dosud?

Ubohá žena. Tak rozhodná tvář a vypracovaná postava. Všechny ty charakteristické znaky skvělého života, jenž by se jí dříve či později měl zhroutit.

Jeremy se rozhodl udělat vše pro to, aby k tomu došlo co nejdříve.

Třetího dne odvezli Douga Vilardiho na operační sál, kde měl podstoupit splenektomii. Jeremy konejšil rodinu, ale věděl, že jej mladík nebude přinejmenším příštích čtyřiadvacet hodin potřebovat. Ani jeden z jeho dalších pacientů se nenacházel v duševní krizi. Několik jich propustili. Zavolali ho pouze k jedné akutní proceduře, patnáctileté popálené dívce, která přišla o kůži na jednom stehně a podstupovala bolestivé vířivé koupele.

Jeremy zjistil, že ráda hrávala tenis a snila o tom, že jednou bude hrát na French Open.

Dívka to zvládla dobře. Její otec, tvrdý chlapík s výrazem výkonného ředitele prohlásil: „To bylo úžasné.“

„Jennifer je úžasná.“

Otec potřásl hlavou. „Člověče – vy jste dobrý.“

Hodiny ukazovaly šest večer a Jeremy měl volno. Zoufale si chtěl udržet čistou hlavu. Ušetřit duševní prostor pro Dirgrova, jeho psychopatologii, jeho prostředky. Pro ženu, která se s jistotou měla stát jeho příští obětí.

Dirgrove pracoval déle než obvykle a nenasedl do svého auta dříve než krátce po osmé. Jen co vyjel z parkoviště lékařů, zamířil k jihu.

Pryč od svého domova na Hale.

A je to tady.

Noc byla jako stvořená pro sledování. Mraky sice stály nízko na obloze, ale nepršelo a vzduch se vysušil. Přestal být tak těžký jako v posledních dnech, jako by z něj nějaké mocné božstvo vysálo všechny nežádoucí plyny a zplodiny. Jeremy zhluboka dýchal a cítil se povznesený. Zdálo se mu, že se zvuk nese rychleji a okna jeho auta nejsou schopna odclonit hluk města. Světla svítila jasněji, lidé se rychleji procházeli a každý detail nočního života kontrastoval s pozadím.

Ten večer nebyla o auta nouze. Městští řidiči vyrazili do ulic a užívali si suchého povrchu silnic a jasného ovzduší. Jezdili rychle, euforicky.

Všichni jeli na nejvyšší obrátky.

Dirgrove zamířil směrem k Asa Brander Bridge – stejnou cestou, jež Jeremyho dovedla k Arthurovu domu v Ash View. Ale místo toho, aby buick sjel z cesty a napojil se na dálnici, pokračoval dál.

Směrem na letiště.

O šest bloků dále zabočil na rušnou obchodní ulici. Objeli další dva bloky a ocitli se na Airport Boulevardu, kde Dirgrove zastavil před jedním motelem.

Provázky červených neonů svítily do tmy nápisem THE HIDEWAY, umístěným nad dvěma neonovými, vzájemně prolnutými srdci. Reklama motelu uváděla masážní postele, naprosté soukromí (zde, na jednom z nejrušnějších bulvárů) a kabelovou televizi s filmy pro dospělé. Na jedné straně budovy stála čerpací stanice, zatímco ke druhé stál přilepen obchod s prodejem nevyzvednutých zavazadel s nepříliš výstižným názvem TravelAid. Kousek od motelu byla prodejna knih a filmů pro dospělé, dva obchůdky s lihovinami a stánek pro prodej hamburgerů přímo do auta.

Matracová tančírna.

Okna místností hleděla na dvůr s parkovištěm. Vjezd tvořila rozměrná dvoukřídlá vrata. Jeremy zaparkoval na druhé straně a širokou ulici přešel pěšky. Postavil se na chodník před motel v takovém úhlu, aby mohl sledovat okno s nápisem KANCELÁŘ. Doprava za jeho zády ještě zrychlila. Nad ním vzlétala a přistávala letadla. Chodníky byly prázdné. Vzduch páchl leteckým benzinem.

Okna kanceláře motelu nebyla zatažená a v místnosti svítilo jasné světlo. Výhodná pozice Jeremymu umožňovala jasný výhled na Teda Dirgrova, který se zrovna přihlašoval. Chirurg vypadal naprosto uvolněně a připomínal někoho, kdo si užívá dovolené.

Jeremy si všiml, že Dirgrove nevyplňoval přihlašovací formulář. Byl zde pravidelným hostem? Dostal klíč a zamířil k chatce ve východní části motelu.

Elegantní pán v černém kabátě a šedých kalhotách. Pískal si.

Měl chatku číslo 16.

Jeremy se vrátil do auta a pokračoval ve sledování motelu z druhé strany ulice. Zmizel z chodníku v pravý čas. O pět minut později se na scéně objevil lexus Gwynn Hauserové a zaparkoval tři místa za buickem.

Vystoupila, neobtěžovala se rozhlédnout kolem sebe a vesele kráčela ke vchodu do motelu s pohupující se kabelkou v ruce.

Světlé vlasy si zakryla dlouhou černou parukou a oblékla si stejný bílý kožich, jaký na ní Jeremy viděl při jejím minulém dostaveníčku s Dirgrovem. Vchod byl lépe osvětlen než ulice a Jeremy i na větší vzdálenost poznal, že je kožich jen levnou napodobeninou s chlupy trčícími jako zmagnetizované železné piliny.

I paruka byla levná a nijak se nepodobala pravým lidským vlasům.

Levný póvl.

Čekal, dokud nebyla pryč deset minut, pak zamířil do kanceláře a pronajal si pokoj za poloviční půldenní sazbu čtyřicet čtyři dolarů. Úředník byl odměřený mladík s mastnými černými vlasy, který se skoro neobtěžoval vzhlédnout, ani když mu Jeremy platil. Nijak nereagoval ani potom, co mu Jeremy sdělil požadavek na konkrétní chatku.

Číslo 15. Přímo naproti již obsazené šestnáctky.

Vydal se tam a snažil se držet blízko budovy a mimo dosah jasného světla zalévajícího dvůr. Zavřel dveře a ucítil směsici starého potu, šamponu a dezinfekčního prostředku s malinovou vůní. V místnosti nechal světlo zhasnuté a rozsvítil pouze v koupelně, která byla až neuvěřitelně malinká – pouhá kukaň z tenkého prefabrikátu – a vyplňoval ji záchod nedbale přišroubovaný k podlaze a plísní pokrytá sprcha, jež by svou velikostí stěží stačila dítěti.

Nepřímé osvětlení zvětšovalo vše, co ho obklopovalo: manželskou postel s měkkou matrací a dvěma polštáři, věcičku podobnou vibrátoru, ležící na nočním stolku, televizi s dvanáctipalcovou obrazovkou, která byla připevněna na zeď a stálo na ní zařízení pro placené televizní programy. Jediné okno místnosti zastírala látková žaluzie. Když ji Jeremy o pár centimetrů vyhrnul a přitáhl si k oknu židli, získal skvělý výhled na číslo 16.

Naproti měli rozsvícená světla. Celé dvě hodiny. Pak zhasli.

Z místnosti nikdo nevyšel. Čas plynul. Půl desáté, deset, jedenáct.

O půlnoci už měl Jeremy co dělat, aby se nezbláznil nudou a začal uvažovat, na jak dlouhý tah se sem Dirgrove a Hauserová vydali.

Zapnul si televizi. Většina kanálů vysílala samé nesmysly a Jeremyho ani nenapadlo zavolat do kanceláře a objednat si nějaký mládeži nepřístupný film. Nechal puštěný program, na kterém běžel evangelický přenos z nějaké masivní katedrály v Nebrasce. Seděl a poslouchal příběhy o hříchu a spasení a věděl, že ztrácí čas. Dirgrove už nic neprovede, na to ho jeho slečna příliš zaměstnává.

Pokud se jejich přátelství nezvrhne v… ne, v žádném případě, to by bylo příliš neopatrné. Ne, když jsou jejich auta zaparkovaná přímo na bulváru.

Ted byl mužem s různými choutkami.

Byl si jist, že usnuli. Hodiny ukazovaly patnáct minut po třetí a Jeremy si stačil vyslechnout různá ponaučení, napomenutí a nabádání, jak se stát jedním z Božích jehňátek, když pošle své úspory, drobné mince, šek na sociální účely, zkrátka cokoli, co ho dovede k milosti boží.

„Poznáte to,“ sliboval kazatel, vyzáblý a docela pohledný muž, jenž připomínal člena studentského bratrstva. „Pocítíte to.“

Pár minut po půl čtvrté vyšla z pokoje Gwynn Hauserová, stále v černé paruce a falešné kožešině, a trochu se jí pletly nohy.

O pět minut později vyšel i Dirgrove, podíval se na měsíc, zívl a pomalu se vlekl k autu.

Jeremy ho po chvíli následoval. Dirgrove se vracel zpět k Patty a potomstvu.

Co jí řekne? Že měl pohotovost? Zachraňoval životy? Nebo už v manželství dospěl za hranici, kdy není třeba vysvětlovat, proč se vrátil tak pozdě?

A co Patty? Uslyší nebo ucítí, když bude její manžel zalézat do přikrývek. Najde si k ní vůně jiné ženy cestu klimatizovanou atmosférou jejich stylové ložnice?

Chudák ženská.

Ke svému domu se Jeremy dostal těsně před čtvrtou. Ulice byla mrtvolně tichá, a když vstoupil do své ložnice, měl náhle pocit, jako by se ocitl v chladné cele.

47

Doug už byl bez sleziny a vypadal, jako by ho přejel vlak. O vyprazdňování močového měchýře se mu staral katetr, a mluvil hrubým, zastřeným a zadrhávajícím se hlasem.

„Je to opravdu… legrační, doktore, já se skutečně cítím… lépe. Bez té… podělané… sleziny.“

Toho dne si řekli jen málo. Jeremy spal pouhé tři hodiny a nic kreativního jej nenapadalo. Chvíli vedle mladého pacienta poseděl, usmíval se na něj, povzbuzoval ho pohledem a přidal pár nekontroverzních vtipů.

„Musím se… odsud dostat včas, abych… stihnul rybaření… na ledu,“ soukal ze sebe namáhavě Doug.

„Už jsi to někdy zkusil?“

„Každý rok. S… tatíkem.“

Do místnosti vešla paní Vilardiová. „Ach ty můj chlapečku!“

„…v pohodě, mami.“

„Ano, ano, vím, že jsi.“

Ve snaze potlačit slzy se na Jeremyho usmála. Měla na sobě beztvarý hnědý kabát, navlečený přes svetr z polyesterové příze a částečně zakrývající oteplené zimní sportovní kalhoty. Obuté měla lesklé hnědé boty z napodobeniny kůže. Na svetru se střídala červená a zelená barva kombinovaná s motivem skákajícího soba. Hlavu jí zdobila trvalá z krátkých vlasů šedohnědé barvy, jimiž tu a tam prosvětlovaly šediny. Oči s pokleslými víčky byly podmalovány tmavými kruhy.

Jen další z mnoha žen středního věku, na níž se podepsaly roky. Když byla mladá, měla milence, z jehož semene vzešel Doug. Jeremy si ji nikdy předtím pořádně neprohlédl.

„Teď vás tady, hochu a dámo, nechám o samotě,“ řekl.

„Mějte se, doktore.“

„Pěkný den, doktore Carriere.“

Odnikud se najednou vynořil detektiv Bob Doresh, který na Jeremyho zjevně číhal a připojil se k němu, když zamířil ke schodišti.

„Nepoužíváte výtah, doktore?“

„Udržuji se v kondici.“

„Měl jste rušnou noc, doktore?“

„Co tím myslíte?“

Doreshův buldočí obličej měl nasupený výraz. Vypadal jako nateklý. „Musíme si promluvit, doktore. U mě v kanceláři.“

„Mám ještě pacienty.“

„Ti mohou počkat.“

„Ne, nemohou,“ postavil se mu Jeremy. „Pokud si chcete promluvit, může vám k tomu stejně dobře posloužit i moje kancelář.“

Doresh k němu přistoupil blíže. Jeremy se už zády dotýkal stěny a na okamžik měl dojem, že ho k ní chce detektiv přitlačit. Záhyb na Doreshově masité bradě se lehce chvěl. Páni, v něm by se dalo i něco schovat.

