Svědkyně

Jonathan Kellerman

Domino (2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Doktor Morton Handler provozoval velmi podivnou psychiatrickou praxi. Mezi jeho speciality patřily podvody, sexuální manipulace a zpracovávání posudků na zakázku, kdy jediným kritériem byla výše finanční odměny. Za hrubé porušení lékařské etiky zaplatil nejvyšší cenu: byl brutálně zavražděn ve svém luxusním bytě. Vyšetřováním případu je pověřen detektiv Milo Sturgis, jenž však marně hledá nějaké vodítko, které by jej mohlo dovést k vrahovi. Jedinou naději spatřuje v sedmileté Melody Quinnové, která v osudnou noc něco či někoho viděla, ale je natolik vyděšená, že odmítá komunikovat. Sturgis proto osloví psychologa Alexe Delawara, jenž snad jako jediný dokáže odblokovat hrůzné tajemství v Melodyině paměti. Jakmile však začnou ponuré stíny v dívčině mysli nabývat jasnějších obrysů, Alex ke svému zděšení zjistí, že se celá záležitost dotýká i jeho vlastní minulosti. Nemůže si však dovolit otálet, protože pokud nebude viník odhalen včas, přibude na jeho zločinném kontě další nevinná oběť: maličká svědkyně jménem Melody...

Copyright © 1985 by Jonathan Kellerman

Translation © 2008 by Alexandra Kolašínová

Cover design © 2008 by DOMINO

Z anglického originálu WHEN THE BOUGH BREAKS,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York 1994,

přeložila Alexandra Kolašínová

Odpovědná redaktorka: Hana Kneblová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v březnu 2008

ISBN 978-80-7303-387-3

Věnováno Faye, Jessemu a Rachel

1

Rýsovalo se krásné ráno. Poslední, o čem jsem chtěl slyšet, byla vražda.

Už dva dny omýval pobřeží studený pacifický proud, který hnal špínu a naplaveniny směrem k Pasadeně. Můj dům stojí v podhůří severně od Bel Air, kousek nad starou koňskou stezkou, která se vine kolem Beverly Glen, kde bohatství střídá rozpačitá střídmost. Je to čtvrť, kde zahlédnete četná porsche i kojoty a čisté potůčky a kde je občas cítit špatná kanalizace.

Můj dům by se dal popsat jako sto šedesát čtverečních metrů sekvojového dřeva, zvětralých kamenů a barevného skla. Na předměstí by působil jako chatrč, ale tady v kopcích skýtá příjemné venkovské útočiště – nic honosného, ale má terasy, patrovou zahradu, malebná zákoutí a optická překvapení. Kdysi ho pro sebe navrhl jakýsi madarský umělec, kterému ke krachu pomohl nápad prodávat nadměrně veliké mnohobarevné trojúhelníky galeriím na La Cienega. Umělcova ztráta pro mě byla výhrou zprostředkovanou losangeleským pozůstalostním soudem. Když bylo hezky, tak jako dnes, nabízelo místo výhled na oceán, který se jako blankytně modrá skvrna nesměle ukazoval za Palisádami.

Spal jsem sám s okny otevřenými dokořán – k čertu s lupiči a fanoušky Marylina Mansona – a probudil jsem se v deset, nahý, s pokrývkami skopnutými na podlahu při nějakém divočejším snu. Odpočíval jsem a cítil jsem se spokojeně. Zvedl jsem se na loktech, natáhl na sebe pokrývky a pozoroval paprsky slunečního světla, které proudily dovnitř. K činnosti mě nakonec přinutila až moucha, která střídala procházky po zváleném prostěradle se střemhlavými nálety na mou hlavu.

Došoural jsem se do koupelny a začal jsem napouštět vodu do vany. Pak jsem se vydal do kuchyně a pod stálým dohledem mouchy jsem si začal připravovat jídlo. Postavil jsem na kávu a s mouchou jsem se podělil o cibulovou housku. Bylo půl jedenácté, pondělí ráno, a já jsem se neměl kam vydat a neměl jsem co na práci. Ó, požehnané chátrání.

Od mého předčasného odchodu do důchodu uplynul takřka půlrok, a pořád mě udivovalo, jak je snadné změnit se z posedlého workoholika v pohodlného lenocha. Nejspíš jsem k tomu měl sklony od samého začátku.

Vrátil jsem se do koupelny, sedl si na okraj vany, žvýkal housku a spřádal nejasné plány pro následující den: neuspěchaná koupel, zběžné pročtení ranního tisku, běh dolů do kaňonu a zpět, sprcha, návštěva…

Ze snění mě vytrhl zvonek u dveří.

Ovázal jsem si kolem pasu ručník a došel jsem k předním dveřím právě ve chvíli, kdy dovnitř vcházel Milo.

„Bylo odemčeno,“ vysvětlil, přibouchl dveře a pohodil noviny na pohovku. Pod jeho zkoumavým pohledem jsem si přitáhl ručník pevněji.

„Dobrý den, naturalisto.“

Pokynul jsem mu, ať jde dále.

„Opravdu by sis měl zamykat dveře, kamaráde. Na stanici mám několik složek případů, které nádherně ilustrují, co se může stát lidem, kteří se nezamykají.“

„Dobré ráno, Milo.“

Vydal jsem se do kuchyně, kde jsem nalil dva šálky kávy. Milo mě následoval jako stín, otevřel ledničku a vylovil z ní plátek pizzy, jejíž datum nabytí jsem si nebyl schopen vybavit. Držel se mě jako ocásek až do obýváku, kde se usadil na mou starou pohovku – památku na mou opuštěnou ordinaci na Wilshiru –, položil si talíř s pizzou na stehno a natáhl nohy.

Zastavil jsem vodu a usadil jsem se naproti němu na otoman v barvě velbloudí srsti.

Milo není žádný drobeček. Má takřka sto devadesát centimetrů, přes sto kilogramů a jako každý obr umí vypadat uvolněně, až rozkynutě, jakmile nestojí na nohách. To ráno vypadal jako přerostlá hadrová panenka, kterou někdo usadil mezi polštáře – panenka s širokým příjemným obličejem, takřka chlapeckým, nebýt akné, jež se mu vysypalo na tvářích. Unavené oči měly překvapivě zelenou barvu, ohraničoval je červený únavový otok a shora je doplňovalo tmavé obočí a kennedyovské kadeře hustých černých vlasů. Nos byl velký s vysokým obloukem, rty plné a dětsky měkké. Kotlety, které se už dobrých pět let nenosily, zasahovaly do jeho zjizvených tváří.

Jako obvykle měl na sobě napodobeninu značky Brooks Brothers: olivově zelený gabardénový oblek, žlutou propínací košili, mátově zelenkavou kravatu se zlatým proužkem, hnědočervené boty se špičkou. Snažil se, aby byl dobře oblečený, což působilo spíš komicky.

Ignoroval mě a soustředil se na pizzu.

„Jsem rád, že ses zastavil na snídani.“

Když už na talíři nezbyl ani drobeček, zvedl oči a zeptal se: „Tak jak se ti vede, kámo?“

„Vedlo se mi dobře. Co pro tebe můžu udělat, Milo?“

„Kdo říká, že po tobě něco chci?“ Smetl drobečky ze svého klína na koberec. „Třeba jde o společenskou návštěvu.“

„Jakmile neohlášený vpochoduješ dovnitř s výrazem honicího psa ve tváři, nemůže jít o společenskou návštěvu.“

„Máš úžasnou schopnost intuice.“ Přejel si rukou přes obličej, jako by se umýval. „Potřebuji od tebe malou laskavost,“ vylezlo z něj.

„Auto si klidně můžeš půjčit. Budu ho potřebovat až později odpoledne.“

„Ne, tentokrát nejde o auto. Potřebuji tvé profesionální služby.“

Jeho slova mě na chvíli zarazila.

„Vymykáš se mé specializaci,“ namítl jsem. „Kromě toho, svou profesi už neprovozuji.“

„Nedělám si legraci, Alexi. Na stole v márnici mám jednoho z tvých kolegů. Jmenoval se Morton Handler.“

Jméno jsem znal, ale tvář jsem si vybavit nedokázal.

„Handler je psychiatr.“

„Psychiatr nebo psycholog. Významový rozdíl tu hraje jen bezvýznamnou roli. Má proseknuté hrdlo a je částečně vykuchaný. Jeho přítelkyně také – stejný způsob provedení, ale v jejím případě ještě horší. Má pořezané genitálie a uříznutý nos. Místo, kde k tomu došlo – jeho dům – vypadá jako jatka.“

Odložil jsem hrnek s kávou.

„Tak jo, Milo. Už mě přešla chuť k jídlu. Teď mi řekni, co to má co dělat se mnou.“

Pokračoval, jako by mě neslyšel.

„Zavolali mi v pět ráno. Od té doby jsem se hrabal po kolena v krvi a hnusu. Smrdělo to tam – lidé vždycky smrdí, když umřou. Nemluvím o rozkladu, jde o zápach, který ho předchází. Myslel jsem si, že jsem už na to zvyklý. Občas v tom ale ucítím jiný pach a ten mě zasáhne přímo tady.“ Poklepal se na břiše. „V pět ráno. Panebože.“

Vstal a vyhlédl z okna. Hleděl přes vrcholky borovic a eukalyptů. Já jsem ze svého místa viděl kouř, líně stoupající z nějakého vzdáleného ohýnku.

„Tady nahoře je opravdu krásně, Alexi. Nenudí tě někdy žít v takovém ráji a nemít co na práci?“

„Ani trošku.“

„Jo, tomu rozumím. Takže už nechceš slyšet ani slovo o tom psychiatrovi a jeho přítelkyni.“

„Milo, přestaň s tou hrou na pasivitu a agresivitu a vyklop to.“

Otočil se a podíval se na mě. Velký zamračený obličej ukázal nové známky únavy.

„Jsem v depresi, Alexi.“ Natáhl před sebe ruku s prázdným hrnkem jako nějaký přerostlý Oliver Twist. „Proto snesu ještě trochu téhle vodnaté břečky.“

Vzal jsem od něj hrnek a dolil ho kávou. Hltavě se napil.

„Máme možná svědkyni. Holčičku, která bydlí naproti. Je dost zmatená a není si jistá, co vlastně viděla. Jen jsem se na ni podíval a vzpomněl jsem si na tebe. Mohl by sis s ní promluvit a možná ji zkusit i trochu zhypnotizovat, aby se jí osvěžila paměť.“

„Nemáte snad na tohle zvláštní oddělení?“

Sáhl do kapsy a vytáhl hrst snímků z polaroidu. „Koukni na tu krásu.“

Zběžně jsem si fotky prohlédl. To, co jsem viděl, mi zvedlo žaludek. Rychle jsem mu je vrátil.

„Proboha, neukazuj mi takové věci!“

„Pěkný bordel, co? Krev a svinstvo.“ Dopil kávu a hrnek naklonil tak, aby z něj vytekla i poslední kapka. „Oddělení behaviorálních věd je ve skutečnosti jeden chlapík, který má zbavovat oddělení různých cvoků. Jeho dalším úkolem je radit těm cvokům, kterým se podařilo proklouznout. Kdybych podal žádost kvůli téhle věci, přišel by mi požadavek na vyplnění další žádosti. Tohle se jim nechce dělat. Kromě toho nemají o dětech ani páru. Ty ano.“

„Nevím nic o té vraždě.“

„Zapomeň na vraždu. Ta je můj problém. Promluv si s tou sedmiletou holčičkou.“

Zaváhal jsem. Natáhl před sebe ruce. Dlaně měl bílé, dočista vydrhnuté.

„No tak, nechci to zadarmo. Koupím ti oběd. Znám jednu docela slušnou italskou restauraci, kde dělají až překvapivě dobré špagety. Je kousek od…“

„Kousek od těch jatek?“ Zašklebil jsem se. „Ne, díky. Mimochodem, na vařené nudli mě neutáhneš.“

„Tak co ti můžu nabídnout kromě úplatku – vždyť ty už všechno máš. Dům nahoře, frajerské auto, značkové oblečení i odpovídající běžecké boty. Prokristapána, jsi ve třiatřiceti v důchodu a nádherně opálený. Jsem naštvaný, když o tom jenom mluvím.“

„Ano, ale jsem šťastný?“

„Mám podezření, že ano.“

„Máš pravdu.“ Pomyslel jsem na ty odporné fotografie. „A po volňásku do Grand Guignol zrovna netoužím.“

„Víš,“ ušklíbl se Milo, „vsadím se, že pod tou sladkou slupkou se ukrývá kyselý znuděný mladík.“

„Vyčerpaný.“

„Houby vyčerpaný. Jak dlouho už to je? Šest měsíců?“

„Pět a půl.“

„Tak pět a půl. Když jsem tě poznal, přesněji řečeno krátce po našem seznámení jsi byl životem pulzující chlap, plný energie a v hlavě jsi měl spoustu nápadů. Tvoje mysl pracovala. Teď od tebe slyším jen o horkých koupelích, o tom, za kolik uběhneš tu svou podělanou míli, o různých západech slunce, které pozoruješ ze své verandy – naprostý úpadek, regrese, návrat zpět, když to popíšu tvým žargonem. Afektovaně roztomilé šortky, kolečkové brusle, vodní hry. Stejně jako polovina lidí v tomhle městě i ty funguješ na úrovni šestiletého dítěte.“

Rozesmál jsem se.

„A ty přijdeš s touhle nabídkou – nechat se zatáhnout do hnusné krvavé záležitosti – jako s formou pracovní terapie.“

„Alexi, můžeš se přetrhnout, abys dosáhl nirvány skrze nicnedělání, ale nefunguje to. Je to jak od Woodyho Allena – když je ti příliš dobře, začneš se kazit a shniješ.“

Plácl jsem se do hrudníku.

„Zatím žádná známka rozkladu.“

„Ten postupuje zevnitř a vydere se na povrch, když to nejméně očekáváš.“

„Děkuji vám, doktore Sturgisi.“

Vrhl na mě znechucený pohled, odešel do kuchyně, a když se vrátil, jedl velkou hrušku.

„Je skvělá.“

„Posluž si.“

„Tak dobře, Alexi, zapomeň na to. Mám mrtvého psychiatra a rozřezanou holku jménem Gutierrezová. Mám sedmileté děcko, které si myslí, že možná něco vidělo nebo slyšelo, ale je vyděšené k smrti a neumí si to dát dohromady. Žádám tě o dvě hodiny tvého času – a toho ty máš spoustu – a výsledkem jsou jen kecy.“

„Zadrž. Neřekl jsem, že to neudělám. Musíš mi dát čas, abych to vstřebal. Právě jsem se probudil a ty vrazíš dovnitř se dvěma vraždami.“

Afektovaně rychlým pohybem zvedl zápěstí k očím a podíval se na hodinky. „Deset třicet sedm. Chudáčku.“ Upřeně se na mě zadíval a znovu se zakousl do hrušky. Na bradu mu vytekla trocha šťávy.

„Mimochodem, možná si vzpomeneš, že když jsem měl naposledy něco do činění s policií, byl to dost traumatizující zážitek.“

„Hickle byl náhoda a ty jsi byl oběť – svým způsobem. Nemám zájem tě do toho zatahovat. Jde jen o hodinku nebo dvě strávené s tím děvčátkem. Jak už jsem řekl, zkus hypnózu, pokud ti to přijde správné. Pak si dáme ty špagety. Já se vrátím domů ke své lásce a ty sem do svého hradu. Finito. Za nějaký týden se pak můžeme sejít na čistě společenské schůzce – a třeba si dát sashimi v Japonské čtvrti. Souhlasíš?“

„Co všechno vlastně viděla?“ zeptal jsem se a sledoval jsem, jak můj nádherný odpočinkový den odlétá oknem.

„Stíny, hlasy, dva muže, možná tři. Ale kdo ví? Je to malá holka a je totálně traumatizovaná. Její matka je naprosto stejně vyděšená a působí na mě dojmem ženské, která se rozhodně nenarodila s mozkem nukleárního fyzika. Jinými slovy, připadá mi trochu omezená. Nevím, jak se k té malé chovat. Zkusil jsem být milý, dobrácký. Pomohlo by, kdybych měl po ruce policistku pro práci s mládeží, ale ty už v dnešní době takřka nenajdeš. Oddělení si bude raději držet tři desítky kancelářských krys na místech zástupců velitelů.“

Okousal hrušku až k jádřinci.

„Stíny a hlasy. To je všechno. Ty jsi jazykový specialista, že ano? Víš, jak se domlouvat s malými dětmi. Jestli se ti podaří, aby otevřela pusu, výborně. Pokud si vzpomene na něco, co by nám pomohlo při identifikaci, bude to fantastické. Pokud ne, nevadí, aspoň jsme to zkusili.“

Jazykový specialista. Už nějakou dobu jsem ten výraz neslyšel – naposledy v dozvucích aféry s Hicklem, když jsem zjistil, že nad sebou ztrácím kontrolu, a hlavou se mi proháněly obličeje Hickla i všech těch dětí, které zneužíval. Milo mě vytáhl na pár panáků. Asi ve dvě ráno se začal nahlas divit, proč to ty děti tak dlouho snášely.

„Nemluvily o tom, protože nikdo nevěděl, jak jim naslouchat,“ řekl jsem. „Pořád si myslely, že je to jejich vina.“

„Jo?“ vzhlédl ke mě krhavýma očima. Sklenici svíral oběma rukama. „Jako bych slyšel mladistvé delikventy.“ v

„Tak přemýšlejí, když jsou malí. Egocentricky. Jako by byli středem světa. Maminka uklouzne, zlomí si nohu, a oni obviňují sami sebe.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Někdo se toho nezbaví nikdy. U ostatních jde o postupný proces. V osmi nebo v devíti letech už vidíme věci jasněji – ale dospělý může manipulovat dítětem jakéhokoli věku a přesvědčit ho, že je to jeho vina.“

„Hovada,“ ulevil si Milo. „Jak jim pak napravuješ hlavy?“

„Musíš vědět, jak dítě v různém věku myslí. V různých vývojových etapách. Mluvíš jejich jazykem – stane se z tebe jakýsi jazykový specialista.“

„A tohle ty děláš?“

„Tohle já dělám.“

O pět minut později se zeptal: „Myslíš, že je vina špatná?“

„Nemusí být. Je to část toho, co nás drží pohromadě. Ale všeho moc škodí.“

Přikývl. „Jo, to se mi líbí. Mám pocit, že cvokaři vždycky vinu zavrhují. Tvému přístupu věřím. Řeknu ti, na vině bychom mohli stavět mnohem víc – svět je plný zasraných barbarů.“

V tu chvíli jsem neměl další argument.

Pokračovali jsme v pití. Alkohol začal ovlivňovat naše vědomí a my jsme se dali nejprve do smíchu a pak do breku. Barman přestal leštit skleničky a zíral na nás.

Bylo to špatné, hodně špatné období mého života a já jsem si dobře pamatoval, kdo stál nablízku a pomohl mi.

Sledoval jsem, jak Milo vydobává poslední kousíčky dužiny hrušky podivně malými ostrými zuby.

„Dvě hodiny?“ ujišťoval jsem se.

„Nanejvýš.“

„Dej mi hodinku, ať se připravím a zařídím nějaké věci.“

Skutečnost, že mě přesvědčil, mu zjevně nijak nezlepšila náladu. Přikývl a unaveně vzdychl.

„Tak jó. Zaběhnu dolů na stanici a taky si zařídím pár věcí.“ Opět se podíval na hodinky. „V poledne?“

„Může být.“

Vydal se ke dveřím, otevřel je, vyšel ven a hodil ohryzek přes zábradlí do zeleně pod verandou. Začal scházet ze schodů, ale v půlce cesty se zastavil a vzhlédl ke mně. Dopadající sluneční paprsky změnily jeho tvář v bledou masku. Trochu jsem se lekl, že začne být sentimentální. Obával jsem se zbytečně.

„Alexi, tak mě napadlo, když teď nikam nepůjdeš, jestli bych si mohl půjčit caddyho? Tady ta věc,“ ukázal vyčítavě na svého obstarožního fiata, „pomalu odjíždí do věčných lovišť. Teď má pro změnu problém se startérem.“

„Nevymlouvej se, ty prostě jen zbožňuješ mé auto.“ Vrátil jsem se dovnitř, vzal náhradní klíčky a hodil mu je.

Chytil je s obratností baseballového hráče, odemkl sevillu, nasoukal se dovnitř a upravil si sedadlo podle délky svých nohou. Motor okamžitě naskočil a spokojeně předl svým hlubokým hlasem. Milo, který se rázem změnil v šestnáctiletého kluka vyjíždějícího otcovým autem na své první rande, se rozjel klikatou cestou dolů.

2

Můj život by se už od doby dospívání dal popsat slovem zběsilý. Jako student s vynikajícím prospěchem jsem v šestnácti nastoupil na univerzitu a během studia jsem pracoval jako kytarista na volné noze. Pak jsem se prokousal doktorandským studijním programem klinické psychologie na losangeleské univerzitě a ve čtyřiadvaceti jsem získal doktorský titul. Nemocniční praxi jsem zahájil na severu v Institutu Langleyho Portera, následoval návrat do L. A. a postgraduální program na Západní pediatrické klinice. Po skončení studia jsem na klinice nastoupil jako stálý zaměstnanec a zároveň jsem přijal profesorské místo na lékařské fakultě přidružené k Západní dětské klinice. Setkal jsem se se spoustou pacientů a publikoval spoustu odborných prací.

V osmadvaceti jsem byl docentem pediatrie a psychologie a ředitelem podpůrného programu pro nemocnou mládež. Měl jsem titul tak dlouhý, že si ho sekretářky neuměly zapamatovat, a i nadále jsem publikoval a stavěl papírovou věž, ve které jsem pomyslně přebýval: případové studie, řízené experimenty, průzkumy, monografie, kapitoly v učebnicích a mé vlastní esoterické výplody o psychologických vlivech chronického onemocnění u dětí.

Měl jsem skvělé postavení, ale s penězi už to bylo horší. Začal jsem melouchařit – léčil jsem soukromé pacienty v ordinaci pronajaté od jednoho psychoanalytika z Beverly Hills. Má soukromá klientela rostla, až mi zabírala sedmdesát hodin týdně, a já jsem pobíhal mezi nemocnicí a ordinací jako pomatený mravenčí dělník.

Po zjištění, že bez odpisů a daňových úlev budu platit víc, než kolik jsem považoval za ziskový roční příjem, jsem vstoupil do světa daňových úniků. Najal jsem a pak vyhodil účetní, nakoupil jsem kalifornské nemovitosti ještě před rozmachem obchodu s pozemky a potom jsem je prodal s přímo skandálním ziskem a nakoupil další. Stal jsem se správcem činžovního domu, což mi vzalo dalších pět až deset hodin týdně. Podporoval jsem celý batalión zaměstnanců – zahradníky, instalatéry, malíře a elektrikáře. K Vánocům jsem dostával spoustu pohlednic a kalendářů.

Ve dvaatřiceti jsem pracoval v nonstop pracovním režimu a makal až do vyčerpání. Dovolil jsem si pár hodin neklidného spánku a už jsem zase vstával a pracoval. Nosil jsem vousy, abych ušetřil pár minut tím, že se nemusím každé ráno holit. Když jsem si vzpomněl na jídlo, využil jsem služeb prodejních automatů, které stály na nemocničních chodbách, a s plnými ústy jsem se pak řítil nemocnicí, ve vlajícím bílém plášti a s poznámkovým blokem v ruce, jako šílený workoholik. Byl jsem muž s posláním, i když tak trochu blázen.

Byl jsem úspěšný.

V takovém životě mi mnoho času na romantiku nezbývalo. Prožíval jsem příležitostné bezvýznamné vztahy, založené na sexu a vzrušení, se sestřičkami, lékařkami, studentkami nebo sociálními pracovnicemi. Neměl bych také zapomenout na jednu sekretářku – blonďatou dlouhonohou čtyřicátnici, která sice vůbec nebyla můj typ, ale která mě dokázala upoutat na celých dvacet minut vzrušených pohybů za policemi plnými chorobopisů v místnosti lékařské kartotéky.

Přes den jsem střídal schůze komisí, papíroval a snažil se zkrotit malicherné hašteření personálu a další haldy papíru. Večer jsem pak čelil přílivu rodičovských stížností, na které si dětský terapeut časem zvykne, poskytoval uklidnění a podporu jejich dětem, chyceným v křížové palbě.

Ve volném čase jsem řešil brblání nájemníků, pročítal Wall Street Journal, abych porovnal své zisky a ztráty, a třídil haldy různých dopisů a letáků, povětšinou od chlápků s bílými límečky a bílými zuby, kteří znali ten nejlepší způsob, jak zajistit, abych ihned zbohatl. Jedna organizace mě vyhlásila Výjimečným mladým mužem a doufala, že si od nich za sto dolarů koupím adresář vázaný v kůži, ve kterém jsou uvedeni podobně ocenění neobyčejní jedinci. Našly se však chvíle uprostřed dne, kdy jsem nemohl popadnout dech, ale otřepal jsem se, protože jsem měl příliš málo času, abych pozoroval, co se ve mně děje.

Do toho životního víru mi náhle vstoupil Stuart Hickle.

Hickle byl tichý člověk, laborant na odpočinku. Svou vizáží odpovídal roli laskavého souseda ze situační komedie – vysoký, nahrbený, kolem padesátky, se zálibou v pletených vestách a starých bryerkách. Brýle s kostěnými obroučkami, usazené na úzkém špičatém nose, chránily laskavé vodově modré oči. Vlídně se usmíval a projevoval strýčkovské manýry.

Měl ale také nezdravou touhu laskat intimní místa malých dětí.

Když ho policie nakonec chytla, našla u něj na pět set barevných fotografií, na kterých si užívá se spoustou dvou, tří, čtyř a pětiletých chlapců a dívek, bílých, černých, hispánských. Pokud šlo o pohlaví a rasu, nebyl vybíravý. Zajímal ho jen věk a bezbrannost.

Na těch fotkách mě ani tak nedostala nahota, i když byla v této podobě odpudivá. Byl to výraz v očích těch dětí – vyděšenost, ale vědomí zranitelnosti. Ten pohled říkal Vím, že to je špatné. Proč se mi to děje? Viděl jsem ho na každém snímku, a to i ve tváři té nejmenší oběti.

Ztělesněné zhanobení.

Měl jsem z toho noční můry.

Hickle měl jedinečnou možnost přístupu k malým dětem. Jeho žena, korejská sirota, kterou poznal jako voják vládní jednotky v Soulu, úspěšně provozovala školku v bohatém Brentwoodu.

Krnťs Korner měl solidní reputaci jako jedno z nejlepších míst, kde můžete nechat své dítě, když potřebujete pracovat, bavit se nebo si jen odpočinout. Když se ten skandál provalil, bylo zařízení v provozu asi deset let, a i přes spoustu důkazů se našlo dost lidí, kteří odmítali uvěřit, že sloužilo jako útočiště pro pedofilní praktiky jednoho muže.

Školka představovala příjemné místo, nacházela se ve velkém dvoupatrovém domě v tiché ulici obytné čtvrti, kousek od kalifornské univerzity. V posledním roce své činnosti se starala o více než čtyřicet dětí, většinou potomků bohatých rodičů. Velkou část Kiminých svěřenců tvořily ty nejmenší děti, protože byla jednou z mála, které přijímaly děti, které ještě neuměly samy chodit na toaletu.

Ten dům měl sklep, což byla v oblasti sužované zemětřeseními rarita, a policisté strávili hodně času prohledáváním tohoto vlhkého prostoru podobného jeskyni. Našli staré armádní lůžko, ledničku, rezavý dřez a fotografické vybavení za zhruba pět tisíc dolarů. Zvláštní pozornost věnovali lůžku, jež posloužilo jako zdroj neocenitelných forenzních důkazů, protože vydalo spoustu vlasů, krve, potu a semene.

Média se Hicklova případu chytla s předvídatelnou energií. Šlo o pikantní případ, který dokázal u člověka vzbudit primitivní strach, představu nesmírné hrůzy. Večerní zprávy ukazovaly Kim Hicklovou prchající před smečkou reportérů. Bránila se slovy, že o ničem nevěděla. Policie nenašla žádný důkaz o její spoluvině, takže její případ uzavřela tak, že jí zavřela školku, vzala licenci a nechala ji jít. Kim požádala o rozvod a pak zmizela neznámo kam.

Já osobně jsem měl o její nevině pochyby. Viděl jsem už dost případů na to, abych věděl, že manželky mužů, kteří obtěžují děti, často hrají při realizaci těch špinavostí nějakou roli, ať přímou nebo skrytou. Obvykle se jedná o ženy, kterým jsou sex a fyzické intimnosti odporné, a aby se vyhnuly manželským povinnostem, hledají pro své muže náhradní partnery. Dalo by se to brát jako chladná, krutá parodie harému. Viděl jsem dokonce případ, kdy se otec střídal v postelích svých dcer podle předem naplánovaného rozvrhu připraveného jeho ženou.

Jen těžko se dalo uvěřit tomu, že si Kim Hicklová hrála s dětmi s legem, zatímco o patro níž je její manžel zneužíval. Nicméně ji nechali běžet.

Zato Hickle byl předhozen psům. Televizní kamery nevynechaly jediný záběr. Televize odvysílala takřka nepřetržitou řadu krátkých vstupů vyplněných rozhovory s mými kolegy a přidala několik komentářů o právech dětí.

Virvál trval dva týdny, pak příběh ztratil na přitažlivosti a byl nahrazen jinými ohavnostmi, protože v L. A. není nikdy nouze o nechutné historky. To město plodí zlo jako škodný hmyz larvy bažící po krvi.

K případu jsem se dostal tři týdny po Hicklově zatčení.

Oběti procházely peklem.

Děti se uprostřed noci probouzely s křikem. Batolata, která předtím chodila sama na záchod, se začala znovu pomočovat. Dříve tiché a hodné děti se bez důvodu praly a kopaly a kousaly ostatní. Byly hlášeny bolesti břicha i jiné nespecifikované fyzické symptomy, spolu s klasickými příznaky deprese – ztrátou chuti k jídlu, apatií, odtažitostí, pocitem bezcennosti.

Rodiče trpěli pocitem viny a hanby, když viděli nebo si představovali obviňující výraz v očích rodiny nebo přátel. Manželé se spolu hádali. Někteří začali své děti-oběti přehnaně rozmazlovat, a tím v nich budily zmatek a v jejich sourozencích závist a vztek. Později bylo několik bratrů a sester ochotno připustit, že si přáli, aby byli také zneužíváni a dočkali se pak stejné rodičovské pozornosti a péče. Trpěli pak kvůli takovým myšlenkám pocitem viny.

Několik rodin se rozpadlo a naprostá většina trpěla odsunutá do pozadí krvelačným davem dychtícím po Hicklově hlavě. Tyto rodiny by byly trvale odsouzeny k zapomnění a ponechány se svou zmateností, vinou a strachem, nebýt skutečnosti, že prateta jedné z obětí byla náhodou dobročinnou členkou výboru Západní dětské kliniky. Začala se nahlas podivovat, jak to, že nemocnice k čertu nic nedělá, a kde že skončil smysl pro službu veřejnosti. Předseda výboru se zamyslel a zahlédl šanci předvést nemocnici v médiích v dobrém světle. Naposledy si totiž tisk vzal Západní dětskou kliniku na paškál kvůli salmonele objevené v zelném salátu v nemocniční kantýně. Pozitivní zpráva byla proto s radostí vítána.

Ředitel nemocnice vydal tiskové prohlášení zveřejňující program psychologické rehabilitace pro oběti Stuarta Hickla. Mě uvedl jako terapeuta. O svém jmenování do této funkce jsem se dozvěděl až při čtení ranních Timesů.

Když jsem za ním následující ráno zašel do kanceláře, byl jsem okamžitě uveden dál. Ředitel, dětský chirurg, který už dobrých dvacet let nestál u operačního stolu, si vypěstoval uhlazenost dobře živeného byrokrata. Seděl za naleštěným pracovním stolem o velikosti hokejového hřiště a usmíval se v ústrety.