„Záleží vám na tom hodně, doktore? Kde si promluvíme?“

„Nehrajeme přece spolu nějaký podělaný zápas, detektive, že? Jsem naprosto svolný ke spolupráci s vámi – ačkoli nemám nejmenší představu, jak strašně důležitá věc vám leží na srdci. Pojďme to vyřídit tady, ať neztrácím čas.“

„Tak strašně důležitá věc,“ procedil Doresh mezi zuby. Posunul se ještě o píď k Jeremymu a ten ucítil závan slaniny od snídaně. „Opravdu mi leží na srdci jedna strašně důležitá věc.“ Dal si ruku v bok.

Z Jeremyho obličeje se vytratila veškerá krev. „Další? To je nemožné.“

„Nemožné, doktore?“ Doreshův pohled se změnil v laserový paprsek.

Nemožné, protože se monstrum celou noc bavilo se svou holkou.

Jak se jen mohl tak mýlit?

„Co tím chci říct je – mou první myšlenkou nebylo, že se to stalo opět, ale že to přišlo tak brzy. Tolik smrti. Zdá se nemožné to pochopit.“

„Aha.“ Doreshův úsměv byl odporný. „A vám se to nelíbí.“

„Jistěže ne.“

„Jistěže ne.“

„O co vám, sakra, jde, detektive?“

Jeremyho pohled zachytil dění na vzdáleném konci chodby. Z pokoje Douga Vilardiho vyšla jeho matka, rozhlédla se, všimla si Jeremyho a zamávala mu. Rukou napodobila pití. Dávala Jeremymu na vědomí, že si jde pro kávu. Jako by potřebovala jeho povolení.

Jeremy jí zamával v odpověď.

„Vaše fanynka?“ zeptal se Doresh.

„Co ode mě chcete? Už byste se mohl vyjádřit.“

„Dobře,“ řekl Doresh úsečně. „Co kdybychom zvolili kompromis – ani u vás, ani u nás – ale na jednom božím místě.“

Měl na mysli nemocniční kapli – Meditační místnost – jež se nacházela mimo hlavní vestibul, hned za kanceláří nemocničního rozvoje. Místnost, z oficiálního hlediska nekonfesionální, která byla dodatečným nápadem vedení nemocnice, zabíraly tři řady lavic popelavé barvy postavené na červeném koberci. Plastová okna byla navržena jako napodobeniny malovaného kostelního skla a strop, obílený jasnou omítkou, se svažoval k jedné straně. Lavice stály čelem k velkému hliníkovému kříži přišroubovanému ke stěně. Na pulpitu v zadní části ležela otevřená Bible. Vedle pulpitu stála malá police s různými pamflety darovanými evangelickými sbory.

Jeremy předpokládal, že se toto místo čas od času používá, ale nikdy si nevšiml, že by do kaple někdo vcházel nebo z ní vycházel ven.

Doresh vstoupil s takovou jistotou, jako by tam nešel poprvé.

Copak, pane detektive, je to snad místo, které v člověku vzbudí potřebu se přiznat?

Detektiv došel k přední řadě lavic, odložil si kabát, pověsil ho přes opěradlo, posadil se a pravou rukou poklepal na místo vedle sebe.

Teď se tu společně pěkně pomodlíme?

Jeremy vyzvání ignoroval a zůstal stát před Doreshem. Postavil se čelem k němu. Neposadil se.

„Tak co pro vás mohu udělat, detektive?“

„Můžete začít tím, že přesně uvedete, co jste dělal minulou noc, doktore.“

„V kolik hodin?“

„Celou noc.“

„Byl jsem venku.“

„To vím, doktore. Domů jste se dostal okolo čtvrté ráno. Na vás to je docela pozdě.“

„Sledoval jste mě?“

„Řekl jsem snad něco takového?“

„Ne,“ opáčil Jeremy. „Samozřejmě, že neřekl. Hloupá otázka. Kdybyste mě byl sledoval, věděl byste, že já s tím nemám nic společného.“

A ani Dirgrove, upíchnutý v pokoji kousek od mého.

Všechno špatně!

„Tak spusťte,“ vybídl jej Doresh.

„Odjel jsem z nemocnice krátce po osmé a asi o půl hodiny později jsem se zapsal v jednom motelu poblíž letiště. V Hideaway, na bulváru Airport. Platil jsem v hotovosti, ale recepční si mě nejspíš pamatuje, protože motel nebyl příliš plný. Je to mladík s tmavými vlasy. Mastnými, možná napomádovanými tmavými vlasy. Včera v noci měl na sobě zelenobíle proužkovanou košili. Kalhot jsem si nevšiml. Zaplatil jsem za půlden. Čtyřicet čtyři dolarů.“

„V motelu.“

„Přesně tak.“

„S kým jste tam byl?“

„S nikým.“

Doreshovo kartáčovité obočí se zvedlo. Přesunul své těžiště a lavice pod jeho vahou zapraskala. „Jen vy sám jste se ubytoval v motelu.“

„V místnosti číslo 15. Zůstal jsem tam asi do tří čtyřiceti a, jak víte, domů jsem se dostal krátce před čtvrtou.“

Pokud ho neviděl Doresh nebo někdo z jeho policejních nohsledů, pak tedy kdo? Mohl se angažovat některý z jeho sousedů a jediný, kdo jej napadl, byla paní Bekanescu. Povahou slídilka, jež ho nikdy neměla v lásce a u níž vídal světlo až do svítání. Občas dávala za dveře jídlo pro toulavé kočky a tím přitáhla jejich mňoukání a mrouskání do jejich ztemnělé, jinak tiché ulice. Z nějakého důvodu zůstala opět vzhůru, zaregistrovala reflektory jeho vozu, a když se přišel vyptávat Doresh, celá šťastná mu vyklopila, co viděla.

S kolika sousedy Doresh mluvil? Považují jej všichni za nebezpečného člověka? Jestli ne, tak proč s ním nikdo z nich, bez ohledu na to, že se většinou jedná o přechodné obyvatele, někdy nepromluví?

Doresh na něho upřeně hleděl a neřekl ani slovo.

„Kde a kdy se to stalo?“ otázal se Jeremy.

„Myslíte to vážně?“

„Že to chci vědět? Jistěže ano.“

„S tím, že jste si sám zaplatil pokoj v hodinovém hotelu.“

„Chtěl jsem být sám“

„Hledáte samotu na takovém místě?“

„Ano.“

„Člověk jako vy, který bydlí sám? Váš vlastní dům vám snad samotu nezaručí?“ Usmál se. „Teď máte samoty víc než dost.“

Doreshův tón Jeremyho provokoval. Jen do toho, ty jeden chytráku. Karty na stůl.

Jeremy pokrčil rameny. „Někdy pomůže změna prostředí.“

„Pomůže čemu?“

„Dosáhnout klidu mysli.“

Doreshův obličej získal barvu syrového hovězího masa. „Přestaňte si ze mě dělat srandu.“

„Zeptejte se toho recepčního v motelu. Zeptejte se pokojské, která uklízela pokoj 15, jestli v posteli někdo spal.“

„Vy jste tam nespal? Co jste tedy k čertu dělal?“

„Seděl na židli. Přemýšlel. Díval se na televizi – většinou na církevní přenosy. Jeden z mluvčích, který mi obzvlášť utkvěl v paměti, byl nějaký kazatel z Nebrasky. Thadd Bromley. Dost výřečný chlapík. Měl na sobě modrý svetr s výstřihem do V a připomínal mi spíše člena studentského spolku. A mluvil jako kovboj. Podle příslibů a ohlasů, které byly přímo zařazeny do vysílání, si vede dobře. Bavilo mě poslouchat jeho rady, jak vést život.“ Jeremyho oči přelétly vnitřní prostor kaple.

„Vy jste věřící?“ zeptal se Doresh.

„Kéž bych.“

„Kéž byste co?“

„Náboženství by pro mě mohlo znamenat úlevu. Rád bych v něco věřil.“

„A co vám brání?“

„Příliš mnoho rozptýlení. Kdo byla ta žena? Kde k tomu došlo?“

Doresh ho ignoroval. Otočil se bokem a světlo procházející barevným oknem vytvořilo na jeho obličeji duhu.

„Takže další dokonalé provedení vraždy.“

Doresh stále neodpovídal.

„Chcete po mně ještě něco, detektive?“

Doresh si přehodil nohu přes nohu. „Takže vy mi tvrdíte, že jste se od půl deváté do tří čtyřiceti zamkl pěkně v teploučku motelového pokoje, seděl jste tam úplně sám a poslouchal evangelia. Pěkná historka.“

„Proč bych si měl něco takového vymýšlet?“

„Věc je v tom, doktore, že ten recepční sice může potvrdit vaše zapsání, ale nepředpokládám, že byste se u něj zastavil a popřál mu dobrou noc či ráno, když jste odcházel. Jak mám potom k čertu vědět, kde jste opravdu strávil celou noc? Kdykoli jste mohl z motelu odejít.“

„Potvrdí vám to Thadd Bromley,“ řekl klidně Jeremy. „Jeho vystoupení běželo až do ranních hodin. Citoval z obou Zákonů. Léčil dívku chodící o berlích. A mohu vám uvést i spoustu dalších podrobností. Vzpomněl bych si i na některá z kázání. Možná jsem na chvilinku usnul, ale většinu toho vysílání jsem byl vzhůru.“

„Takže církevní přenos.“

„Hideaway nenabízí velký výběr programů. Na většině kanálů byl i špatný příjem. Mám dojem, že církevní kanály vysílají s mnohem větší intenzitou.“

„Neobjednal jste si nějaké porno?“

„Ne.“

„Na takových místech mívají velký výběr sprosťáren různého kalibru, ne? Je to přece jejich hlavní tahák a cíl mnoha hostů. Samozřejmě, pokud si s sebou nepřivedou partnera.“

Detektivovy oči hleděly na Jeremyho chladně, se stínem pohrdání.

Jeremy se mu zadíval zpříma do očí. „Žádné sprosťárny jsem si nepouštěl. Navíc tam mají na televizi takovou tu věcičku na placení určitých programů – zkontrolujte si ji, pokud chcete.“

„Blbost,“ zavrčel Doresh. „Povídáte mi tu samé hovadiny.“

„Kdybych jen tušil, že budu potřebovat alibi, nějaké bych si předem připravil.“

„Jak milé. Jako celá ta vaše milá, úlisná a sladká logika.“

„Koho zabili?“

„Jednu ženu.“ Doresh postavil obě chodidla na zem.

„Prošmejděte s vysavačem celé moje auto,“ navrhl Jeremy. „Zabavte mé oblečení – vtrhněte opět do mého domu a opět jej celý vystříkejte luminolem. Hledejte vlákna, tekutiny, cokoli chcete. Udělejte to bez povolení k prohlídce, na tom vůbec netrvám.“

„A co takhle detektor lži?“

„Jasně, žádný problém.“

„Nic neskrýváte?“

„Omezte své otázky laskavě na mou účast na jakékoli vraždě.“

„Co?“ zpozorněl Doresh. „A co kdybych se vás ptal na náboženské přesvědčení?“

„Máte ještě něco, detektive?“

„Detektor lži,“ držel se Doresh posledního tématu. „Problém je, že člověk jako jste vy, mistr hypnózy a kdoví čeho ještě, bude pravděpodobně vědět, jak detektor obelstít.“

„Žádné triky neexistují,“ namítl Jeremy. „Pokud chce nad ním někdo vyzrát, musí mít velice silnou osobnost nebo se na detektoru delší dobu cvičit. Nic z toho u mě neplatí. Áá, málem bych zapomněl na sedativa. Před připojením mě můžete otestovat na léky.“

„Říkáte silná osobnost, jo? Dovolil bych si tvrdit, že vy jste silný a vyrovnaný ažaž, doktore Carriere. Dokonce i těsně po té řezničině na slečně Banksové, když jsme si vás vzali na stanici, jste zůstal naprosto klidný. Mě i mého kolegu to dost překvapilo. Vaši dívku někdo rozřezal na kousky a vy jste hladce prošel všemi rozhovory s námi.“

Jeremy si tu dobu pamatoval jen jako nekonečnou noční můru. Zasmál se, protože jinak by musel toho bastarda praštit.