„Co to má znamenat, Henry?“ zamával jsem mu novinami před nosem.

„Posaď se u nás, Alexi. Právě jsem se ti chystal volat. Výbor rozhodl, že ty jsi perfektním, víc než jen perfektním adeptem pro tuto práci. Jde o velmi naléhavou záležitost.“

„Jsem polichocen.“

„Výbor si dobře pamatuje, jak skvělou práci jsi odvedl s Browningovými.“

„Jmenují se Brownellsovi.“

„Ano, to je ale jedno.“

Pět Brownellsových sourozenců přežilo pád malého letadla, při kterém zahynuli oba jejich rodiče. Děti byly zraněné a duševně traumatizované, vystavené přílišnému vlivu okolí, nezdravě hubené, zamlklé, trpící amnézií. Pracoval jsem s nimi dva měsíce a noviny si toho všimly.

„Víš, Alexi,“ povídal ředitel, „někde uprostřed špičkových technologií a převratných objevů, které tvoří moderní medicínu, se občas vytrácí lidský faktor.“

Jeho proslov byl úžasný. Doufal jsem, že si na svá slova vzpomene, až se bude tvořit rozpočet na příští rok.

Nepřestával mi mazat med kolem huby, mluvil o tom, že „nemocnice musí stát v přední linii humanitárního úsilí“, a pak se usmál a nahnul se dopředu.

„Dokážu si také představit ohromné možnosti pro výzkum – do června alespoň dvě nebo tři publikace.“

V červnu se měla projednávat má plná profesura. Ředitel byl ve výkonném výboru lékařské fakulty.

„Henry, mám takový pocit, že se dovoláváte mých nižších pudů.“

„Na to zapomeň.“ Lstivě na mě mrkl. „Naším hlavním zájmem je pomoci těm ubohým, utrápeným dětem.“ Zavrtěl hlavou. „Skutečně odporná záležitost. Toho chlapa by měli vykastrovat.“

Spravedlnost očima chirurga.

S obvyklým velkým nasazením jsem se vrhl do tvorby léčebného programu. Dovolili mi vést sezení v mé soukromé ordinaci, ovšem pod podmínkou, že všechny zásluhy připadnou klinice.

Měl jsem v plánu pomoci rodinám vyjádřit své pocity, které vězely uzamčené hluboko v nitru od té doby, co vyšly najevo Hicklový sklepní rituály, a sdílet je s ostatními, aby viděly, že v tom nejsou samy. Terapie byla navržena jako intenzivní šestitýdenní program s různými skupinami – s rodiči dětí, sourozenci i celými rodinami – a podle potřeby i s jednotlivci. Přihlásilo se osmdesát procent rodin a žádná z nich z programu neodešla. Setkávali jsme se večer v mém apartmá na Wilshiru, když byla budova prázdná a tichá.

Byly noci, kdy jsem ze sezení odcházel fyzicky i emocionálně vyčerpaný, když na mě jejich bolest prýštila jako krev z otevřené rány. Psychoterapie je jedním z nejvíce vyčerpávajících profesí, jaké lidstvo zná, a nevěřte nikomu, kdo vám tvrdí opak. Dělal jsem všechno možné, od sbírání mrkve pod pražícím sluncem po zasedání v národních výborech v zasedacích místnostech obložených dřevem, alé nic se nerovná situaci, kdy se celé hodiny setkáváte s lidským utrpením a berete na sebe velkou zodpovědnost, když se snažíte zmírnit jejich trápení pouze pomocí svých úst a mysli. Pokud jste úspěšní, zažijete neuvěřitelně povznášející pocit, když se pacient otevře, zhluboka se nadechne a vypustí svou bolest ven. Nejhorší případy by se daly přirovnat k surfování v žumpě, kdy zápasíte o rovnováhu, zatímco se přes vás valí další a další páchnoucí vlny.

Léčba zabírala. Do dětských očí se vrátil život. Rodiny se navzájem oslovovaly a pomáhaly si. Má role se zmenšila na pozici tichého pozorovatele.

Několik dní před poslední terapií mi zatelefonoval reportér z časopisu National Medical News, který byl pro lékaře něco jako reklama. Ten reportér se jmenoval Bill Roberts, byl právě ve městě a chtěl se mnou udělat rozhovor. Článek měl být určen pro praktické dětské lékaře, měl je upozornit na zneužívání dětí. Připadalo mi to jako seriózní návrh, a proto jsem souhlasil.

O půl osmé večer jsem vyrazil z nemocničního parkoviště směrem na západ. Doprava byla slabá a v osm jsem již přijížděl k budově z černé žuly a skla, ve které byla má ordinace. Zaparkoval jsem v podzemní garáži a prošel dvojitými skleněnými dveřmi do vstupní haly, která byla prázdná a ztichlá, až na tlumenou hudbu, která se neustále linula z neviditelných reproduktorů, a vyjel jsem výtahem do šestého patra. Dveře se otevřely a já jsem zamířil chodbou ke kanceláři, zahnul jsem za roh a zarazil se.

Nikdo na mě nečekal, a to bylo divné, protože reportéři, které jsem znal, byli vždy dochvilní.

Došel jsem ke dveřím kanceláře a uviděl proužek světla dopadající šikmo na podlahu. Dveře byly otevřené asi na tři centimetry. Napadla mě jediná možnost, že noční uklizeči četa pustila Robertse dovnitř. Pokud ano, bylo by třeba promluvit si se správcem budovy o porušování bezpečnosti.

Přiblížil jsem se ke dveřím a poznal jsem, že něco není v pořádku. Kolem dveřní koule byly škrábance a na koberci ležely drobounké kovové piliny. I přesto jsem vstoupil, jako by mi to někdo předepsal ve scénáři.

„Pane Robertsi?“

Čekárna byla prázdná. Vešel jsem do ordinace. Muž, který seděl na pohovce, nebyl žádný Bill Roberts. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale znal jsem ho velmi dobře.

Stuart Hickle seděl sesunutý mezi měkkými polštáři. Jeho hlava – nebo to, co z ní zůstalo – se opírala o zeď a oči hleděly nepřítomně do stropu. Nohy se v křeči roztáhly. Jednu ruku měl položenou kousek od vlhké skvrny v rozkroku. Měl erekci. Vystouplé žíly na krku vytvářely basreliéf. Druhá ruka spočívala na hrudi. Jeden prst zůstal zaháknutý na spoušti malé modré kovové pistole. Zbraň ležela pažbou dolů a hlaveň končila u otevřených Hicklových úst. Stěna za Hicklovou hlavou byla pokrytá kousíčky mozkové tkáně, krví a úlomky kostí. Rudé stříkance zdobily měkce zelenou tapetu jako dětská kresba prstem. Další rudé prameny vytekly z nosu, uší a úst. Místnost páchla petardami a lidskými výkaly.

Zvedl jsem telefon.

Koronerův verdikt byl smrt sebevraždou. Konečná verze zněla asi takhle: Hickle byl od svého zatčení v hluboké depresi, nebyl schopen snést veřejné ponížení při procesu, a proto zvolil samurajský odchod. Byl tó on, kdo se vydával za Billa Robertse a domluvil si se mnou schůzku, vloupal se dovnitř a vystřelil si mozek z hlavy. Když mi policie přehrávala pásky s jeho přiznáním, připadal mi jeho hlas podobný tomu „Robertsovu“, přinejmenším dost podobný na to, abych neřekl, že nejsou stejné.

Na otázku, proč si pro svou labutí píseň vybral právě mou kancelář, měla tlupa pomocných cvokařů snadnou odpověď: kvůli mé roli terapeuta obětí. Byl jsem pro něj symbolickým velkým otcem, který napravuje škody, které on způsobil. Jeho smrt byla symbolickým gestem pokání.

Konec.

‚ Avšak také sebevraždy musí být vyšetřeny, především ty, které spáchají zločinci, a nevysvětlené záležitosti vyřešeny. Případ vyvolal spor mezi policejním oddělením Beverly Hills a losangeleskou policií. Policie z Beverly Hills uznala, že se sebevražda stala na jejím teritoriu, ale tvrdila, že jde o rozšíření původních zločinů, které spadaly pod oddělení Západního L. A. Tento výkop jim vyšel. Oddělení Západního L. A. by rádo odkoplo míč zpět, ale případ byl stále otevřený a poslední, co by si přála, bylo nařčení ze zanedbání povinností.

Takže se sebevražda přestěhovala do západního L. A. Konkrétně k detektivovi z oddělení vražd Milu Bernardu Sturgisovi.

Problémy jsem začal mít až týden po objevení Hicklova těla. Šlo o normální zpoždění, protože jsem celou věc popíral a byl jsem dosud ochromený. Protože všichni předpokládali, že jako psycholog se dokážu s takovými situacemi vyrovnat, nikdo se nestaral, jak na tom jsem.

Držel jsem se, když jsem seděl tváří v tvář dětem a jejich rodinám. Vybudoval jsem si fasádu z klidu, vědoucnosti a pochopení. Všichni viděli, že mám věci pod kontrolou. Při terapii jsme mluvili o Hicklově smrti a soustředili jsme se na ně, na to, jak se s tím vyrovnávají oni.

Poslední schůzka proběhla jako večírek s děkováním, objímáním a darováním zarámované reprodukce Braggsova Psychologa. Byl to hezký večírek se spoustou smíchu a nepořádku na koberci, a všichni se zde těšili z toho, že se cítí lépe, a taky ze smrti svého mučitele.

Domů jsem se dostal chvíli před půlnocí, zalezl jsem pod pokrývku a cítil jsem se prázdný, slabý a bezmocný jako sirotek na opuštěné cestě. Následující ráno se dostavily symptomy.

Byl jsem neklidný a nedokázal jsem se soustředit. Chvíle, kdy jsem namáhavě dýchal, nabývaly na frekvenci i intenzitě. Měl jsem nevysvětlitelné obavy, nepřestávající divný pocit v břiše a trpěl jsem předtuchami smrti.

Pacienti se mě začali ptát, jestli jsem v pořádku. Můj stav už na mně musel být vidět, protože pacienti potřebují silný podnět, aby odvrátili pozornost od sebe samých.

Měl jsem dostatečné vzdělání, abych věděl, co se děje, ale malý rozhled na to, abych se zachoval rozumně.

Nešlo o nález mrtvoly, protože jsem byl zvyklý na šokující situace, ale objevení Hicklova těla působilo jako katalyzátor, který mě uvrhl do naprosté krize. Když se teď dívám zpět, vidím, že léčba jeho obětí mi umožnila vystoupit na několik týdnů z šíleného kolotoče a její konec mi poskytl nebezpečný volný čas pro sebehodnocení. Vůbec se mi nelíbilo, co jsem zjistil.

Byl jsem sám, izolovaný, bez jediného opravdového přítele. Takřka deset let byly mými jedinými spřízněnými dušemi pacienti, a pacienti podle definice berou, nedávají.

Pocity osamělosti bolestně vzrostly. Obrátil jsem se do sebe a propadl se do hluboké deprese. Zavolal jsem do nemocnice a nahlásil, že si beru nemocenskou/zavřel jsem svou soukromou ordinaci a začal trávit dny povalováním v posteli a koukáním na romantické seriály.

Zvuky a světla televizní obrazovky na mě působily jako paralyzující lék, umrtvovaly, ale neuzdravovaly.

Jedl jsem málo a spal hodně, cítil jsem se stísněně, slabě a neužitečně. Vyvěsil jsem telefon a nevycházel z domu, jen jsem vždy vzal poštu, vhodil ji dovnitř a rychle se vrátil do své samoty.

Osmý den takovéto pohřební existence se u mých dveří objevil Milo, aby mi položil pár otázek. Stál tam s notesem v ruce jako nějaký psychoanalytik. Ale nevypadal tak: byl obrovitý, nahrbený, s rozcuchanými vlasy a měl na sobě oblečení, ve kterém podle všeho minimálně minulou noc i spal.

„Doktor Alex Delaware?“ Zvedl mi k očím svůj odznak.

„Ano.“

Představil se a upřeně se na mě zadíval. Byl jsem oblečený ve žlutém županu. Má neupravená bradka dosáhla rabínské délky a vlasy vypadaly jako po zásahu elektrickým proudem. I po třinácti hodinách spánku jsem vypadal ospale a taky jsem si tak připadal.

„Doufám, že vás neruším, doktore. U vás v kanceláři mi dali vaše číslo domů, ale to je mimo provoz.“

Pozval jsem ho dál. Sedl si a rozhlížel se kolem sebe. Na stole leželo pět hromádek neotevřené pošty. Díky zataženým žaluziím vládlo v domě šero a byl zde zatuchlý vzduch. Na obrazovce běžel další seriál. Položil si notes na koleno a sdělil mi, že náš rozhovor bude jen formalita potřebná pro koronerovo vyšetřování. Pak mě nechal znovu vylíčit, co jsem dělal v tu noc, když jsem našel tělo, občas mě přerušil, aby si něco upřesnil. Škrábal, zapisoval a hleděl na mě. Náš dialog byl nudně procedurální a já jsem se často v myšlenkách zatoulal někam úplně jinam, takže musel opakovat otázku. Občas jsem mluvil tak tiše, že mě vybídl, abych svou odpověď zopakoval.

Po dvaceti minutách se zeptal: „Doktore, cítíte se dobře?“

„Jsem v pořádku.“ Má odpověď zněla dost nepřesvědčivě.

„No dobře.“ Zavrtěl hlavou a položil mi několik dalších otázek. Pak odložil tužku a nervózně se zasmál.

„Víte, připadá mi trochu legrační ptát se doktora, jak se cítí.“

„S tím si nedělejte starosti.“

Začal mi opět klást otázky a já jsem i přes zamlžení mysli poznal, že používá zvláštní postup. Skákal z tématu na téma bez zjevného systému dotazů. To mě vyvedlo z rovnováhy a začal jsem být ostražitý.

„Jste odborný asistent na lékařské fakultě?“

„Docent.“

„Na docenta jste docela mladý, nebo ne?“

„Je mi dvaatřicet. Začal jsem brzy.“

„Aha. Kolik dětí jste měl v tom léčebném programu?“

„Okolo třiceti.“

„A rodičů?“

„Asi tak deset nebo jedenáct párů a šest rodičů bez partnera.“

„Bavili jste se při terapii o panu Hicklovi?“

„To je důvěrná informace.“

„To jistě je, pane doktore.“

„Vedl jste terapii jako součást svého zaměstnání v…,“ podíval se do svých poznámek, „… Západní dětské nemocnici.“

„Šlo o dobrovolnou práci navíc, která souvisela s nemocnicí.“

„Nedostával jste za ni zaplaceno?“

„Dostával jsem svůj obvyklý plat a nemocnice mě zprostila ostatních povinností.“

„Byli v té terapeutické skupině i otcové?“

„Ano.“ Měl jsem za to, že jsem se zmínil o párech.

„Řekl bych, že někteří z nich měli na pana Hickla dost velkou pifku.“

Pan Hickle. Jen policista mohl být tak strojeně zdvořilý, aby nazval toho zvrhlíka panem. Předpokládal jsem, že mezi svými ho tituluje jinak. Nesnesitelná etiketa byl způsob, jak udržet bariéru mezi poldou a civilistou.

„I to je důvěrná informace, detektive.“

Zatvářil se, jako by chtěl říct, že za pokus to stálo, a něco si načmáral do notesu.

„Proč je tolik otázek kolem sebevraždy?“

„Je to jen rutina.“ Odpověděl automaticky, aniž by vzhlédl. „Mám rád důkladnost.“

Nepřítomně se na mě zadíval a pak se zeptal: „Pomáhal vám někdo s těmi skupinami?“

„Nabádal jsem rodiny, ať se aktivně zúčastní – aby samy sobě pomohly. Byl jsem jediným odborníkem.“

„Vzájemné poradenství?“

„Přesně tak.“

„Teď to provozujeme u nás na stanici.“ Mluvil věcným, neosobním tónem. „Takže přebrali vedení terapie?“

„Postupně. Vždy jsem s nimi byl.“

„Měl někdo z nich klíč od vaší kanceláře?“

Aha.

„V žádném případě. Myslíte, že někdo z nich Hickla zabil a narafičil to jako sebevraždu?“ Určitě si to myslel. Totéž napadlo i mě.

„Nevynáším žádné závěry. Jen vedu vyšetřování.“ Ten chlap uměl být dostatečně vyhýbavý na to, aby mohl být psychoanalytikem.

„Aha.“

Náhle vstal, zavřel notes a odložil tužku.

Zvedl jsem se, abych ho vyprovodil ke dveřím. Zavrávoral jsem a svět kolem mě zčernal.

První věc, kterou jsem viděl, když jsem přišel k sobě, byl velký nehezký obličej, který se nade mnou skláněl. Cítil jsem vlhko a chlad. Detektiv držel v ruce hadr, ze kterého kapala voda přímo na můj obličej.

„Omdlel jste. Jak se cítíte?“

„Dobře.“ Dobře bylo to poslední, co odpovídalo mým pocitům.

„Nevypadáte zrovna dobře. Možná bych měl zavolat doktora, doktore.“

„Ne.“

„Určitě?“

„Ne, nic to není. Měl jsem několik dnů chřipku. Musím jen dostat něco do žaludku.“

Odešel do kuchyně a vrátil se se sklenicí pomerančového džusu. Pomalu jsem upíjel a cítil jsem, jak se mi vrací síla.

Sedl jsem si a podržel jsem si sklenici sám.

„Děkuji,“ řekl jsem.

„Ochraňuj a služ.“

„Teď už je mi opravdu dobře. Pokud nemáte další otázky…“

„Ne. Pro dnešek je to vše.“ Vstal a otevřel pár oken. Dovnitř proniklo slunce a ostře se mi zapíchlo do očí. Vypnul televizi.

„Chcete něco k jídlu, než půjdu?“

Zvláštní mužský s mateřskými sklony.

„Budu v pořádku.“

„Dobrá, doktore, převezměte péči o pacienta.“

Moc jsem si přál, aby už odešel. Jakmile ale utichl zvuk motoru jeho auta, začal jsem si připadat dezorientovaný. Ne už deprimovaný jako předtím, ale rozrušený, neklidný, roztěkaný. Zkusil jsem sledovat nějaký romantický seriál, ale nedokázal jsem se soustředit. Stupidní dialogy mi najednou lezly na nervy. Vzal jsem do ruky knihu, ale nedokázal jsem zaostřit na slova. Lokl jsem si pomerančového džusu. Zanechal v mých ústech nepříjemnou pachuť a v krku bodavou bolest.

Vyšel jsem na verandu a zadíval se na oblohu, dokud před mýma očima nezačala tančit světélkující kola. Kůže mě svědila. Ptačí zpěv dráždil moje uši. Nemohl jsem klidně sedět.

Pokračovalo to celé odpoledne. Cítil jsem se mizerně.

O půl páté zavolal.

„Doktor Delaware? Tady je Milo Sturgis. Detektiv S tur gis.“

„Co pro vás mohu udělat, detektive?“

„Jak se cítíte?“

„O dost lépe, děkuji.“

„To je dobře.“

Odmlčel se.

„Ehm, doktore, vím, že je to citlivé téma, ale…“

„Co vás trápí?“

„Víte, byl jsem u lékařské jednotky ve Vietnamu. Zažili jsme spoustu případů, kterým se říká akutní reakce na stresovou situaci. Jen mě napadlo, jestli…“

„Myslíte, že se to týká i mě?“

„No…“

„Co jste předepisovali vojákům ve Vietnamu?“

„Posílali jsme je co nejrychleji zpátky do akce. Čím více se návratu vyhýbali, tím to bylo pro ně horší.“

„Myslíte, že bych to měl udělat taky? Skočit zpátky do víru normálního života?“

„To nemůžu posoudit, doktore. Nejsem psycholog.“

„Stanovil jste diagnózu, ale léčit nebudete?“

„Tak jo, doktore. Chtěl jsem jen vědět, jestli…“

„Ne. Počkejte. Omlouvám se. Oceňuji, že jste zavolal.“ Jeho telefonát mě vyvedl z míry. Hledal jsem za ním nějaký skrytý motiv.

„To je samozřejmost. Rádo se stalo.“

„Díky, opravdu. Mohl byste z fleku dělat cvokaře, detektive.“

Rozesmál se.

„I to je někdy součástí mé práce.“

Když zavěsil, cítil jsem se o hodně lépe než v předchozích dnech. Další den ráno jsem mu zavolal a pozval ho na drink.

Setkali jsme se v male restauraci na druhé straně Západního L. A., jednu stanici od bulváru Santa Monica. Byla to spíš kavárnička se zakouřeným koktejlovým salonkem v zadní části. Sedělo tam pár skupinek mužů, kteří se svou postavou podobali Milovi, ale působili serióznějším dojmem. Všiml jsem si, že někteří Mila pozdravili. Přišlo mi to trochu divné. Vždycky jsem si myslel, že se policisté baví po službě jinak, víc odvázané. Tito muži se tvářili seriózně a mluvili tiše.

Jakó terapeut byl skvělý. Upíjel chivas, seděl pohodlně opřený a nechal mě mluvit. Už se na nic nevyptával, jen poslouchal a já jsem si vyléval srdce.

Ke konci večera se ale také dostal ke slovu.

Během několika následujících týdnů jsme oba zjistili, že toho máme hodně společného. Byli jsme přibližně stejného věku – on o deset měsíců starší – a oba jsme se narodili v rodinách pracující třídy žijících ve středně velkých městech. Jeho otec byl ocelář, můj elektromontér. Milo byl také dobrým studentem, absolvoval Purdue a získal titul M.A. V oboru literatura na indiánské univerzitě v Bloomingu. Původně chtěl být učitelem, ale dva roky ve Vietnamu změnily jeho rozhodnutí a on se stal policistou.

Svou policejní práci nepovažoval za příliš rozdílnou od svých intelektuálních plánů. Informoval mě, že detektivové z oddělení vražd jsou na každém policejním oddělení intelektuální elitou. Vyšetřování vraždy vyžaduje jen minimální fyzickou námahu, zato však spoustu duševní činnosti. Někteří detektivové občas porušují předpisy a nenosí zbraň. Pouze pera a tužky. Milo u sebe nosil osmatřicítku, ale přiznal se, že ji doopravdy nepotřebuje.

„Jsme opravdové kancelářské myši, Alexi, se spoustou papírování, rozhodování a hledání detailů.“

Měl svou policejní práci rád, líbilo se mu chytat zločince. Občas měl pocit, že by mohl zkusit i něco jiného, ale co přesně, to sám nevěděl.

Měli jsme společné i jiné zájmy. Oba jsme prošli tréninkem bojových umění. Milo za svého působení v armádě prošel různými kurzy sebeobrany. Já jsem se během postgraduálního studia naučil šermovat a umění karate. Oba jsme už dávno byli z formy, ale oba jsme si nalhávali, že své naučené dovednosti budeme schopni v případě potřeby použít. Oba jsme taky dokázali ocenit dobré jídlo a přednosti samoty.

Rychle jsme si vybudovali oboustranně vítaný vztah.

Asi tři týdny po našem seznámení mi prozradil, že je homosexuál. Na chvíli mi to vzalo dech a on taky neměl, co by dodal.

„Říkám ti to proto, aby sis nemyslel, že na tebe něco zkouším.“

V duchu jsem se zastyděl, protože to bylo přesně to, co mě nejprve napadlo.

Zpočátku jsem si ani přes své psychologické umění nemohl zvyknout na skutečnost, že je gay. Fakta jsem dobře znal. Homosexuálové tvoří pět až deset procent prakticky každého lidského společenství. Většina z nich vypadá jako všichni ostatní. Najdete mezi nimi kohokoli – řezníka, pekaře, detektiva z oddělení vražd. Většina z nich žije spořádaným životem.

Přesto však vás pořád napadají stereotypy. Předpokládáte, že se budou pohybovat taneční chůzí, pištět a vystupovat jako křehké dámy či amazonky s oholenou lebkou oblečené v kůži nebo lesbičky v košilích a khaki kalhotách, popřípadě trekových botách.

Milo vůbec nevypadal jako homosexuál.

Byl však jím a se svou orientací se už před pár lety smířil, neskrýval ji a ani se s ní nechlubil.

Zeptal jsem se ho, zda o tom ví lidé na oddělení.

„Ano i ne. Žádné oficiální oznámení neexistuje, jen je to všeobecně známo.“

„Jak se k tobě chovají?“

„Nelibost skrývají, jsou odtažití – vnímám ty chladné pohledy.

V zásadě se ale chovají podle hesla žij a nechej žít. Mají málo lidí a jsem jim dobrý. Co chtějí víc? Lovit v ACLU a ztratit dobrého detektiva? Ed Davis měl homofobní sklony. Teď je pryč a není to tak zlé.“

„Co ostatní detektivové?“

Pokrčil rameny.

„Nechávají mě na pokoji. Bavíme se jen o práci. Nescházíme se.“

Teď už mi chování mužů v restauraci dávalo smysl.

Už jsem také lépe chápal Milův počáteční altruismus a podanou pomocnou ruku. Věděl, co to je být sám. Policista homosexuál je odsouzen k životu v osamění. Nikdy se nemůže stát součástí policejní party, ať už je jakkoli dobrý‘ A pro jiné homosexuály zůstane vždy člověkem, který vypadá jako polda, chová se jako polda a který je polda.

„Řekl jsem si, že ti to raději prozradím, protože se z nás začínají stávat přátelé.“

„O nic přece nejde, Milo.“

„Ne?“

„Ne.“ Nebylo mi to až tak jedno, jak jsem se tvářil, ale hodlal jsem na svém postoji zapracovat.

Měsíc potom, co si Hickle strčil do úst dvaadvacítku a rozstříkl svůj mozek na zed mé ordinace, jsem provedl několik zásadních životních změn.

Odešel jsem ze Západní dětské kliniky a zavřel svou praxi. Všechny své pacienty jsem odkázal na svého bývalého studenta, jenž si právě otevřel praxi a potřeboval klienty. V době, kdy jsem začal pracovat s rodinami klientů Kim Kornerové, jsem vzal jen pár nových případů, takže převedení proběhlo vcelku bez problémů. Prodal jsem byt v Malibu a s velkým ziskem i čtyřicet bytových jednotek, které jsem koupil před sedmi lety. Zbavil jsem se také dvojdomku v Santa Monice. Část peněz, jež by nakonec stejně spolkly daně, jsem vložil do výdělečného peněžního trhu. Zbytek jsem dal do nezdanitelného obecního majetku. Nešlo o investice, na kterých člověk zbohatne, ale poskytly mi finanční jistotu. Říkal jsem si, že můžu žít tak dva tři roky z úroků, pokud nebudu příliš rozhazovat.

Prodal jsem chevrolet a koupil sevillu z roku sedmdesát devět. Byl to poslední rok, kdy ještě vypadaly dobře. Byla tmavě zelená s hnědým koženým interiérem, pohodlným a střízlivým. Měla sice velkou spotřebu na kilometr, ale vzhledem ke vzdálenostem, které najezdím, to nebyla žádná hrůza. Vyhodil jsem většinu oblečení a koupil si nové, většinou z měkkých materiálů – úpletu, manšestru. Přibyly kašmírové svetry, župany, šortky, pulovry, boty s gumovou podrážkou.

Nechal jsem pročistit potrubí a začal si užívat horkou koupel, kterou jsem si nedopřál za celou dobu, co jsem ten dům vlastnil. Začal jsem si kupovat jídlo a pít mléko. Vytáhl jsem z futrálu svou starou kytaru, sedával na verandě a brnkal. Poslouchal jsem hudbu. Poprvé od střední školy jsem si četl jen tak pro radost. Oholil jsem si bradku a zjistil, že můj obličej nevypadá zrovna špatně. Opálil jsem se.

Začal jsem se scházet s ženami. Poznal jsem Robin a život se změnil k lepšímu.

Byla to doba, kdy jsem se hýčkal. Předčasný důchod šest měsíců před třiatřicátými narozeninami.

Byla to zábava.

3

Poslední bydliště Mortona Handlera – pokud nepočítáte márnici – byl luxusní bytový komplex v pacifických Palisádách, kousek od bulváru Sunset. Byl postaven ve svahu a vypadal jako včelí úl. Jednotlivé bytové jednotky byly spojeny náhodně vestavěnými chodbami a všechny byty měly výhled na oceán. Styl kopíroval španělskou architekturu: oslnivě bílá štuková omítka kombinovaná s červenými taškovými střechami a okenními rámy z černého tepaného kovu. Sem tam byl vidět záhon azalek nebo ibišků, ale většinu vzrostlejší zeleně tvořily rostliny zasazené do velkých terakotových květináčů – kokosové palmy, gumovníky a kapradiny, které budily dojem dočasnosti. Jako by někdo počítal s tím, že se brzy odstěhuje nebo že je bude každou noc schovávat do garáže.

Handlerův byt se nacházel na prostředním patře. Vchodové dveře byly přelepeny policejní páskou a spousta stop před dveřmi vypovídala o nedávné činorodé aktivitě.

Milo mě zavedl přes terasu plnou naleštěných kamenů a sukulentů k bytu v rohové části domu. Neúplný nápis ze samolepicích písmen dával dohromady slovo SPRÁ CE. Náhodně odlepené písmeno nebo úmysl?

Milo zaklepal.

Uvědomil jsem si, že je kolem neobvyklé ticho. Komplex tvořilo asi padesát jednotek, ale nikde nebylo vidět živou duši. Nic nedávalo tušit, že místo obývají lidé.

Čekali jsme několik minut. Milo zvedl ruku k opětovnému zaklepání, ale než stihl svůj úmysl dokončit, dveře se otevřely.

„Omlouvám se. Myla jsem si vlasy.“

Ženě mohlo být někde mezi pětadvaceti a čtyřiceti lety. Měla bledou pleť se strukturou, která vypadala, že by se rozpadla po pouhém doteku špendlíkem. Velké hnědé oči lemovaly linky vytrhaného obočí. Měla úzké rty a mírný předkus. Vlasy si zabalila do oranžového ručníku, ale jeden vylézající pramen naznačoval nějaký odstín hnědé. Oblékla si vybledlé bavlněné triko s okrovým a oranžovým potiskem, rezavě hnědé strečové kalhoty a tmavě modré tenisky. Střelila pohledem z Mila na mě. Vypadala jako někdo, kdo už dostal od života několik kopanců a neví, jestli nemůže každou chvilku očekávat další.

„Paní Quinnová? Tohle je Alex Delaware. Je to psycholog, o kterém jsem vám povídal.“

„Teší mě, doktore.“

Její ruka byla hubená, studená a vlhká a ona ji co nejrychleji odtáhla.

„Melody je u sebe a kouká na televizi. Nedávám ji teď kvůli tomu všemu do školy. Nechávám ji koukat na televizi, ať myslí na něco jiného.“

Následovali jsme ji do bytu.

Slovo byt bylo dost shovívavým pojmenováním pro místo, kde jsme se ocitli. Jako bych slyšel architekta. Hej, Ede, zůstalo nám navíc pár metrů čtverečních vzadu na terase u bytu číslo sto čtyřicet dva. Co kdybychom to místo zastřešili, vestavěli pár příček a udělali z toho správcovský byt? Nějaká chudá duše se pak může nechat zlákat na práci s bydlením v pacifických Palisádách…

Obývací pokoj vyplňovala pohovka s květovaným čalouněním, stůl a televize. Zarámovaná reprodukce Mount Rainieru vypadala jako vytržená z kalendáře. Kromě ní viselo na stěnách několik zažloutlých fotografií lidí se zatvrzelými a neveselými pohledy. Vypadali jako z dob zlaté horečky.

„To jsou mí prarodiče,“ vysvětlila.

Z obývacího pokoje bylo vidět do malinké kuchyňky, z níž se linula vůně pečené slaniny. Na lince ležel pytlík bramborových lupínků s příchutí kyselé smetany a cibule a balení šesti limonád.

„Pěkné fotografie.“

„Přišli sem v roce 1902. Z Oklahomy.“ Její slova vyzněla jako omluva.

Za neopracovanými dveřmi v zadní části pokoje najednou zazněl smích a potlesk, zvonění a bzučáky. Nějaká televizní soutěž.

„Kouká se vzadu na televizi.“

„To je v pořádku, paní Quinnová. Necháme ji zatím v klidu.“

Žena souhlasně přikývla.

„Nemá moc příležitostí koukat přes den na televizi, protože chodí do školy. Tak se na ni teď kouká.“

„Můžeme se posadit, paní Quinnová?“

„Ale ano, samozřejmě.“ Začala poletovat po místnosti jako poplašená jepice a přitom si jednou rukou přidržovala na hlavě ručník. Přinesla popelník a položila ho na kraj stolu. Milo a já jsme si sedli na pohovku a ona si přitáhla úzkou kuchyňskou židli s hliníkovými nohami. I když měla útlou postavu, její hýždě přesahovaly sedátko na obou stranách. Vytáhla krabičku s cigaretami, jednu si zapálila a potáhla tak silně, až se jí vtáhly obě tváře. Milo spustil.

„Kolik roků má vaše dcera, paní Quinnová?“

„Bonito. Říkejte mi Bonito. Melody je malá holka. Tento měsíc jí bylo sedm.“ Rozhovor o vlastní dceři ji viditelně znervóznil ještě více. Lačně potáhla z cigarety a vydechla trochu kouře. Volnou ruku zavírala v pěst a opět otevírala s neuvěřitelnou rychlostí.

„Melody může být naším jediným svědkem toho, co se stalo včera v noci.“ Milo na mě vrhl znechucený pohled.

Věděl jsem, co si myslí. V celém komplexu se sedmdesáti až stovkou obyvatel bylo jediným možným svědkem malé dítě.

„Bojím se o ni, detektive Sturgisi. Co když to zjistí někdo jiný?“ Bonita Quinnová hleděla upřeně na podlahu, jako by se z ní snažila vyčíst dávno zapomenutá tajemství.

„Paní Quinnová, mohu vás ujistit, že se to nikdo další nedoví. Doktor Delaware už několikrát spolupracoval s policií jako zvláštní konzultant.“ Lhal s obdivuhodnou bezostyšností a nenuceností. „Dobře ví, jak je důležité uchovat informace v tajnosti. Kromě toho…“ Natáhl ruku a konejšivě ji poplácal po rameni. Myslel jsem, že žena proletí stropem, jak ji to vyděsilo. „Všichni psychologové zachovávají při práci s pacienty důvěrnost informací. Je to tak, doktore Delaware?“

„Samozřejmě.“ Doufal jsem, že nezačneme rozebírat celé téma práva dítěte na soukromí.

Bonitě Quinnové vylétlo z úst podivné zapištění, jež se dá jen stěží interpretovat. Vzdáleně mi připomnělo zvuk, který vydávaly laboratorní žáby, jež jsme používali v hodinách fyziologie, a to těsně předtím, než jsme je ochromili zapíchnutím jehly do vrchní části lebky.

„Co pro ni bude všechno to hypnotizování znamenat?“

Sklouzl jsem k tónu, který jsem obvykle používal při své práci psychologa. Mluvil jsem klidným, uklidňujícím hlasem, jenž se pro mě stal za ta léta tak přirozený, že se na něj hlasivky doslova automaticky přepnuly. Vysvětlil jsem jí, že hypnóza není žádná magie, že jde jen o kombinaci cíleného soustředění a hlubokého uvolnění tak, že si lidé lépe vzpomenou, a že právě proto používá policie tuto metodu při práci se svědky. Že se děti hypnotizují mnohem snadněji než dospělí, protože nemají tolik zábran a mají fantazii. Ujistil jsem ji, že hypnóza nebolí, že je pro děti příjemná a že v ní nemohou zůstat ani dělat věci proti své vůli.

„Celá hypnóza,“ zakončil jsem, „je řízena samotnou hypnotizovanou osobou. Mým úkolem je jen pomoci vaší dceři udělat něco, co je pro ni přirozené.“

Pravděpodobně rozuměla nanejvýš desetině z toho, co jsem jí řekl, ale i tak se zdálo, že se uklidnila.

„Přirozené. To je přesně to slovo, co se dá na ni použít. Prosní celý den.“

„Přesně tak. Hypnóza je něco podobného.“

„Učitelé si pořád stěžují, že neudrží pozornost a nevěnuje se své práci.“

Mluvila tak, jako by očekávala, že s tím něco udělám.

Milo zasáhl do našeho rozhovoru.

„Řekla vám Melody něco víc o tom, co viděla, paní Quinnová?“

„Ne, vůbec nic.“ Důrazně zavrtěla hlavou. „Vůbec jsme se o tom nebavily.“

Milo vytáhl notes a prolistoval několik stránek.

„V mých záznamech je, že Melody nemohla spát a seděla v obývacím pokoji – v tomhle pokoji – okolo jedné hodiny ráno.“

„Určitě. Chodím spát nejpozději o půl dvanácté a asi půl hodiny po půlnoci jsem se vzbudila a dala jsem si cigaretu. V tu dobu Melody spala, a než jsem znovu usnula, nevstala. Určitě bych ji slyšela, protože spíme ve stejném pokoji.“

„Aha. Taky tady mám poznámku, že viděla dva muže. „Viděla jsem velké pány.“ Policistova otázka zněla: „Kolik pánů?“ Ona odpověděla: „Dva, možná tři.“ Když se jí zeptal, jak vypadali, řekla jen, že byli tmaví.“ Otočil se ke mně. „Zeptali jsme se jí, jestli byli tmaví jako Mexičané nebo jako černoši. Neuměla odpovědět. Jen opakovala tmaví.“

„Mohla tím myslet stíny. U sedmiletého dítěte to může znamenat cokoli.“

„Já vím.“

„Mohli to být dva muži, jeden muž se svým stínem nebo…“

„Neříkej mi to.“

Nebo to neznamenalo vůbec nic.

„Ona vždycky neříká o všem pravdu. Občas si trochu vymýšlí.“

Oba jsme se otočili za hlasem Bonity Quinnové, která využila těch pár vteřin, kdy jsme se jí nevěnovali, k tomu, aby típla cigaretu a zapálila si novou.

„Netvrdím, že je špatná. Jen ne vždycky řekne pravdu. Nevím, proč se na ni chcete spoléhat.“

Položil jsem jí otázku: „Máte problémy s tím, že notoricky lže o věcech, které nedávají smysl, nebo lže proto, aby se vyhnula potížím?“

„S tím druhým. Když uhýbá před pohlavkem a já vím, že je něco rozbité a že to musela udělat ona. Ale ona mi tvrdí, že ne, že to nebyla ona. Tak jí plesknu hned dvakrát.“ Podívala se na mě, jako by očekávala nesouhlasnou reakci. „Za to, že mi neřekla pravdu.“

„Máte s ní i jiné problémy?“ zeptal jsem se jemně.

„Je to hodná holka, pane doktore. Jen často ve dne sní a má problémy se soustředěním pozornosti.“

„Ano?“ Pokud jsem s tím dítětem chtěl zkusit hypnózu, potřeboval jsem mu porozumět.

„Soustředit se – to je pro ni opravdu těžké.“

Nebylo divu, v téhle malé cele s věčně zapnutou televizí. Okolní byty byly určeny hlavně pro dospělé a ona se musela držet stranou. V jižní Kalifornii žije velká skupina populace, kterou pohled na příliš mladé nebo staré lidi uráží. Nechtějí, aby jim někdo připomínal, z čeho vzešli a kam směřují. Takové popírání spolu s obličejovým liftinkem, vlasovými transplantáty a make-upem je udržuje v příjemném sebeklamu nesmrtelné současnosti. Alespoň nakrátko.

Byl jsem ochoten se vsadit, že Melody Quinnová tráví většinu času zavřená doma, i když se v bytovém komplexu nacházejí tři bazény a dokonale vybavená tělocvična.

„Vzala jsem ji k lékaři, když mi učitelé nepřestávali posílat poznámky, že nedokáže v klidu sedět a že se myšlenkami toulá bůhvíkde. Doktor o ní prohlásil, že je moc aktivní. Že má něco s mozkem.“

„Hyper aktivní?“

„Přesně tak. Vůbec by mě to nepřekvapilo. Její otec to neměl v hlavě úplně v pořádku.“ Zaťukala si prstem na čelo. „Bral drogy a pil víno, dokud…“ Zmlkla a polekaně se podívala na Mila.

„Budte v klidu, paní Quinnová. Nás tyto věci nezajímají. Chceme jen zjistit, kdo zabil doktora Handlera a slečnu Gutierrezovou.“

„Jo, toho cvokaře…“ Opět zmlkla a tentokrát se zadívala na mě. „Dneska bych raději asi neměla mluvit.“ Přinutila se k mdlému úsměvu.

Chápavě jsem se na ni usmál.

„Byl to hodný člověk, ten doktor.“ Někteří mí nejlepší přátelé jsou psychoterapeuti. „Žertoval se mnou a já jsem si z něj taky dělala legraci a říkala mu vtipy o cvokařích.“ Rozesmála se. Její smích byl zvláštní a ukázala při něm ústa plná zubů, které zoufale potřebovaly spravit. Podle všech známek jsem její věk odhadoval na pětatřicet let, plus mínus. Za deset let bude vypadat o hodně starší, než kolik jí skutečně bude. „Je to strašné, co se mu stalo.“

„A slečně Gutierrezové taky.“

„Jo, jí taky. Akorát že z té jsem zrovna odvázaná nebyla. Byla to Mexičanka, to víte, ale namyšlená. Tam, odkud pocházím, dělají takové jako ona různé podřadné práce a uklízečky. Tahle měla luxusní ohoz a malého sporťáka. A byla učitelka.“ Pro Bonitu Quinnovou, vychovanou k názoru, že všichni Mexičané musí dřít jako soumaři, nebylo snadné vidět, že ve velkém městě, daleko od zelených polí, vypadají někteří z nich jako opravdoví lidé. Zatímco ona musí dělat podřadnou práci.

„Vždycky se nesla, jako bych pro ni nebyla dost dobrá. Když jsem ji pozdravila, dívala se někam do dálky, jako by jí jakákoli odpověď obtěžovala a obírala o čas.“

Potáhla z cigarety a chytře se usmála.

„Tentokrát jsem neřekla nic špatně.“

Oba jsme se na ni podívali.

„Ani jeden z vás není Mexičan, pánové. Nechci se zase nějak ztrapnit.“

Byla viditelně potěšená sama sebou a já jsem chtěl s výhodou využít její povznesené nálady a položit jí pár otázek.

„Paní Quinnová, bere vaše dcera nějaké léky na tu svou hyperaktivitu?“

„Jo, jistě. Doktor mi napsal nějaké pilulky a já jí je dávám.“

„Máte někde po ruce recept?“

„Mám lahvičku.“ Vstala a vrátila se s jantarově žlutou skleněnou lékovkou do půli naplněnou tabletami.

Vzal jsem ji od ní a přečetl si štítek. Ritalin. Metylfenydát hydrochlorid. Extra silný amfetamin, který má povzbuzující účinky na dospělé, ale zklidňuje děti. Je jedním z nejčastěji předepisovaných léků pro americkou mládež. Ritalin je návykový a vysoce účinný a má spoustu vedlejších účinků. Jedním z nich je nespavost. To by mohlo vysvětlovat, proč Melody byla v jednu hodinu ráno vzhůru a hleděla z okna.

Ritalin má skvělé účinky, pokud jde o kontrolu chování dítěte. Zlepšuje koncentraci a snižuje frekvenci problémů v chování hyperaktivních dětí. Zní to skvěle, ale symptomy hyperaktivity jsou jen obtížně odlišitelné od symptomů strachu, deprese, akutní stresové reakce nebo obyčejné nudy ve škole. Setkal jsem se s dětmi, které byly příliš chytré na svou třídu, takže se jevily jako hyperaktivní. Ale také s takovými, jež procházely hrůzou rozvodu rodičů nebo Jiným závažným traumatem.

Lékaři, kteří dělají svou práci správně, si vyžádají důkladné psychologické a sociální posouzení dítěte, než předepíšou Ritalin nebo jiný lék ovlivňující chování. Takových dobrých lékařů je naštěstí spousta. Jsou ale i tací, kteří hledají tu nejsnadnější cestu a jako první krok použijí pilulky. Pokud nejde o zanedbání lékařské péče, má to k tomu velmi blízko.

Otevřel jsem lékovku a vy třepal si pár tabletek do dlaně. Byly jantarově žluté, dvacetimiligramové. Přečetl jsem si údaje na štítku. Jednu tabletu třikrát denně. Šedesát miligramů byla maximální doporučená denní dávka. Hodně silná pro sedmileté dítě.

„Dáváte jí tyhle tablety třikrát denně?“

„Jo. Tak je to tam předepsané, nebo ne?“

„Ano, je. Nezačal její lékař s něčím menším – s bílými nebo modrými tabletkami?“

„Ale ano. Nejprve brala tři modré tabletky. Docela zabíraly, ale ve škole si pořád stěžovali, tak jsem souhlasila s těmito.“

„Takové dávkování Melody vyhovuje?“

„Mně vyhovuje skvěle. Když mám rušný den a chodí sem spousta lidí – víte, ona nemá ráda, když sem chodí spousta lidí a všechen ten ruch kolem – dávám jí ještě o tabletku víc.“

To už znamenalo předávkování.

Bonita Quinnová si musela všimnout mého překvapení a nesouhlasného výrazu, který jsem se neúspěšně pokusil skrýt, protože se v jejím hlase objevilo rozhořčení.

„Doktor řekl, že je to v pořádku. Je to významný člověk. Víte, v tomhle komplexu nesmí bydlet děti a já tu s ní můžu zůstat jen pod podmínkou, že bude hodná a tichá. Lidi z M and M Proper – ties – to je firma, co to tu vlastní – mi to řekli jasně. Jediná stížnost na dítě a jdeme pryč.“

Je jasné, co to udělalo s Melodyiným společenským životem.

V takovém prostředí nemá nikdy šanci najít si kamarády.

Byla to krutá ironie. Uvězněná v sedmi letech mezi takovou nádherou a přepychem, odsouzená k osamělému životu v brlohu vysoko nad oceánem a předávkovaná Ritalinem, aby její chování vyhovovalo společným zájmům losangeleského školského systému, hloupé a potrhlé matky a realitní firmy.

Znovu jsem se podíval na štítek. Tentokrát jsem hledal jméno předepisujícího lé <aře. Když jsem ho našel, věci mi začaly dávat smysl. L. W. Towle. Lionel Willard Towle, doktor medicíny. Jeden z nejzavedenějších a nejuznávanějších pediatrů ve West Side. Nikdy jsem se s aím nesetkal, ale znal jsem ho podle reputace.

Byl v představenstvu Západní dětské kliniky i několika dalších nemocnic ve West side. Velké zvíře na Pediatrické akademii. Hostující, vysoce žádaný lektor na seminářích o problémech chování a učení.

Byl také placeným konzultantem tří velkých farmaceutických koncernů. To znamená, že prosazoval léky. Mezi mladšími lékaři, zvláště těmi, kteří byli při předepisování léků zdrženlivější, měl pověst jako lékař, který rychle a snadno sahá po tužce a bločku s recepty. Nikdo to neříkal příliš nahlas, protože Towle byl už dlouho zavedený a měl spoustu významných pacientů a styků, ale šeptem ho nazývali doktor Klid. Zajímalo by mě, jak se někdo jako Bonita Quinnová dostal právě k němu. Nenašel jsem ale způsob, jak se zeptat, abych přitom nevypadal jako příliš zvědavý šťoural.

Vrátil jsem jí lahvičku a obrátil se k Milovi, který po celou dobu našeho rozhovoru tiše seděl a poslouchal.

„Můžu s tebou mluvit?“

„Omluvte nás na chvilku, paní Quinnová.“

Venku jsem spustil. „To dítě hypnotizovat nemůžu. Je totálně předávkované. Bylo by to velké riziko a kromě toho je jen malá šance, že by z ní v takovém stavu vypadlo něco kloudného.“

Milo se pokoušel má slova strávit.

„Do prdele.“ Poškrábal se na hlavě. „Co kdybychom jí ty pilulky na pár dnů vzali?“

„Jde o lékařské rozhodnutí. Pokud to uděláme, překročíme tím hranice lékařské etiky. K takovému kroku potřebujeme svolení lékaře a tím zas porušíme důvěrnost informací.“

„A ten lékař je kdo?“

Popsal jsem mu doktora Towla.

„To je báječné. Možná by ale souhlasil a nechal ji pár dnů bez léků?“

„Možná, ale nemáme žádnou záruku, že rám Melody něco řekne. Je už rok na prášcích. A co paní Q? Uz tak je vyplašená jako myš. Zkus vzít jejímu zlatíčku pilulky a její Drvní reakcí bude, že ji zamkne na čtyřiadvacet hodin uvnitř. Lidé okolo milují svůj klid.“

V celém komplexu bylo pořád ticho jako v mauzoleu. Ve tři čtvrtě na dvě odpoledne.

„Můžeš se na to dítě alespoň podívat? Možná není tak moc omámená.“

Dveře do Handlerova bytu byly otevřené. Zahlédl jsem kousky rozházené elegance – orientální koberečky, starožitnosti, rozbitý nábytek, krví potřísněné bílé stěny. Muži z policejní laboratoře pracovali tiše a vytrvale jako krtci.

„Už dnes dostala druhou dávku, Milo.“

„Do prdele.“ Udeřil pěstí do dlaně. „Zajdi za ní. Řekni mi, jaký na tebe udělala dojem. Možná bude čilá.“

Nebyla. Její matka ji dovedla do obývacího pokoje a pak se i s Milem vzdálila. Melody hleděla nepřítomně do dálky a cucala si palec. Byla drobná. Kdybych neznal její věk, odhadoval bych ji na pět let. Měla podlouhlý vážný obličej a velikánské hnědé oči. Rovné blond vlásky, přidržované na svém místě dvěma plastikovými sponkami, jí sahaly po ramena. Byla oblečená v modrých džínsech a zelenomodrobílém pruhovaném tričku. Její nožky byly bosé a špinavé.

Dovedl jsem ji k židli a posadil jsem se na pohovku naproti ní.

„Ahoj, Melody. Jsem doktor Delaware. Jsem psycholog. Víš, co to je?“

Neodpověděla.

„Jsem takový doktor, který nedává injekce. Já si s dětmi povídám, kreslím a hraju. Pokouším se pomoci dětem, které jsou smutné, rozzlobené nebo vyděšené.“

Při slově vyděšené se na mě na okamžik podívala. Pak se opět zahleděla kamsi mimo mě a dále si cumlala palec.

„Víš, proč si s tebou povídám?“

Zavrtěla hlavou.

„Není to proto, že bys byla nemocná nebo že jsi udělala něco špatného. Víme, že jsi hodná holčička.“

Její pohled začal bloudit po místnosti, ale mně se vyhýbal.

„Jsem tu s tebou, protože když jsi minulou noc nemohla spát a koukala ses z okna, možná jsi viděla něco, co je hodně důležité.“

Opět nereagovala. Pokračoval jsem.

„Melody, co ráda děláš?“

Nic.

„Hraješ si ráda?“

Přikývla.

„Taky si rád hraju. A rád bruslím. Chodíš bruslit?“

„Ne.“ Samozřejmě, že ne. Brusle dělají hluk.

„Rád se dívám na filmy. Díváš se na nějaké filmy?“

Zamumlala něco nesrozumitelného. Naklonil jsem se k ní blíž.

„Copak jsi povídala, beruško?“

„V televizi.“ Hlas měla tenounký a rozechvělý. Připomněl mi zvuk vánku v suchém listí.

„Aha. Díváš se na televizi. Já se taky dívám na televizi. Jaké filmy máš ráda?“

„Scooby-Doo.“

„Scooby-Doo. To je hezký pořad. Díváš se ještě na něco?“

„Mamka se kouká na zamilované seriály.“

„Máš je ráda?“

Zavrtěla hlavou.

„Jsou nudné, že?“

Rty kolem palce ukázaly náznak úsměvu.

„Máš nějaké hračky, Melody?“

„U sebe v pokoji.“

„Můžeš mi je ukázat?“

Pokoj sdílela se svou matkou. Nevypadal ani jako dětský pokoj, ani jako pokoj obývaný dospělým. Měl jen několik metrů čtvereční, nízký strop a jediné okno umístěné v horní části zdi, které umocňovalo dojem cely. Melody a Bonita se dělily o manželskou postel. Ta byla narychlo ustlaná, tenký přehoz byl shrnutý a odhaloval zmuchlaná prostěradla. Na jedné straně postele stál noční stolek, plný kelímků a lahviček s krémy, tělovými mléky, kartáčky a hřebeny. Vedle nich ležel kousek kartonu, na němž byla připnuta spousta různých sponek. Protější stranu postele zabíral obrovský vycpaný, moly prožraný mrož, vyrobený z chlupatého materiálu příšerné tyrkysové barvy. Zarámovaná fotografie miminka, visící na stěně, byla jedinou výzdobou pokoje. Jedinými dalšími kusy nábytku a vybavení byl prádelník z neopracovaného dřeva, pokrytý háčkovaným ubrusem, a televize.

V jednom rohu ležela hromádka hraček.

Melody mě k ní váhavě dovedla. Zvedla špinavou nahou plastovou panenku.

„Amanda,“ oznámila.

„Je moc pěkná.“

Melody si přitiskla panenku k hrudi a začala se pohupovat.

„Určitě se o ni moc dobře staráš.“

„Ano.“ V jejím hlase zazněl obranný tón. To dítě nebylo vůbec zvyklé na pochvaly.

„Vím, že se o ni pěkně staráš,“ řekl jsem mírně. Podíval jsem se na mrože.

„Kdo to je?“

„Fatso. Dal mi ho tatínek.“

„Vypadá moc mile.“

Přistoupila k vycpanému zvířeti, které bylo stejně vysoké jako ona, a procítěně je pohladila.

„Mamka chce, abych ho vyhodila, protože je moc veliký. Ale já jí to nedovolím.“

„Fatso je pro tebe moc důležitý.“

„Jo.“

„Protože ti ho dal tatínek?“

Energicky pokývala hlavou a usmála se. Testem jsem prošel.

Dalších pětadvacet minut jsme spolu seděli na podlaze a hráli jsme si.

Když se Milo a Melodyina matka vrátili, měli jsme oba, skvělou náladu. Stihli jsme mezitím vystavět a zbourat několik světů.

„Hej, vy ale vypadáte rozpustile,“ řekla Bonita.

„Skvěle se bavíme, paní Quinnová, Melody je moc hodná holčička.“

„To je dobře.“ Přistoupila ke své dceři a položila jí ruku na hlavičku. „To je dobře, zlatíčko.“

V očích se jí objevila nečekaná něha, téměř okamžitě se však vytratila. Otočila se ke mně a rovnou se zeptala: „Jak to šlo s hypnózou?“

Řekla to stejným tónem, jako by zjišťovala, jak se dnes její dceři dařilo v matematice.

„Ještě jsme žádnou hypnózu nedělali. Melody a já se zatím poznáváme.“

Odvedl jsem ji stranou.

„Paní Quinnová, hypnóza vyžaduje důvěru ze strany dítěte. Než k ní přistoupím, strávím většinou s dítětem nějaký čas. Melody byla velmi vstřícná.“

„Nic vám neřekla?“ Sáhla do náprsní kapsy košile a vytáhla další cigaretu. Připálil jsem jí. Mé gesto ji dost překvapilo.

„Nic důležitého. S vaším dovolením bych rád zítra přišel a strávil s Melody ještě trochu času.“

Podívala se na mě podezřívavě, chvíli žvýkala cigaretu a pak pokrčila rameny.

„Vy jste doktor.“

Vrátili jsme se k Milovi a Melody. Milo klečel na jednom koleni a ukazoval Melody svůj policejní odznak. Ta na něj hleděla široce otevřenýma očima.

„Melody, jestli ti to nevadí, přijdu zase zítra a chvíli si pohrajeme, ano?“

Vzhlédla ke své matce a znovu si začala cumlat palec.

„Já proti tomu nic nemám,“ řekla Bonita Quinnová úsečně. „A teď utíkej.“

Melody se rozběhla k zadnímu pokoji. Ve dveřích se zastavila a zkoumavě se na mě zadívala. Zamával jsem jí a ona mi zamávala v odpověď a zmizela. O vteřinu později jsme uslyšeli hlasitý zvuk televize.

„Ještě jedna věc, paní Quinnová. Než zkusím s Melody hypnózu, potřeboval bych si promluvit s doktorem Towlem“

„V pořádku.“

„Když si chci promluvit s doktorem Towlem o Melody, potřebuji vaše svolení. Uvědomte si prosím, že jsme oba vázáni lékařským tajemstvím.“

„V pořádku. Doktoru Towlovi věřím.“

„Mohu ho požádat, aby Melody na pár dnů vysadil léky.“

„Dobře, to je jedno,“ mávla podrážděně rukou.

„Děkujeme vám, paní Quinnová.“

Zanechali jsme ji stát před jejím bytem. Zběsile potahovala z cigarety, přitom si sundala z hlavy ručník a zatřepáním hlavy nechala vlasy volně rozlétnout v poledním slunci.

Sedl jsem si za volant sevilly a pomalu jsem se rozjel k Sunsetu.

„Přestaň se tak zlomyslně culit, Milo.“

„O co jde?“ Koukal z okna a vlasy mu ve větru třepotaly jako kačení křídla.

„Moc dobře víš, že se ti podařilo zatáhnout mě do toho. Dítě, jako je ona, s těma velikýma očima, je jako postava z Keeneho obrazů.“

„Jestli chceš teď skončit, vůbec mě nepotěšíš, Alexi. Zastavovat tě ale nebudu. Pořád máme čas na noky.“

„Jdi do háje s noky. Jedeme za doktorem Towlem.“

Sevilla hltala palivo s obvyklou nenasytností. Na Bundy jsem zastavil u čerpací stanice Chevron.

Zatímco Milo tankoval, získal jsem na informacích Towlovo telefonní číslo a vytočil jsem je. Uvedl jsem svůj titul a za půl minuty jsem s ním už mluvil. Podal jsem mu stručné vysvětlení, proč si s ním potřebuji promluvit, a navrhl jsem, že to můžeme probrat po telefonu.

„Ne,“ prohlásil. „Mám ordinaci plnou dětí.“ Mluvil příjemným uklidňujícím hlasem, takovým, jaký by si každý rodič přál slyšet ve dvě hodiny ráno, když jeho nemluvně modrá.

„Kdy vám to vyhovuje?“

Neodpověděl. V pozadí jsem slyšel čilý ruch, pak tlumené hlasy. Vrátil se na linku.

„Co kdybyste se o půl páté stavil? Mám v té době přestávku.“

„Děkuji, že si na mě uděláte čas, doktore.“

„Dobře. Uvidíme se.“ A zavěsil.

Vyšel jseiťi z telefonní budky. Milo právě vytahoval hubici hadice z otvoru nádrže a držel ji dále od sebe, aby si nepotřísnil oblek.

Uvelebil jsem se na sedadle řidiče a vystrčil jsem hlavu z okna.

„Umyj mi přední sklo, chlapče.“

Obdařil mě ošklivým pohledem – ani se nemusel příliš snažit – a ukázal mi výmluvné gesto zdviženým prstem. Pak popadl papírové ubrousky.

Bylo čtyřicet minut po druhé hodině a nacházeli jsme se jen patnáct minut od Towlovy ordinace. Potřebovali jsme nějak zabít jednu hodinu. Ani jeden jsme neměli chuť na jídlo první kategorie, proto jsme se vrátili do Západního L. A. a zašli do baru U Angely.

Milo si objednal cosi s názvem San Francisco Deluxe Omelette. Přinesli mu jasně žlutou hrůzu naplněnou špenátem, rajčaty, mletým hovězím masem, cibulemi a marinovaným lilkem. S požitkem do té hromady zapíchl vidličku, zatímco já jsem zápasil se sendvičem plněným steakem a připíjel k němu Coors. Mezi jednotlivými sousty povídal o Handlerově vraždě.

„Je to velká hádanka, Alexi. Způsob provedení nese známky psychotického vraha – oba byli svázaní v ložnici, jako zvířata připravená na porážku. A mají asi šedesát bodných ran. Ta dívka vypadala, jako by se dostala do ruky Jacku Rozparovači…“

„Můžeš mě ušetřit podrobností?“ ukázal jsem na svůj talíř.

„Promiň. Vždycky zapomenu, že mluvím s civilem. Když se v takových věcech hrabeš několik let, zvykneš si. Musíš žít, takže se naučíš jíst a pít a vyprdnout se na ohledy.“ Otřel si obličej ubrouskem a dlouze si lokl piva. „Ale i přes to šílené počínání jsme nenašli žádnou známku násilného vniknutí. Přední dveře byly otevřené. Normálně by to bylo divné. Ale v tomto případě, kdy je obětí psychiatr, to může dávat smysl: znal nějakého špatného hocha a pustil ho dovnitř.“

„Myslíš, že to byl někdo z jeho pacientů?“

„Je to docela možné. Psychiatři přece mají co do činění s různými cvoky.“

„Dost by mě překvapilo, kdybys měl pravdu. Vsadím deset ku jedné, že Handler měl praxi typickou pro West Side – deprimované paničky středního věku, rozčarované manažery a pár adolescentů s krizí identity přihozených navíc.“

„Zdá se mi to, nebo jsem postřehl náznak cynismu?“

Pokrčil jsem rameny.

„Jen říkám, jak to ve většině případů chodí. Nákladné přátelství – ne že by nebylo hodnotné, samozřejmě. A v případech, které většina z nás psychologů nebo psychiatrů vídá ve své práci, je jen málo skutečných duševních nemocí. Skuteční blázni, ti, co jsou opravdu narušení, jsou hospitalizovaní.“

„Handler pracoval v nemocnici, než si zařídil vlastní praxi.

V Encino Oaks.“

„Pak možná najdeš něco tam,“ řekl jsem pochybovačně. Role pesimisty mě přestala bavit, proto jsem si nechal pro sebe, že nemocnice Encino Oaks je jen úschovna pro bohatá dítka bohatých rodičů, která se pokusila o sebevraždu. Sexuálních deviantů by se tam mnoho nenašlo.

Odsunul prázdný talíř stranou a mávl na číšnici.

„Bettijean, prosil bych pěkný kousek toho koláče s náplní ze zeleného jablka.“

„Se zmrzlinou, Milo?“

Poplácal se po břiše a rozvažoval.

„K čertu, proč ne. S vanilkovou.“

„A vám, pane?“

„Jen kávu, prosím.“

Když odešla, pokračoval. Vlastně se ani tak nebavil se mnou, spíš uvažoval nahlas.

„Přes to všechno se zdá, že doktor Handler pustil někoho k sobě domů někdy mezi půlnocí a jednou ráno a byl za svou snahu oddělán.“

„A ta slečna Gutierrezová?“

„Tvá náhodná nevinná oběť. Byla v nesprávnou chvíli na nesprávném místě.“

„Byla Handlerova přítelkyně?“

Přikývl.

„Asi šest měsíců. Z toho, co víme, byla nejprve jeho pacientkou a pak se z pohovky přemístila do jeho postele.“

Nebyl to nijak neobvyklý příběh.

„Ironií je, že skončila mnohem hůř než on. Handler měl proříznuté hrdlo a pravděpodobně zemřel relativně rychle. Měl v sobě pár dalších děr, ale žádnou smrtelnou. To s ní si vrah pohrál. Dává to smysl, pokud šlo o sexuální motiv nějakého blázna.“

Cítil jsem, jak se můj trávicí systém zastavuje. Změnil jsem téma.

„Kdo je tvůj nový objev?“

Číšnice přinesla koláč. Milo se na ni usmál a pustil se do něj. Všiml jsem si, že náplň má opravdu zelenou barvu – jasný, takřka světélkující odstín. Někdo v kuchyni si pohrál s potravinářskými barvivý. Otřásl jsem se při představě, co dokážou udělat s něčím složitějším, například s pizzou. Výsledek by pravděpodobně nápadně připomínal malířovu paletu.