„Připadá vám tady něco k smíchu, doktore?“

„Je směšné, jak daleko jste od pravdy. Pokud se obáváte nějakého podfuku z mé strany, tak na ten detektor zapomeňte.“

Doresh popadl svůj kabát, postavil se a přistoupil těsně k Jeremymu. Podbradek se mu třásl a hrudník velikosti sudu hrozil, že každým okamžikem narazí do Jeremyho takřka polovičního těla. „Ne, provedeme to. Možná zítra. Nebo pozítří.“

„Zavolejte mi,“ řekl Jeremy. „Podívám se do diáře a domluvíme se.“

„Bez podrazů, platí?“ ujišťoval se Doresh.

„Nemám žádné eso v rukávě, detektive. Ani chirurgické schopnosti. A nikdy jsem nebyl v Anglii.“

Doresh zamrkal. „Proč bych se měl o něco takového zajímat?“

Jeremy pokrčil rameny a chtěl detektiva obejít. Doresh mu zastoupil cestu. Naznačil hlavou úder, jako by chtěl zaútočit. Jeremy reflexivně uhnul dozadu, ztratil rovnováhu a musel se zachytit lavice.

Doresh se zachechtal a vyšel z kaple.

48

Jeremy počkal, dokud si nebyl jistý, že se Doresh nevrátí, a pak zamkl dveře kaple, sesunul se do poslední lavice a sklonil hlavu do dlaní.

Není to Dirgrove. Zbytečně jsem plýtval časem a teď je další žena…

Zase špatně. Vždycky udělám všechno úplně špatně.

Jak se to mohlo stát? Vždyť všechno tak perfektně sedělo. Nástroje, lasery, jaký otec, takový syn. Dirgrove jako sexuální dravec, manipulující svými oběťmi. S určitostí se nacházející v Anglii v době, kdy byly zmasakrovány ty dvě anglické dívky. Ty dívky, to byla taky trefa do černého, protože proč by jinak Langdon a Shreve špicovali uši, Shreve volal Doreshovi a Doresh neváhal a navštívil jeho?

Nikdy jsem v Anglii nebyl! Jak si toho Doresh, to policajtské hovado, mohl nevšimnout?

Detektor lži by ho očistil, vše, co udělají, by jej mohlo zbavit podezření, ale mezitím více žen…

ŠPATNĚ!

To znamená, že se mýlil i Arthur. Pohlednice, obálky, veškeré poučky, jež ten starý muž házel do jeho…

Arthur.

Jeho myšlení sevřela hrozná myšlenka – strašlivý ateismus.

Arthur, pozorovatel smrti. Obeznámený s děsivým příběhem, hráč se smrtí par excellence.

Arthur, student válečné strategie.

Jeremy už nějakou dobu tušil, že s ním ten starý muž manipuluje, vysvětloval si však jeho taktickou hru vznešenými úmysly.

Arthur. Rád pracoval se smrtí, používal pohřební vůz na náhradní díly – vozidlo, jež jej sledovalo, se jevilo velké. Považoval je za SUV. Proč by nemohlo jít o malý náklaďák?

Ten muž pitval. Kopal se zahradní lopatkou… Ne, ne, v žádném případě. Patolog byl příliš starý. Starý muž, jehož tělu už testosterony daly sbohem. Pouhé představy nedotáhnou věci tak dokonale do konce.

Kromě toho stál Arthur na druhé straně násilí. Stal se obětí, zažil utrpení.

Jeho rodina byla brutálně zavražděna.

Nevyřešená trojnásobná vražda.

Arthur bez alibi, vracející se autem ke srubu v době, kdy byl založen oheň.

Arthur, jemuž trvalo léta, než opustil svůj rodinný dům. Zvolil život s duchy.

S duchy, jež sám stvořil?

Ne, to je nemožné, nepřijatelné. Starý muž byl excentrik, ale ne monstrum – protože kdyby byl monstrum, znamenalo by to, že i ostatní členové CCC – ne, šlo přece o oběti, v případě všech. Všichni prošli kalvárií a skrze utrpení dospěli ke šlechetnosti.

Arthur byl zvláštní, ale hodný muž. Jeremyho duchovní vůdce, který ho vedl k neúprosné pravdě.

Přesto jej starý muž zavedl přímo na špatnou cestu.

Nemohl jsem to přece tak špatně odhadnout.

Pokud ano, měl bych si najít jinou práci. Mohl bych dělat instalatéra, zedníka, recepčního v hodinovém hotelu. Nebo lépe, vyplout na jedné z těch rybářských bárek a lovit kraby a ryby.

Jako otec…

Proč mu to Arthur udělal?

Posadil se zpříma, zvedl obličej a koutkem oka zachytil barevnou hru světla vrhaného plastovým oknem.

A pak mu to najednou došlo. Sevřel se mu žaludek a napadla jej grandiózní myšlenka, díky níž mu najednou bylo vše… jasné!

Vyskočil na nohy a běžel ke dveřím kaple. Vrhl se po klice a zámku. Vtom mu zapípal pager.

„Doktore Carriere, tady je Nancy, sestra ze čtvrtého východního oddělení. Mám zde jednu pacientku, paní Van Aldenovou, od doktora Schustera. Jde na zákrok a říkala, že jste měl přijít už před deseti minutami a pomoci jí. My tu na vás tak trochu čekáme…“

„Zdržel jsem se u naléhavého případu. Už k vám běžím.“

„Dobře. Vypadá dost nervózně.“

Pospíchal k výtahům s pohledem směřujícím k zemi a hlavou se mu honilo: Jak jí to jenom vysvětlím?

Zatímco pospíchal na čtyřku, zkontroloval v diáři naplánované schůzky.

Čekalo na něj devět dalších pacientů, jeden za druhým a všichni ho nutně potřebovali. A to nepočítal Douga. Věděl, že se u něho musí ten den ještě zastavit, očekávalo se to od něj. To ubohé dítě si to opravdu zasloužilo.

Po splnění klinických povinností se měl zúčastnit konference o psychiatrických případech. Té se mohl vyhnout, ne však lidem, kteří na něm byli závislí.

Deset pacientů bez přestávky, protože svůj rozvrh stlačil tak, že už nezbývala ani chvilinka. Potřeboval čas pro svou noční práci a teď za to platil.

Boj s větrnými mlýny. Marný boj se zlomeným kopím v ruce.

Dveře výtahu se otevřely na rušném oddělení. Paní Van Aldenová ho potřebovala, jistě bude v pořádku, on jí přece pomůže.

Nějak ten den přežije.

Musí.

Podle Doreshe je přece silný, chladnokrevný muž, kterého hned tak něco nerozhodí.

Skutečně?

49

Konečně byl zpět v tichu své kanceláře. Zvuky dne – výkřiky bolesti, sténání, vzdechy rezignace, výlevy vděčnosti – se pohřbily na jedné z malinkých odpadních skládek jeho mozku.

Zamířil přímo pro knihu – byla tam, ležela nahoře na hromádce časopisů.

Chladná krev. Colin Pough exploatující velmi, velmi zlé chování.

Kniha, prodaná Renfreowým knihkupectvím. Samozřejmě, jak jinak, dávalo to smysl, svět ještě neztratil svou logiku…

Gerd Dergraav přijíždí do Brazílie pod ochranou syrského pasu.

Znovu ženatý a s dítětem.

Další syn.

Je tady?

Arthur mu poskytl vodítko… tehdy v bufetu. Jeremymu se vybavil muž, tmavovlasý chirurg s knírem, hovořící s Dirgrovem a Mandelem. A Arthur, který na ně upřeně hleděl.

Stejný muž, jehož Jeremy viděl se s Dirgrovem hádat. Oba patřili do stejné váhové kategorie, byli stejné výšky i postavy. Jeremy měl v živé paměti jejich zuby vyceněné jako u dvou psů chystajících se k útoku jeden na druhého…

Druhý syn, narozený v Sýrii. Původem částečně ze Středního východu a částečně z Německa. Barva pleti tomu odpovídala.

Arthur se zaměřil na tmavého muže, ne na Dirgrova.

Musí to tak být, opravdu to tak musí být, prosím, ať mám pravdu… Jeremy trhnutím otevřel spodní šuplík psacího stolu, popadl jmenný seznam ošetřujícího personálu obsahující fotografie a začal u písmene D, protože tento muž si nejspíš stejně jako Dirgrove změnil jméno a možná zůstal stejně jako bratr u stejného počátečního písmene.

Ne.

Jeremy se vrátil na začátek a začal od A. Prohlédl si každou fotografii v knize. Jeho vlastní obličej na něj hleděl s prázdným výrazem – snímek byl pořízen krátce po smrti Jocelyn. Panebože, vypadám, jako bych trpěl válečnou neurózou.

Fotografii tmavovlasého muže s knírem nenalezl.

Měl bílý plášť, chirurgické oblečení, ale nepatřil mezi personál Centrální nemocnice?

Mandel ho bude znát. Jeremy zavolal do kardiologovy kanceláře a dostalo se mu informace, že je doktor Mandel na dovolené.

„Kde?“

„Nejsem oprávněná vám to sdělit,“ odvětila sekretářka.

„U telefonu doktor Carrier.“

„Jde o nějakého naléhavého pacienta?“

„Ano.“

„Pohotovost za doktora Mandelu přebírá doktor Rhinegold.“

„Potřebuji mluvit s doktorem Mandelou. Osobně.“

„Je mi líto, ale…“

„Prosím.“

„Řeknu vám, že i kdybych já chtěla mluvit s doktorem Mandelou, nepodařilo by se mi to. Je s rodinou na túře kdesi v Coloradu a nemá s sebou telefon. Bere to dost vážně. Celé tři dny bez telefonu. Zaslouží si na chvilku vypadnout.“

„Ve kterém hotelu bydlí?“

„Doktore,“ řekla důrazně, „možná jsem se nevyjádřila dost jasně. On kempuje. Venku, uprostřed pustiny.“

„Pracuje u vás na oddělení lékař ve věku asi čtyřiceti let, s tmavší pletí a černým knírem?“

„Ne,“ odsekla. „Jste v pořádku, doktore Carriere?“

Neměl ani ponětí, kterým směrem by se měl vydat, a tak zavolal Dirgrovovi do kanceláře.

Ahoj, Tede, už jsme se dlouho neviděli. Mimochodem, jak se jmenuje tvůj vraždící sourozenec? A co udělal, že tě tehdy tak rozčílil?

Týkala se hádka mezi Dirgrovem a jeho bratrem něčeho hodně významného? Měl Dirgrove nějaké podezření?

Chirurgův telefon pětkrát zazvonil a pak se přepnul do hlasové schránky.

Doktor Theodore Dirgrove není přítomen. Pokud se jedná o naléhavý případ pacienta, stiskněte, prosím…

Dnes to už zabalil. Další schůzka s doktorkou Gwynn Hauserovou?

Hauserová. Ona a Dirgrove strávili společných šest hodin v motelu. Podle toho znamenal jejich vztah něco víc než jen výstřední hru.

Šlo i o polykání tabletek?

Vyhledal v seznamu linku doktorky Hauserové, a když zvedla sluchátko, zavěsil a oblékl si bílý plášť.

Kancelář sdílela s dalšími třemi internisty, dvě patra pod Dirgrovovým podkrovním ateliérem. Jeremy prošel kolem prázdného příjmu, zaklepal na dveře, nesoucí její jméno, a otevřel je zároveň s jejím: „Pojďte dále.“

Seděla u stolu a psala. Vzhlédla k němu, usmála se, sundala si brýle a odložila pero. „Můj kamarád z parkoviště. Byla jsem zvědavá, kdy se ukážete.“

Její řasy rychle zamrkaly a blonďatý drdol se zatřepal, když trochu zaklonila hlavu a pohlédla mu přímo do očí.

Měl v úmyslu se usmívat, protože nechtěl, aby se necítila nesvá, ale její nenucenost trochu otřásla jeho jistotou. Odstrčila se na kolečkové židli dozadu, takže se Jeremymu naskytl celý pohled na její dlouhé, překřížené nohy. Měla na sobě šaty z červeného úpletu a tělové punčochy. Její nohy byly nádherné. Zblízka vypadala na svůj věk, ale na tom nezáleželo. Žena takového typu dokáže rozproudit hormony.