„Doktor. Příjemný židovský doktor.“ Vypadal najednou jako v sedmém nebi. „Sen každé matky.“

„Co se stalo s Larrym?“

Larry byl divadelní režisér, černoch, se kterým se Milo po dva roky střídavě rozcházel a scházel. Jejich poslední půlrok byl ponuře platonický.

„Zapojil se do nějaké show sponzorované anonymní korporací. Je to něco duchaplného pro vzdělávací televizní program, spolu s titulky „Naše zemědělské dědictví: Tvůj pluh tvůj přítel.“ Skutečná senzace.“

„Blá blá.“

„Ne, opravdu. Přeji tomu chlapci jen to nejlepší. Pod jeho neurotickým zevnějškem se ukrývá skutečný talent.“

„Jak ses setkal s tím svým doktorem?“

„Pracuje na pohotovosti v Cedars. Je to chirurg, nic menšího. Vyšetřoval jsem jeden pokus o znásilnění, který skončil zabitím, on zaváděl katétry a naše oči se setkaly. Zbytek už je historie.“

Rozesmál jsem se tak moc, až jsem se málem zakuckal kávou.

„Neuměl se se svou orientací vyrovnat. Na lékařské fakultě se oženil, následoval komplikovaný rozvod a exkomunikace z rodiny. To je vše. Je to skvělý člověk, musíš se s ním setkat.“

„Rád bych.“

„Dej mi pár dnů, ať se prohrabu životem Mortona Handlera, a sejdeme se.“

Do čtvrté hodiny zbývalo pět minut. Nechal jsem losangeleské policejní oddělení, ať za mě zaplatí oběd. Milo jako tradičně nechal obrovské spropitné. Cestou ven plácl Bettienjean po zadku. Její smích nás vyprovázel až na ulici.

Doprava na bulváru Santa Monica začala houstnout a vzduch smrděl. Zavřel jsem okénka a zapnul klimatizaci. Vsunul jsem do přehrávače kazetu s Joe Passem a Stephanem Grappellim. Auto vyplnil zvuk melodie ze čtyřicátých let. Při jejím poslechu jsem se cítil dobře. Milo si krátce zdříml a doprovázel hudbu hlubokým chrápáním. Přizpůsobil jsem rychlost sevilly dopravě a zamířil zpátky do Brentwoodu.

4

Towlova ordinace se nacházela v boční ulici, která se napojovala na San Vincente, nedaleko od Brentwood Country Martu, jednoho z několika málo center, kde mohly filmové hvězdy nakupovat, aniž by je někdo rušil. Budova byla navržena na počátku padesátých let, kdy byly v módě pálené cihly, sedlové střechy a kovové příčky skleněných krychlí. Kapradiny a popínavá bougainvillaea trochu zmírňovaly strnulost, ale i tak vypadala budova dost stroze.

Towle byl jediným obyvatelem v celé budově. Důkazem bylo jeho jméno natištěné na velké zlaté destičce umístěné na vstupních skleněných dveřích. S budovou sousedilo poměrně velké parkoviště. Zaparkoval jsem vedle modrého lincolnu s nálepkou MLUVTE JMÉNEM DĚTÍ. Předpokládal jsem, že patří samotnému dobrému panu doktorovi.

Interiér budovy působil úplně jiným dojmem. Vypadalo to, jako by se nějaký dekoratér snažil vyvážit strohý dojem exteriéru tím, že nacpal do čekárny směs všeho možného. Nábytek v koloniálním stylu tvořily kousky z javorového dřeva doplněné malými polštářky. Stěny p>okrývaly vyšívané homilie a afektovaně roztomilé reprodukce rybařících chlapečků a holčiček naparujících se před zrcadlem v maminčině klobouku a botách. Místnost byla plná dětí a matek s utrápenými pohledy. Podlahu pokrývaly knížky, časopisy a hračky. Vzduch byl nasáklý zápachem znečištěných plen. Pokud takhle vypadala Towlova přestávka, nechtěl bych přijít v ordinační době.

Když jsme vešli, okamžitě jsme jako dva muži bez dětí přitáhli pozornost všech žen. Už předtím jsme usoudili, že Towle bude sdílnější tváří v tvář lékaři, proto si Milo našel volné sedátko mezi dvěma asi pětiletými pacienty a já jsem přistoupil k okénku recepční. Dívka za okénkem byla velmi mladá, vlasy se podobala Farrah Fawcettové a ani obličejem neměla k této modelce daleko. Byla celá v bílém a podle vizitky se jmenovala Sandi.

„Ahoj, jsem doktor Delaware. Mám s doktorem Towlem domluvenou schůzku.“

Odpovědí mi byl úsměv, při kterém se odkryly krásné bělostné zuby.

„To dnes odpoledne příliš mnoho neznamená. Běžte ale dál. Za minutku se vám bude věnovat.“

Prošel jsem dveřmi a cítil, jak se mi do zad zabodávají pohledy čekajících matek. Pár jich určitě čekalo už víc než hodinu. Nechápal jsem, proč si doktor Towle nepořídí společníka.

Sandi mě uvedla do konzultačního pokoje, místnosti s tmavým obložením veliké asi čtyřikrát čtyři metry.

„Jste tu kvůli malé Quinnové, že ano?“

„Přesně tak.“

„Přinesu její kartu.“ Vrátila se s hnědou složkou a položila ji na Towlův stůl. Na obálce byla červená nálepka. Sandi zachytila můj pohled.

„Červené nálepky označují hyperaktivní děti. Kódujeme je. Žlutou používáme pro chronicky nemocné a modrou pro zvláštní konzultace.“

„Účinný systém.“

„To si ani nedovedete představit!“ Zachichotala se a položila si ruku na krásně tvarovaný bok. „Víte,“ řekla a naklonila se ke mně blíž. Zachytil jsem jemnou vůni. „Mezi námi, to ubohé dítě to má dost těžké, když musí vyrůstat s takovou matkou.“

„Vím, co tím myslíte,“ přikývl jsem, i když jsem nevěděl, co tím myslí, ale doufal jsem, že mi to řekne. To lidé většinou udělají, když se zdá, že vás to nezajímá.

„Myslím tím to, jak je hrozně roztržitá – ta matka. Pokaždé, když tu přijde, něco zapomene nebo ztratí. Jednou to byla celá kabelka. Jindy si zabouchla klíčky v autě. Je úplně mimo.“

Souhlasně jsem se zasmál.

„Je pravda, že to neměla zrovna lehké. Vyrostla na farmě, kde musela tvrdě pracovat, a pak si vzala toho chlápka, který skončil ve věze…“

„Sandi.“

Oba jsme se otočili za hlasem malé, asi šedesátileté ženy, která stála ve dveřích s pažemi zkříženými na prsou. Vlasy měla sestříhané do ocelově šedé přilby. Brýle měla pověšené na řetízku kolem krku. Byla také celá v bílém, ale na ní vypadalo oblečení jako uniforma. Její vizitka prozradila, že se jmenuje Edna.

Okamžitě jsem ji poznal. Doktorova pravá ruka, sekretářka. Pravděpodobně pro něj pracovala od chvíle, kdy vyvěsil svůj firemní štít a vydělával přibližně stejné peníze, se kterými začínala. Ale na tom nezáleželo, ona nešla po penězích. Tajně Velkého muže milovala. Vsadil bych se, že mu říká Doktore. Bez jména. Jen Doktore. Jako by byl jediný doktor na světě.

„Je třeba vyplnit pár karet.“ řekla.

„Už jdu, Edno.“ Sandi se otočila zpátky ke mně, vrhla na mě spiklenecký pohled, kterým se ptala: ‚Není ta stará čarodějnice otravná?‘, a vydala se plnit své úkoly.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptala se Edna, přičemž setrvávala v postoji se zkříženými pažemi.

„Ne, děkuji.“

„Dobrá. Doktor přijde každou chvíli.“

„Děkuji.“ Rozhodl jsem se, že ji odrazím vybraným chováním.

Její pohled jasně říkal, že s mou přítomností nesouhlasí. Bezpochyby cokoli, co narušilo Doktorovu rutinu/vnímala jako narušení ráje. Nakonec ale odešla a nechala mě v místnosti samotného.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Otlučený mahagonový stůl byl plný karet, lékařských časopisů, knih, pošty a vzorků léků. Mezi nimi stála dóza se sponkami na papír. Židle u stolu a klubovka, na které jsem seděl, bývaly kdysi prvotřídní kousky s povrchem z lesklé kůže. Ten už zestárl a popraskal.

Dvě stěny pokrývaly diplomy. Mnohé visely nakřivo a vzájemně si překážely. Vypadalo to, jako by místnost postihlo mírné zemětřesení – nic se nerozbilo, jen se všechno zatřáslo.

Začal jsem náhodně pročítat diplomy. Lionel W. Towle nashromáždil za ty roky působivou hromádku ocenění. Tituly, certifikáty o nemocniční praxi a rezidentuře, plaketa z ořechového dřeva připomínající předsednictví v nějakém lékařském uskupení, čestné členství tam a onde, certifikát o specializaci, čestné uznání za veřejně prospěšnou práci, poradce podvýboru kalifornského senátu zabývajícího se sociální problematikou dětí. A tak dále, a tak dále.

Na další stěně visely fotografie. Na většině z nich byl samotný doktor Towle. Towle v rybářském oděvu, stojící až po kolena v nějaké řece a zvedající do vzduchu chyceného pstruha. Towle s mečounem o velikosti buicku. Towle se starostou a nějakým chlapcem ze squatu, který měl oči jako Peter Lorre. Všichni se smáli a potřásali si rukou.

V této zdánlivé posedlosti svou osobou jsem našel jednu výjimku. Uprostřed stěny visela barevná fotografie mladé ženy s malým dítětem. Barvy byly vybledlé a podle oblečení obou postav byl snímek pořízen asi před třiceti lety. Rozmazané rysy prozrazovaly, že jde o zvětšeninu. Odstíny byly nejasné, takřka pastelové.

Ženy byla hezká, se svěžím obličejem, drobnými pihami kolem nosu a přirozeně vlnitými hnědými vlasy střední délky. Měla na sobě tenké puntíkované šaty s krátkým rukávem. Její paže byly štíhlé a půvabné. Objímala jimi dítě – chlapečka, který vypadal na dva roky, možná o něco méně. Byl roztomilý, s růžovými tvářičkami, blondatými vlásky, rtíky andělíčka lásky a zelenýma očkama. Měl na sobě bílý námořnický obleček a seděl nakloněný v matčině objetí. Hory a jezero v pozadí vypadaly skutečné.

„Krásný obrázek, že ano?“ ozval se za mnou hlas, který jsem už slyšel po telefonu.

Byl takřka metr devadesát vysoký, štíhlý s rysy, jež by mu ve filmu vynesly nálepku ostrého hocha. Byl to jeden z nejhezčích mužů středního věku, jakého jsem kdy potkal. Měl aristokratickou tvář – pevnou bradu rozdělenou pravidelným důlkem, nos římského senátora a mrkající oči barvy jasné oblohy. Husté sněhově bílé vlasy mu splývaly do čela a jeho obočí vypadalo jako dvojice bílých obláčků.

Jeho oblečení sestávalo z krátkého bílého saka oblečeného přes tmavě modrou košili, burgundské kravaty s potiskem a šedých kalhot s jemným károváním. Na nohou měl mokasíny z černé teletiny. Byl vhodně a vkusně oblečený, avšak šaty nedělají člověka. Ten muž by vypadal vznešeně i v teplácích.

„Doktor Delaware? Jsem Will Towle.“

„Alex, těší mě.“

Vstal jsem a potřásli jsme si rukou. Měl pevný a suchý stisk. Prsty, jimiž tiskl mou ruku, byly obrovské, a já jsem si byl vědom nadměrné síly, kterou by dokázaly vyvinout.

„Posadte se, prosím.“

Sám si sedl na své místo za stolem, opřel se a dal si nohy na stůl, přímo na hromádku výtisků Pediatrického žurnálu.

Odpověděl jsem na jeho otázku.

„Je to krásný snímek. Někde na pacifickém severozápadě?“

„Stát Washington. Národní prales Olympic. Byli jsme tam na dovolené v jednapadesátém roce. O měsíc později jsem je oba ztratil. Zemřeli při autonehodě.“

„To je mi líto.“

„Ano.“ Jeho pohled byl najednou vzdálený a unavený. Trvalo to jen chvilku, pak se otřepal a opět zaostřil.

„Znám vás díky vaší dobré pověsti, Alexi, takže mě těší, že se s vámi setkávám.“

„Potěšení je i na mé straně.“

„Sledoval jsem vaši práci, protože jsem se hodně zajímal o behaviorální pediatrii. Obzvlášť mě zaujala vaše práce s dětmi, které se staly oběťmi Stuarta Hickla. Některé z nich patřily k mé klientele. Rodiče mluvili o vaší práci v superlativech.“

„Děkuji vám.“ Měl jsem pocit, že ode mě očekává delší komentář, ale já jsem tento předmět hovoru považoval za ukončený. „Pamatuji si, že jsem vám posílal formuláře souhlasu.“

„Ano, ano. Rád jsem spolupracoval.“

Na chvilinku jsme se oba odmlčeli a pak jsme promluvili oba najednou.

„To, co bych od vás potře…,“ řekl jsem.

„Co pro vás můžu udě…,“ zeptal se Towle.

Vyšla z toho zkomolená směsice. Rozesmáli jsme se, dva staří dobří kamarádi v Univerzitním klubu. Rozhodl jsem se pro vyčkávací taktiku. Navzdory jeho laskavosti jsem tušil, že má nezměrné ego.

„Jste tady kvůli malé Quinnové. Co pro vás mohu udělat?“

Vyložil jsem mu nejnutnější podrobnosti a zdůraznil důležitost Melody Quinnové jako svědka a neškodnost hypnózy. Skončil jsem žádostí, aby jí na pár dnů vysadil Ritalin.

„Opravdu si myslíte, že vám to dítě může poskytnout relevantní informace?“

„Nevím. Položil jsem si stejnou otázku. Ale ona je to jediné, co policie má.“

„Jakou v tom hrajete roli vy?“

Podal jsem mu rychlý popis.

„Jsem zvláštní konzultant. Občas mě zavolají, když je do případu zataženo dítě.“

„Aha.“

Hrál si s rukama. Vytvářel desetinohé pavouky, které vzápětí ničil.

„Nevím, nevím, Alexi. Když začneme vysazovat léčbu, která byla určena jako optimální dávka, dojde někdy k narušení celé šablony biochemické odezvy.“

„Myslíte si, že musí být neustále na lécích?“

„Samozřejmě, že si to myslím. Proč bych jí je jinak předepisoval?“ Nechoval se rozzlobeně ani defenzivně. Usmál se sebejistě a s velkou shovívavostí. Podtext byl jasný: Jen idiot by si dovolil o něm pochybovat.

„Neexistuje způsob, jak dávku snížit?“

„Och, to je samozřejmě možné, ale vznikne úplně stejný problém. Nehodlám manipulovat s vítěznou kombinací.“

„Aha.“ Zaváhal jsem, pak jsem pokračoval. „Musí mít docela vážný problém, když si vysloužila šedesát miligramů denně.“

Towle si nasadil brýle na čtení, posunul je na špičku nosu, vzal kartu a prolistoval ji.

„Tak se na ni podíváme. Aha, ano. Hmm.“

„Matka si stěžuje na závažné problémy s chováním.“ Prolistoval další stránky. „Učitelé hlásí neschopnost plnit zadané úkoly. Potíže udržet delší chvíli pozornost.“ Och, a tady ještě poznámka: „Uhodila matku, když se hádaly kvůli úklidu pokoje.“ A tady je poznámka, kterou jsem si udělal já: „Špatný vztah k vrstevníkům, málo přátel.“

Byl jsem si jistý, že ta hádka měla něco společného s tím obrovským mrožem Fatsem. Dárkem od tatínka, který jí matka přikazovala vyhodit. A pokud šlo o přátele, bylo jasné, že M & M Properties se nebudou takovým nesmyslem zabývat.

„To mi připadá dost závažné, nemyslíte?“

Já jsem si ale myslel, že je to naprostý nesmysl. Nic nenasvědčovalo tomu, že by proběhlo nějaké důkladné psychologické hodnocení. Nic víc než diagnóza založená na matčině slovu. Díval jsem se na Towla a neviděl nic než šarlatána. Hezkého, bělovlasého šarlatána se spoustou konexí a správnými diplomy na stěnách. Měl jsem sto chutí mu to říct, ale nikomu – Milovi ani Melody – by to neprospělo.

Tak jsem se držel zpátky.

„To nejsem schopen posoudit. Vy jste její lékař.“ Nasazení kamarádského úsměvu bylo cvičením v morální sebekontrole.

„Máte pravdu, Alexi. To jsem.“ Opřel se a dal si ruce za hlavu. „Vím, co si myslíte. Will Towle je nutič pilulek. Stimulující prostředky jsou jen dalším způsobem týrání dětí.“

„Nic takového netvrdím.“

Odmávl mou námitku jako mouchu.

„Ne, ne, já vím. A nemám vám to za zlé. Studoval jste chování a podle toho jednáte a myslíte. Děláme to tak všichni, máme profesní tunelové vidění. Chirurgové chtějí všechno řezat. My předepisujeme léky a vy všechno rozebíráte do podrobností.“

Rozhovor se začínal měnit v přednášku.

„Je jasné, že s sebou léky přinášejí rizika. Je to ale otázka analýzy nákladů a rizik. Vezměte třeba dítě, jako je malá Quinnová. Jak začal její život? S podřadnými geny – oba rodiče jsou poněkud intelektuálně omezení.“ Slovo omezení znělo z jeho úst velmi krůtě. „Mizerné geny a chudoba, a k tomu rozbité manželství. Nepřítomný otec – i když v některých těchto příkladech si děti vedou lépe, pokud takový otec svou roli v rodině nezastává. Špatné geny, špatné prostředí. To dítě dostalo dvě osudové rány, ještě než opustilo dělohu.

Není žádný div, že tak brzy vidíme všechny prozrazující příznaky – antisociální chování, vzdorovitost, špatné výsledky ve škole, impulzivní chování.“

Pocítil jsem náhlou touhu Melody bránit. Její geniální lékař ji popisoval jako naprosto ztracenou existenci. Zůstal jsem ale zticha.

„A tohle dítě si teď“ – sundal si brýle a odložil kartu – „povede ve škole nejspíš tak, aby pro sebe získalo alespoň zdání slušného života. Jinak tu máme dalšího životního ztroskotance.“

Dělat Towlovi přímého oponenta nebyla zrovna má představa zábavného odpoledne. Měl jsem ale tušení, že u něj jde o jakýsi rituál, a že pokud na jeho hru přistoupím a nechám ho, aby se nade mnou s úsměvem vyvyšoval, mohl bych dosáhnout cíle, se kterým jsem za ním přišel.

„Je však zhola nemožné, aby dítě, jako je ona, něčeho dosáhlo, když proti ní stojí její geny a prostředí, ve kterém vyrůstá. Ne bez pomoci. A právě tady přicházejí na řadu stimulanty. Ty pilulky jí umožní posedět a udržet pozornost dost dlouho na to, aby se mohla něco naučit. Řídí její chování natolik, že už neztrácí sympatie všech kolem sebe.“

„Získal jsem dojem, že jí matka dává léky podle svého vlastního uvážení – přidá pilulku navíc, když má v tom jejich bytovém komplexu více návštěv a potřebuje ji uklidit z cesty.“

„To si budu muset ověřit.“ Nezdálo se ale, že by ho to nějak vzrušovalo. „Alexi, musíte si uvědomit, že tohle dítě nežije ve vakuu. Svou roli hraje i společenská stránka. Kdyby ona a její matka neměly kde bydlet, nebylo by to zrovna terapeutické, že?“

Poslouchal jsem a věděl, že bude pokračovat. Samozřejmě. „Teď se možná ptáte, a co psychoterapie? Co změna chování? Moje odpověď zní: A co s nimi? Není šance, že by si tahle konkrétní matka vyvinula schopnost úspěšně využít psychoterapii. A dokonce postrádá i schopnost vyhovět ustálenému systému pravidel a předpisů nezbytných pro změnu chování. Co ale dokáže, je dávat svému dítěti třikrát denně jednu pilulku. Pilulky, které zabírají. A klidně vám řeknu, že necítím ani špetku viny, když jí je předepisuji, protože si myslím, že jsou její jedinou nadějí.“

Velkolepé zakončení. Není divu, že na paničky v Západní dětské nemocnici udělal dojem. V zásadě šlo ale o samé nesmysly. Pseudovědecké žvanění smíchané s blahosklonným fašismem. Nadopujte Untermenschen a udělejte z nich pořádné lidi.

Trochu se vypracoval. Ale teď byl perfektně vyrovnaný, sympatický a se sebekontrolou jako nikdy předtím.

„Nepřesvědčil jsem vás, že ne?“ Usmál se.

„O to nejde. Uvedl jste pár zajímavých informací. Musím si je nechat projít hlavou.“

„To se vždy vyplatí, pořádně o věcech popřemýšlet.“ Promnul si ruce. „A teď zpátky k tomu, proč jste přišel – a prosím promiňte mi malou invektivu. Opravdu si myslíte, že když u té malé vysadíme stimulanty, pomůže jí to k lepší vnímavosti při hypnóze?“

„Myslím si to.“

„I přes skutečnost, že se zhorší její schopnost koncentrace?“

„I přes to. Používám navození, které je speciálně uzpůsobené dětem schopným udržet jen krátkodobou pozornost.“

Sněhově bílé obočí se překvapeně nadzvedlo.

„Och, opravdu? Budu si o tom muset něco přečíst. Musím se vám přiznat, také jsem dělal hypnózu. V armádě, kvůli zvládání bolesti. Vím, že to funguje.“

„Mohu vám poslat nějaké publikace.“

„Děkuji vám, Alexi.“ Zvedl se a dal mi tím jasně najevo, že můj čas vypršel.

„Rád jsem vás poznal, Alexi.“ Opět mi potřásl rukou.

„Potěšení je na mé straně, Wille.“ Začínalo mi být špatně.

Ve vzduchu visela nevyřčená otázka. Towle se jí ujal.

„Dám vám vědět, jak se rozhodnu,“ řekl a mdle se usmál.

„Ano?“

„Chci o tom popřemýšlet.“

„To chápu.“

„Ano, pořádně to promyslím. Zavolejte mi za pár dnů.“

„Zavolám, Wille.“ A ať ti mezitím v noci vypadají vlasy i zuby, ty jeden pokrytecký bastarde, dodal jsem v duchu.

Cestou ven mě vyprovázel Ednin upřený pohled a Sandin úsměv. Ignoroval jsem je a vysvobodil Mila se zajetí tří prcků, kteří po něm lezli, jako by byl prolézačka na dětském hřišti. Proklestili jsme průchod rozvášněným davem matek a dětí a bezpečně jsme se dostali k autu.

5

Cestou domů jsem Milovi popovídal o svém setkání s doktorem Towlem.

„Přesilovka.“ Nakrčil čelo a na tváři mu vystoupily červené skvrny.

„To taky, ale ještě něco jiného, na co nějak nemůžu přijít. Je to zvláštní člověk. Působí uhlazeně, až servilně, a pak si uvědomíš, že si s tebou hraje.“

„Proč po tobě ale chtěl, abys kvůli něčemu takovému přijel?“

„Nevím.“ Bylo pro mě hádankou, proč se obíral o čas v tak rušném odpoledni jen proto, aby beze spěchu přednesl svou lekci. Celý náš rozhovor mohl proběhnout během pětiminutového telefonátu. „Možná si tak představuje zábavu. Jeden profesionál se vyvyšuje nad druhého.“

„Dost zvláštní zábava pro zaneprázdněného muže.“

„Jo, ale u něj je na prvním místě ego. Už jsem se s takovými jako on setkal, jsou posedlí tím, aby měli věci pod kontrolou, vždycky musí být v pozici šéfa. Spousta takových skončí na vedoucích postech, jako děkani nebo předsedové výborů.“

„Nebo jako kapitáni, inspektoři nebo policejní šéfové.“

„Správně…“

„Máš v plánu mu zavolat, jak ti řekl?“ V jeho hlase převládala rezignace.

„Jistě, protože ona za to stojí.“

„Jo.“

Milo si vyzvedl svého fiata a po chvíli modliteb a snažení ho nastartoval. Vyklonil se z okénka a unaveně se na mě podíval.

„Díky, Alexi. Jedu domů a skočím rovnou do postele. Tech několik dnů bez spánku mě nakonec dohonilo…“

„Nechceš si zdřímnout u mě a pak vyrazit?“

„Ne, děkuji. Zvládnu to, jestli to zvládne tahle hromada šrotu.“ Poplácal po promáčklé karoserii. „Ale děkuji za nabídku.“

„Budu pokračovat s Melody.“

„Výborně. Zítra ti zavolám.“ Rozjel se a pomalu odjížděl, dokud ho nezastavilo mé zavolání. Vyklonil se ven. „Co je?“

„Nejspíš nejde o nic důležitého, ale říkal jsem si, že bys to měl vědět. Ta sestra v Towlově ordinaci povídala, že je Melodyin otec ve vězení.“

Ospale přikývl.

„Tq je polovina této země. Je tomu tak vždy, když jde ekonomika dolů. Díky.“

A byl pryč.

Bylo čtvrt na sedm a venku už vládla úplná tma. Lehl jsem si na pár minut na postel, a když jsem se vzbudil, překvapeně jsem zjistil, že je po deváté. Vstal jsem, umyl jsem si obličej a vytočil Robinino číslo. Nezvedala to.

Rychle jsem se oholil, navlékl si větrovku a rozjel se dolů do Hakaty v Santa Monice. Objednal jsem si saké a suši a takřka hodinu jsem si je vychutnával a žertoval přitom s kuchařem, který, jak se ukázalo, měl vysokoškolský titul z psychologie získaný na univerzitě v Tokiu.

Vrátil jsem se domů, svlékl se a ve vaně s horkou vodou jsem se pokoušel setřást myšlenky na Mortona Handlera, Melody Quinnovou a L. W. Towla, doktora medicíny. Použil jsem autohypnózu a představoval jsem si, jak se s Robin milujeme na vrcholku hory uprostřed deštného pralesa. Vášeň mě ovládla natolik, že jsem vylezl z vany a znovu jsem Robin zavolal. Po deseti zazvoněních to zvedla a napůl ve spánku něco zamumlala.

Omluvil jsem se jí za probuzení, řekl jsem jí, že ji miluji a zavěsil jsem.

Po půl minutě zavolala zpátky.

„Byl jsi to ty, Alexi?“ Mluvila jako ze sna.

„Ano, zlatíčko. Omlouvám se, že jsem tě probudil.“

„Ne, to nevadí – kolik je hodin?“

„Půl dvanácté.“

„Och, úplně jsem odpadla. Jak se máš, miláčku?“

„Dobře. Volal jsem ti kolem devíti.“

„Celý den jsem nakupovala dřevo. Jeden starý výrobce houslí v Simi Valley se rozhodl odejít do penze. Strávila jsem šest hodin vybíráním nástrojů a javorového a ebenového dřeva. Je mi líto, že jsem tě propásla.“

Její hlas zněl vyčerpaně.

„Taky je mi to líto, ale ty teď mazej do postele. Vyspi se a já ti zítra zavolám.“

„Jestli chceš, tak přijd.“

Chvíli jsem její nabídku zvažoval. Byl jsem ale příliš rozrušený na to, abych byl dobrým společníkem.

„Ne, kočičko. Odpočiň si. Co kdybychom zítra spolu povečeřeli? Výběr místa je na tobě.“

„Dobře, drahoušku.“ Zívla. Tichý, něžný zvuk. „Miluji tě.“

„Já tebe taky.“

Chvíli mi trvalo, než jsem usnul, a když se mi to konečně podařilo, spal jsem neklidně a zdály se mi černobílé sny plné zběsilého pohybu. Nepamatoval jsem si, o čem byly, ale rozhovory v nich byly pomalé a těžkopádné, jako by všichni lidé mluvili s paralyzovanými rty a ústy plnými vlhkého písku.

Uprostřed noci jsem se vzbudil, vstal jsem a šel jsem se přesvědčit, že mám všechna okna a dveře zamčené.

6

Probudil jsem se v šest hodin ráno, nečekaně plný energie. Podobně jsem se necítil už více než pět měsíců. Napětí nebylo až tak zlé, protože je doprovázel pocit účelnosti/ale kolem sedmé vzrostlo a já jsem přecházel po domě jako jaguár na lovu.

O půl osmé jsem usoudil, že už je dost hodin, a vytočil jsem číslo Bonity Quinnové. Byla vzhůru a podle hlasu jsem měl pocit, že můj telefonát očekávala.

„Dobré ráno, pane doktore.“

„Říkal jsem si, že bych se stavil a strávil pár hodin s Melody.“

„Proč ne? Stejně nic nedělá. Víte,“ – ztišila hlas – „myslím, že se jí líbíte. Povídala mi, jak jste si spolu hráli.“

„To je dobře. Dnes postoupíme o krůček dál. Budu u vás za půl hodiny.“

Když jsem přijel, byla už Melody úplně oblečená a připravená jít ven. Matka jí oblékla světle žluté letní šatičky, které odhalovaly její bílá kostnatá ramínka a ruce jako hůlčičky. Vlasy měla stažené do culíčku a upevněné žlutou mašlí. V ruce svírala malinkou koženkovou kabelku. Myslel jsem, že s ní nejprve strávím nějakou dobu v jejím pokoji a pak že možná půjdeme ven na oběd, ale bylo jasné, že ji matka vypravila na vycházku.

„Ahoj Melody.“

Vyhýbala se mému pohledu a cucala si palec.

„Dneska ti to moc sluší.“

Plaše se usmála.

„Myslel jsem, že bychom sedli do auta a zajeli do parku. Co ty na to?“

„Dobře,“ řekla roztřeseným hlasem.

„Výborně.“ Nakoukl jsem do bytu. Bonita Quinnová jezdila po podlaze vysavačem, jako by likvidovala rozsypaný vagon špíny. Hlavu měla omotanou modrým šátkem a mezi rty jí visela cigareta. V televizi zpíval nějaký církevní chór, ale obraz zrnil a zvuk byl zcela přehlušen vysavačem.

Dotkl jsem se jejího ramene. Leknutím poskočila.

„Beru ji ven, ano?“ Křičel jsem, abych přehlušil hluk.

„Jasně.“ Když mluvila, cigareta mezi rty jí poskakovala jako vábnička na pstruhy v divoké vodě horského potoka.

Obrátila svou pozornost zpátky k uklízení. Shrbila se nad vysavačem a začala ho trhanými pohyby posunovat dopředu.

Vrátil jsem se k Melody.

„Můžeme jít.“

Kráčela vedle mě. V polovině cesty na parkoviště se mě chytla za ruku.

Prokličkoval jsem cestou mezi kopci a najel na Oceán Avenue. Zamířil jsem k jihu směrem k Santa Monice až k parku, který se rozkládal na vrcholu útesu nad pacifickou pobřežní dálnicí. Bylo půl deváté ráno. Jasnou modř oblohy narušovalo jen několik vzdálených mráčků. Našel jsem místo k zaparkování přímo na ulici, naproti centra pro seniory, se kterým sousedila Camera Obscura.

I přes brzkou ranní hodinu se místo hemžilo lidmi. Lavičky i plocha před centrem byly obsazeny postaršími lidmi. Někteří byli zabráni do nekonečného tlachání mezi sebou nebo si něco povídali pro sebe. Jiní hleděli v němém transu na ulici. Po promenádě projížděly dlouhonohé dívky na kolečkových bruslích, oblečené v minišortkách tak kraťounkých, že jim zakrývaly tak desetinu hýždového svalstva. Některé z nich měly na uších sluchátka – rychlé robotky s lesklým blaženým pohledem v dokonalých kalifornských tvářích.

Japonští turisté cvakali fotoaparáty, pošťuchovali se, ukazovali prstem a smáli se. U zábradlí, které oddělovalo drolící se strmý útes od okolního prostoru, okouněli otrhaní pobudové. Pokuřovali a hleděli na vnější svět s nedůvěrou a strachem. Překvapivě vysoký počet z nich byli mladí muži. Všichni vypadali, jako by před chvílí vylezli z hluboké, temné, nevýnosné šachty.

Další část lidského hemžení tvořili studenti začtení do knih, páry natažené na trávníku, malí kluci pobíhající mezi stromy a několik kradmých setkání, která podezřele připomínala tajné kšeftování s drogami.

Melody a já jsme pomalu procházeli podél vnějšího okraje parku. Držela se mě za ruku a trochu jsme si povídali. Nabídl jsem se, že jí koupím u pouličního prodavače horký preclík, ale ona odmítla. Pamatoval jsem si, že ztráta chuti k jídlu je jedním z vedlejších účinků ritalinu. Možná byla ale důvodem velká snídaně.

Došli jsme na chodník, který vedl na molo.

„Vozila ses někdy na kolotoči?“ zeptal jsem se jí.

„Jednou. Jeli jsme na školní výlet do Magie Mountain. Tech rychlých vozíků jsem se bála, ale kolotoč se mi líbil.“

„Koukni se,“ ukázal jsem k molu. „Tam jeden stojí. Svezeme se.“

Molo bylo na rozdíl od parku skoro opuštěné. Tu a tam seděli rybařící muži, většinou starší černoši nebo asiaté, ale jejich výrazy byly pesimistické a kbelíky prázdné. Mezi prkny mola se zachytily sušené rybí šupiny, které se v ranním slunci leskly jako flitry.

Na některých prknech se už podepsal čas a já jsem škvírami zahlédl vodu, která se vlnila proti pilířům a s varovným šuměním se vracela zpět. Ve stínu mola měla voda černozelenou barvu. Typická vůně soli se mísila se silným zápachem kreozotu s příměsí hniloby a syrovým nádechem samoty a promarněných hodin.

Budovu bazénu, kde jsem se ukrýval při hře na schovávanou, už dávno zavřeli a nahradila ji pasáž s elektrickými videohrami. Před jednou z nich stál jediný návštěvník – osamělý mexický chlapec, který pohyboval joystickem jednoho z křiklavě namalovaných automatů. Jeho snažení doprovázelo počítačem generované klapání a pípání. Kolotoč stál pod střechou, která vypadala, že se s další velkou vlnou zřítí. Obsluhoval ho drobný mužík s legračním vystouplým bříškem velikosti ananasového melounu a s povislou kůží kolem uší. Seděl na stoličce. Četl si dostihový program a pokoušel se tvářit, že tam vůbec není.

„Rádi bychom se svezli na kolotoči.“

Vzhlédl a zběžně si nás prohlédl. Melody fascinovaně hleděla na staré plakáty, které visely na vnitřních stěnách. Buffalo Bill. Victorian Love.

„Čvrtdolar.“

Podal jsem mu pár bankovek.

„Nechte ho chvíli jezdit.“

„Jasně.“

Zvedl jsem Melody na velkého bílého, pozlátkem zdobeného koně s chocholem. Mosazná tyč, na které kůň seděl, měla příčné pruhy. Byl jsem si jistý, že se koňská figurína pohybuje nahoru a dolů. Postavil jsem se vedle Melody.

Mužík se vrátil ke svému čtení. Natáhl ruku, stiskl tlačítko na zrezivělé konzole, zatáhl za páku a z desítky skrytých reproduktorů se chraplavě rozezněl valčík Na modrém Dunaji. Kolotoč se pomalu rozjel a začal se otáčet. Koně, opice a vozíky obživly a pohybovaly se nahoru a dolů, kolmo k horizontálnímu otáčení karuselu.

Melody se nejprve křečovitě chytla kolem krku svého koně a upřeně zírala před sebe. Postupně ale uvolňovala sevření a odvážila se rozhlédnout kolem sebe. Při dvacátém otočení se už pohupovala v rytmu hudby, oči zavřené a ústa pootevřená v němém smíchu.

Když nakonec hudba přestala hrát, sundal jsem ji z koně a ona se vrávoravě postavila na špinavou betonovou podlahu. Chichotala se a houpala svou malinkou kabelkou v rytmu valčíku, který nám dozníval v uších.

Vyšli jsme ze stodoly a vydali se na konec mola. Melody fascinovaně hleděla na obrovské nádrže s návnadou, ve kterých se hemžily tisíce ančoviček, pak stála ohromeně u kádě s čerstvými okouny, jež právě vykládali tři svalnatí vousatí rybáři. Vedle ležely na hromadě mrtvé načervenalé ryby. Rychlý výstup ze dna oceánu způsobil, že některým praskly vzduchové měchýře a teď jim čouhaly z otevřených tlam. Kolem nehybných těl se to hemžilo maličkými kraby. Svůj kousek kořisti se pokoušelo odnést i hejno racků, kteří vytrvale nalétávali na ryby a byli stejně vytrvale odháněni zdrsnělými, sluncem osmahlými pažemi rybářů.

Jeden z rybářů, ani ne osmnáctiletý mladík, si všiml pozorující Melody.

„Je to docela ošklivé, co?“

„Jo“

„Řekni tatínkovi, ať tě ve svém volnu vezme na nějaké hezčí místo.“ Rozesmál se.

Melody se usmála a ani se ho nepokusila opravit.

Někde někdo smažil krevety. Viděl jsem, jak nakrčila nos.

„Máš hlad?“

„Docela jo.“ Najednou se zase tvářila zakřiknutě.

„Je něco špatně?“

„Máma říkala, abych nebyla příliš chamtivá.“

„S tím si nedělej starosti. Chci tvojí mamince říct, jak jsi byla hodná. Snídala jsi?“

„Něco jo.“

„Co jsi měla?“

„Trochu džusu. A kousek koblihy. Takové té bílé drobivé.“

„To je všechno?“

„Jo.“ Podívala se na mě, jako by čekala potrestání. Zvolil jsem ještě mírnější tón hlasu.

„Asi jsi při snídani neměla moc veliký hlad, že?“

„Jo.“ Konec teorií o snídani.

„Pokud jde o mě, já mám hlad jako vlk.“ Mluvil jsem pravdu. Od rána jsem měl jedině kávu. „Co bys řekla tomu, kdybychom si někde něco dali?“

„Děkuji, doktore Del…,“ zakoktala se na mém jméně.

„Raději mi říkej Alexi.“

„Děkuji, Alexi.“

Zdroj vůně jsme objevili v malém ošumělém bistru vmáčknutém mezi obchod se suvenýry a Stánkem s rybářskými potřebami a návnadami.

Žena za pultem byla bílá jako stěna a silně obézní. Kolem jejího obličeje, kulatého jako měsíček v úplňku, stoupaly výpary a kouř a vytvářely nad její hlavou mihotavou aureolu. Zezadu se ozývalo prskání fritéz.

Koupil jsem velký umaštěný sáček plný dobrot: porce krevet a tresky zabalené ve fólii, košík hranolek o velikosti malých klacíků, plastikové tubičky s tatarskou omáčkou a kečupem, papírové minisáčky se solí a dvě plechovky koly.

„Nezapomeňte tohle, pane.“

Korpulentní dáma mi podávala hrst ubrousků.

„Děkuji.“

„Znáte děti.“ Shlédla na Melody. „Ať ti chutná, zlatíčko.“

Vzali jsme si jídlo, sešli z mola a našli si klidné místo na pláži, kousek od Pritikinova centra dlouhověkosti. Jedli jsme své přemaštěné jídlo a pozorovali muže středního věku, kteří se snažili běhat kolem bloku budov, pohánění kupředu bůhvíjak zdravým jídlem, které jim dnes v centru servírovali.

Melody baštila s chutí řidiče kamionu. Blížilo se poledne, což znamenalo, že je čas její druhé části denní dávky amfetaminu. Její matka mi ho s sebou nedala a já jsem si nevzpomněl na to, abych o něj požádal, nebo jsem si nechtěl vzpomenout.

Změna v jejím chování začala být patrná už během jídla a byla každou minutu zřetelnější.

Začala se více pohybovat. Byla čilejší. Její tvář ožila. Vrtěla se a ošívala, jako by se probudila z dlouhého matoucího spánku. Rozhlížela se a užívala si nového kontaktu s okolím.

„Koukni na ně,“ ukázala na skupinku surfařů v neoprenových oblecích, kteří dále od břehu brázdili vlny.

„Vypadají jako tuleni, že jo?“

Zachichotala se.

„Můžu jít do vody, Alexi?“

„Sundej si botky a brouzdej se při okraji – tam, kde se voda dotýká písku. Dávej pozor, aby sis nenamočila šatičky.“

Dal jsem si do pusy krevetu, opřel jsem se a pozoroval ji, jak běhá podél čáry přílivu a zvedá nad vodu své hubené nožky. Jednou se ke mně otočila a zamávala.

Pozoroval jsem její hru ve vodě asi dvacet minut, pak jsem si vyhrnul nohavice, sundal jsem si boty i ponožky a připojil jsem se k ní.

Běhali jsme spolu. Její nožky získávaly větší a větší obratnost a brzy běhala jako gazela. Poskakovala, stříkala a vydržela tak dlouho, až jsme sotva popadali dech. Vrátili jsme se na naše piknikové místečko a plácli sebou na písek. Její vlasy vypadaly jako vrabčí hnízdo, proto jsem jí rozepnul sponky, uvedl vlásky do pořádku a znovu je sepnul. Prudce oddechovala. Nožky od kotníků dolů měla obalené pískem. Když konečně popadla dech, zeptala se: „Já jsem hodná, že ano?“

„Jsi ta nejhodnější holčička na světě.“

Nejistě se na mě podívala.

„Myslíš, že ne, Melody?“

„Nevím. Občas si myslím, že jsem, ale máma šílí a paní Brookhousová říká, že jsem zlá.“

„Jsi pořád moc hodná. I když si někdo myslí, že děláš něco špatného. Rozumíš tomu?“

„Asi ano.“

„Nejsi si moc jistá, že ne?“

„Já jsem z toho popletená.“

„Každý je někdy popletený. Děti, maminky, tatínci. Lékaři také.“

„Doktor Towle taky?“

„Dokonce i doktor Towle.“

„Chvíli nad mými slovy přemýšlela. Velké hnědé oči těkaly z místa na místo, z vody na mě, pak na oblohu, pak zpátky na mě.“

„Maminka říkala, že mě chceš hipmotizovat.“

Neopravil jsem ji.

„Pouze pokud chceš. Víš, proč si myslíme, že by to mohlo pomoct?“

„Trochu. Abych lépe myslela?“

„Ne. Tvoje myšlení je v pořádku. Tady…,“ – poklepal jsem jí na hlavičku – „tady to pracuje správně. Hypnózu, hypnotizování chceme zkusit proto, že bys nám mohla prokázat laskavost, a to tak, že by sis na něco mohla vzpomenout.“

„Na to, jak ublížili tomu druhému doktorovi?“

Zaváhal jsem. Měl jsem ve zvyku být k dětem upřímný, ale jestli jí nikdo neřekl, že jsou Handler a Gutierrezová mrtví, nechtěl jsem být tím, od koho se tu otřesnou novinu dozví. Ne bez možnosti, abych jí byl nablízku a pomohl ji se s tím vyrovnat.

„Ano, na to.“

„Řekla jsem tomu policajtovi, že si na nic nevzpomínám. Byla velká tma a tak.“

„Někdy si lidé vzpomenou lépe, když jsou hypnotizovaní.“

Podívala se na mě vyděšeně.

„Bojíš se být hypnotizovaná?“

„Jo.“

„To je v pořádku. Je v pořádku, když se někdo bojí nových věcí. Na hypnóze ale není opravdu nic strašidelného. Je to spíš legrace. Viděla jsi už někdy někoho zhypnotizovaného?“

„Ne.“

„Nikdy? Ani v kreslené pohádce?“

Rozzářila se. „Jo, když jeden pán ve špičatém klobouku hypnotizoval Popeyho, z jeho dlaní vycházely vlny a Popey vyšel z okna do vzduchu a nespadl.“

„Správně. Ten příběh jsem viděl taky. Ten pán ve špičatém klobouku nechal Popeyho dělat různé zvláštní věci.“

„Jo.“

„Jo, tohle je v kreslených filmech možné, ale opravdová hypnóza taková není.“ Podal jsem jí dětskou verzi toho, co jsem předtím řekl její matce. Zdálo se, že mi uvěřila, protože strach vystřídalo okouzlení…

„Můžeme to teď hned zkusit?“

Zaváhal jsem. Pláž byla prázdná a poskytovala dostatečné soukromí. A nastala ta správná chvíle. K čertu s Towlem…

„Nevím, proč bychom nemohli. Začneme tím, že se co nejpohodlněji uvelebíme.“

Nejprve jsem ji nechal, ať se pohledem fixuje na hladký lesklý oblázek, který držela v dlani. Během chvilky zareagovala na pokyn a zamrkala. Její dech se zpomalil a začala dýchat pravidelně. Poradil jsem jí, ať zavře oči a naslouchá vlnám dorážejícím na pobřeží. Pak jsem jí poradil, ať si představí sama sebe, jak schází ze schodů a prochází krásnými dveřmi na své oblíbené místo.

„Nevím, kde to je nebo co na něm je, ale je pro tebe něčím zvláštní. Můžeš mi to říct nebo si to nechat jako své tajemství, ale když jsi tam, cítíš se tak příjemně, tak šťastně, tak volně…“

Ještě chvíli jsem povídal a ona upadla do hlubokého hypnotického stavu.

„Nyní slyšíš zvuk mého hlasu, ale nemusíš poslouchat. Jen si užívej své oblíbené místo a opravdu dobře se bav.“

Dalších pět minut jsem ji nechal v klidu. Na její pohublé tvářičce se objevil pokojný andělský výraz. Vítr si pohrával s uvolněnými pramínky jejích vlásků. Jak tak seděla v písku, ruce složené v klíně, vypadala tak drobně.

Dal jsem jí pokyn, ať se vrátí zpátky v čase, a dovedl jsem ji až do noci, kdy došlo k vraždě. Na okamžik se napjala, ale pak opět začala hluboce a pravidelně dýchat.

„Pořád se cítíš naprosto uvolněně, Melody. Velmi pohodlně a volně. Teď však můžeš vidět sama sebe, jako bys byla hvězda v televizním pořadu. Vidíš se, jak vstáváš z postele…“

Pootevřela ústa a přejela si špičkou jazyka po rtech.

„Jdeš k oknu a sedáš si tam. Jen tak koukáš ven. Co vidíš?“

„Tmu.“ Její hlas byl sotva slyšitelný.

„Ano, je tma. A je tam ještě něco jiného?“

„Ne.“

„Dobře. Posed tam ještě chvíli.“

O pár minut později: „Vidíš ve tmě ještě něco jiného, Melody?“

„Ne-e. Tmu.“

Zkusil jsem to ještě několikrát a pak jsem toho nechal. Buď neviděla nic a to povídání o dvou nebo třech tmavých mužích byl jen výmysl, nebo měla blok. V obou případech jsem nebyl schopný z ní něco dostat.

Nechal jsem ji, ať si své oblíbené místo užije, dával jsem jí pokyny pro zvládání, kontrolu a pocit osvěžení a štěstí a pak jsem ji pomalu vyvedl z hypnózy. Probrala se s úsměvem na rtech.

„To byla legrace!“

„Jsem rád, že se ti to líbilo. Vypadalo to, že máš opravdu moc hezké oblíbené místo.“

„Říkal jsi, že ti o něm nemusím povídat.“

„To je pravda. Nemusíš.“

„A co když chci?“ našpulila ústa.

„Tak můžeš.“

„Hmm.“ Chvíli si užívala svou moc. „Chci ti to říct. Jezdila jsem na kolotoči. Pořád dokola a dokola, rychleji a rychleji.“

„To sis vybrala moc dobře.“

„Po každém kole jsem se cítila šťastnější a šťastnější. Můžeme to někdy zkusit znovu?“

„Jistě.“ Teď jsi tomu dal, Alexi. Nechal ses zatáhnout do něčeho, z čeho nebude snadné se vyvléct. Budeš teď náhradním otcem.

Když už jsme seděli zpátky v autě, otočila se ke mně. „Alexi, říkal jsi, že mi hypnóza pomůže při pamatování?“

„To může.“

„Můžu to použít, abych si vzpomněla na svého tátu?“

„Kdy jsi ho naposledy viděla?“

„Nikdy. Odešel, když jsem byla ještě malé miminko. On a máma už pak spolu nebydleli.“

„Chodí na návštěvy?“

„Ne. Bydlí daleko. Jednou mi volal, před Vánoci, ale já jsem zrovna spala a máma mě nevzbudila. Rozzlobilo mě to.“

„Tomu rozumím.“

„Bouchla jsem ji.“

„Musela jsi být opravdu moc rozzlobená.“

„Jo.“ Kousla se do rtu. „Občas mi posílá věci.“

„Jako třeba Fatse?“

„Jo, a jiné věci.“ Sáhla do kabelky a vytáhla něco, co vypadalo jako velká vysušená pecka. Byla vyřezána tak, že připomínala obličej – vrčící obličej – s kamínky místo očí a pramínky černých akrylových vlasů přilepených na jednom konci. Vypadalo to jako hlava, scvrklá hlava. Druh ohyzdné veteše, jakou najdete v Tijuaně ve kterémkoli Stánku se suvenýry. Ona ale tu svraštělou hlavičku držela jako posvátný královský klenot.

„Je to moc pěkné.“ Vzal jsem výtvor do ruky a pak jsem jí ho vrátil.

„Ráda bych se s ním viděla, ale máma říká, že neví, kde bydlí. Může to hypnotizování pomoct, abych si na něj vzpomněla?“

„To by bylo těžké, Melody, protože jsi ho už dlouho neviděla. Můžeme to ale zkusit. Máš něco, co by ti ho připomnělo – nějakou fotku?“

„Jo.“ Opět strčila ručku do kabelky a vylovila přeložený, dost zničený snímek. Pravděpodobně se ho dotýkala prstíky jako růžence. Vzpomněl jsem si na fotografie pokrývající Towlovu stěnu. Prožíval jsem právě týden celuloidových vzpomínek. Kdybyste jen věděl, pane Eastmane, jak může ta vaše malá černá skříňka posloužit k uchovávání minulosti, jako mrtvě narozeného plodu v lahvi s formaldehydem.

Hleděl jsem na vybledlou barevnou fotografii muže a ženy. Ta žena byla Bonita Quinnová v mladších, ale nejspíš nijak šťastnějších letech. I ve věku kolem dvaceti let měla masku smutku na obličeji, který předpovídal neradostnou budoucnost. Měla na sobě šaty, které odhalovaly poněkud podvyživená stehna. Její vlasy byly dlouhé, rovné, uprostřed rozdělené na pěšinku. Ona a její společník stáli před stavením, které vypadalo jako typický venkovský bar, místo nabízející osvěžení někde u ohybu dálnice. Stěny domu byly z hrubě otesaných trámů. Na okně byl nalepený znak Budweiseru.

Bonita objímala v pase muže, jenž ji pro změnu držel kolem ramen. Měl na sobě tričko, džínsy a vysoké gumové holínky. Vedle něj byla vidět zadní část motocyklu.

Vypadal jako podivný velký pták. Levá strana jeho těla byla podivně pokleslá a prozrazovala víc než jen náznak zakrnění od obličeje až po chodidlo. Působil pokřiveným dojmem, jako ovoce, které někdo rozřezal a pak se dost neúspěšně pokusil dát jednotlivé kousky dohromady. Pokud byste si odmysleli asymetrii, nevypadal zase tak špatně – byl vysoký, štíhlý, s neuspořádanými blond vlasy v délce po ramena a hustým knírem.

V obličeji měl chytrácký výraz, který silně kontrastoval s Bonitinou vážností. Typ halamy, jakého můžete potkat, když vejdete do taverny na nějakém podivném místě a chcete jen něco studeného k pití a samotu. Měl právě ten druh pohledu, kterému se snažíte vyhnout, protože přímý střet neznamená nic než trable.

Není divu, že skončil za mřížemi.

„Takže fotku máme.“ Podal jsem jí snímek a ona ho pečlivě složila do kabelky.

„Chceš se ještě jednou svézt?“

„Ne, jsem docela unavená.“

„Chceš už jet domů?“

„Jo.“

Během jízdy zpět k bytovému komplexu byla velmi tichá, jako by na ni znovu začaly působit uklidňující tabletky. Měl jsem nepříjemný pocit, že jsem si u ní nevedl správně, že jsem ji nadměrně stimuloval a teď ji vracím do jejího neutěšeného prostředí.

Byl jsem připraven na roli hodného zachránce?

Pamatoval jsem si přednášku na rozloučenou, kterou nám, skupině aspirujících psychoterapeutů, dal jeden vážený profesor.

„Když se rozhodnete vydělávat si na živobytí pomáháním lidem, kteří emocionálně strádají, volíte také, že je budete nějakou dobu nést na svých bedrech. K čertu se vší odpovědností a asertivitou. Jsou to nesmysly. Každý den se budete setkávat s bezmocí. Vaši pacienti na vás zanechají otisk. Je to jako s housetem, které se přimkne k prvnímu stvoření, jež spatří, sotva vystrčí hlavu ze skořápky. Pokud se s tím nedokážete vyrovnat, staňte se raději účetním.“

Měl jsem náhle dojem, že by mi účetní kniha plná čísel byla milejší.

7

O půl sedmé jsem dorazil k Robininu studiu. Neviděl jsem ji už několik dnů a chyběla mi. Když otevřela dveře, měla na sobě bílé průsvitné šaty, které zdůrazňovaly olivový odstín její pleti. Vlasy jí volně splývaly a z ušních lalůčků visely zlaté kroužky.

Vztáhla ke mně ruce a na dlouhou chvíli jsme se objali. Stále zavěšení do sebe jsme vešli dovnitř.

Její studio je starý sklad na Pacifica Avenue ve Venice. Jako spousta studií v okolí je neoznačené a okna jsou zatřená neprůhlednou bílou barvou.

Vedla mě přes přední část, dílnu plnou elektrických nástrojů – stolních pil, pásových pil, sloupových vrtaček –, hromad dřeva, pomocných forem, dlát, přístrojů a šablon. Místnost byla jako obvykle cítit pilinami a lepidlem. Podlahu pokrývaly hobliny.

Zatlačením otevřela lítací dveře a ocitli jsme se v obytné části, skládající se z obýváku, kuchyně, podkroví s ložnicí a koupelnou a z kanceláře. Na rozdíl od dílny nebyl její privátní prostor tak přecpaný. Většinu nábytku si vyrobila sama. Byl z tvrdého dřeva, pevný, jednoduchý a elegantní.

Usadila mě na měkkou pohovku s bavlněným potahem. Na keramickém tácku stála připravená káva spolu s koláčem, ubrousky, talířky a vidličkami.

Usadila se vedle mě. Vzal jsem její tvář do dlaní a políbil ji na ústa.

„Ahoj, miláčku.“ Zvedla paže a objala mě. Skrz tenkou látku jsem cítil její pevná záda. Pevnost, která přecházela v poddajnou zakřivenou měkkost.

Pracovala manuálně a mě pořád překvapovalo, že jsem u ní nacházel tu zvláštní kombinaci svalů a zřetelně ženské svěžesti. Když se pohybovala, ať už při manipulaci s kusem dřeva kolem žravých čelistí pásové pily, nebo při prosté chůzi, vždy to bylo s jistotou a grácií. Známost s ní bylo to nejlepší, co mě kdy potkalo. Už jen to stálo za můj odchod ze scény.

Bloumal jsem po McCabe’s, kytarovém obchodě v Santa Monice. Prohlížel jsem si staré kusy a zkoušel ty novější, rozvěšené po stěnách. Všiml jsem si obzvlášť pěkného kousku. Kytara vypadala jako můj Martin, byla ale ještě lépe propracovaná. Obdivoval jsem řemeslnou zručnost – šlo o ručně vyrobený nástroj –, nechal prsty proběhnout ve strunách, které se harmonicky rozezněly a perfektně držely tón. Sejmul jsem ji ze zdi a začal jsem hrát. Zněla stejně dobře, jak vypadala, hluboce a silně jako zvon.

„Líbí se vám?“

Hlas, který se ozval, patřil nádherné, asi pětadvacetileté ženě. Stála kousek ode mě – nedokázal jsem říct, jak dlouho, protože jsem se úplně ponořil do hraní. Její srdcovitý obličej lemovala hříva kaštanových kudrlin. Široce posazené oči měly mandlový tvar a barvu starobylého mahagonu. Byla menší postavy, ne vyšší než sto šedesát centimetrů, a její útlá zápěstí přecházela v jemné ruce a dlouhé špičaté prsty. Když se usmála, její dva horní řezáky, větší než ostatní zuby, zasvítily slonovinovou bělostí.

„Ano, myslím, že je úžasná.“

„Není tak dobrá.“ Dala si ruce v bok. Měla krásně pevné, výrazné boky a takový typ postavy, jejíž útlý pás, něžné křivky ňader a pozadí nemohl skrýt ani pracovní overal, navlečený přes rolák.

„Och, opravdu?“

„Och, opravdu.“ Vzala si ode mě kytaru. „Tady je místo,“ – poklepala na ozvučnou desku – „kde byla vybroušena příliš natenko. A rovnováha mezi hlavou a tělem by mohla být lepší.“ Zabmkala pár akordů. „Celkem bych ji ohodnotila osmičkou na stupnici od jedné do deseti.“

„Připadáte mi jako někdo, kdo se v kytarách vyzná.“

„To bych měla. Vyrábím je.“

Ještě to odpoledne mě vzala do své dílny a ukázala mi všechny nástroje, se kterými pracuje. „Tahle by měla dostat desítku. Tamta byla jedna z mých prvních. Člověk se stále učí.“

Za několik týdnů se mi přiznala, že to byl její způsob, jak mě sbalit, její verze pozvání „pojď, ukážu ti svou sbírku motýlů“.

„Líbilo se mi, jak hraješ. S takovým citem.“

Pak jsme se začali vídat pravidelně. Dověděl jsem se, že vyrůstala jako jedináček, oblíbená dcera zručného uměleckého truhláře, který ji naučil vše, co věděl o způsobech, jak přeměnit surové dřevo v krásné předměty. Zkusila vysokou školu, kde si jako hlavní obor zvolila návrhářství, ale zlobila ji zavedená pravidla a usměrňování a také fakt, že její otec věděl o formě a funkci intuitivně více než všichni učitelé a učebnice dohromady. Když zemřel, odešla ze školy a peníze, jež po něm zdědila, investovala do dílny v San Luis Obispo. Seznámila se s několika místními hudebníky, kteří jí začali nosit své nástroje na opravu. Hudebninám se zpočátku věnovala jen bokem, protože se snažila vydělávat na živobytí navrhováním a výrobou nábytku na zakázku. Pak se začala více zajímat o kytary, banja a mandolíny, jež si našly cestu na její pracovní stůl. Přečetla si několik knih o jejich výrobě a vyrobila svou první kytaru. Měla perfektní zvuk a Robin se ji podařilo prodat za pět set dolarů. Chytlo ji to. O dva týdny později se přestěhovala do L. A., kde žije spousta hudebníků, a zařídila si tam dílnu.

Když jsem ji poznal, vyráběla tak dva nástroje za měsíc a zároveň prováděla opravy. Psalo se o ní v obchodním magazínu a měla objednávky na čtyři měsíce dopředu. Začala si slušně vydělávat.

Nejspíš jsem ji miloval už od prvního dne, ale trvalo mi několik týdnů, než jsem si to uvědomil.

Po třech měsících jsme začali mluvit o možnosti, že bychom začali bydlet spolu, ale nakonec jsme to neudělali. Ani z jedné strany nebyly rozumové námitky, ale její bydlení bylo příliš malé pro dva lidi a do mého domu bychom nevměstnali její dílnu. Nevypadá to příliš romanticky, když se do cesty postaví tak obyčejné překážky, jako je prostor a pohodlí, ale bylo nám spolu dobře, zatímco jsme si zachovávali soukromí, takže nás nic nenutilo, abychom stávající stav změnili. Často trávila noci u mě, jindy jsem se zmáčkl v jejím podkroví. Občas jsme trávili noc každý sám.

Nebyl to až tak špatný systém.

Napil jsem se kávy a pohlédl na koláč.

„Nabídni si, miláčku.“

„Nechci se cpát před večeří.“

„Možná bychom na tu večeři nemuseli jít.“ Pohladila mě zezadu na krku. „O, tady cítím velké napětí.“ Začala mi masírovat horní část zad. „Tak ztuhlý už jsi dlouho nebyl.“

„Mám pro to dobré vysvětlení.“ Pověděl jsem jí o ranní Milově návštěvě, vraždě, Melody a Towlovi.

Když jsem skončil, položila mi ruce na ramena.

„Alexi, opravdu se chceš do něčeho takového zapojit?“

„Mám na výběr? Ve spánku vidím oči té malé. Byl jsem hlupák, že jsem se do toho nechal zatáhnout, ale teď už nemůžu ven.“

Podívala se na mě. Koutky jejích úst se zvedly v úsměvu.

„Ty jsi ale padavka. Navíc moc milá padavka.“

Hlavou se uvelebila pod mou bradou. Přitiskl jsem ji k sobě a zabořil tvář do jejích vlasů. Voněly citronem, medem a palisandrem.

„Opravdu tě miluji.“

„Taky tě miluji, Alexi.“

Jeden druhého jsme svlékli, a když jsme byli úplně nazí, vzal jsem ji do náruče a vynesl po schodech do podkroví. Nechtěl jsem se od ní odtrhnout ani na vteřinku a držel jsem své rty přitisknuté na její, zatímco jsem ji pokládal a přesunoval se na ni. Pověsila se na mě, její ruce a nohy se kolem mě ovinuly jako šlahouny. Spojili jsme se a já jsem cítil, že jsem doma.

8

Spali jsme až do desíti večer a vzbudili se úplně vyhladovělí. Sešel jsem do kuchyně a připravil sendviče z žitného chleba s italským salámem a švýcarským sýrem. Spolu se džbánkem burgundského jsem je donesl nahoru jako pozdní večeři. Dávali jsme si česnekové pusy, nadrobili do postele, pak jsme jeden druhého objali a opět upadli do spánku.

Probudilo nás nemilosrdné vyzvánění telefonu.

„Ano, Milo, je tady. Ne, to je v pořádku. Dám ti ho.“

Podala mi sluchátko a zavrtala se pod přikrývky.

„Ahoj, Milo. Kolik je hodin?“

„Tri ráno.“

Sedl jsem si a promnul si oči. Vikýřem bylo vidět černou oblohu.

„Co se děje?“

„Jde o to dítě – Melody Quinnovou. Je úplně vyděšená – probudila se uprostřed noci s křikem. Bonita zavolala Towlovi a ten zavolal mně. Dožaduje se tvé přítomnosti. Podle hlasu je dost naštvaný.“

„Ať jde do háje. Nejsem jeho poskok.“

„Chceš, abych mu to vyřídil? Stojí vedle mě.“

„Ty jsi teď tam? U ní doma?“

„Samozřejmě. Ani déšť, ani kroupy, ani tma neodradí tohoto důvěryhodného státního zaměstnance a tak dále, a tak dále. Máme tady malý večírek. Doktor, Bonita a já. Melody spí. Towle jí dal nějakou injekci.“

„To si dovedu představit.“

„Když se to děcko probudilo, vyzvonilo mámě, že jsi ji hypnotizoval. Towle tě tady chce, kdyby se znovu vzbudila – abys ji vyvedl z té hypnózy nebo něco takového.“

„Taková blbost. Hypnóza za to nemůže. Melody má problémy se spánkem kvůli těm drogám, co do ní cpe.“

Sám jsem si tím ale vůbec nebyl jistý. Po tom našem sezení na pláži měla problémy.