Jeremy zavřel dveře. „Čekala jste mě?“

„Zdálo se mi to, nebo jste mě opravdu sledoval? Poprvé tehdy na parkovišti a pak na několika místech v nemocnici.“ Zamrkala. „Víte, já jsem dost všímavá. Všimla jsem si, že vy jste si všiml mě. Dokonce jsem si vás vyhledala na psychiatrickém oddělení, doktore Carriere.“

Jeremy se usmál.

„Chemie,“ řekla s úsměvem. „Té neporučíte.“

„To je pravda,“ potvrdil a posadil se naproti ní.

„Tak, Jeremy. Jakou službu mohu prokázat psychiatrii?“

„Potřebuji informaci.“

Její obličej se uvolnil a dostal zmatený výraz.

„O bratrovi Teda.“

„Teda?“ Opět si nasadila brýle. Už neseděla ležérně s nohou přes nohu, ale zpříma, strnule.

„Teda Dirgrova.“

„Toho chirurga?“

„Nemusíte dělat drahoty, Gwynn.“

Ukázala rukou ke dveřím. „Myslím, že byste měl jít. Hned.“

„Líbí se mi váš kabát,“ prohodil Jeremy. „Ten velký, bílý, falešný kožich. Pravá kombinace elegance a levnosti. Co to je za materiál? Polyester? Stejně jako ta vaše černá paruka?“

Z tváře Gwynn Hauserové se vytratila barva. „Jděte do prdele, okamžitě odsud vypadněte.“

Teď si Jeremy přehodil nohu přes nohu. „Pošlu fotky. Současně. Jednu vašemu manželovi, druhou Patty Dirgrovové.“

„Jste normální? Jaké fotky?“

„Motel Hideaway, pokoj číslo šestnáct. Včera od půl deváté do tří čtyřiceti. Dlouhá schůzka. Musela to být zábava.“

Gwynn Hauserová otevřela ústa dokořán. „Vy opravdu nejste normální.“

„Možná,“ řekl Jeremy. „Avšak stav mého duševního zdraví nemusí ovlivnit kvalitu vašeho života.“

„Co to má být, hrozba? Myslíte si, že sem můžete vpochodovat, ohrožovat mě a zastrašovat? Jste úplně mimo…“ Sáhla po telefonu, ale číslo nevytočila.

„Vše, co potřebuji, je jedna informace.“

„O… Proč?“

„Není potřeba, abyste to věděla.“

„Co udělal?“

„Předpokládáte, že něco udělal,“ řekl Jeremy. „Nejste překvapená, že by mohl něco udělat.“

Hauserová položila sluchátko do vidlice. Šlachy jejích rukou byly napjaté jak struny. Jeremy pozoroval, jak skládá papíry na hromádku, kterou pak umístila na stole mezi sebou a jím.

Vystavěla jakousi patetickou bariéru. Byla si toho dobře vědoma. Její oči vyzařovaly zmatek a strach.

„Nevím toho dost, abych byla překvapená. Jediné, co vím, je to, co mi pověděl Ted.“

Vyzkoušela malý holčičí trik. Našpulila rty a usmála se. Když Jeremy zachoval stoický klid, zavrčela: „Hajzle. Žádné fotky nemáte. Jak byste nějaké mohl mít?“

„Chcete se vsadit?“ usmál se Jeremy. Jeho hlas zněl studeně – na povrchu zůstával chladný, i když uvnitř něj se vše bouřilo.

„Co chcete?“

„Povězte mi něco o něm.“

„Co o něm?“

„Pro začátek jeho jméno.“

„Vy dokonce neznáte ani jeho jméno – jste úplně… jmenuje se Graves. Augusto Graves, zčásti Jihoameričan. Není to doslova Tedův bratr, chci říct, že je nevlastní. Nejsou si moc blízcí. Vyrůstali odděleně. Ted s ním nechtěl mít nic společného, před léty se hrozně pohádali a Ted si pak myslel, že už od něho bude mít pokoj. Pak se ale Augusto objevil zde.“

„Pracuje tady?“

„Je zde jen na přechodnou dobu. V rámci nějakého ročního grantu na porodnicko-gynekologickém oddělení. Jde o grant nějaké korporace. Ted je přesvědčen, že ho jeho bratr získal jen proto, aby mu mohl dělat potíže.“

Přechodná práce by odpovídala neexistující fotografii v seznamu lékařů.

„Jde o výzkum v oblasti laserové chirurgie,“ řekl Jeremy.

Její nádherné modré oči se rozšířily údivem. „Neznáte jeho jméno, ale tohle víte? O co tady sakra jde?“

„Kde má Graves trvalé zaměstnání?“

„Myslím, že na západním pobřeží, v Seattlu. V jedné z velkých akademických nemocnic. A v Anglii – v Cambridgi. Cestuje po celém světě a přednáší. Je to génius. V pětatřiceti má plný profesorský titul. Toho Ted dosud nedosáhl. Nenávidí ho.“

„Žárlí?“

„Žárlivost je jen částí jeho negativního postoje k bratrovi. Ale věřím mu, když tvrdí, že má Augusto v úmyslu překonat ho úplně ve všem.“

„Ted o něm hodně mluví.“

Gwynn Hauserová si vzdychla. „Občas.“

„Je pro něj trnem v oku.“

„Velkým trnem. Co udělal a proč se o něho zajímáte?“

„Předpokládáte, že provedl něco špatného.“

„Jen tak zbůhdarma jste přece nepřišel, ne?“

Jeremy neodpověděl. Terapeutovo mlčení patřilo mezi několik triků jeho chabého arsenálu. Zacílil je přímo na její odpor.

„Ted o něm říká, že je to zlý parchant. Setkali se, až když Ted studoval na vysoké a Augusto na střední škole. Tedův otec opustil Teda i jeho matku. Oženil se s matkou Augusta a žili někde v Arábii, pak se přestěhovali do Jižní Ameriky. Augusto s matkou přišli později do Ameriky a Augusto zde chodil do školy. Jednoho dne se zčistajasna objevil u Teda na koleji, představil se a snažil se vetřít do Tedova života.“

„Tedovi se jejich setkání příliš nezamlouvalo.“

„Nikdy o Augustovi neslyšel. Nikdo se mu nikdy nezmínil o nějaké jiné rodině. O svém otci toho příliš nevěděl. Matka mu pouze řekla, že to byl doktor a že zahynul někde při výzkumu v džungli.“

„Při jakém výzkumu?“

„Nemám ponětí,“ pokrčila Hauserová rameny. „Zřejmě nějakém významném. Ted je velmi chytrý a Augusto taky. A to je část celého problému. Mají v sobě něco z otce.“

„Jaký otec, takový syn.“

Přikývla.

Jeremy ji povzbudil k pokračování. „Součást jakého problému?“

„Dva mozky s nadměrnou kapacitou, dvě obrovská ega. Ted je přesvědčen, že Augusto šel na medicínu jen proto, že tam studoval on. A Augusto jej překonal. Šel na tu nejlepší školu, kdežto Tedova alma mater byla až třetí v pořadí. Augusto kromě toho obdržel plné stipendium a zapsal se do dvojitého studijního programu. Za pět let získal tituly M.D. i Ph.D.“

„Ph.D. v jakém oboru?“

„Bioinženýrství. Je mistrem laserů. Navíc má atestaci z obecné chirurgie a gynekologie a porodnictví. Nějakou práci udělal i v oblasti oftalmologie. Mluvíme o skutečně velkokapacitní mozkovně.“ Podařil se jí zatrpklý úsměv. „Chudák Ted, ten je pouze nesmírně chytrý.“

Bioinženýrství. Jeremyho myšlenky zalétly k obsahu jeho složky s nadpisem Zajímavosti.

Ke druhému článku pojednávajícímu o laserových chirurgických zákrocích na ženách. Americký tým ze západního pobřeží. Lékaři a inženýři.

Arthur ho vedl přímo. To on ztratil nit.

„Setkala jste se s ním někdy?“

„Občas ho potkávám, ale mluvila jsem s ním jen jednou. Přesněji, minulý týden. Ted a já jsme spolu obědvali v jídelně a on přitancoval a přisedl si k nám.“ Usmála se. „Od okamžiku, kdy se jeho zadnice dotkla židle, po mně vyjel. Nešlo o nic, co by se mu dalo vytknout. Šel na to jemně. Pohledy, úsměvy. Je takový uhlazený. Tedovi se to nijak nelíbilo. Uklidnila jsem ho, že nemusí mít obavy, že jeho brácha není zrovna můj typ.“

„Proč ne?“

„Je příliš kultivovaný. Mám ráda, když má muž v sobě něco z divocha.“ Vrhla na Jeremyho chápavý pohled.

Pokoušel se vzít si to, co patřilo jeho bratrovi. To by vysvětlovalo jejich hádku.

„Co Ted myslel tím zlým parchantem?“ zeptal se Jeremy.

Gwynn Hauserová pokrčila rameny. „Ted to nikdy blíže nevysvětlil. Řekl jen, že byl Augusto pověstný svou krutostí – že prováděl různé krutosti. Kvůli tomu byl z Augusta nervózní a chtěl ho izolovat od své rodiny. A taky ode mě. Raději jsem z něj nepáčila další podrobnosti.“ Opět intenzivně zamrkala dlouhými řasami. „Abych řekla pravdu, poslouchat Teda, když o něm mluví, mě nudí až k slzám. Hrát si na sestřičku a léčit jeho nejistoty – po tom jsem zrovna netoužila.“

„Je neurotik, ne divoch.“

„Přesně. Potřebuji se občas dobít syrovou, živočišnou energií.“

Opět si dala nohu přes nohu. „Po pravdě řečeno, už začínám být Tedem trochu unavená. Když jde do tuhého, ukáže se, že je stejný jako všichni ostatní.“

„Nudný.“

„Nudný a nemohoucí. Vždycky potřebuje povzbudit. Myslí si, že je velký hráč a svůdník, ale hluboko uvnitř prahne po rodině a jen slídí kolem.“

„Můžete mi o Gravesovi říct ještě něco?“ zeptal se Jeremy.

„Nic,“ řekla. Levou ruku si položila na pravou stranu hrudníku. „Bože, vy to ale umíte s lidmi, že ano? Vtrhnete sem jako Vizigót a přinutíte mě dělat věci, o kterých bych si nikdy nemyslela, že je udělám.“

Do tváře se jí vrátila barva. Broskvové tóny s nádechem nachu.

Usmála se, odhalila řadu perlových, blýskavých zubů. „A když se tak na vás dívám, člověk nikdy neví…, mohl byste mi předvést spoustu věcí, že?“

„Je to jen součástí tréninku,“ řekl Jeremy a otočil se k odchodu.

„Možná,“ řekla na rozloučenou, „že mi o tom jednoho dne povíte více.“

50

Osm hodin patnáct minut.

Jeremy získal číslo kanceláře Augusta Gravese prostřednictvím nemocniční operátorky. Číslo jeho domácího telefonu neměla k dispozici a podle všeho u sebe Augusto Graves nenosil pager.

Nepotřeboval vídat pacienty, věnoval se čistě výzkumu.

Graves sídlil ve východním křídle pomocné budovy, jež stála na druhé straně ulice přímo naproti nemocnici. Postavili ji mnohem později než samotnou nemocnici a izolovali od klinického prostředí. Tiché prostory byly vyhrazeny pro laboratoře a nadějné vědce. Představovala klidný útulek, kde se mohl ukrýt a zvlčit geniální mozek plný krutých myšlenek.

Tato část nemocnice ležela nejblíže parkovišti sester.

Graves je pozoroval a čekal. Každý den vídal Jocelyn, jak kráčí ke svému autu.

Jocelyn, šťastnou, že má po pracovní době, a ještě šťastnější, protože se chystá domů k Jeremymu. A pak ji potká – a pozdraví – pohledný muž v bílém plášti.

Mladá sestra, starší lékař. Nemocniční hierarchie diktovala respekt.

Potvrdila to i jeho jmenovka. Tituly, M.D., Ph.D., profesor. Když promluvil, jevil se uhlazený a kultivovaný. Proč by v ní měl vzbudit jakýkoli stín podezření?

Gravesova laboratoř se nacházela v přízemí. Dveře byly otevřené.

Jeremy stál na prahu a nahlížel dovnitř. Velká okna vedoucí k severu nabízela široký pohled na parkoviště.

Vstoupil. Uspořádání se nijak nevymykalo běžnému vybavení, místnost obsahovala tradiční sestavu stolů s černým povrchem, lesklé sklo a moderní přístroje. Jeremy si všiml několika laserů – stacionárních i ručních přenosných zařízení, srovnaných až s puntičkářskou přesností. Každé bylo označené štítkem a opatřené nápisem NEDOTÝKAT SE. Vybavení doplňovaly počítače, skenery, tiskárny a spousta jiných věciček, jež Jeremymu nic neříkaly.

Jedna stěna byla vyčleněna pro knihy věnované vědě a chirurgii. Lékařské časopisy ležely srovnány v otevřených krabicích. Vše bylo perfektně urovnáno. Ve vzduchu se nevznášel pach chemikálií, typický pro většinu laboratoří. Zde se prováděl čistý výzkum.

Graves přítomen nebyl. Jedinou osobou v dohledu byla žena v námořnicky modré uniformě uklízecí čety, zametající podlahu a rovnající židle. Nejspíš další z řady východoevropských imigrantek. Na jejím kulatém slovanském obličeji se zračila rezignace.

Kancelářský prostor si Graves vytvořil v jednom rohu laboratoře. Psací stůl měl velký, bytelný, pokrytý vyleštěnou tabulí skla.

Stůl byl prázdný, až na dvě dřevěné přihrádky pro došlé dokumenty a dokumenty k odeslání. Obě přihrádky obsahovaly úhledně seřazené hromádky potištěných papírů.

Jeremy si pospíšil ke stolu a vyzkoušel šuplíky. Všechny byly zamčené.

„Hej,“ zavolala na něj uklízečka. „To nemůžete.“

Jeremy se začal přehrabovat v hromádkách doručených papírů. Nenašel nic, co by pro něj mělo nějaký význam. Pustil se do druhé hromádky.

„Hej,“ ozvala se znovu žena.

Než se zmohla na další protesty, byl pryč. V ruce pevně svíral svůj nález.

Předplatitelskou kartičku na časopis – The Nation.

Graves se rozhodl pro další rok. Kartička měla starou adresu bydliště přetištěnou novou.

Hale Boulevard.

Pouhé čtyři bloky od honosné stavby, ve které si hrál na vzorného manžela a otce rodiny jeho bratr.

51

Jeremy dobře věděl, kam se ve svém pátrání dostal, když si uvědomil adresu domu. Nacházel se ještě na lepším místě než ten Dirgrovův, omítnutý světlou krémovou omítkou.

Graves byl zase v něčem lepší.

Nyní si byl Jeremy jistý, že se Dirgrove o Jocelyn zajímal. Možná to skončilo u flirtování. Nebo s ním Jocelyn něco měla ještě před Jeremym.

Takřka ve všem ostatním, co Dirgrovovi přisuzoval, se mýlil. Ten muž byl notorický svůdník a nejistý sukničkář, ale to bylo vše.

Konzultace o zdravotním stavu Merilee Saundersové neskrývala žádnou podlost. Buď měl Dirgrove nefalšovanou starost o pacientčinu reakci na operaci, nebo se snažil tím citlivým přístupem udělat dojem na Angelu.

V obou případech zde nebyla přímá souvislost s úmrtím Merilee. Než Jeremy odešel z nemocnice, zaběhl do hlavní budovy, navštívil knihovnu lékařských záznamů a našel si Merileeinu zprávu o mortalitě a morbiditě. Mozkové aneurysma. Jedna malinká skrytá krevní cévka v mozku najednou praskla.

Jak řekl Dirgrove, nastala jedna z nepředvídatelných situací, jaké se občas dějí.

Jeremyho však provokoval… Hříchy otců, jež se tolik neprojevily?

Teď už na tom nezáleželo. Augusto Graves byl potomkem uplácaným z jiného těsta. Tento potomek plně odpovídal vlohám svého zploditele.

Uměl věci rozhýbat.

Navštívil svého otce ve věznici. Viděl, že s ním jednají jako s celebritou.

Po Dergraavově sebevraždě odvezla Gravesova matka chlapce do Států.

Kde se mu dařilo dobře. A kde se dále křivil jeho charakter. Kde prahl po věcech, jež náležely jiným, spřádal kolem nich sítě a radoval se, když se jich zmocnil.

Graves to zkusil i na Gwynn Hauserovou. Odkopla ho. Nebyl její typ. Myslela si, že má vše pod kontrolou. Jak málo toho chápala.

Angela. Dirgrove si vymyslel plán, jak ji svést.

Věděl o tom Graves?

Pokud ano…

Jeremy to musel dát vědět Angele. Když ji varoval před Dirgrovem, rozzlobilo ji to a urazilo.

Promiň, on žádnou hrozbu nepředstavuje. Ale…

Jak to zařídit, aby jej neměla za blázna? To, co jí chtěl říct, by skutečně vyznělo šíleně.

Jeremyho nic nenapadlo. Přesto zavolal Angele na pager. Něco ho napadne, vždy tomu tak bylo.

Neodpovídala.

Zkusil to znovu.

Nic.

Možná se zdržela u zákroku. Zajde za ní nahoru na endokrinologii a k výmluvě, že se večer zdrží v práci, jen tak náhodou přihodí tu strašnou pravdu.

Jen došel na oddělení, vrhla se k němu špatně naladěná sestra. „Hned mi řekněte, kde je.“

„Kdo? Koho myslíte?“

„Vyflákla se na nás. Zmizela. Pfff. Čeká na ni celá řada pacientů a ona si klidně odejde, aniž by někomu něco řekla. Chová se neprofesionálně. Budu o tom informovat šéfa.“

Stála uprostřed chodby a brblala, ale Jeremy se k ní otočil zády a utíkal zpátky k výtahům.

52

Jeremy stál před opravdu honosným, nádherným domem.

Měl bílou mramorovou fasádu, měděné římsy a byl navržen ve stylu art deco. Patřila k němu kruhová příjezdová cesta, ještě rozlehlejší než ta, kterou mohl pozorovat před domem, kde bydlel Dirgrove. Uprostřed kruhu se tyčila fontána s měděnými anděly troubícími na měděné trubky. Dům stál obklopen vysokými smrky.

Tivoli Arms. O pět pater vyšší než vysoký dům, v němž sídlila Dirgrovova rodina.

U vchodu stál však pouze jeden portýr. Jeremy počkal, než pomohl staršímu bělovlasému páru do připravené limuzíny, a pak k němu přistoupil.

Než odjel z nemocnice, převlékl se do náhradní čisté košile, úhledně si uvázal kravatu, přičísl vlasy a umyl obličej. Do své chůze a postoje vložil autoritu a sebejistotu. Vlněný svrchník nechal rozepnutý a ujistil se, že bude mít portýr možnost spatřit záblesk nemocniční jmenovky připnuté na klopu saka.

Pravděpodobně budil ten správný dojem, protože se na něj portýr usmál. Zařadil si ho k okruhu obyvatel domu nebo jejich známých. „Mohu vám nějak pomoci, pane?“

„Jsem doktor Carrier, spolupracovník doktora Gravese z Centrální městské nemocnice. Je doma?“

„Určitě je, přišel tak před hodinou. Kolega mu zavolá. Pojďte do tepla.“

„Díky.“

Vešli do vestibulu a portýr ho předal na starost muži stojícímu za recepčním pultem. Ten byl mladý, příjemný, oblečený v námořnicky modrém blejzru se zlatými knoflíky, košili se skrytým zapínáním a jmenovkou napovídající, že se její nositel jmenuje K. BURNSIDE.

„Okamžik, doktore,“ řekl a zvedl domácí telefon. Chvíli jej držel u ucha a pak sluchátko položil. „To je zvláštní. Vím, že tam je.“

„Jak to?“

„Přebíral jsem od něho auto a on si pro ně zpátky nevolal.“

„Možná si ho vzal sám.“

„Hmm. To pochybuji. Doktor Graves to vždycky nechává na nás. Počkejte, zeptám se obsluhy parkoviště.“

Opět si přiložil sluchátko k uchu. „Ne, doktore, auta zde má.“

„Krásný vůz,“ nadhodil Jeremy udičku. Úspěšně.

„Porsche nebo navigator?“

„Obě.“ Navigator. Sledovalo jej velké SUV. Skvělé pro převoz…

Mladík se pousmál. „Doktor Graves má svá auta rád – promiňte, ale chcete mu nechat nějaký vzkaz?“

„Ne, jde o osobní záležitost.“ Jeremy se nahnul přes pult. „Abych byl přesnější, má to být překvapení, pane Burnside.“

„Jsem Kelvin. Jaké překvapení?“

„Umíte být diskrétní, Kelvine?“

„Je to součást mé práce, doktore.“

„Dobře, ale nechte si to pro sebe. Alespoň než se to dostane do novin. Naše oddělení právě obdrželo informaci, že doktor Graves získal prestižní ocenění. Cenu doktora Dergraava. Za výzkum v oboru biomechaniky. Mluvíme o velké věci – je jen o stupínek méně důležitá než Nobelova cena.“

„Jů, to je ale bomba.“ Kelvin Burnside se rázem proměnil v ohromeného teenagera.

„Vyslali mě sem, abych jej dotáhl zpět do nemocnice. Pod záminkou nějaké naléhavé situace v laboratoři. Až ho tam dostanu, čeká na něj velké překvapení.“ Jeremy se podíval na hodinky. „Skvěle jsme to naplánovali, všichni na něho čekají…, můžete mu zkusit znovu zavolat?“

„Žádný problém.“ Kelvin vytočil číslo, chvíli počkal a pak zavrtěl hlavou.

„To je divné,“ řekl Jeremy. „Doma je, ale nebere telefon – možná bychom měli zajít nahoru a přesvědčit se, jestli se mu něco nestalo.“

„Možná – počkejte, může být ještě jinde. Dole v suterénu. Jsou tam sklepy nájemníků – někteří z nich tam skladují celé hromady věcí. Sklepy jsou dost velké, větší než pokoje. Většina nájemníků ty prostory pronajímá, ale doktor Graves ten svůj využívá hodně.“

„K čemu?“

„Nejsem si jistý, ale chodí tam často. Jednou jsem si z něj na to téma dělal legraci a zeptal jsem se ho: Co to tam dole děláte, doktore, nějaké vědecké pokusy? Považoval jsem to za vtipné. Zatvářil se tajemně a řekl něco jako Člověk nikdy neví. Jen jsem žertoval. Věděl jsem, že je doktor, ale netušil jsem, že jde o tak významného vědce. Teď mi tu říkáte o ceně, kterou má dostat, a já si kvůli tomu žertu připadám hloupě.“

„Nedělejte si z toho těžkou hlavu. Augusto – doktor Graves má výborný smysl pro humor. Myslím, že se po něm poohlédnu ve sklepě.“

„Já tam pro něj dojdu.“

„Není třeba, abyste odsud odcházel, Kelvine,“ řekl Jeremy. „Opravdu ho chci překvapit. Můj šéf mi přímo dal za úkol jej překvapit.“

Mladík se nejistě usmál.

„Budu hned zpátky, Kelvine. Doktor Graves to ocení – jak už jsem říkal, má dobrý smysl pro humor.“

Jeremy si jakoby bezděčně přejel prsty po nemocniční jmenovce. Doufal, že tak přitáhne Kelvinovu pozornost k tomuto symbolu autority.

„Tak jo,“ souhlasil mladík. „Zkuste to.“

Zadní služební výtah – ničím nezdobená řinčící ocelová krabice s harmonikovými dveřmi, jej svezl dolů do suterénu C.

Dvě patra pod parkovištěm. Očekával tmavé sklepení, ale vystoupil do jasného světla. Kamennou podlahu lemovaly dvě řady skladovacích prostorů. I stěny byly kamenné a nesly známky ručního opracování. Každý sklep měl číslo. Černé kovové číslice byly přišroubovány k masivním dubovým dveřím zhotoveným před dávnými lety. O světlo se staraly stropní žárovky umístěné v bronzových klecích. Oblouky stropu lemovalo elektrické vedení a trubky.

Oblouky a kámen Jeremymu něco připomněly – jednu z pohlednic, jež mu poslal Arthur. Bazar v Damašku. Mohl být Arthur tak jasnozřivý?

Scéna na pohlednici napovídala čilý ruch. Dole v suterénu vládlo ticho.

Bez oken a venkovního osvětlení.

Také chlad a vlhko. Jeremy takřka očekával zasvištění netopýřích křídel kolem uší.