„Jsem přesvědčený, že máš pravdu, Alexi. Chtěl jsem ti jen dát na výběr, jestli se chceš stavit a zjistit, o co jde. Jestli chceš, řeknu Towlovi, aby na to zapomněl. Udělám to.“

„Počkej minutku.“ Zatřepal jsem hlavou ve snaze utřídit si myšlenky. „Řekla něco, když se vzbudila – něco souvislého?“

„Zachytil jsem jen konec. Říkali, že to bylo tu noc počtvrté. Křičela a volala tátu: ‚Tati, tati, tati‘ – takhle nějak, ale mnohem hlasitěji. Vypadalo to a znělo dost děsivě, Alexi.“

„Budu tam co nejdříve.“

Dal jsem spící mumii vedle sebe pusu na zadničku, vstal jsem a posbíral z podlahy své oblečení.

Najel jsem na pacifickou dálnici a zamířil na sever. Ulice byly prázdné a hladké a halila je mlha zvedající se z moře. Směrová světla na konci mola vypadala jako vzdálené světelné tečky. Na horizontu kotvilo několik rybářských lodí. V tuto noční hodinu slídili na dně oceánu žraloci a jiní mořští predátoři. Napadlo mě, kolik krveprolití se odehrává pod hladkou černou mořskou hladinou. A kolik nočních lovců číhá na souši, ukrytých v temných uličkách, za popelnicemi, maskovaných mezi listy a větvičkami předměstských křovinatých porostů, s divokýma očima a zrychleným dechem.

Zatímco jsem jel tmavou nocí, vymyslel jsem novou teorii evoluce. Zlo má svou metamorfní inteligenci: Žraloci a hadi s ostrými zuby, sliznaté jedovaté kreatury, které se ukrývají v bahně, neuvolnili ve vývoji své místo obojživelníkům, plazům, ptákům a savcům. Jednoduchý kvantový skok dovedl zlo z vody na zem. Ze žraloka se stal násilník, z úhoře škrtič, ze slimáka drtič lebek, s touhou po krvi zakódovanou v jádru šroubovice.

Zdálo se mi, jako by se na mě tma tlačila ze všech stran, byla neodbytná a páchnoucí. Sešlápl jsem plynový pedál a snažil se jí ujet.

Když jsem dojel k bytovému komplexu, Milo už na mě čekal venku.

„Právě začala znovu.“

Uslyšel jsem ji, ještě než jsem vešel do ložnice.

Světlo bylo ztlumené. Melody seděla vzpřímeně na posteli, tělo měla strnulé, oči doširoka otevřené, ale pohled rozostřený. Bonita seděla vedle ní. Towle, oblečený ve sportovním, stál na druhé straně postele.

Melody vzlykala. Hlasem připomínala postřelené zvíře. Kvílela a sténala a houpala se dopředu a dozadu. Pak sténání nabralo na hlasitosti, jako siréna se postupně zvyšovalo, až tenký pronikavý vřískot prořezával ticho noci.

„Tati! Tati! Tati!“

Vlasy měla přilepené k obličeji, úplně mokré potem. Bonita se ji pokusila chytnout, ale Melody se prudce ohnala a uhodila ji. Matka byla bezmocná.

Vřískání se zdálo být nekonečné, pak přestalo a ona začala opět kvílet.

„Ach bože, doktore,“ zaprosila Bonita, „už zase začíná. Udělejte něco.“

Towle si všiml mé přítomnosti.

„Možná pomůže doktor Delaware.“ Tón jeho hlasu byl odporný.

„Ne, ne, nechci, aby se k ní přiblížil! To on může za tohle všechno!“

Towle se s ní nehádal. Mohl bych přísahat, že se zatvářil samolibě.

„Paní Quinnová…,“ začal jsem.

„Ne. Držte se od ní dál! Běžte pryč!“

Její křik způsobil, že se Melody probrala z letargie a opět začala volat svého otce.

„Nechej toho!“

Bonita se naklonila k Melody a zakryla jí ústa rukou. Pak s ní začala třást.

Towle a já jsme se takřka současně pohnuli. Odtáhli jsme ji. Towle ji vzal stranou a řekl něco, co ji uklidnilo.

Posunul jsem se k Melody. Težce dýchala a zornice měla úplně roztažené. Když jsem se jí dotkl, strnula.

„Melody,“ zašeptal jsem. „To jsem já, Alex. Jsi v pořádku a jsi v bezpečí.“

Zatímco jsem mluvil, uklidňovala se. Blábolil jsem nesmysly, protože jsem věděl, že není důležité, co říkám, ale jak to říkám. Udržoval jsem pomalý, rytmický hlas, bezstarostný, konejšivý. Hypnotizující.

Za chvíli Melodyina strnulost povolila. Pomohl jsem jí lehnout si. Její svaly se začaly uvolňovat, dech se zpomalil a přecházel do pravidelného rytmu. Řekl jsem jí, ať zavře oči, a ona mi vyhověla. Pohladil jsem ji po rameni a přitom jsem na ni neustále mluvil a ujišťoval ji, že je všechno v pořádku a že je v bezpečí.

Stočila se do polohy plodu, přitáhla na sebe přikrývku a strčila si palec do pusy.

„Zhasněte světlo,“ přikázal jsem. Místnost potemněla. „Nechrne ji o samotě.“ Všichni tři se vzdálili.

„Teď budeš dále spát, Melody a budeš mít velmi klidnou noc s krásnými sny. Když se ráno probudíš, budeš se cítit dobře, velmi odpočinutě.“

Slyšel jsem, jak slabounce pochrupuje.

„Dobrou noc, Melody,“ naklonil jsem se k ní a vtiskl jí na tvář lehounký polibek.

Zamumlala jediné slovo,

„Tá-ta.“

Zavřel jsem dveře jejího pokoje. Bonita seděla v kuchyni a lomila rukama. Měla na sobě rozedraný pánský froté župan. Vlasy byly stažené dozadu do uzlu a jako obvykle zakryté šátkem. Vypadala bledší, než jsem si ji pamatoval, když popocházela po bytě s vysavačem.

Towle se skláněl nad svou černou lékařskou brašnou. S cvaknutím ji zavřel a prsty si uhladil vlasy, když mě uviděl. Vztyčil se v celé své výšce a shlédl dolů, připraven dát mi další přednášku.

„Doufám, že jste šťastný,“ řekl povýšeně.

„Nezačínejte s tím,“ varoval jsem ho. „Žádné já jsem vám to říkal.“

„Sám můžete vidět, proč jsem se zdráhal manipulovat s myslí tohoto dítěte.“

„Nikdo s ničím nemanipuloval.“ Cítil jsem, jak ve mně stoupá napětí. Představoval pro mě veškerou pokryteckou autoritu, kterou jsem nenáviděl.

Blahosklonně zavrtěl hlavou.

„Zjevně potřebujete osvěžit paměť.“

„Zjevně se teď dívám na nefalšovaného svatouškovského pokrytce.“

Modré oči se zablýskly hněvem. Sevřel rty.

„Co kdybych vás dotáhl před etickou komisi Státního lékařského výboru?“

„Udělejte to, doktore.“

„Zcela vážně to zvažuji.“ Vypadal jako kalvínský kazatel, strohý, upjatý a farizejský.

„Udělejte to a popovídáme si o správném používání léků u dětí.“

Usmál se.

„Vy sám nebudete schopen zničit mou reputaci.“

„To je mi jasné.“ Sevřel jsem ruce v pěst. „Máte spoustu věrných nohsledů. Jako například tuhle ženu.“ Ukázal jsem ke kuchyni. „Vodí k vám své děti a vy si s nimi pohrajete, naladíte je na svou notu a nacpete pilulkami. Opravíte je podle jejich předem dané specifikace. Děláte z nich tiché, poslušné a hodné svatoušky. Malé ospalé zombíky. Jste zatracený hrdina.“

„Tohle nemám zapotřebí poslouchat.“ Pohnul se směrem ven.

„Ne, nemáte, hrdino. Ale proč nejdete za ní a neřeknete jí do očí, co si o ní a její dceři myslíte? Nanicovaté chudé ztracené existence, spodina, a koukněme se – špatné geny, žádný výhled do budoucna. Tak nějak jste to přece řekl, nebo ne?“

Zastavil se.

„Klid, Alexi.“ Milo se opatrně ozval z rohu.

Z kuchyně vyšla Bonita.

„Co se děje?“ zjišťovala. Towle a já jsme stáli proti sobě jako dva boxeři po zaznění gongu.

Towle změnil svůj postoj a obdařil ji falešným okouzlujícím úsměvem. „Nic, drahoušku. To je jen profesionální diskuze. Doktor Delaware a já jsme se pokoušeli rozhodnout, co bude pro Melody nejlepší.“

„Nejlepší bude už žádná hypnóza. To jste mi přece řekl.“

„Ano.“ Towle poklepával špičkou nohy o podlahu a snažil se, aby nevypadal nervózně. „To byl můj profesionální názor.“ Slovo profesionální přímo zbožňoval. „A stále je.“

„No tak mu to řekněte.“ ukázala na mě.

„O tom jsme právě diskutovali, milá zlatá.“

Nejspíš to se svou úlisností přehnal, protože její obličej ztuhl a do jejího hlasu se vetřelo podezření.

„O čem ještě diskutujete? Nechci, aby se k ní on nebo on“ – podruhé píchla prstem směrem k Milovi – „jen přiblížili.“ Otočila se k nám: „Snažil jste se tvářit a chovat jako hodný samaritán a pomáhat poldům a podvedl jste nás! Teď má moje holčička záchvaty a křičí a já přijdu o místo. Vím, že o něho přijdu!“

Její obličej se zkřivil. Schovala ho do dlaní a propukla v pláč. Towle se k ní přitočil jako profesionální gigolo, objal ji a tišil.

Dovedl ji k pohovce, usadil ji na ni, ale sám zůstal stát a poklepával jí po rameni.

„Přijdu o místo,“ řekla do dlaní. „Nesnesou tady takový hluk.“ Odkryla tvář a očima plnýma slz vzhlédla k Towlovi.

„No tak, no tak, to bude v pořádku. Postarám se o to.“

„Ale co ty záchvaty?“

„O to se postarám taky.“ Ostře se na mě podíval. Jeho pohled byl plný nepřátelství, ale byl jsem si jistý, že se v něm objevil i strach.

Potáhla a utřela si nos do rukávu.

„Nechápu, proč se vzbudila s výkřikem tati, tati! Ten hajzl se tu nikdy neukázal, aby mi pomohl nebo na ni dal jediný cent! Vůbec ji nemá rád! Proč ho volá, doktore Towle?“ Vzhlédla k němu, jako když novicka vzhlíží k papeži.

„No tak, no tak.“

„Je to blázen, ten Ronnie Lee. Koukněte na tohle!“ Strhla si z hlavy šátek, zatřepáním uvolnila vlasy, sklonila hlavu a odhalila temeno. S fňukáním rozdělila prameny vlasů. „Koukněte na to!“

To, co jsme viděli, bylo opravdu ošklivé. Tlustá, syrově červená jizva o velikosti tlustého červa. Červa, který se zavrtal pod vlasy a usadil se tam. Kůže okolo byla nafialovělá a zkrabatělá, bez vlasů a svědčila o špatném chirurgickém zákroku.

„Teď vidíte, proč to schovávám!“ křičela. „To mi udělal on! Řetězem! Ronnie Lee Quinn.“ Jméno vyplivla s odporem. „Šílený, ďábelský hajzl to je. To je tatíček, kterého tak zoufale volá. Šupák jeden!“

„No tak, no tak,“ řekl Towle. Obrátil se k nám. „Chcete si, pánové, promluvit s paní Quinnovou ještě o něčem dalším?“

„Ne, doktore,“ prohlásil Milo a otočil se k odchodu. Vzal mě za paži a vedl mě ven. Ale já jsem měl ještě co říct.

„Řekněte jí to, doktore. Řekněte jí, že to nebyly žádné záchvaty. Jsou to noční děsy a zmizí samy, pokud bude mít klid. Řekněte jí, že k tomu není potřeba fenobarbitol, dilantin ani tofranil.“

Towle ji nepřestával poklepávat po rameni.

„Děkuji vám za váš profesionální názor, doktore. Zvládnu tento případ tak, jak bude třeba.“

Stál jsem tam a všechno se ve mně vařilo.

„Tak pojď, Alexi.“ Milo mě opatrně vyvedl ze dveří.

Parkoviště bytového komplexu bylo plné luxusních vozů. Mercedesy, porsche, alfy romeo a datsuny ZS. Milův fiat, zaparkovaný před hydrantem, působil smutně nepatřičným dojmem, jako mrzák na startovní dráze. Sedli jsme si do něj, oba zamračení a otrávení.

„To je bordel,“ promluvil Milo.

„Hajzl to je.“

„Chvíli jsem si myslel, že ho praštíš.“ Usmál se.

„Měl jsem nutkání. Ten hajzl.“

„Vypadalo to, že to na tebe nahrál. Myslel jsem si, že spolu vycházíte.“

„Podle něj. Po intelektuální stránce jsme byli staří dobří kamarádi. Pak se věci zvrtly a on potřeboval najít obětního beránka. Je to egomaniak. Doktor je všemocný. Doktor dokáže všechno. Viděl jsi, jak ho uctívá, toho zatraceného velkého bílého otce? Klidně by své dceři podřízla zápěstí, kdyby jí to nakázal.“

„Bojíš se o tu malou, že ano?“

„To si piš, že se o ni bojím. Sám přece víš, co s ní udělá – nacpe ji dalšími léky. Do dvou dnů bude jako vesmírný kadet.“

Milo si hryzal ret. Po pár minutách řekl: „Stejně s tím nic neuděláme. Omlouvám se, že jsem tě do toho zatáhl.“

„Zapomeň na to. To nebyla tvá chyba.“

„Ale byla. Byl jsem líný, pokoušel jsem se o okamžitý zázrak v tom Handlerově zmateném případu. Chtěl jsem se vyhnout staré nudné policejní rutině. Vyzpovídat Handlerovy společníky, dát podle počítače dohromady seznam známých darebáčků, kteří rádi sahají po břitvě, a prokousat se jím. Projít Handlerovy záznamy. Zvolil jsem pochybnou cestu přes sedmileté dítě.“

„Mohl z ní být dobrý svědek.“

„Copak je to někdy snadné?“ Na třetí pokus nastartoval auto. „Promiň, že jsem ti zničil noc.“

„Ty ne, to on.“

„Zapomeň na něj, Alexi. Debilové jsou jako plevel – snažíš se ho zbavit, a jen co se ti to povede, vyroste na jeho místě další. To už dělám osm let – prolévám litry herbicidu a vidím, jak roste další, ještě než stihnu odklidit ten starý.“

Měl unavený hlas a vypadal staře.

Vystoupil jsem z jeho auta a naklonil se do okénka.

„Uvidíme se ráno.“

„Co?“

„Záznamy. Musíme projít Handlerovy záznamy. Já budu schopen lépe a dříve odhadnout, který z jeho pacientů by mohl být nebezpečný.“

„Děláš si srandu?“

„Ne. Leží teď na mně obrovský ziegarnik.“

„Co?“

„Ziegarnik. Říká se tomu tak podle ruské psycholožky, která zjistila, že u lidí vzniká napětí kvůli nedodělané práci. Říká se tomu Ziegarnikové efekt. Jako každý šprt ho mám taky.“

Podíval se na mě, jako bych plácal nesmysly.

„Aha. Dobře. A ten ziegarnik je natolik veliký, že mu dovolíš, aby ti narušoval tvůj sladký život?“

„Do pekla s ním, už jsem se začínal nudit.“ Plácl jsem ho po zádech.

„Dělej, jak uznáš za vhodné.“ Pokrčil rameny. „Pozdravuj Robin.“

„A ty svého doktora.“

„Pokud tam ještě bude, až se vrátím. Tyhle akce uprostřed noci testují náš vztah.“ Poškrábal se v koutku oka a zamračil se.

„Jsem si jistý, že s tebou vydrží, Milo.“

„Ó ano? A to proč?“

„Jestli je dost velký blázen na to, aby ses mu líbil, bude taky dost velký blázen na to, aby to s tebou vydržel.“

„To mě velmi uklidnilo, kámo.“ Zařadil jedničku a odfrčel.

9

V době, než byl zavražděn, provozoval Morton Handler svou psychiatrickou praxi něco málo pod patnáct let. Během tohoto období léčil více než dva tisíce pacientů. Jejich lékařské zprávy byly uloženy v manilových složkách a vloženy po sto padesáti kusech do lepenkových krabic, které byly přelepené páskou a označené pečetí losangeleského policejního oddělení.

Milo přinesl krabice ke mně domů a vydatně mu přitom pomohl drobný, plešatící černý detektiv jménem Delano Hardy. Oba hekali a supěli, když tahali krabice do mé jídelny. Brzy to tam vypadalo, jako kdybych se právě nastěhoval nebo se chystal odstěhovat pryč.

„Není to tak zlé, jak to vypadá,“ ujišťoval mě Milo. „Nemusíš je projít všechny. Nemám pravdu, Dele?“

Hardy si zapálil cigaretu a souhlasně přikývl.

„Už jsme je předběžně probrali,“ řekl. „Vyloučili jsme ty, kdo zemřeli. Říkali jsme si, že u nich je míra podezření dost malá.“

Oba se rozesmáli, tmavý detektiv mnohem hlasitěji.

„A v koronerově zprávě se píše,“ pokračoval, „že Handler a to děvče byli podřezáni někým s velkými svaly. Handlerova rána na krku zasahovala až dozadu k páteři, byla čistě provedená na první pokus.“

„Což naznačuje,“ přerušil jsem ho, „že jde o muže.“

„Mohla by to být nějaká zatraceně silná dáma,“ rozesmál se Hardy, „ale my sázíme na chlapa.“

„Takže zbývá šest set pacientů mužského rodu,“ dodal Milo. „Jejich krabice jsou tamhle.“

„Taky jsme vám přinesli malý dárek,“ řekl Hardy.

Podal mi balíček zabalený v červenozeleném vánočním papíru se vzorem cesmínových věnců, převázaný červenou stuhou.

„Jiný papír jsme nenašli,“ vysvětloval Hardy.

„Doufáme, že se ti bude líbit,“ dodal Milo. Začínal jsem si připadat jako divák sledující černobílou dvojici komiků. S Milem se udála zvláštní proměna. V přítomnosti jiného detektiva se stáhl do pozadí a přijal styl mluvy a chování policejního veterána.

Rozbalil jsem krabičku a otevřel ji. Uvnitř na chomáči vaty ležel plastikový identifikační průkaz losangeleského policejního oddělení. Byla na něm má fotografie, nápadně podobná té, kterou mám na řidičském průkazu, se stejně strnulým pohledem, jejž mají snad všechny úřední fotografie. Pod fotkou byl můj podpis, také překopírovaný z řidičského oprávnění, vytištěné jméno, vědecký titul a funkce „Zvláštní konzultant“.

„Jsem dojat.“

„Připni si ho,“ navrhl Milo, „ať je to oficiální.“

Průkaz byl podobný těm, které jsem nosil v Západní dětské nemocnici. Zezadu měl klips. Připnul jsem si ho k límci košile.

„Vypadáte přitažlivě,“ řekl Hardy. „To a deset centů vám může zajistit jeden místní hovor.“ Sáhl do kapsy saka a vytáhl složený list papíru. „A teď kdybyste si to laskavě přečetl a přidal svůj podpis.“ Podával mi pero.

Přečetl jsem si text.

„Tady se říká, že mi nemusíte platit.“

„Správně,“ řekl Hardy s předstíraným smutkem. „A jestli se při tom prohlížení zpráv pořežete o papír, nemůžete žalovat policejní oddělení.“

„Šéf bude šťastný, Alexi,“ podotkl Milo.

Pokrčil jsem rameny a podepsal jsem.

„A nyní,“ řekl slavnostně Hardy, „jste oficiálním konzultantem losangeleského policejního oddělení.“ Složil papír a vsunul ho zpátky do kapsy. „Zrovna jako ten kohout, který tak dlouho skákal po všech slepicích v kurníku, až ho vykastrovali a nechali ho, aby do všeho kokrhal.“

„To mi velmi lichotí, Dele.“

„Milův přítel je i můj přítel, znáte to.“

Milo mezitím otevíral švýcarským nožem zapečetěné krabice. Vytahoval složky po deseti kusech a dělal z nich úhledné hromádky, které za chvíli pokryly celý jídelní stůl.

„Tyto jsou seřazeny podle abecedy, Alexi. Můžeš je projít a vytipovat podivíny.“

Dokončil aranžování hromádek a spolu s Hardym se chystali k odchodu.

„Del a já si promluvíme s lumpy, kteří nejsou na seznamu národního informačního centra.“

„Už jsme si rozdělili práci,“ řekl Hardy. Luskl prsty a rozhlédl se po místě, kam by dal cigaretu, kterou mezitím dokouřil až k filtru.

„Hoďte ji do dřezu.“

Odešel do kuchyně.

Když jsme s Milem osaměli, řekl: „Opravdu si toho cením, Alexi. Nepřepínej se – nepokoušej se zvládnout všechno za dnešek.“

„Udělám toho tolik, kolik budu moci, než se mi začnou rozmazávat písmena.“

„Správně. Několikrát ti během dneška zavoláme, abychom zjistili, jestli nemáš něco, co můžeme cestou sebrat.“

Hardy se vrátil a za chůze si upravoval kravatu. Oblečený ve trojdílném námořnicky modrém obleku z vlněné příze, bílé košili s tmavě červenou kravatou a v lesklých černých polobotkách vypadal elegantně. Milo, který byl oblečený v plandavých kalhotách a fádním tvídovém sportovním saku, vedle něj vyhlížel ještě ošuntěleji než obvykle.

„Připraven?“ zeptal se Hardy.

„Vždy připraven.“

„Tak kupředu.“

Když odešli, dal jsem do přehrávače nahrávku Lindy Ronstadtové. Za doprovodu jejího hlasu jsem se pustil do své práce policejního konzultanta.

Osmdesát procent pacientů mužského pohlaví v souborech spadalo do dvou kategorií: bohatí manažeři, doporučení svými internisty kvůli různým symptomům souvisejícím se stresem – angínou, impotencí i vyrážkou neznámého původu –, a deprimovaní muži každého věku. Tyto jsem si pročetl a zatím dal stranou zbývajících dvacet procent, které jsem chtěl prostudovat důkladněji.

Když jsem začal, nevěděl jsem, jaký psycholog Morton Handler byl, ale po několika hodinách nad jeho zprávami jsem si začal vytvářet jeho obrázek – a ten zdaleka nebyl svátý.

Jeho poznámky z terapeutických sezení byly útržkovité, ledabylé a nejednoznačné až zmatené. Z textu nebylo možné odhadnout, co během těch nespočetných pětačtyřicetiminutových seancí dělal. Našel jsem skrovné zmínky o léčebných plánech, prognózách a anamnézách stresu – o čemkoli, co by mohlo být z lékařského nebo psychologického hlediska relevantní. Jeho falešnost byla nejzřetelnější v poznámkách, které si zapsal během posledních pěti nebo šesti let svého života.

Finanční záznamy byly naopak pedantské a podrobné. Poplatky měl vysoké a formální dopisy dlužníkům obsahovaly silná slova.

Ačkoli během posledních několika let méně mluvil a více předepisoval, množství léků, které objednával, nebylo nijak neobvyklé. Podle všeho však na rozdíl od Towla léky nenutil. Do správného terapeuta měl ale hodně daleko.

Co mně ale vadilo nejvíce, byla jeho zvláštní tendence, jež zesílila během posledních let. Doprovázel své zápisky sarkastickými poznámkami, které se vůbec nesnažil ukrýt do žargonu, nešlo o nic jiného než o prosté shazování svých pacientů. „Fňuká jako malý spratek nebo se usmívá jako debil.“ zněl popis jednoho staršího pacienta s poruchou nálad. „Není pravděpodobné, že by byl schopen něčeho konstruktivního,“ zhodnotil jiného. „Terapii chce jako masku pro svůj nudný bezvýznamný život.“

„Naprostý zkrachovanec.“ A tak dále.

V pozdním odpoledni jsem měl psychologickou pitvu doktora Handlera kompletní. Profesně už byl k ničemu, jeden z legie mravenců dělníků, který dospěl k nenávisti ke svému zvolenému povolání. Zpočátku mu na něm možná záleželo, protože jeho záznamy z té doby byly slušné, i když nepříliš duchaplné, ale ke konci se už ani nesnažil. Nicméně se držel, den po dni, sezení za sezením, neochotný vzdát se svého šestimístného příjmu a výhod prosperity.

Zajímalo by mě, jak asi zabíjel čas, zatímco si jeho pacienti vylévali svá nitra. Snil za bílého dne? Nechal se unášet fantazií (sexuální? finanční? sadistickou?)? Plánoval večerní menu? Dělal výpočty zpaměti? Počítal ovečky? Odhadoval, kolik maniakálně deprimovaných bláznů dokáže tancovat na špendlíkové hlavičce?

Ať už se zabýval čímkoli, rozhodně neposlouchal ty lidské bytosti, jež seděly před ním a věřily, že se jim věnuje.

Připomnělo mi to jeden starý vtip, ten o dvou cvokařích, kteří se ke konci dne setkají ve výtahu. Jeden z nich je mladý novic a je úplně vyřízený – kravatu má nakřivo, vlasy rozcuchané a je sehnutý pod tíhou únavy. Otočí se a vidí, že ten druhý, ostřílený veterán, je úplně klidný – opálený, fit, každý vlas na svém místě, čerstvý karafiát zapíchnutý v klopě.

„Doktore, prosím řekněte mi, jak to děláte.“ doprošuje se ten mladý.

„Jak dělám co, synu?“

„Sedíte, hodinu po hodině, den po dni, a nasloucháte problémům lidí, aniž byste se do nich nechal zatáhnout?“

„A kdo říká, že poslouchám?“ odpoví guru.

Legrační. Pokud ovšem nevysolíte devadesát dolarů za sezení u Mortona Handlera, aby se vám za vaše peníze dostalo hodnocení, že jste fňukající debil.

Odhalil některý z objektů jeho odporné prózy celý jeho švindl a zavraždil ho? Jen obtížně jsem si dokázal představit někoho, kdo se odhodlá k takové řezničině na Handlerovi a jeho přítelkyni jen proto, aby se pomstil za nesplněné představy o své terapii. Ale člověk nikdy neví. Vztek je ošemetná věc. Někdy leží spící několik let, než propukne po zdánlivě triviálním impulsu. Už jsem zažil člověka rozřezaného kvůli ťuknutému nárazníku.

Pořád jsem nedokázal uvěřit, že by někdo z pacientů s depresí nebo psychosomatickou poruchou, jehož zprávu jsem už přečetl, mohl být simulantem, který v noci číhá a projevuje své pravé sklony. A čemu jsem opravdu nechtěl uvěřit, byla možnost, že bychom měli co do činění se dvěma tisíci podezřelými.

Blížila se pátá hodina. Vytáhl jsem z ledničky pivo, vzal si ho na balkon, natáhl jsem se na pohovku a nohy opřel o zábradlí. Pomalu jsem upíjel a pozoroval slunce nořící se do korun stromů. Někdo v okolí hrál punk rock. Dost divně, protože mi výsledný zvuk nepřipadal nelibozvučný.

O půl šesté zavolala Robin.

„Ahoj, zlatíčko. Nechceš se stavit? V telce dávají Key Largo.“

„Jasně,“ řekl jsem. „Mám přinést něco k jídlu?“

Chvíli se rozmýšlela.

„Co třeba chilli klobásky? A pivo.“

„S pivem jsem už začal.“ Na kuchyňské lince ležely tři zmačkané plechovky.

„Dej mi chvíli, ať tě doženu, lásko. Uvidíme se v sedm.“

Milo se neozval už od půl druhé, kdy zavolal z Bellfloweru, kde zpovídal chlapa, který se šroubovákem v ruce zaútočil na sedm žen. S případem Mortona Handlera to mělo jen velmi malou souvislost, ale je třeba pracovat s tím, co je k dispozici.

Zavolal jsem na západní oddělení a nechal jsem mu vzkaz, že budu večer pryč.

Pak jsem vytočil číslo Bonity Quinnové. Počkal jsem pět zazvonění, a když to nikdo nezvedal, zavěsil jsem.

Humphrey a Lauren byli jako obvykle skvělí. Po klobáskách se nám dlouho říhalo, ale naše chuťové buňky uspokojily. Drželi jsme se za ruce a poslouchali Tala Farlowa a Wese Montgomeryho. Pak jsem vzal jednu z kytar, které volně ležely ve studiu, a hrál jsem jen a jen pro Robin. Poslouchala se zavřenýma očima s lehkým úsměvem na rtech, pak jemně sundala mé ruce z kytary a stáhla mě na sebe.

Plánoval jsem zůstat celou noc, ale v jedenáct jsem začal být neklidný.

„Děje se něco, Alexi?“

„Ne.“ Jen kdyby mě zevnitř nepopichoval ziegarnik.

„Jde o ten případ, že ano?“

Mlčel jsem.

„Začínám se o tebe bát, zlatíčko.“ Položila si hlavu na mou hruď. Příjemná zátěž. „Co tě Milo zatáhl do toho případu, jsi tak podrážděný. Předtím jsem tě neznala, ale podle toho, co jsi mi řekl, to vypadá, jako by ses vrátil do starých časů.“

„Starý Alex nebyl až tak špatný,“ bránil jsem se.

Moudře mlčela.

„Ne,“ opravil jsem se. „Starý Alex byl nudný patron. Slibuji, že ho nepřivedu zpět, ano?“

„Ano.“ Políbila mě na špičku brady.

„Dej mi jen trochu času, abych se tím prokousal.“

„Dobře.“

Když jsem se ale oblékal, hleděla na mě se směsicí obav, ublíženosti a zmatenosti. Když jsem začal něco říkat, odvrátila se. Sedl jsem si na okraj postele a vzal ji do náruče. Houpal jsem ji, dokud mě neobjala kolem krku.

„Miluji tě,“ ujistil jsem ji. „Dej mi trochu času.“

Něco zamručela a pevněji se ke mně přitiskla.

Když jsem odcházel, spala a chvění víček prozrazovalo první noční sen.

Vrhl jsem se na sto dvacet složek, které jsem si odložil stranou, a pracoval jsem až do brzkých ranních hodin. Většina z nich se ukázala jako nevýznamné dokumenty. Devadesát devět pacientů byli psychicky nemocní muži, které Handler léčil jako konzultant, zatímco ještě pracoval v Cedars-Sinai jako člen psychiatrického týmu. U dalších dvaceti byla diagnostikována schizofrenie, ale postupně se ukázalo, že to jsou pouze senilní (střední věk až sedmdesát šest) pacienti ze sanatoria, ve kterém rok pracoval.

Zbývajících devět mužů mě ale zaujalo. Handler u nich diagnostikoval poruchy psychopatického charakteru. Takové diagnózy byly samozřejmě podezřelé, protože jsem jeho profesionálnímu úsudku příliš nevěřil. Nicméně jejich záznamy stály za bližší prozkoumání.

Všichni byli ve věku od šestnácti do dvaatřiceti let a většinou byli k léčbě posláni nějakou institucí – sociálním úřadem, Kalifornským úřadem pro mládež nebo místní církví. Někteří si s sebou nesli pár škraloupů. Alespoň tří se týkalo násilné chování. Jeden zbil svého otce, druhý pobodal svého spolužáka ze střední školy a třetí sedl do auta a přejel člověka, se kterým si předtím ostřeji vyměňoval názory.

Parta skutečných cukroušků.

Ani jeden z nich nedocházel na terapii příliš dlouho, což mě vůbec nepřekvapilo. Psychoterapie nemá skoro co nabídnout člověku bez svědomí, morálky a často bez jakékoli chuti a snahy něco měnit. Ve skutečnosti se typický psychopat už od přírody staví na odpor moderní psychologii a jejímu rovnostářství a optimistickým filozofickým oporám.