Nezaregistroval jedinou známku života, ani krysu či hmyz. Nespatřil jedinou pavučinu, a když přejel prsty po kamenné stěně, nezůstalo mu na nich ani smítko prachu. Všude bylo čisto a zameteno.

Čtyřhvězdičková jeskyně, pýcha polosvěta.

Sklepní buňka patřící Augustu Gravesovi se nacházela až na konci levého křídla. Za posledními dveřmi napravo.

Jeremy se zastavil a přitiskl na dveře ucho. Nic neslyšel.

V dlani držel těžký železný klíč, který od Kelvina Burnsida získal za úplatek dvaceti dolarů („Ach, to nemuselo být, pane.“).

Strčil klíč do zámku a pomalu jím otočil. Zatlačil do dveří a otevřel je jen na škvírku, protože očekával zaskřípání.

Nic se neozvalo. Dotkl se zámku a ucítil mastnotu. V Tivoli Arms bylo vše perfektní. Nebo se o to postaral doktor Graves.

Opět zatlačil. Musel vynaložit větší úsilí, protože dubové dveře byly masivní, těžké a tvrdé jako kámen. Třicet centimetrů by mohlo stačit na proklouznutí dovnitř.

Nejprve si myslel, že se opět spletl.

Uvnitř se nesvítilo. A nikdo tam nebyl.

Pak uslyšel zvuky. Slabé vrčení. Ťukání kovu o kov. Hluboké bzučení podobné zvuku velmi velkého čmeláka.

Bylo tam světlo. Dopadalo v ostrém úhlu na stěnu a vykreslovalo na ní jasný lichoběžník.

Přistoupil blíž a zjistil důvod. Zdroj světla byl odcloněn. Přímo naproti dveřím stála příčka ve tvaru L a vytvářela tak malinkou vstupní halu.

Pomalu se posunoval podél zdi.

Dostal se do světla. Bylo mnohem intenzivnější, než očekával, bílé a bodavé. Vedení u stropu napájelo tři veliké halogenové žárovky. Chirurgické osvětlení. Jako na operačním sále.

Stěny, podlaha i strop byly ze stejného opracovaného kamene. Skalní jeskyně ukrytá hluboko v jádru města.

Augusto Graves stál na opačném konci stolu, oblečený v zeleném chirurgickém obleku. Hlavu mu zakrývala čapka, ale obličejovou roušku neměl. Do uší si pouštěl něco sluchátky, připojenými k přehrávači.

Podle všeho hudbu, usoudil v duchu Jeremy při pohledu na Gravese. Ten se kolébal do rytmu. Podle jeho pohybů usuzoval Jeremy na synkopovaný bigbít.

Veselý. Graves se lehce usmíval. Špičky jeho knírů mířily nahoru jako motýlí křídla.

Vzpomínky na Brazílii?

Vskutku pohledný muž. Nevinný a neškodný. Vypadal profesorsky – brýle mu seděly takřka na špičce nosu. Jeremyho si nevšiml. Byl příliš zaneprázdněný tím, jak se soustředil na ženu ležící před ním na stole.

Ne na běžném chirurgickém stole, nýbrž na široké dveřní desce položené na třech zednických kozách. Desku pokrýval bílý igelit. U Gravesovy pravé ruky ležel nerezový tác umístěný na pojízdném stolku. Na něm se leskly nástroje. Podobný stolek, stojící hned vedle, podpíral nerezový box, jehož obsah Jeremy nerozeznával. Nad víkem boxu vedla elektrická přívodní šňůra a napojovala se do zásuvky u stropu. V rohu stálo několik kanystrů s destilovanou vodou. A ohromná nádoba s bělidlem. A také velký osvěžovač vzduchu s označením Věčná zeleň.

V protějším rohu odpočívala hromádka úhledně poskládaného oblečení. Něco tmavého a bavlněného. Včetně bílé podprsenky a odpovídajících kalhotek. Jemné tělové punčocháče ležely nahoře. Boty nikde neviděl.

Podlaha se svažovala k levé straně, k odpadnímu otvoru. Lesklé nerezové víko odtoku vyhlíželo nově a kámen, v němž pevně sedělo, byl vybělený do světlešedého odstínu.

Žena byla štíhlá a nahá. Ležela obrácená tmavou hlavou k Jeremymu a obličejem dolů. Nenesla žádné známky po zásahu, ale nehýbala se a její kůže byla příliš bledá – Jeremy tak bledý odstín dobře znal. Graves se postavil k ženiným nohám. Zíral na ně. Její dlouhé tmavé vlasy splývaly přes okraj stolu, k němuž stál Jeremy blíže. Její hrudní koš se nepohyboval. A ta bledost! Krk jí lemoval slabý narůžovělý kruh.

Tmavé vlnité vlasy.

Ach Bože, Angelo…

Graves se dotkl palce na levé noze. Vložil si prst do úst a olízl se. Sáhl na tác, vzal skalpel a Jeremy se přichystal ke skoku. Graves si však nástroj jen pořádně prohlédl a odložil jej. Tentokrát sáhl do boxu a vylovil věc, jež připomínala nadměrně velkou kovovou tužku.

Poklepal na špičku. Ke druhému konci připojil elektrickou šňůru. Stiskl knoflík.

Čmeláčí bzukot se vrátil.

Graves stál, pohupoval se v rytmu hudby a upřeně hleděl na laser. Stiskl další knoflík a na konci zazářilo jasně červené oko.

Jeremy už nestál za příčkou. Vrhl se na Gravese.

Graves zavrávoral a přistál zády na podlaze. Nevydal ani hlásek. Místo toho civěl na Jeremyho svýma měkce hnědýma očima.

Sluchátka mu vypadla z uší a spolu s CD přehrávačem se válela na podlaze. Slabě se z nich ozývala samba.

Graves zíral na Jeremyho naprosto bez výrazu.

Ten muž dlel myšlenkami někde úplně jinde.

Jeremy se natáhl po laseru. Graves s přístrojem zamával a pokusil se stisknout další knoflík. Z hrotu vystřelil tenký červený paprsek.

Rudé ďáblovo oko.

Graves pohnul paprskem směrem k Jeremymu.

Jeremy chtěl do bzučící hůlky kopnout, ale minul. Jeho útok však způsobil, že Gravesova ruka zavrávorala a rudý paprsek prořízl jednu z koz podpírajících stůl.

Projel jí hladce jak nůž máslem. Stůl se naklonil a nahá žena sjela dolů a s žuchnutím dopadla tváří na zem.

Ach Bože, Angelo…

Jeremy opět skočil na Gravese. Ten uskočil. Laser se zakomíhal a namířil na kamennou stěnu. Sesypalo se trochu prachu. Graves si podepřel ruku s laserem druhou rukou, ironicky se na Jeremyho podíval a opět na něj namířil. Jeremy skočil za stůl ve snaze se ukrýt. Dopadl na Angelino tělo. Ledový kus masa. Odkulil se a ležel teď na zádech.

Graves se postavil přímo nad něj.

„Přerušil jsi mou práci,“ řekl bez jakéhokoli vzrušení v hlase. Jasným a soustředěným pohledem hleděl na Jeremyho. Měl nádhernou hladkou pleť a knír naleštěný jako šavli.

Mluvil měkkým, sykavým hlasem. Některým ženám by připadal uklidňující.

Olízl si rty. „Jen to trochu zabolí.“ Pozvedl laser. Uprostřed jeho čela se objevila červená tečka.

Je tu někdo další s laserem?

Ne, světlo pocházelo z úplně jiného zdroje. Po technické stránce ne tak dokonalého. O půl vteřinky později následovalo zahřmění a z černé dírky nad Gravesovým obočím začal vytékat nejprve slabý, pak silnější pramínek krve. Kulka nezasáhla smrtelné místo, strefila se o několik milimetrů vpravo. Do čelních laloků.

Graves krvácel a přitom zíral prázdným pohledem před sebe. Nevěřil. Kam odtéká má osobnost?

Za krví následovaly malé sraženinky šedorůžové mozkové tkáně, vytékající postupně a připomínající kousky ovesné kaše. Nebo šlichtu z odpadního potrubí, jež bylo předtím ucpané.

Graves zavřel oči, dopadl na kolena a pak vahou celého trupu na zem.

Dosud bzučící laser se vykutálel z jeho prstů a dopadl vedle něj. Rubínový paprsek namířil na hromádku oblečení v rohu. Zapálil je. Pronikl látkou a pokračoval na kamennou stěnu, kde zasyčel, zaprskal a zhasl.

Ne sám o sobě. Veliká ruka mu vytržením šňůry zastavila přívod energie.

Místnost ztichla.

Jeremy se vrhl k Angele a obrátil ji obličejem vzhůru.

Zíral na úplně neznámou tvář.

Detektiv Bob Doresh ho chytil za paži a pomohl mu na nohy. „Doktore, doktore. Nikdy bych neřekl, že sledovat vás bude tak zajímavé.“

53

O půlnoci jeli na policejní stanici v neoznačeném sedanu páchnoucím po smažených brambůrkách. Bob Doresh promluvil jako první: „Jsem docela dobrý střelec, ne? Řeknu vám, ta vojenská služba je přece jen k něčemu užitečná.“

„Kde je Angela?“ zeptal se Jeremy.

„Ale i přesto,“ pokračoval Doresh, „člověk nikdy neví, jak zareaguje, když k tomu opravdu dojde. Tuhle práci dělám už třiadvacet let a dnes to bylo poprvé, co jsem musel vystřelit. Říká se, že zastřelit někoho, i když je to oprávněné, bývá traumatizující zážitek. Já ale musím říct, že se zrovna teď cítím docela dobře. Myslíte si, že později budu potřebovat pomoc, doktore?“

„Kde je Angela?“

Doresh měl jednu ruku položenou na volantu. Druhá spočívala na zadní straně sedadla. Jel pomalu, s jistotou. V průběhu několika uplynulých hodin, zatímco místo činu ovládli detektivové z oddělení vražd, technici a lékaři z úřadu koronera, držel Jeremyho pod dohledem na jedné z toalet v Tivoli Arms. Hlídal ho neuniformovaný policista, stejně mlčenlivý, jako býval Renfrew.

Nikdo s ním nepromluvil.

„Na něco jsem se vás ptal, detektive.“

Doresh konečně otevřel ústa. „Dobrá, tak tedy jak se věci mají s doktorkou Riosovou. Nejprve to nejdůležitější: Je v bezpečí, sedí ve svém vlastním bytě s mým kolegou Stevem Hokerem, který na ni dává pozor. Mluvím o ochranné vazbě, pokud to chcete slyšet přesně.“

„To vy jste ji odvolali z oddělení?“

„To už se dostáváme k druhé věci, doktore. K mé motivaci. Mé a Stevově. Odvezli jsme ji z nemocnice, protože jsme si s ní chtěli promluvit o vás. Mysleli jsme si, že jste nebezpečný – dobře, spletli jsme se, ale vzhledem k tomu, jak jste se choval, hlavně včera v kapli…“ Pokrčil rameny. „Seděl jste celou noc sám v pokoji jednoho motelu. To je trochu… zvláštní, nezdá se vám? Chci říct, že teď už vám rozumím, sledoval jste toho druhého, ale zkuste se na to podívat z mého pohledu.“

„Napovídali jste jí, že jsem vraždící psychopat.“

Doresh se poškrábal na spánku a lehce přišlápl plynový pedál. Noc byla jiskřivě jasná a vytápění neoznačeného vozu fungovalo překvapivě účinně. „Snažili jsme se udělat pro ni to nejlepší.“

„Díky.“

Doresh k němu vyslal nedůvěřivý postranní pohled. „Jste sarkastický?“

„Ne, myslím to vážně. Díky. Dbali jste o její bezpečnost. Díky, že jste ji ochránili.“

„V pořádku… Není zač. A nezlobte se, že jsem hned uvažoval o sarkasmu, ale uvědomte si, že dokážete být sarkastický až až.“

„Mívám své chvilky.“

„To tedy ano,“ přikývl Doresh. „Ale konec dobrý, všechno dobré. Nikdy nešlo o nic osobního, že? Nakonec jsme oba stáli na stejné straně.“

„To je pravda.“

Doresh se usmál a jeho velká brada se vysunula dopředu. „Rozdíl je v tom, že já jsem dělal svou práci a vy jste… improvizoval.“

„Čekáte, že se za to omluvím?“

„A je to tady, už zase kolem sebe trkáte. Musí ve vás vězet nějaký druh… konfliktní osobnosti. Ne, opravdu se nemáte za co omlouvat. Nechal jste se trochu unést. Nakonec vše dopadlo dobře. Víc než dobře – hej, doktore, nějak se vám třesou ruce. Hned, jak se dostaneme k nám, přinesu vám kávu – ta moje je o hodně lepší než ta vaše nemocniční. Můj kolega už k nám veze i doktorku Riosovou. Vysvětlil jsem jim celou situaci. Nebude se vás bát.“

„Ona se mě bála?“

„Po tom, co jsem jí řekl? Děláte si legraci? Byla vyděšená. Ale nehodlám se za to omlouvat. Měl jsem to celé dobře vymyšlené, jen jsem neznal pravé hráče.“

„Žít a poznávat,“ řekl Jeremy.

„Dokázal jste to, doktore,“ zakončil Doresh. „Přestat poznávat, mohl jste se rovnou svinout do klubíčka a umřít.“

54

Hostující lékař označen za sériového vraha

Exkluzivně pro Clarion:

Policie identifikovala chirurga a lékařského výzkumného pracovníka ze Seattlu, pracujícího v Centrální nemocnici na jednoroční stáži, jako sériového vraha, pravděpodobně odpovědného za smrt přinejmenším pěti místních žen, a možného podezřelého v takřka čtyřiceti dalších neobjasněných vraždách.

Augusto Omar Graves, 40 let, držitel lékařského diplomu i titulu Ph.D. v oboru biomechanické inženýrství a uznávaný expert na laserovou technologii a chirurgii, byl zastřelen policií ve čtvrtek večer v podzemní úložné místnosti ve svém luxusním domě na Hale Boulevard. Gravese, jenž se pravděpodobně narodil v Sýrii a byl vychován v Brazílii a Spojených státech, nalezli ve společnosti těla jeho páté oběti. Podle soudního lékaře byla tato žena, Kristina Schnurrová, nedávná imigrantka z Polska, nejprve uškrcena.

Schnurrovou (29 let) a Gravese viděli, jak spolu v den vraždy hovoří. Pravděpodobně ji vylákal na schůzku, uškrtil ji ve svém autě a její tělo pak ukryl v garáži domu. S autem potom dojel ke vchodu do budovy, aby jej portýr viděl přicházet samotného. Gravesovi se podařilo dopravit tělo Kristiny Schnurrové o dvě patra níže do tmavého, vlhkého prostoru sklepení, jehož část si přeměnil na pitevnu.

Mezi další místní oběti Augusta Gravese náleží zdravotní sestra z Centrální nemocnice, Jocelyn Lee Banksová, 27 let, zavražděná před šesti měsíci, u níž policie zprvu předpokládala, že byla unesena v autě z parkoviště nemocnice. Nyní policie věří, že ji Graves pod falešnou záminkou přemluvil, aby s ním jela dobrovolně. Graves je navíc prvním podezřelým ze smrti tří nedávno zavražděných prostitutek, Tyrene Mazurské, 45 let, Odelie Tatové, 38 let, a Maisie Donovanové, 25 let. Vzhledem k časovému rozmezí mezi vraždou Banksové a dalšími oběťmi i častými služebními cestami Augusta Gravese je důvod se domnívat, že je zapleten i do vražd provedených v jiných městech.

Graves je také spojován se zabitím a zohyzděním těl alespoň dvou žen zavražděných v hrabství Kent v Anglii v době, kdy prováděl výzkum v Londýně a psal vědecké články pro Guardian. Vyšetřovatelé ze Španělska, Itálie, Francie a Norska teď znovu přezkoumávají nevyřešené případy vražd, jež nesou známky chirurgického provedení, které by mohlo souviset s Gravesovou technikou práce.

Policejní ředitel Arlo Simmons uvedl „spousty vynaložených hodin a prvotřídní detektivní práce,“ jako faktory vedoucí k odhalení Gravesova doupěte.

„Už nějakou dobu jsme se o toho člověka zajímali,“ prohlásil ředitel Simmons. „Je mi líto, že jsme nebyli schopni zabránit smrti Kristiny Schnurrové. Je však možné jednoznačně prohlásit, že se smrtí tohoto muže skončila éra hrůzy.“

55

Tři dny po smrti Augusta Gravese, při jednom z několika pokusů zůstat alespoň chvilku někde o samotě, zapípal Jeremymu pager.

O vteřinku později se ozval i Angelin.

Uchýlili se do Jeremyho kanceláře, kde seděli na zemi, na klín si rozložili mastné ubrousky, a pojídali hamburgery.

Dvojí zapípání, dvojí společný výbuch smíchu. Poprvé od té noci se spontánně smáli.

„Ty první,“ pobídl.

Ohlásila se. Volali ji k případu diabetického kómatu na čtvrtém východním oddělení. A ještě k jinému pacientovi, u něhož došlo k nepříznivé reakci po vysazení prednisolu. Byla žádanou lékařkou.

Postavila se, slupla kousek zeleninové oblohy, zabalila více než polovinu svého oběda do povoskovaného papírového sáčku a položila jej na stůl.

„Vezmi si ho s sebou,“ poradil jí Jeremy.

„Nemám hlad.“

„Všiml jsem si. Myslím, že jsi zhubla.“

„Ty se taky zrovna nepřecpáváš.“

„Jsem v pohodě.“

„Já taky. Miláčku.“

Natáhla si bílý plášť. Položila své dlaně na Jeremyho zápěstí. „Promluvíme si, ano?“

„To nezáleží na mně,“ usmál se. „To ten tvůj rozpis.“ Opět mu zapípal pager.

Zasmála se, políbila ho a byla ta tam.

Chtěl s ním mluvit Bill Ramirez.

„Jdou tady o tobě různé zvěsti, kamaráde.“

„O čem?“

„Že ses nějakým způsobem připletl k polapení toho šíleného Gravese.“

„To jdou dost bláznivé zvěsti. A on nebyl chycen, ale zastřelen.“

„Opravdu,“ dušoval se Ramirez. „Postrádal jsem v tom logiku. Ty, takový tichý a nenápadný člověk a najednou se účastníš hrdinských skutků.“

„Hrdinských skutků?“

„Tak se o tom mluví. Že jsi poldům pomohl objasnit okolnosti případu, dělal jsi tu svou cvokařinu a pomohl jim s profilem toho bastarda. Dokonce jsem slyšel, že jsi byl u toho tu noc, co ho dostali.“

„Jistě,“ řekl Jeremy. „Nezdá se ti, že se při těch řečech trochu práší?“

„To jsem si myslel. Možná, že ty klepy roznáší správní oddělení. Je to pro ně noční můra… Přesto ale, když o tom tak mluvím, nikdy jsem toho chlápka neměl příliš v lásce. Na můj vkus byl moc arogantní.“

„Z toho, co jsem o něm slyšel, byla arogance tím nejmenším z jeho problémů.“

„To je pravda,“ souhlasil onkolog. „Když už jsme probrali hrdinské činy, tak důvod, proč ti volám, je přinést pro změnu alespoň jednu potěšující novinku. Tomu našemu klučinovi, Dougovi, se nějak povedlo zlepšit a dostat se do stadia pěkné, hodné a kontrolované remise.“

„To je skvělé!“

„Nikdy bych to nepředpokládal, ale taková už je má práce – každý den nové, pokořující zkušenosti. Těžko říct, jestli jde o dlouhodobý stav nebo ne, ale průběh je dost zvláštní. Posílám ho domů a bude docházet pouze ambulantně. Jen myslím, že bys to měl vědět.“

„To oceňuji, Bille. Kdy ho propustíte?“

„Pokud nedojde ke změně, tak zítra dopoledne. Podle mě je ten hoch Superman.“

Marika seděla vedle Douga na posteli. Oba byli oblečení v běžných šatech. Žádný nemocniční úbor. Doug měl na sobě tričko s reklamou na Budweiser a džíny. Už si připnul protézu. Do obou jeho rukou přiváděly hadičky infuzní roztoky. Barva jeho obličeje dosáhla lepšího odstínu. Ne zcela zdravého, ale lepšího. Přišel o nějaké vlasy. Napřímil se.

„Hej, doktore. Nakopal jsem tý nemoci prdel.“

„To teda jo.“

„Říkal jsem vám, že ta zasraná leukemie uvidí, kdo je tady pánem.“

„Jsi chlap, Dougu.“

Mladík objal svou ženu. „Slyšíš? Máš to přímo od odborníka.“

„Jsi chlap, drahoušku.“

„To jsem.“

„Takže,“ nadhodil Jeremy, „zítra jdete domů.“

„První, co udělám, bude, že zajdu do cihelny, vyberu si nějaké hezké použité cihly a postavím tu zeď u rodičů na zahradě, jak jsem slíbil. Nechám tam malý otvor na fontánku a zavedu do ní vodovod. Překvapím máti.“

„To zní báječně. Gratuluji.“

„Díky, doktore. Pojďte mi potřást rukou. Chci vám předvést, jak vám ji umím stisknout.“

Doug vymrštil pravou ruku dopředu. Infuzní hadička sebou škubla a nebezpečně se napjala. Jeremy přistoupil blíže. Doug ho popadl a silně stiskl.

„Působivé,“ pochválil jej Jeremy.

„Někdy cítím, že bych mohl sám šplhat na zdi,“ prozradil mu mladík.

56

Ve stejný den, kdy Jeremyho navštívil Arthur, přišlo poštou další překvapení.

Mělo podobu levné bílé obálky s razítkem OFICIÁLNÍ POLICEJNÍ KORESPONDENCE.

Uvnitř byly dva čtverečky kartonu, slepené k sobě lepicí páskou. Jeremy pásku rozřízl a vyňal to, co se nacházelo uvnitř.

Snímek jeho a Jocelyn. Oba se usmívali. Díky její drobné postavě vypadal Jeremy o hodně vyšší. Oba byli šťastní. Její blond vlasy poletovaly ve větru a byla jich plná fotografie.

Vzpomněl si: Pramínky ho šimraly až k zbláznění a ona se toho okamžitě chytila.

Jejda, ty jsi lechtivý?

Hned se rukama sápala po jeho žebrech a začala ho lechtat svými malými, ale silnými prsty. Chichotala se jako malá holka, tak ji to samotnou pobavilo.

Dlouho zíral na fotku, pak ji vložil do neoznačené obálky a uschoval do nejnižšího šuplíku pracovního stolu. Hned na složku s nápisem Zajímavosti.

Jednou s tím něco provede.

Arthur byl dohněda opálený.

Zlatavý nádech se mísil s přirozeným ruměncem a změnil mužovu starou pleť v mladistvě zářící.

Táhlo mu na osmdesát, ale ztělesňoval obraz vitality. Cestování – a poznávání – mu bezpochyby velice svědčilo.

Jeremyho zastihl tak, jako při jejich prvním setkání. Seděl o samotě v jídelně lékařů. Ve tři hodiny odpoledne, to znamená už hodinu po regulérní pauze na oběd. Jeremy si vyplnil celý den pacienty, stejně jako dny předtím, jež uplynuly od události v podzemí. Toho dne ještě nejedl. Jídelna zela prázdnotou.

Arthur měl na sobě oblek v barvě královské modři, jemně proužkovaný, a růžovou košili s kontrastujícím bílým límečkem. Motýlek byl ušitý ze zlatého šantungového hedvábí. Z náprsní kapsy vykukoval kapesníček v barvě modrého pavího oka. Patolog si nesl v jedné ruce šálek s čajem, zatímco ve druhé se mu houpal kufřík z leštěné kůže. Docela veliký kufřík, označený Arthurovými iniciálami, kterých si Jeremy nikdy dříve nevšiml.

„Mohu se posadit?“

„Samozřejmě.“

Arthur se uvelebil na židli a chvilku se beze slova věnoval máčení čajového pytlíku v horké vodě. Hleděl Jeremymu do očí.

„Jak jste se měl na výletě, Arthure?“

„Báječně.“

„Cestoval jste a poznával.“

„O tom to všechno je.“

„Hodně jste mě naučil,“ řekl Jeremy.

Starý muž neodpověděl.