Terapeuti se stávají terapeuty, protože věří, že všichni lidé jsou v jádru dobří a že mají schopnost se změnit k lepšímu. Myšlenka, že existují jedinci, kteří jsou pouze zlí, a že se takové zlo nedá vysvětlit žádnou existující kombinací povahy nebo výchovy, je útokem na terapeutovy city. Psychopat představuje pro psychologa a psychiatra to, co nevyléčitelný nádor pro lékaře: chodící, dýchající důkaz o beznaději a selhání.

Věděl jsem, že takoví zlí lidé existují. Setkal jsem se jen s malým počtem z nich, většinou s adolescenty, ale také s několika dětmi. Obzvlášť mi utkvěl v paměti chlapec, ani ne dvanáctiletý, ale s tak cynickým, zatvrzelým a krutým úšklebkem, za který by se nemusel stydět ani otrlý trestanec ze San Quentina. Podal mi svou vizitku – obdélník z křiklavě růžového papíru se jménem a jediným slovem Podnikání.

Podnikavý ten hoch opravdu byl. Podpořený mým ujištěním o důvěrnosti sdělených informací mě pyšně informoval o jízdních kolech, která ukradl, o vydařených vloupačkách, o nezletilých dívkách, které svedl. Byl nesmírně potěšen sám sebou.

Rodiče ztratil při leteckém neštěstí, když mu byly čtyři roky, a vychovávala ho bezradná babička, která všechny kolem sebe ujišťovala, že její vnuk je v jádru dobrý člověk. Ale nebyl. Byl skrz naskrz zlý. Když jsem se ho zeptal, jestli si pamatuje na svou maminku, nasadil žádostivý výraz a řekl mi, že na fotkách, které viděl, vypadá jako skutečná šťabajzna. Nešlo o obranný postoj. Takový zkrátka byl.

Čím více času jsem s ním trávil, tím víc se mi zdál jeho případ beznadějnější. Bylo mi, jako bych loupal cibuli a každá další vrstva byla ještě zkaženější než ta předtím. Byl to zlý kluk, nenapravitelně zlý. A byl jsem si takřka jistý, že bude hůř.

Nemohl jsem nic dělat. Nebylo pochyb, že si vybuduje antisociální kariéru. Pokud bude mít společnost štěstí, zůstane u podvodů. Pokud ne, poteče hodně krve. Logika velela zavřít ho, držet pryč od cesty zla, uvěznit kvůli ochraně nás ostatních. Ale demokracie říkala něco jiného a já jsem musel po bližší úvaze připustit, že by to ani nemělo být jinak.

Občas jsem ale v noci přemýšlel o tom jedenáctiletém zlosynovi a říkal jsem si, jestli jednoho dne nespatřím jeho jméno v novinách.

Dal jsem těch devět složek stranou.

Milo bude mít práce až nad hlavu.

10

Tři dny policejní rutiny Mila naprosto vyčerpaly.

„Ten počítač byl úplně k ničemu,“ zanaříkal, když sebou plácl na mou koženou pohovku. „Všichni ti mizerové jsou bud zpátky za mřížemi, mrtví nebo mají alibi. Koronerova zpráva pro nás nemá žádné forenzní kouzlo. Je to jen šest a půl strany krvavých podrobností, které nám říkají to, co jsme věděli hned, když jsme poprvé viděli těla: Handler a Gutierrezová byli rozřezaní jako náplň do klobásek“

Přinesl jsem mu pivo. Vypil ho dvěma dlouhými loky. Sel jsem pro další.

„A co Handler? Něco nového?“ zeptal jsem se.

„Ale ano, tvůj první dojem byl naprosto správný. Ten doktor nebyl zrovna vzorem etiky. Nikam to ale nevede.“

„Co tím chceš říct?“

„Před šesti lety, když dělal konzultanta v nemocnici, to tam trochu smrdělo – pojišťovací podvod. Handler a pár dalších provádělo malý švindl. Na vteřinku strčili hlavu do dveří, řekli pacientovi ahoj a naúčtovali si celou návštěvu, která má trvat pětačtyřicet minut. Pak udělali zápis do karty, naúčtovali další návštěvu, promluvili si se sestrou, zaskočili za dalším pacientem, promluvili si s lékařem a tak dále, a tak dále. Šlo o velké peníze – jeden povedený doktůrek si mohl účtovat třicet čtyřicet návštěv za den, každou za sedmdesát osmdesát doláčů. Jen si to představ.“

„Žádné překvapení. Dělá se to normálně.“

„Tím jsem si jistý. Nicméně to nakonec prasklo, protože jeden z těch pacientů měl syna, který byl shodou okolností lékař a ten pojal podezření, když si četl kartu a viděl tolik psychiatrických návštěv. Udivilo ho to hlavně proto, že jeho otec už tři měsíce ležel v kómatu. Zašel za ředitelem a všechno mu vyklopil. Ten si pak zavolal Handlera a jeho kumpány na kobereček. Nemocnice pak všechno ututlala pod podmínkou, že všichni ti nepoctiví cvokaři v tichosti odejdou.“

Před šesti lety. Právě tehdy začaly být Handlerovy zápisy nedbalé a sarkastické. Muselo to být pro něj těžké, klesnout ze čtyř set tisíc ročně na pouhých sto tisíc. To člověk snadno zahořkne…

„Myslíš, že to není důležité?“

„Co? Vidíš v tom pomstu? Od koho? Podvedenou stranou tady byla pojišťovna. Proto jim to tak dlouho procházelo. Nikdy nic neúčtovali přímo pacientovi, ale pojišťovně.“ Lokl si piva. „O pojišťovnách jsem už slyšel ledasco a nikdy to neznělo moc lichotivě, ale nedovedu si představit, že by si najaly Jacka Rozparovače, aby očistil jejich čest.“

„Chápu tě.“

Vstal a začal přecházet po pokoji.

„Tenhle proklatý případ mě vysává. Už je to týden a já nemám absolutně nic. Podle kapitána jsme skončili ve slepé uličce. Odvolal Dela a nechal mě v tom máchat samotného. Teplouš snese všechno.“

„Chceš ještě pivo?“ Podal jsem mu další plechovku.

„Jo, k čertu, proč ne? Utopím žal v alkoholu.“ Otočil se. „Řeknu ti, Alexi, měl jsem opravdu být učitelem. Vietnam ve mně zanechal tohle velké duševní prázdno, víš to? Tolik smrti pro nic. Myslel jsem si, že když se stanu policajtem, pomůže mi práce to prázdno vyplnit, budu chytat zločince, dávat věcem smysl. Panebože, jak jsem se mohl tak splést!“

Chňapl po pivu, které jsem držel v ruce, naklonil plechovku nad pootevřená ústa a ignoroval pěnu, jež mu stékala po bradě.

„To, co vidím – ty příšerné věci, které si lidi vzájemně dělají. Hnus, na který jsem si už zvykl. Někdy se mi chce ze sebe samotného zvracet.“

Několik minut pomalu upíjel pivo.

„Jsi vážně skvělý posluchač, Alexi. Všechno to učení a trénink nepřišly vniveč.“

„Nápodobně, kamaráde.“

„Jo, dobře. Když už ses o tom zmínil, další posraný případ byl Hickle. Nikdy jsem nevěřil, že spáchal sebevraždu. Pořádně to smrdělo.“

„Tohle jsi mi nikdy neřekl.“

„A co jsem ti měl říct? Nemám žádný důkaz. Jen vnitřní pocit. Mám spoustu vnitřních pocitů. Některé mě hryžou tak, že mi nedají spát. Abych parafrázoval Dela, mé vnitřní pocity a deset centů.“

Zmáčkl plechovku mezi palcem a ukazováčkem s takovou lehkostí, jako by rozmáčkl komára.

„Hickelův případ přímo páchl, ale neměl jsem důkaz. Tak jsem ho odepsal. Jako nedobytný dluh. Nikdo se nehádal, nikdo se nestaral, stejně jako se nikdo nebude starat, když odepíšeme Handlera a Gutierrezovou. Udržuj záznamy v pořádku, hezky je zabal, zalep a polib na dobrou noc.“

Následovalo dalších sedm piv, další půlhodinová tiráda a sebetrýznění a byl takřka namol. Bouchl sebou na koženou pohovku, s razancí a rychlostí bombardéru B-52 naloženého municí.

Sundal jsem mu boty a položil je vedle něj na podlahu. Hodlal jsem ho nechat tak, ale pak jsem zjistil, že se už setmělo.

Vytočil jsem číslo jeho domácího telefonu. Ze sluchátka se ozval sytý mužský hlas.

„Haló.“

„Ahoj, tady je Alex Delaware, Milův kamarád.“

„Ano?“ Do hlasu se vloudila ostražitost.

„Ten psycholog.“

„Ano. Milo o vás mluvil. Já jsem Rick Silverman.“

Ten doktor, sen každé matky, měl nyní i jméno.

„Volám proto, že se tu Milo po práci zastavil, abychom probrali ten případ, a trochu se opil.“

„Aha.“

Pocítil jsem absurdní nutkání vysvětlit tomu muži na opačném konci drátu, že mezi mnou a Milém nic není, že jsme jen dobří přátelé. Potlačil jsem ho.

„Vlastně se opil dost. Měl jedenáct piv. Teď spí. Jen jsem chtěl, abyste to věděl.“

„To je od vás velmi pozorné,“ řekl Silverman sarkasticky.

„Vzbudím ho, jestli chcete.“

„Ne, ne, nechte to být. Milo je velký kluk. Může si dělat, co chce. Nemusí se mi hlásit.“

Chtěl jsem mu říct: Poslouchej ty nejistý, zhýčkaný fracku, chtěl jsem ti prokázat laskavost, abys mohl být klidný. Nechej si to své jemnocitné pobouření pro sebe. Místo toho jsem pokračoval v lichocení.

„Tak jo, chtěl jsem jen, abyste věděl, co s ním je, Ricku. Vím, jak jste pro Mila důležitý, a myslím, že by to tak chtěl.“

„Och, děkuji. Opravdu si toho cením.“ Bingo. „Omluvte můj tón, prosím. Mám za sebou čtyřiadvacetihodinovou směnu.“

„To je v pořádku.“ Nejspíš jsem ho probudil a s ním i ďábla v něm. „Poslouchejte, mám takový návrh. Co kdybychom se někdy sešli – vy a Milo a já se svou přítelkyní?“

„To by bylo fajn, Alexi. Určitě. Pošlete toho velkého kluka domů, až se vyspí, a domluvíme podrobnosti.“

„Pošlu. Rád jsem vás slyšel.“

„Nápodobně.“ Vzdychl. „Dobrou noc.“

O půl desáté se Milo probudil s nešťastným výrazem v obličeji. Začal sténat a pomalu otáčel hlavu ze strany na stranu, aniž by otevřel oči. Připravil jsem do vysokých sklenic koktejl z rajčatové šťávy, syrového vejce, černého pepře a tabasca. Podepřel jsem Mila a nalil jsem mu povzbuzující nápoj do úst. Zakuckal se, vyprskl a zčistajasna vytřeštil oči, jako by mu páteří projel blesk.

O čtyřicet minut později vypadal stejně zničeně, ale byl bolestně střízlivý.

Vyprovodil jsem ho ke dveřím a strčil jsem mu pod paži složky těch devíti psychopatů.

„To máš čtení na dobrou noc, Milo.“

S hlasitým klením sešel ze schodů, zamířil k fiatu, zašmátral po klice, zakymácel se a nasoukal se dovnitř. Pomalu se rozjel a pak teprve nastartoval.

Když jsem konečně osaměl, zalezl jsem do postele, přečetl si noviny, pak jsem se chvíli díval na televizi, ale za nic na světě bych si nevzpomněl, co to bylo za film. Pointa byla plytká, záporní hrdinové působili dojmem nekňubů a poldové vypadali jako modelové. Několik hodin jsem si užíval samotu a jen několikrát jsem si vzpomněl na vraždu a chamtivost a zvrácené myšlenky, než jsem upadl do spánku.

11

„Tak jo,“ začal Milo. Seděli jsme ve vyšetřovací místnosti policejní stanice Západního L. A. Stěny měly hráškově zelenou barvu a skoro celou jednu zed zabíralo jednostranné zrcadlo. Ze stropu visel mikrofon. Nábytek sestával z šedého kovového stolu a trojice skládacích kovových židlí. Ve vzduchu visel zatuchlý odér potu, falše a strachu, zápach snížené důstojnosti.

Rozprostřel po stole složky a zvedl jednu z nich.

„Tvých devět darebáků se nám vybarvilo různě. Číslo jedna, Rex Allen Camblin, v současné době obývá jednu z cel v Soledadu, je uvězněný za napadení a ublížení na zdraví.“ Nechal složku spadnout na stůl.

„Číslo dvě, Peter Lewis Jefferson, pracuje na ranči ve Wyomingu. Přítomnost ověřena.“

„Ubohý dobytek.“

„To je fakt – sám vypadá jako býk. Číslo tři, Darwin Ward – tomu bys nikdy neuvěřil – studuje právnickou fakultu na Pensylvánské univerzitě.“

„Advokát s psychopatickými sklony – no to je opravdu úžasné.“

Milo se zasmál a zvedl další složku.

„Número quatro, Leonard Jay Helsinger, pracuje na stavbě aljašského ropovodu. Přítomnost rovněž potvrzena, a to místním policejním oddělením. Pátý je Michael Penn, student Kalifornské státní univerzity v Northridgi. S ním jsme mluvili.“ Odsunul Pennovu složku stranou. „Šestého tu mám Laňce Arthura Shattucka, kuchaře, specialistu na minutky, toho času na záoceánské lodi Helena, její pozici jsem nechal ověřit pobřežní stráží. Už šest týdnů se plaví po Egejském moři. Sedmý je Maurice Bruno, obchodní zástupce firmy Presto Instant Print v Burbanku – také s ním jsem mluvil.“ Brunova složka přistála na Pennově.

„Osmý v pořadí, Roy Longstreth, farmaceut pracuje pro řetězec Thrifty’s Drug, v pobočce Beverly Hills. A nakonec neméně důležitý Gerard Paul Mendenhall, desátník, armáda Spojených Států, Tyler, Texas, přítomnost ověřena.“

Beverly Hills bylo blíže než Northridge nebo Burbank, proto jsme zamířili do Thifty’s. Pobočka v Beverly Hills sídlila v budově z cihel a skla, postavené na Canon Drive severně od Wilshiru. Spolu s lékárnou byly součástí bloku dva módní butiky a Háagen Dasz, zmrzlinová cukrárna.

Milo nenápadně ukázal odznak dívce za pultem a nechal si zavolat vedoucího, bledolícího muže středního věku. Ten znervózněl a chtěl vědět, co Longstreth provedl. Milo se klasickým policajtským způsobem vyhnul přímé odpovědi.

„Chceme mu jen položit pár otázek.“

Jen s obtížemi se mi podařilo udržet vážný obličej, ale zdálo se, že na vedoucího klišé zabralo.

„Zrovna teď tady není. Přichází o půl třetí, pracuje na noční směně.“

„Stavíme se později. Neříkejte mu prosím, že jsme tady byli.“

Milo mu dal svou vizitku. Vedoucí ji studoval tak pečlivě, jako kdyby obsahovala mapu s cestou k ukrytému pokladu.

Cesta do Northridge znamenala půlhodinovou cestu po Ventura Freeway West. Když jsme dojeli do kampusu, zamířili jsme ihned do univerzitní matriky. Milo získal kopii Pennova rozvrhu. Vyzbrojení kopií a policejní fotografií jsme se vydali Penna hledat. Podařilo se nám to asi za dvacet minut. Ve společnosti nějaké dívky přecházel široký travnatý trojúhelník.

„Pan Penn?“

„Ano?“ Byl to pohledný dlouhonohý mladík střední postavy, s širokými rameny. Světlehnědé vlasy měl ostříhané nakrátko. Jeho oblečení tvořila bleděmodrá košile, modré džínsy a mokasíny bez ponožek. Z jeho karty jsem věděl, že má šestadvacet let, ale vypadal o pět let mladší. Měl příjemný obličej bez jediné vrásky, pravý ryze americký typ. Nevypadal jako člověk, který je schopen někoho schválně přejet pontiacem.

„Policie.“ Odznak opět spatřil světlo světa. „Chtěli bychom si s vámi na chvíli promluvit.“

„O čem?“ Oříškové oči se zúžily a ústa ztvrdla.

„Raději bychom s vámi mluvili o samotě.“

Penn se podíval na dívku. Byla mladá, nebylo jí víc než devatenáct let. Měla drobnou postavu a tmavé vlasy, upravené do chlapeckého sestřihu ve stylu Dorothy Hamillové.

„Počkej minutku, Julie.“ řekl a pohladil ji pod bradou.

„Miku…?“

„Jen minutku.“

Nechali jsme ji tam stát a vydali jsme se k vybetonovanému prostranství, na kterém stály kamenné stoly a lavičky. Kolem procházeli studenti v nekonečném proudu, jako by pracovali ve šlapacím mlýně. Jen málokdo se zastavil. Tohle byl kampus pro dojíždějící. Mnozí studenti už někde pracovali na částečný úvazek a výuku vměstnali do svého volného času. Šlo o dobrou školu pro získání bakalářského titulu v počítačových vědách nebo obchodu, pedagogický diplom nebo inženýrský titul z účetnictví. Pokud byste toužili po zábavě nebo intelektuálních rozpravách ve stínu břečťanem obrostlého dubu, zapomeňte na to.

Zdálo se, že Michael Penn zuří, ale ze všech sil se to snažil skrýt.

„Co chcete?“

„Kdy jste naposledy viděl doktora Mortona Handlera?“

Penn trhl hlavou dozadu a rozesmál se. Byl to nepříjemně dutý zvuk.

„Toho kreténa? Četl jsem o jeho smrti. Žádná škoda.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

Penn se zlomyslně uculil.

„Před léty, strážníku.“ Oslovení pronesl tak, že vyznělo jako urážka. „Když jsem k němu chodil na terapii.“

„Chápu to tak, že jste o něm neměl valné mínění.“

„O Handlerovi? Byl to cvokař.“ Jako by to všechno vysvětlovalo.

„O psychiatrech obecně nemáte dobré mínění, že?“

Penn před sebe zvedl ruce dlaněmi nahoru.

„Dobře mě poslouchejte. Celá ta věc byla veliká chyba. Ztratil jsem kontrolu nad svým vozem a nějaký paranoidní idiot tvrdil, že jsem se ho pokusil zabít. Zatkli mě; vymysleli obvinění a pak mi nabídli podmínku, ale jen když budu docházet k psychiatrovi. Dělal jsem různé nesmyslné testy.“

Mezi ty nesmyslné testy patřil minnesotský multifázový test osobnosti a celá řada projektivních technik. Do dokonalosti měly sice daleko, ale pokud šlo o někoho, jako je Penn, byly dostatečně spolehlivé. Četl jsem jeho profil a z každého ukazatele vyzařovala psychopatie.

„Neměl jste doktora Handlera v lásce?“

„Nemluvte za mě.“ Penn snížil hlas. Těkal očima sem a tam, byl neklidný a nervózní. Za tou hezkou tváří se skrývalo něco temného a nebezpečného. U tohohle pacienta se Handler v diagnóze nemýlil.

„Takže jste ho měl rád.“ Milo si s ním pohrával jako kočka s myší.

„Nemůžu říct, že bych ho měl nebo neměl rád. Byl jsem pro něj zbytečný. Nejsem cvok. Nezabil jsem ho.“

„Můžete nám říct, co jste dělal tu noc, kdy došlo k vraždě?“

„A kdy to bylo?“

Milo mu sdělil datum a čas.

Penn luskl prsty a podíval se skrze nás, jako by zaostřil na vzdálený objekt.

„Jasně. Celou tu noc jsem byl se svou holkou.“

„S Julií?“

Penn se rozesmál.

„S tou? Ne, mám mnohem zralejší ženu, pane policisto. Ženu, která má prostředky.“ Zvedl obočí a jeho výraz se změnil ze samolibého na kyselý. „S ní si budete chtít taky promluvit, že ano?“

Milo přikývl.

„Tím mi to pěkně poděláte.“

„Jémine, Miku, to je opravdu hodně zlé.“

Penn na něj vrhl nenávistný pohled, který se rychle změnil na čirou nevinnost. Dokázal se svým obličejem hrát jako s hracími kartami. Zamíchal, sáhl do hromádky a každou vteřinu vytáhl nějakou novou.

„Poslouchejte, poručíku, celá ta věc je už za mnou. Mám práci, chodím do školy – za šest měsíců mám promoci. Nechci o to všechno přijít jen proto, že je mé jméno v Handlerových záznamech.“

Mluvil jako ztělesněná nevinnost.

„Vaše alibi si ověříme, Miku.“

„Dobře, dobře, klidně to udělejte. Jen jí toho neříkejte zbytečně moc, jasné? Držte to v obecné rovině.“

V obecné rovině, tak, abych mohl něco vymyslet. Úplně jsem viděl, jak se mu za tím jeho opáleným čelem usilovně otáčejí kolečka.

„Samozřejmě, Miku.“ Milo vytáhl tužku a začal si s ní poklepávat na rty.

„Sonya Magaryová. Vlastní dětský butik na Plaza de Oro v Encinu.“

„Máte po ruce její telefonní číslo?“.

Penn stiskl rty, ale číslo mu nadiktoval.

„Zavoláme jí, Miku. Nevolejte jí před námi, ano? Máme rádi spontánnost.“ Milo schoval tužku a zavřel zápisník. „Přeji hezký den.“

Penn se podíval ze mě na Mila, pak zpátky na mě, jako by hledal spojence. Potom vstal a vydal se dlouhými ráznými kroky pryč.^

„A, Miku!“ zavolal za ním Milo.

Penn se otočil.

„Jaký je váš obor?“

„Marketing.“

Když jsme vycházeli z kampusu, viděli jsme, jak se prochází s Julií. Julie si opírala hlavu o jeho rameno a on ji držel kolem pasu. Usmíval se na ni a něco rychle říkal.

„Co si o něm myslíš?“ zeptal se mě Milo, když se usazoval za volantem.

„Myslím, že je nevinný, pokud jde o tento případ, ale vsadil bych se, že jede v nějaké špíně. Dost se mu ulevilo, když zjistil, proč jsme za ním přišli.“

Milo přikývl.

„Souhlasím. V čem ale k čertu jede – to je starost někoho jiného.“

Najeli jsme na dálnici a zamířili východním směrem. Sjeli jsme do Sherman Oaks, našli si malou francouzskou restauraci na Ventuře, kousek u Woodmanu, a dali jsme si oběd. Milo použil telefonní automat a zavolal Sonye Magaryové. Vrátil se ke stolu a vrtěl hlavou.

„Miluje ho. „Ten drahoušek, to moje zlatíčko, doufám, že není v nějakém maléru.“ Napodoboval silný madarský přízvuk. „Potvrdila, že byl v tu osudnou noc s ní. Zdálo se, že je na to pyšná. Čekal jsem, že mi začne vykládat o svém sexuálním životě, a to ve všech barvách.“

Zavrtěl hlavou a zabořil obličej do talíře s kouřícími mušlemi.

Roye Longstretha jsme zastihli v okamžiku, kdy vystupoval ze své toyoty na parkovišti u Thrifty’s. Byl malé postavy a vypadal křehce. Měl vodově modré oči a nevýraznou bradu. Byl předčasně holohlavý a tu trochu vlasů, která mu zbyla, nechal přečuhovat přes uši, takže vypadal jako mnich, který příliš dlouho meditoval a zanedbal péči o svůj zevnějšek. Horní ret lemoval nevýrazný hnědý knír. Do Pennovy hrdé statečnosti mu hodně scházelo, ale v očích se mu zračila stejná nervozita.

„Ano, co chcete?“ vypískl vysokým hlasem, když mu Milo ukázal odznak. Podíval se na hodinky.

Když mu to Milo pověděl, vypadal, jako by se měl rozbrečet. Strach netypický pro předpokládaného psychopata. Pokud všechno nebylo jen hrou. Nikdy nevíte, s jakými triky takové typy přijdou, když musí.

„Když jsem se o tom dočetl, napadlo mě, že po mně půjdete.“ Nevýrazný knír se chvěl jako větvička ve větru.

„Pročpak, Royi?“

„Kvůli věcem, které o mně řekl. Mé matce tvrdil, že jsem psychopat. Řekl jí, aby mi nevěřila. Jsem nejspíš na nějakém seznamu podezřelých, že ano?“

„Můžete uvést, co jste dělal tu noc, kdy byl zavražděn?“

„Ano. To byla první věc, která mě napadla, když jsem se to dočetl – přijdou a budou se mě na to ptát. Zajistil jsem, abych to věděl. Dokonce jsem si to napsal. Udělal jsem si poznámku. Royi, tu noc jsi byl v kostele. Takže když přijdou a zeptají se tě, budeš vědět, kde…“

Měl zjevně připraven podrobný výčet pro několik dnů, ale Milo ho zarazil.

„Kostel? Jste věřící, Royi?“

Longstreth se rozesmál smíchem, z něhož zaznívala panika.

„Ne, ne. Nemodlím se. Zúčastnil jsem se setkání Westsideské skupiny nezadaných v presbyteriánském kostele v Bel Air – chodíval tam i Ronald Reagan.“

„Do skupiny nezadaných?“

„Ne, ne, ne. Do kostela. Účastnil se tam pobožností, než byl zvolen a…“

„Dobře, Rone. Odkdy dokdy jste tam byl?“

Pohled na Mila, který si dělal poznámky, ho znervózněl ještě víc. Poskakoval jako loutka v rukách paralyzovaného loutkáře.

„Od devíti do půl druhé – zůstal jsem až do konce. Pomáhal jsem s úklidem. Můžu vám říct, co se podávalo. Guacamole a nachos a víno a krevetová omáčka a…“

„Samozřejmě existuje celá skupina lidí, kteří vás tam viděli.“

„Jistě,“ vyhrkl, ale pak se zarazil. „Víte, moc se nedružím. Pomáhal jsem, dohlížel na bar. Viděl jsem spoustu lidí, ale nevím, jestli si mě někdo z nich bude pamatovat.“ Jeho hlas se ztišil do úplného šeptání.

„V tom by mohl být problém, Royi.“

„Pokud – ne – ano – paní Heatheringtonová. Jedna starší žena. Pracuje jako dobrovolnice v církvi. Taky tam uklízela. Povídal jsem si s ní docela dlouho. Můžu dokonce říct, o čem jsme se bavili. O sbírkách – sbírá Normana Rocwella a já zase Icarta.“

„Icarta?“

„Přece ty art deco reprodukce.“

Ceny děl Louise Icarta se v současnosti šplhaly k vysokým částkám. Zajímalo by mě, jak si je může někdo, jako je on, dovolit.

„Jednu jsem dostal od matky, když mi bylo šestnáct a ten styl mě“ – chvíli hledal správný výraz – „uchvátil. Dává mi je vždy k narozeninám a já jsem si jich taky sám pár koupil. Doktor Handler je sbíral taky. Ale to…“ Nechal slova vyznít do ztracena.

„Opravdu? Ukázal vám svou sbírku?“

Longstreth energicky zavrtěl hlavou.

„No. Jednu reprodukci měl ve své ordinaci. Všiml jsem si jí a začali jsme se o ní bavit. Ale později to použil proti mně.“

„Jak to?“

„Po tom hodnocení – poslal mě přece k němu soud, když mě chytili,“ – nervózně pohlédl k budově Thrifty’s – „jak kradu.“ Oči se mu zalily slzami. „Proboha, vzal jsem jednu tubu kaučukového tmelu v Sears a oni mě chytili! Myslel jsem, že matka tou ostudou umře. A bál jsem se, že to zjistí na fakultě – bylo to strašné!“

„Jak použil to, že sbíráte Icarta, proti vám?“

„Tak nějak to naznačil, nikdy to neřekl přímo, ale stylizoval to tak, že jsem věděl, co tím myslí, ale tak, aby se mu to nedalo dokázat.“

„Co naznačil, Royi?“

„Že by se dal uplatit. Že kdybych ho podmazal jedním nebo dvěma Icarty – dokonce jmenoval ty, o které by měl zájem –, napsal by kladné hodnocení.“

„Udělal jste to?“

„Co? Jestli jsem ho podplatil? Ani za nic. To by nebylo správné!“

„A on přitlačil?“

„Jak už jsem řekl, tak, aby mu to nikdo nemohl dokázat. Jen prohlásil, že jsem hraniční případ, osobnost s psychopatickými sklony nebo něco o trochu méně cejchujícího – úzkostné reakce nebo tak nějak –, že můžu pokračovat tak či tak. Mé matce nakonec pověděl, že jsem psychopat.“

Tvář se mu zkřivila vztekem.

„Jsem rád, že je mrtvý! Říkám to na rovinu! Byla to má první myšlenka, když jsem se o něm dočetl v novinách.“

„Ale neudělal jste to?“

„Jistě, že ne. Nemohl jsem. Jsem proti zlu, nemám rád násilí!“

„Promluvíme si s paní Heatheringtonovou, Royi.“

„Klidně. Zeptejte se jí na nachos a to víno – jsem si jistý, že šlo o burgundské Hallo Hearty. A měli jsme taky punč s kousky pomerančů, byl ve skleněné míse. Jedné ženě se nakonec udělalo špatně. Pomáhal jsem to vytírat…“

„Díky, Royi. Už můžete jít.“

„Ano, půjdu.“

Otočil se jako robot, hubená postava v pracovním plášti, a kráčel směrem k Thirfy’s.

„Tenhle vydává léky?“ řekl jsem nevěřícně.

„Pokud není na nějakém seznamu, měl by být.“ Milo strčil notes do kapsy a vydal se k autu. „Připadá ti jako psychopat?“

„Ne, pokud není ten nejlepší herec na světě. Schizoidní, stažený do sebe. Pokud něco, tak preschizofrenní.“

„Je nebezpečný?“

„Kdo ví? Postav ho do nějaké stresující situace a možná vybuchne. Ale já bych ho spíš typoval jako ráčka poustevníka – zaleze si do postele, uspokojí se onanií a zůstane to tak ještě desítku let nebo dvě, dokud mu maminka bude natřásat polštáře.“

„Pokud je ta historka s Icarty pravdivá, vrhá to nové světlo na naši milovanou oběť.“

„Handler? Úplný doktor Schweitzer.“

„Jo,“ přikývl Milo. „Týpek, kterého by někdo rád viděl pod drnem.“

Dostali jsme se na Coldwater Canyon, než ho stihla zacpat auta dojíždějících, kteří se denně vracejí do svých domovů ve Valley, a o půl páté jsme už byli v Burbanku.

Presto Instant Print byla jedna z mnoha šedivých betonových budov, jež zaplňovaly prostranství průmyslového parku kousek od burbanského letiště a vypadaly jako velikánské náhrobky. Vzduch čpěl něčím jedovatým a klidnou oblohu narušoval v pravidelných intervalech řev tryskových motorů. Napadlo mě, jaká je asi průměrná délka života těch, kteří v tom místě tráví hodiny denně.

Maurice Bruno žil v tom světě od doby, kdy byla sepsána jeho karta. Byl teď viceprezidentem a měl na starosti prodej. Nebyl k zastižení, jak nám sdělila jeho sekretářka, křehká brunetka s klenutým obočím a ústy, která jsou zvyklá říkat ne.

„Tak mě spojte s jeho šéfem,“ vyštěkl Milo. Strčil jí pod nos svůj odznak. Potili jsme se horkem, byli jsme unavení a otrávení. Burbank byl to poslední místo, kde bychom si přáli ztvrdnout na delší dobu.

„Tak to bude pan Gershman,“ řekla, jako by právě přišla na něco nového.

„Tak to bude ten, se kterým chceme hovořit.“

„Počkejte vteřinku.“

Odvrtěla se a za chvilku se vrátila se svým klonem v blondaté paruce.

„Jsem sekretářka pana Gershmana.“ oznámil klon.

Usoudil jsem, že to musí být těmi jedovatými výpary ve vzduchu. Způsobují poškození mozku, erodují mozkovou kůru do takové míry, že i jednoduchá fakta pak vyžadují hluboké znalosti.

Milo se zhluboka nadechl.