„Proč jste musel jednat tak nepřímo, Arthure?“

„Dobrá otázka, příteli.“ Profesor usrkl čaje, pohladil si bradku a odsunul šálek stranou. „Mám na ni několik odpovědí. Za prvé, ve stadiu hypotéz si nikdo nemůže být jistý. Opravdu jsem poznával a učil se. Za druhé, potřeboval jsem odkrokovat věci tak, abych vás neodpudil. Uznejte, hochu, kdybych vám vyjevil vše najednou, považoval byste mě za dementního starce.“

Usmál se na Jeremyho.

Jeremy pokrčil rameny.

„Za třetí – a to vás možná, Jeremy, urazí, avšak mám o vás vysoké mínění a nikdy bych nepoužil falešné důvody – určité věci je třeba si vybojovat, abychom si jich vážili.“

„Bez práce nejsou koláče?“

„Je to jen klišé, ale pravdivé.“

„Vedl jste mě pomocí hádanek a hříček proto, že to bylo pro mé dobro.“

„Přesně tak,“ přisvědčil stařík. „Poskládal jsem to perfektně.“

Jeremy věděl, že k tomuto okamžiku jednou dojde. Byl zvědavý, jak bude reagovat. Od noční můry v suterénu na Hale Boulevardu už uplynuly týdny a hrůza vyprchala jako zážitky z děsivého kresleného filmu.

V paměti se mu vynořily vzpomínky na pozdní večeři s Arthurem a jeho přáteli – najednou bylo vše jasnější a reálnější.

„Po večeři,“ řekl, „jste najednou začal být odměřený.“

Arthur přikývl. „Odpusťte mi. Byl jsem… rozpolcený. Věděl jsem, čím budete muset projít. Zajímalo mě, jak budete reagovat.“

O některé věci je třeba bojovat.

Poté, co Arthurovi položil tu otázku a dostal na ni odpověď, se už zmohl jen na úsměv.

„Dobře,“ řekl.

„Dobře?“ podivil se Arthur. „Zdáte se být spokojený.“

„Zatím mi vaše odpovědi stačily. Mám další otázky. Protože jste slíbil, že nebudete nic zakrývat.“

„To je férové.“

„Našli někdy vraha vaší rodiny?“

Arthurovi se oči zalily slzami. Jeremymu to jako odpověď stačilo. Ale stařík dodal. „Nikdy.“

„Objevili se nějací podezřelí?“

„Jeden podezřelý,“ řekl Arthur. „Místní všeuměl. Zcela zřejmě narušený muž. Později jsem zjistil, že strávil několik let v ústavu. Po nějakou dobu jsem se na něj zaměřil, protože jsem si byl docela jistý, že se žádostivě díval na mou ženu.“ Arthurovi se zadrhl hlas. „Má žena byla krásná. Muži se za ní ohlíželi. Ale tamten…“

„Co se s ním stalo?“ zajímal se Jeremy.

„Nic, s čím by měla co do činění policie, chlapče. V současné době, s použitím technologie, kterou máme k dispozici, by mohl možná být zatčen. Ale tehdy…,“ Arthur potřásl hlavou.

„Nechal jste to jen tak být?“

„Tenkrát jsem byl příliš slabý na to, abych mohl nějak reagovat. Vše, pro co jsem pracoval, odešlo, najednou bylo pryč.“ Arthur si odfrkl. Zamrkal. Třásla se mu brada. „Mé děti byly tak sladké, Jeremy. Má žena byla krásná a mé děti byly sladké.“

Vytáhl z náprsní kapsy hedvábný kapesníček a jemně si přetřel oči.

„Je mi to líto,“ řekl potichu Jeremy.

„Děkuji.“ Arthur zastrčil kapesníček zpět na své místo. Perfektně poskládaný. „Dva měsíce nato, co jsem přišel o rodinu – šedesát tři dní, abych byl přesný – přivezli toho kutila na pohotovost. Tady k nám. Měl zauzlená střeva – prostě jeden z těch případů, které se občas stávají. Ošetřili jej, ale marně. Dostal gangrénu a do tří dnů zemřel. Nikdy jsem ho neviděl živého. Měl jsem však možnost zúčastnit se pitvy.“

„Shnil zevnitř. Jak příhodné.“

Arthur natáhl ruku přes stůl a chytil Jeremyho za rukáv. „Skutečnost, že odešel tímto způsobem, mi připadala jako ta nejsprávnější věc na světě. Uvědomil jsem si to až tehdy, když jsem měl možnost se setkat s podobně postiženými lidmi.“

„Účelnost vítězí nad pravými hodnotami života,“ řekl Jeremy.

„Pravé hodnoty jsou slovem božím, ale nesouvisí pouze s Bohem. Je to něco, co On sdílí s námi. Něco, co musíme použít ve jménu spravedlnosti.“

„Meč války přichází na svět, protože spravedlnost váhá,“ doplnil Jeremy. „Pomstít světský nepořádek.“

Arthur stáhl ruku zpět. Jeho nádherné opálení zmizelo jako po působení odbarvovače. Rázem vypadal starší.

„Dáte si ještě čaj, Arthure?“

„Prosím.“

Jeremy mu přinesl plný šálek a díval se, jak pije. „Máte ještě sílu pokračovat?“

Arthur přikývl.

„Chtěl bych znát něco o Edgarovi. Vím o Kurau, ale ne o Edgarově osobní účasti v této záležitosti. Šlo čistě o politickou věc?“

Arthur zavřel a otevřel oči. „Svůj příběh vám musí Edgar vyprávět sám. Říct vám mohu to, že investoval své osobní úspory do výstavby kliniky pro nemocné děti na ostrově. Pro děti a batolata, která by jinak zemřela. Pořídil antiseptika a vhodné léky i místní vyškolené zdravotní sestry. Edgar se postaral o všechno. Pak všechno zničily nepokoje.“

Sáhl rukou dolů pro kufřík.

Jeremy pokračoval: „Když už mluvíme o Bohu, zdá se, že v tom je tu a tam nepořádek. Vezměte například Michaela Srivaca. Pracoval jako stavební inženýr ve městě, kde žil Robert Balleron. Pro Ballerona ztělesňoval zuřivou konkurenci. Za Balleronovu vraždu nebyl nikdo odsouzen, ale o několik týdnu později se Shrivac zabil při dopravní nehodě, na které se nepodílel nikdo jiný než on sám. Šlo o dost zvláštní nehodu. Alespoň podle informací, které ke mně došly. Prostě mu selhaly brzdy, přitom to auto bylo o dva dny dříve v servise.“

„Není v tom nic překvapivého,“ vysvětloval Arthur. „Za druhé světové války spadla celá řada vojenských letadel krátce nato, co u nich byla provedena generální údržba.“

„Chcete tím říct, že si Bůh zkrátka dělá vše podle sebe?“

„Tinin příběh…“

„Nám musí povědět ona sama,“ dořekl Jeremy. „Stejné to bylo i se Shadleym Renfrewem, že ano? Jeho manželka byla zavražděna před třiadvaceti lety. Důkazy ukazovaly, že nejspíš vyrušila lupiče. Podezřívali jednoho známého kriminálníka. Nikdy ho však nedotáhli až k soudu, prý kvůli nedostatku důkazů. O šest měsíců později omývaly jeho tělo vlny útočící na severní pobřeží.“

„Shadley byl pozoruhodný muž,“ pokýval Arthur hlavou. „Měl neuvěřitelnou paměť a oko pro detail. Úchvatný irský tenor. Svou dceru vychoval…“

„Úplně sám. Řekla mi to. Přišel jsem do obchodu, právě když jej zavírala. Doufám, že je o knihy dobře postaráno.“

Arthur přikývl, opět hmátl rukou po kufříku a vylovil černou sametovou krabici, kterou pak položil před Jeremyho.

„Dárek?“

„Pouhý malý důkaz našeho uznání a poděkování.“

„Našeho – to znamená CCC? City Central Club? Renfrew patřil také mezi členy, že? Jeho skon znamená uprázdněnou židli.“

Arthur se usmál. Než mohl Jeremy něco dodat, starý muž vstal s kufříkem v ruce a svižným, takřka skákavým krokem odcházel pryč.

Jeremy otevřel krabici. Vnitřek byl vyložen bílým saténem nataženým přes prohlubeň, do níž přesně zapadal její obsah.

Zdobený stříbrný pohár.

Jeremy jej vyňal ven. Překvapila ho jeho váha. Krabice obsahovala i krátký dopis, napsaný na jemném modrém papíru přeloženém na polovinu. Jeremy dobře znal rukopis i černý inkoust, kterým byl test napsán:

Mladému učenci a džentlmenovi,

s vděčností, obdivem a upřímnou nadějí, že zvážíte tento skromný návrh: Jedna duše odejde a další přichází na její místo. Život je prchavý, necitlivý, extatický, obyčejný.

Dovolte, abychom svůj pobyt na světě prošpikovali dobrým jídlem, hřejivými úlitbami a jiskřivým kamarádstvím spřízněných duší.

S úctou

Central Conspiracy Club

Klub spiklenců.

No dobře. Tak moc daleko od pravdy zase nebyl.

57

„Budou se ti líbit,“ ujišťovala Jeremyho Angela.

„Jsi si jistá, že tohle je přesně to, co chceš?“

„Je to přesně to, co chci.“

Byla neděle, jedna hodina po poledni. Povídalo se, že se ze severu, až z Kanady, žene silný vítr, ale zdejší vzduch, jako vždy zatvrzelý, se nepřirozeně oteplil.

Obědvali v malé hospůdce nedaleko přístavu. Objednali si smažené mořské plody, zelný salát a pivo. Ze svého místa měli nádherný výhled na jezero. Dostatečná vzdálenost pomohla zastřít olejový film na hladině. Od jejich stolu se voda jevila čistá jako boží zrcadlo.

Veřejná reklama, obklopující zločiny Augusta Gravese a jeho vztah k Centrální městské nemocnici a Tedu Dirgrovovi uvedla ústředí nemocnice ve zmatek. Dirgrove na delší dobu odešel. Okouzlující mladá žena z oddělení rozvoje nečinně seděla. Neohrabaní a někdy natvrdlí členové ochranky zápasili s reportéry.

Jeremy využil celkové vřavy tím, že požádal o dva měsíce placeného volna s datem podle svého výběru a dostal je. Už brzy plánoval odjet. Hned, jak se vyjasní veškeré policejní záležitosti. Jakmile bude dostatečně postaráno o jeho pacienty.

Trval také na deseti placených dnech volna pro Angelu a v souvislosti s tím si vymínil, že jí nesníží rezidentské hodnocení. Zkusil by zajít ještě dále, nebýt toho, že jej zarazila: „Já tady ale opravdu musím být.“

Ten její rozvrh.

Na druhou stranu to nebylo špatné. Měl nějaký čas jen pro sebe, možná by se mohl vydat na cesty. Prvních deset dní – nejlepších dní – stráví s Angelou. Pryč od všech naléhavých případů, vzpomínek a bolesti druhých.

Ve svém srdci cítil, že se dostanou dál.

Angela byla tou vidinou nadšená. Ráno ho překvapila plánem: Odletí do Kalifornie, najmou si auto se stahovací střechou a pojedou směrem nahoru podél pobřeží. Kamkoli, kde bude slunce.

Pak přidala nezávazný návrh: Možná bychom mohli pár posledních dnů strávit u mé rodiny, co ty na to? Chci, aby se s tebou setkali.

„Budou tě zbožňovat.“

„Jsi si tím nějak jistá.“

„Na sto pět procent. Protože já tě zbožňuji a já jsem jejich princezna, která nemůže udělat nic špatně.“

„Vládneš takovou mocí?“

„No jistě.“

„To je strašidelné,“ naoko se otřásl.

„Ohromně.“ Usmála se. Od hladiny jezera se odrazilo světlo a projasnilo vlny jejích vlasů.

Krásná dívka. Sedící tady, s ním.

„Budeš umět tu moc ovládnout, siláku?“

„Jo.“

Seděli naproti sobě. Rozděloval je stůl. Jeremymu připadala vzdálenost mezi nimi příliš velká. Vstal a přisunul svou židli vedle její. Políbila ho na tvář. On ji pohladil na šíji. Řekla: „Je to tak příjemné.“

Seděli dál vedle sebe a dívali se na vodu. Drželi se za ruce a oba napadaly různé myšlenky.

Ale taky ty, které měli společné a jež je spojovaly.

KONEC