„Rádi bychom mluvili s panem Gershmanem.“

„Můžu se zeptat proč?“

„Ne, nemůžete. Ihned nás zavedte k panu Gershmanovi.“

„Ano, pane.“ Sekretářky na sebe pohlédly. Pak bruneta stiskla bzučák a blondýna nás provedla dvojitými prosklenými dveřmi do obrovské výrobní haly plné strojů, které bouchaly, ukusovaly, vrčely a mazaly. Vedle armády zuřivých ocelových monster se pohybovalo pár lidí s tupým výrazem, pootevřenými ústy, páchnoucími alkoholem a acetonem. Už jen ten hluk zabíjel.

Sekretářka náhle zatočila doleva, možná doufala, že se nám ztratí a nechá nás napospas chřtánu jednoho z monster, ale my jsme se jí drželi a následovali vlnění jejích hýždí až k dalším dvojitým proskleným dveřím. Prošla jimi a pustila je, takže Milo musel skočit dopředu, aby je zachytil otevřené. Pokračovali jsme krátkou chodbou, prošli dalšími dveřmi a najednou nás obklopilo ticho tak dokonalé, až ohlušovalo. Manažerské místnosti společnosti Presto Instant Print vypadaly jako z jiné planety. Plyšové, švestkově modré koberce, stěny obložené pravým ořechem. Velikánské dveře ze sukovitého ořechového dřeva s mosaznými jmenovkami vkusně umístěnými uprostřed dveřního panelu. A ticho.

Blondýna se zastavila na konci haly před obzvlášť velkými dveřmi s obzvlášť vkusnými zlatými písmeny, složenými do jména Arthur M. Gershman, prezident. Uvedla nás do čekárny o velikosti průměrného domu a pokynula nám do křesel, které vypadaly jako hroudy neupečeného chlebového těsta. Sama se usadila za stůl, kombinaci plexiskla a palisandrového dřeva, který umožňoval celému světu skvělý pohled na její nohy. Stiskla tlačítko na kontrolním panelu, jenž připomínal řídicí centrum NASA, pohnula rty, přikývla a znovu vstala.

„Pan Gershman vás teď přijme.“

Vnitřní svatyně měla, jak se dalo očekávat, velikost katedrály, a byla vyzdobená tak, jako by ji někdo koncipoval pro Architectural Digest, tlumeně osvětlená a pohodlná, ale s tvrdými hranami, které návštěvníky udržovaly v bdělosti. Muž sedící za stolem byl pro nás velkým překvapením.

Měl na sobě khaki kalhoty a bílou košili, která potřebovala vyžehlit. Jeho nohy vězely v chlupatých napodobeninách štěňat, a protože je měl zvednuté na stole, byly vidět díry v podrážkách. Bylo mu asi pětasedmdesát let, měl pleš, na očích brýle s obroučkou slepenou lepicí páskou a vypouklé břicho.

Když jsme vešli, telefonoval.

„Počkej moment, Lenny“ Vzhlédl. „Díky, Denise.“ Blondýna vyklidila pole. Obrátil se k nám: „Vteřinku, posaďte se a něco si nabídněte.“ Ukázal na plný bar, který zabíral polovinu stěny.

„Oukej, Lenny, mám tady policajty, musím končit. Jo, policajty. Nevím, chceš se jich zeptat? Ha ha. Jo, určitě jim to řeknu. Řeknu jim, co jsi prováděl v Palm Springs při naší minulé návštěvě. Tak jo, Sahara v šaržích po třech tisících s tácky a zápalkami – ne v krabičkách. Mám to. Dodám ti to do dvou týdnů. Co? Na to zapomeň.“ Mrkl na nás. „Jen do toho, najdi si někoho místního, uvidíš, že mi to bude jedno. Dávám si dva tři měsíce, než z tohohle obchodu vypadnu jako mrtvola – myslíš, že se starám o jednu objednávku? Všechno připadne strýčku Samovi a Shirley a mému princátku, synovi, který jezdí německým autem – BMW. Za mé peníze. Co nadělám, vymkl se mé kontrole. Deset dnů?“ Volnou rukou napodobil pohyb při masturbaci a koukl na nás. „Honíš si ptáka, Lenny. Aspoň zavři dveře, ať to nikdo nevidí. Dvanáct dnů minimálně. Souhlas? Takže dvanáct. Dobře. Musím končit, nebo mě ti policajti odvlečou. Měj se.“

Zároveň s bouchnutím sluchátka vyskočil jako uvolněná pružina.

„Artie Gershman.“

Natáhl před sebe ruku se skvrnami od inkoustu. Nejprve se s ním pozdravil Milo, pak já. Jeho ruka byla tvrdá jako žula a mozolnatá.

Opět se posadil a dal nohy na stůl. Choval se s žoviálností člověka, který má kolem sebe dostatek robotů, jako je Denise, chránících jeho soukromí. „Když jednáte s kasiny, všichni si myslí, že mají okamžité právo na všechno. Je to lůza, víte – ale co vám to k čertu budu povídat, jste policajti a víte své, že ano? Tak co pro vás mohu udělat, pánové? Vím, že situace s parkováním je velký problém. Jestli si stěžuje ten kretén z Chemca odvedle, ať táhne k čertu, protože ty jeho mexické slečinky pořád parkují na mém parkovišti – měli byste si ověřit, kolik jich tu je legálně. Jestli se bude chovat jako hovado, budu hrát stejnou hru jako on.“

Odmlčel se, aby nabral dech.

„Nejsme tu kvůli parkování.“

„Ne? A proč tedy?“

„Chceme mluvit s Mauricem Brunem.“

„S Morrym? Morry je ve Vegas. Máme tam spoustu kšeftů, s kasiny, motely a hotely. Koukněte.“ Otevřel šuplík u stolu a hodil nám hrst kartonků zápalek. Nesly názvy většiny nejznámějších podniků.

Milo si jich pár strčil do kapsy.

„Kdy se vrátí?“

„Za pár dnů. Před dvěma týdny vyjel na obchodní cestu, nejprve do Tahoe, pak do Rena a teď by měl být ve Vegas – nejspíš taky v pracovní době trochu hraje, a to nepočítám cestovní výlohy, ale kdo by se o takové prkotiny staral, když je jako obchodní zástupce perfektní.“

„Myslel jsem, že je viceprezident.“

„Viceprezident s odpovědností za prodej. Je prodejcem s honosným titulem, vyšším platem, pěknější kanceláří – jak se vám líbí tahle, vypadá, jako by ji zařídil nějaký teplouš, že?“

Hledal jsem v Milově obličeji reakci, ale žádná nepřišla.

„Moje žena. Je to její práce. Bývalo to tu tak pěkné. Všude plno papírů, pár židlí, bílé stěny – normální stěny, takže člověk mohl slyšet hluk z výrobní haly a věděl, že se něco děje. Tohle je jako smrt. To mám za to, že jsem se podruhé oženil. První žena si vás nevšímá a druhá z vás chce udělat nového člověka.“

„Jste si jistý, že je pan Bruno v Las Vegas?“

„Proč bych si neměl být jistý? Kam jinam by šel?“

„Jak dlouho pro vás pan Bruno pracuje, pane Gershmane?“

„Hej, o co tady jde – o výživné na dítě nebo něco takového?“

„Ne. Chceme s ním jen mluvit v rámci vyšetřování jedné vraždy.“

„Vraždy?“ Gershman se katapultoval ze židle. „Vraždy? Morry Bruno? Děláte si srandu? Je to zlatý člověk!“

Zlatý člověk, který obchodoval s nekrytými šeky.

„Jak dlouho už pro vás pracuje, pane?“

„Počkejte – rok a půl. Možná dva roky.“

„Měl jste s ním někdy nějaké problémy?“

„Problémy? Vždyť vám říkám, že je to zlatý člověk. O té práci nic nevěděl, ale najal jsem ho, protože jsem měl předtuchu. Je sakra dobrý prodejce. Překonal v prodeji i staré mazáky – do čtyř měsíců. Je spolehlivý, přátelský, nikdy s ním nebyl jediný problém.“

„Zmínil jste se o výživném. Pan Bruno je rozvedený?“

„Rozvedený,“ potvrdil Gershman smutně. „Jako všichni. Včetně mého syna. Vzdávají to příliš snadno.“

„Žije jeho rodina tady v Los Angeles?“

„Ne, jeho žena a děti – má tři, myslím – se odstěhovaly zpátky na východ. Do Pittsburgu, Clevelandu nebo nějakého takového místa bez oceánu. Chyběly mu, mluvil o tom. Proto začal pracovat jako dobrovolník v Domově.“

„V Domově?“

„V takovém zařízení pro děti, nahoře v Malibu. Morry tam trávil víkendy, dobrovolně pracoval s dětmi. Má i certifikát. Pojdte, ukážu vám ho.“

Brunova kancelář měla čtvrtinovou velikost té Gershmanovy, ale byla zařízená ve stejném stylu. Místnost byla čistá a uklizená jako klícka, což ale nebylo žádným překvapením, když Bruno trávil většinu pracovní doby na cestách. Gershman ukázal na zarámovanou plaketu, která se dělila o místo na stěně s půl tuctem čestných uznání pro nejlepšího prodejce.

„Vidíte? Uděleno Maurici Brunovi jako uznání za dobrovolnou činnost v Domově pro opuštěné děti. Říkal jsem vám, že je to zlatý člověk.“

Certifikát byl podepsán starostou jako čestným svědkem a ředitelem dětského domova reverendem Augustem J. McCaffreym. Kaligrafické písmo a rytý dekor. Velmi působivé.

„Velmi pěkné.“ pochválil Milo. „Víte, ve kterém hotelu ve Vegas je Bruno ubytovaný?“

„Vždycky přespával v MGM, ale po tom požáru… nevím. Pojďme zpátky ke mně, zjistíme to.“

Zpátky ve své krásné kanceláři zvedl Gershman sluchátko, stiskl tlačítko intercomu a vyštěkl dotaz.

„Denise, ve kterém hotelu ve Vegas přespává Bruno? Rychle to zjisti.“

Intercom zabzučel po necelé půlminutě.

„Jo. Dobře. Děkuji, drahoušku.“ Obrátil se k nám. „V Palace.“

„Ceasaťs Palace?“

„Jo. Chcete, abych tam zavolal, a vy jste si s ním mohli promluvit?“

„Pokud by vám to nevadilo, pane. Naúčtujeme to policejnímu oddělení.“

„Ale no tak!“ Gershman mávl rukou. „Je to na můj účet. Denise, zavolejte do Ceasaťs Palace a nechte si spojit Morryho. Pokud tam nebude, nechte mu vzkaz, aby volal…“

„Detektiv Sturgis. Oddělení Západní L. A.“

Gershman dokončil příkaz.

„Nepřemýšlíte o Morrym jako o podezřelém, že ne?“ zeptal se, když zavěsil. „Jde jen o svědectví, že jo?“

„Bohužel vám k tomu nemůžeme nic říct, pane Gershmane.“ Milo z prozíravosti nedával neupřímné sliby.

„Tomu nemůžu uvěřit!“ Gershman se plácl dlaní do čela. „Vy považujete Morryho za vraha! Člověka, který o víkendech pracuje s dětmi, který tady nikomu neřekl křivé slovo – jen jděte a poptejte se, máte mé svolení. Jestli najdete někoho, kdo by mohl o Morrym Brunovi říct něco špatného, s ním tenhle stůl!“

Jeho lamentování přerušil bzučák.

„Ano, Denise? Cože? Jsi si jistá? Možná se spletli. Zkus to znovu. A pak zavolej do Alladinu, do Sands, možná změnil rozhodnutí.“

Když stařík zavěsil, tvářil se vážně.

„V Ceasaťs Palace není.“ Pronesl to se smutkem a obavami někoho, kdo byl právě vytržen z hřejivého pohodlí svých předsudků.

Maurice Bruno nebyl v Alladinu, Sands ani v žádném jiném větším hotelu v Las Vegas. Další telefonáty vedly ke zjištění, že žádná letecká společnost neměla záznam o jeho cestě z L. A. do Vegas.

„Rád bych dostal jeho domácí adresu a telefonní číslo, prosím.“

„Denise vám je dá,“ řekl Gershman. Nechali jsme ho napospas samotě a tichu jeho velké kanceláře. Při našem odchodu seděl za stolem, dlaněmi si podpíral strništěm porostlou bradu a mračil se jako utrápený starý bizon, který strávil celý svůj život v zoo.

Bruno bydlel v Glendale, za normálních okolností asi deset minut jízdy od podniku Presto, ale bylo šest hodin večer a na křižovatce Hollywoodské a Golden State došlo k dopravní nehodě, takže silnice z Burbanku do Pasadeny byla úplně ucpaná a my jsme popojížděli jen po kouscích. Než jsme sjeli na Brand, setmělo se a oba jsme měli protivnou náladu.

Milo zahnul na sever a zamířil k horám. Brunův dům stál na Armelitě, ve vedlejší ulici necelý kilometr od konce bulváru. Zaujímal místo na konci slepé komunikace, byla to menší, jednopatrová napodobenina tudorovského stylu, v popředí s upraveným čtvercovým trávníkem a tisovým porostem, který místy střídaly výhonky jalovce. Vstup na pozemek strážily velké cypřiše. Nebylo to zrovna místo, jež bych si spojoval se starým mládencem navštěvujícím Las Vegas. Pak jsem si vzpomněl, co nám Gershman řekl o jeho rozvodu. Tohle byl bezpochyby upravený domov, který po sobě zanechala Brunova žena a jeho děti.

Milo několikrát stiskl tlačítko domovního zvonku, pak zabušil na dveře. Když nikdo neotvíral, vrátil se do auta a zavolal glendaleskou policii. O deset minut později přijelo policejní auto a vystoupili z něj dva uniformovaní strážci zákona. Oba byli vysocí, mohutní, světlovlasí a oba měli pod nosem hustý, ježatý slámově žlutý knír. Blížili se k nám kolébavým krokem, jenž je tak typický pro policisty či opilce, kteří se snaží vypadat střízlivě. Prohodili s Milém pár slov a vrátili se do svého vozu k rádiu.

Ulice byla tichá a nejevila známky života. Zůstala tak ještě chvíli, než se přihnala další tři policejní auta a jeden neoznačený dodge. Proběhla krátká porada, jež připomínala shluk při fotbalu, pak se ukázaly zbraně. Milo ještě jednou zazvonil, minutu počkal a pak vykopl dveře. Akce začala.

Zůstal jsem venku, díval jsem se a čekal. Po, chvilce jsem uslyšel dávivé zvuky. Pak se akce opakovala, ale obráceným směrem. Z domu začali vybíhat policisté, drželi se za nos a lapali po vzduchu. Jeden obzvlášť statný strážce zákona vyklopil obsah svého žaludku mezi jalovce. Když to vypadalo, že se už všichni stáhli, vyšel Milo a na nose a ústech si přidržoval kapesník. Vyhledal mě pohledem. Jeho oči mi dávaly na výběr.

Navzdory zdravému rozumu jsem vytáhl kapesník, zakryl jsem si dolní polovinu obličeje a vešel do domu hrůzy.

Tenká bavlna byla jen chabou ochranou proti ostrému zápachu, který na mě udeřil, jakmile jsem překročil práh. Měl jsem dojem, jako by se smíchala žumpa s bahenním plynem a vytvořila bublající, vířící polévku, jež se pak zběsile vypařovala a rozstřikovala do vzduchu.

Oči mi zalil ochranný slzní film. Bojoval jsem s nutkáním zvracet, ale následoval jsem Milovu siluetu postupující do kuchyně.

Seděl za umakartovým stolem. Jeho dolní část byla oblečená, a dosud vypadala jako člověk. Rozeznal jsem nebesky modrý obchodní oblek, nažloutlou košili a modrou hedvábnou vázanku spolu se šviháckými doplňky – kapesníčkem v náprsní kapse, střapečky na botách a zlatým náramkem, který se spolu s červy vinul kolem zápěstí.

Od krku nahoru bylo něco, čím by se odmítl zabývat i patolog. Vypadalo to, jako by ho někdo zpracoval sochorem – celá přední část, jež bývala obličejem, byla promáčklá – ale bylo opravdu nemožné rozeznat, čím ta oteklá krvavá hmota připojená k jeho ramenům prošla, tak pokročilé bylo stádium rozkladu.

Milo začal prudce otevírat okna a já jsem si uvědomil, že v domě bylo horko jako v peci kvůli uhlovodíkům uvolňovaným rozkládající se organickou hmotou. Rychlé řešení energetické krize: ušetři kilowatty, zabij přítele…

Už jsem to nevydržel. Běžel jsem ke dveřím, lapal po dechu, a když jsem se konečně dostal ven, odhodil jsem kapesník a lačně vdechoval chladný noční vzduch. Třásly se mi ruce.

Okolí domu mezitím ožilo. Sousedé – muži, ženy i děti – vylézali ze svých hradů. Přerušili sledování večerních zpráv, vstali od nedojedených rozmražených večeří, motali se v červeni blikajících světel a poslouchali útržkovitá hlášení policejních radiostanic, zírali na koronerovu dodávku, která zastavila u chodníku s chladnou autoritou promenujícího se despoty. Několik dětí se prohánělo na kolech sem a tam po ulici. Mumlající hlasy se změnily ve zvuk pustošících sarančat. Do toho všeho štěkal pes. Vítejte ve světě předměstí.

Zajímalo by mě, kde byli všichni tihle sousedé, když někdo přišel za Brunem, rozmlátil mu hlavu na kaši, pozavíral všechna okna a nechal ho shnít.

Milo nakonec vyšel ven taky, zelený jako sedma. Posadil se na schůdky a svěsil hlavu mezi kolena. Pak vstal a přivolal k sobě koronerovy zřízence. Dostavili se připravení, s obličejovými maskami a gumovými rukavicemi. Vešli dovnitř s prázdnými nosítky a ven vynesli něco zabaleného v černém igelitu.

„Fuj, to je drsné,“ pronesla jedna dospívající dívka ke své kamarádce.

Její slova mluvila za všechno.

12

Tri dny po objevení té řezničiny spáchané na obchodním zástupci Morrym Brunovi se Milo ráno rozhodl, že si znovu podrobně projdeme prodejcův psychiatrický spis. Odložil jsem schůzku na odpoledne. Motivován instinkty, které jsem si nedokázal vysvětlit, jsem se totiž rozhodl zavolat Andrému Jaroslavovi do jeho studia v Západním Hollywoodu a požádat ho, jestli by mi nepomohl osvěžit mé karatistické dovednosti.

„Doktore,“ reagoval se svým typickým silným přízvukem, „už dlouho jsem tě neviděl.“

„Já vím, André. Hodně dlouho. Přestal jsem o sebe dbát, ale doufám, že mi můžeš pomoci.“

Rozesmál se.

„V jedenáct mám středně pokročilou skupinu a ve dvanáct pak soukromé lekce. Potom odjíždím na Havaj, doktore. Dělat choreografii bojových scén pro nový televizní pilotní film. O policistce, která umí judo a chytá násilníky. Co si o tom myslíš?“

„Velmi originální.“

„Ja. Budu pracovat s tím zrzavým kuřátkem – samotnou Shandrou Layneovou. Budu ji učit, jak praštit s velkým chlapem. Je to jako Zázračná žena, ja?“

„Ja. Máš chvilku času před jedenáctou?“

„Pro tebe, doktore, vždycky. Dostaneme tě do formy. Přijd v devět a dám ti dvě hodiny.“

Institut bojových umění sídlil na Santa Monice u Doheny, vedle nočního klubu Troubador. Měl statut instituce L. A. a o patnáct let předešel masové šílenství po kung-fu. Jaroslav byl český Žid, jenž ze své země utekl v padesátých letech. Měl nohy do O a vysoký pisklavý hlas, který on sám přisuzoval střelnému zranění hrdla, jež mu způsobili nacisté. Pravdou však bylo, že se narodil s hlasovým rozsahem hysterického kapouna. Nebylo pro něj snadné být pištícím Židem v poválečné Praze. Jaroslav si našel vlastní způsob, jak se s tím vyrovnat. Už jako chlapec se hodně věnoval tělocviku, zvedal činky a učil se sebeobraně. Když dosáhl dvaceti let, dokonale ovládal učení každého bojového umění od šavlování po hopkaido a nejeden otrava se dočkal nepříjemného překvapení.

Uvítal mě ve dveřích, svlečený od pasu nahoru. V ruce držel několik narcisů. Chodník byl plný anorektických postav nejasného pohlaví, svírajících pouzdra s kytarou, jako by jim měla zachránit život. Potahovali z cigaret a nepřítomným pohledem vnímali okolní život na ulici.

„Konkurz,“ vypískl a prstem ukázal na dveře do sousedního klubu. Čekajícím postavám věnoval opovržlivý pohled. „Umělci nového věku, doktore.“

Vešel do studia, které zelo prázdnotou. Kytky strčil do vázy. Tělocvična byla rozlehlý prostor s dubovou podlahou a nabílenými stěnami, na kterých po skupinkách visely fotografie hvězd a skorohvězd. Vešel jsem do šatny vyzbrojený tuhým bílým oblekem, který mi Jaroslav dal, a do tělocvičny jsem vešel jako statista filmu s Brucem Lee.

Jaroslav mlčel a nechal za sebe mluvit své tělo a ruce. Nasměroval mě doprostřed studia a postavil se naproti mně. Pousmál se, jeden druhému jsme se uklonili a pak mě provedl sérií rozcvičovacích pohybů, při kterých mi praskalo v kloubech. Už jsem opravdu hodně dlouho necvičil.

Když jsme měli za sebou úvodní katy, následovala další úklona. Usmál se a pak se mnou začal vytírat podlahu. Na konci hodiny jsem se cítil, jako by mě někdo nacpal do drtiče na odpadky. Bolel mě každičký sval a každá nervová synapse se chvěla v prudké agónii.

Jaroslav pokračoval, usmíval se a ukláněl, občas ze sebe vydal perfektně kontrolovaný vysoký zvuk a mlátil se mnou jako s pytlem fazolí. Na konci druhé hodiny už byla bolest obtěžující – stala se způsobem života, stavem vědomí. Ale když jsme skončili, měl jsem pocit, že opět po dlouhé době ovládám své tělo. Funěl jsem, protahoval jsem se a pomrkával. Oči mě pálily potem, který do nich stékal. Jaroslav vypadal, jako by si právě dočetl ranní noviny.

„Dej si horkou koupel, doktore, a pak ať tě nějaké kuřátko pěkně namasíruje, a dej si trochu trávy. A pamatuj: cvičit, cvičit, cvičit.“

„Budu, André.“

„Zavolej mi za týden, až budu zpátky. Povím ti o Shandře Layneové a ověřím si, jestli jsi cvičil.“ Žertovně mě píchl prstem do břicha.

„Domluveno.“

Natáhl ruku k pozdravu. Udělal jsem stejný pohyb, ale pak jsem ztuhl a čekal, jestli se mnou zase nepraští o zem.

„Ja, správně,“ pokývl hlavou. Pak se rozesmál a nechal mě odejít.

Pulzující bolest mě přinutila jednat čestně a asketicky. Dal jsem si oběd v restauraci provozované jednou z těch jakoby hinduistických sekt, kterým se zdá nejspíš Los Angeles lepší než Kalkata. Objednávku si přišla převzít dívka, která měla prázdný pohled, ale neustále se usmívala. Byla zahalená v bílé látce a burnusu. Měla výraz bohatého dítěte kombinovaný s manýrami řádové sestry a usmívala se, zatímco mluvila. Usmívala se, zatímco psala objednávku. Usmívala se, když odcházela. Napadlo mě, jestli ji už od toho usmívání nebolí pusa.

Spořádal jsem talíř plný hlávkového salátu, kapustiček, sojových bobů a roztopený kozí sýr na čapátí a vše zapil dvěma sklenicemi ananasovo-kokosovo-guávového nektaru dovezeného z posvátné pouště Mojave. Účet se vyšplhal na deset dolarů a třicet devět centů. Věčný úsměv byl rázem vysvětlen.

Vrátil jsem se domů právě v okamžiku, kdy dorazil Milo v neoznačeném bronzovém matadoru.

„Fiat nakonec nadobro chcípl,“ oznámil. „Zařídím mu kremaci a popel rozpráším z břehů Long Beach.“

„Má upřímná soustrast.“ Zvedl jsem Brunovu kartu.

„Namísto květin přijímám příspěvky na akontaci za nového plechového miláčka.“

„Ať ti koupí nové auto doktor Silverman.“

„Pracuje se na tom.“

Nechal mě chvíli číst a pak se zeptal: „Tak co si o tom myslíš?“

„Žádné hluboké myšlenky. Bruno byl k Handlerovi doporučen sociálním kurátorem po tom maléru s nekrytými šeky. Během čtyř měsíců navštívil Handlera dvanáctkrát. Jakmile skončila podmínka, skončila i léčba. Všiml jsem si ale, že Handlerovy zápisky o Brunovi jsou poměrně neškodné. Bruno byl jedním z jeho posledních pacientů. Když začal s terapií, měl Handler své nejprotivnější období, přesto se zdržel jakýchkoliv zlomyslných poznámek. Tady na úvod ho nazval ulízaným podfukářem.“ Prolistoval jsem pár stránek. „O několik týdnů později utrousil poznámku o tom, že se Bruno šklebí jako opice. Ale pak už nic.“

„Co když se skamarádili?“

„Proč si to myslíš?“

Milo mi podal kousek papíru. „Tady,“ řekl, „koukni na tohle.“

Koukal jsem na výpis od telefonní firmy.

„Toto,“ ukázal na zatržené sedmimístné číslo, „je Handlerův telefon – jeho domácí telefon, ne služební v kanceláři. A tohle je Brunovo.“

Obě čísla byla pospojována čarami, takže výsledek připomínal šněrovací botu. Za posledních šest měsíců byla čísla spojena mnohokrát.

„Zajímavé, že?“

„Velmi.“

„Je tu ještě něco. Oficiálně koroner tvrdí, že je nemožné u Bruna určit čas smrti. Horko uvnitř domu úplně popletlo výpočtové tabulky a s tím, co dostávají, nechce jen tak střílet od boku a zveřejňovat mylné informace. Ale jeden z těch jeho mladých pomocníků vyslovil mimo zápis domněnku, že by to mohlo být deset až dvanáct dnů.“

„Právě v době, kdy byli zavražděni Handler a Gutierrezová.“

„Buďto přesně tehdy, nebo těsně po.“

„Ale co jiný modus operandi?“

„Kdo říká, že šlo o stejné pachatele, Alexi? Mezi těmi dvěma případy jsou totiž i další rozdíly. U Bruna to vypadá na násilné vniknutí. Pod zadním oknem jsme našli polámané křoví a na okně bývalého dětského pokoje stopy po dlátu. Glendaleská policie si myslí, že má dva druhy otisků podrážek.“

„Dva? Možná Melody skutečně něco viděla.“ Tmaví páni. Dva nebo tři.

„Možná. Ale tuhle stopu jsem opustil. To dítě nikdy nebude spolehlivý svědek. V každém případě i přes určité nesrovnalosti to vypadá, že bychom mohli něco mít – co, to ještě nevím. Pacient a jeho lékař, s jasným důkazem, že spolu udržovali po skončení léčby jakýsi kontakt, jsou oba odkrouhnuti v přibližně stejnou dobu. Moc pojítek na to, aby šlo o pouhou náhodu.“

Milo studoval poznámky a vypadal učeně. Přemýšlel jsem o Handlerovi a Brunovi a najednou mě něco napadlo.

„Milo, celou dobu nás brzdila jedna věc. Příliš jsme mysleli na jejich společenské role.“

„O čem to k čertu mluvíš?“

„O rolích. Společenských rolích – předepsaných šablonách chování. Například lékař a pacient. Psychiatr a psychopat. Jaké jsou vlastnosti psychopata?“

„Nedostatek svědomí.“

„Správně. A neschopnost vztahu k jiným lidem kromě jejich využívání. Ti dobří mají nenucenou, uhlazenou fasádu, často jsou i pohlední. Obvykle se vyznačují nadprůměrnou inteligencí. Sex využívají k manipulaci. Jejich zvláštní zálibou jsou podfuky, podvody a vydírání.“

Milo vytřeštil oči.

„Handler.“

„Samozřejmě. Přemýšleli jsme o něm jako o lékaři a předpokládali, že je po psychologické stránce normální – v našich očích byl chráněn svou rolí. Koukni se ale pozorněji. Co o něm víme? Byl namočený do pojišťovacího podvodu. Ze své moci psychiatra se pokusil vydírat Roye Longstretha. Svedl minimálně jednu pacientku – Elaine Gutierrezovou – a kdo ví kolik dalších? A ty jeho poznámky u zápisů – nejprve jsem si myslel, že jsou symptomem vyhoření, ale teď si nejsem jistý. Bylo to tak bezcitné. Předstíral, že pacienty poslouchá, bral si peníze, urážel je. Jeho zápisy byly důvěrné – nečekal, že by je někdy někdo četl. Mohl vše hodit za hlavu a ukázat se ve skutečném světle. Řeknu ti, ten člověk na mě působí dojmem klasického psychopata.“

„Ďábelský lékař.“

„Ne zrovna rara avis, že? Když mohl existovat Mengele, proč ne Morton Handler? Co může být lepší fasádou pro inteligentního psychopata než lékařský titul – okamžitě si získá důvěru, vážnost a prestiž.“

„Psychopatický lékař a psychopatický pacient.“ Chvíli nad tím dumal. „Zádní kamarádi, ale partneři ve zločinu. Pouze oběti a komplicové. Bruno musel být Handlerův splněný sen, jestli něco plánoval a potřeboval pomoc někoho podobného ražení, jako je on. Vsadím se, že jejich první sezení byla neuvěřitelná, oba jako hladové hyeny kontrolovali jeden druhého, ohlíželi se přes rameno, čmuchali.“

„Proč právě Bruno? Handler léčil i jiné psychopaty.“

„Ti byli moc neotesaní. Kuchaři, kovbojové, stavební dělníci. Handler potřeboval nějaký uhlazený typ. Kromě toho ani nevíme, kolik Handler stanovil špatných diagnóz, podobně jako u Longstretha.“

„Na moment teď budu dáblův advokát – jeden z našich žolíků studoval práva.“

Chvíli jsem tuto možnost zvažoval.

„Je moc mladý. V Handlerových očích neopeřený pankáč. Možná tak za pár let, s diplomem v ruce a pod pláštíkem rafinovanosti. Handler potřeboval pro své plány obchodníka. Někoho dostatečně uhlazeného a úlisného. Bruno mu jeho představu splnil do puntíku. Podařilo se mu oklamat i Gershmana, který není žádný idiot.“

Milo vstal a začal přecházet po místnosti. Rukama si projížděl vlasy, až se mu podařilo vytvořit dokonalé vrabčí hnízdo.

„Je to rozhodně zajímavé. Cvokař a cvok spolu páchali podvody.“ Vypadal pobaveně.

„Nebylo by to poprvé, Milo. Jeden takový případ se stal před několika lety na východním pobřeží. Chlapík s akademickým titulem a velmi dobrou pověstí se přiženil do bohaté rodiny a začal provozovat kliniku pro mladistvé delikventy – tehdy se jim ještě tak říkalo. Využil svých rodinných společenských styků a organizoval pro kliniku benefiční večírky. Zatímco šampaňské teklo proudem, jeho svěřenci navštěvovali domy účastníků večírku a kradli. Nakonec ho chytli ve skladu plném stříbra, křišťálu, kožešin a koberečků. Ty věci vůbec nepotřeboval. Byla to pro něj hra. Odklidili ho do jednoho diskrétního zařízení v horách jižního Marylandu – pokud vím, je tam dodnes. Na veřejnost se to nikdy nedostalo. Ke mně se to doneslo tichou poštou mezi profesory. Zákulisními klepy.“

Milo vylovil tužku. Zatímco psal, přemýšlel nahlas.

„Hurá do mramorových chodeb velkých financí. Bankovní výpisy, makléřské zprávy, obchody pod fiktivními jmény. Kouknout, co zůstalo v bezpečnostních schránkách, až berňák dokončí svou špinavou práci. Kontaktovat okresního odhadce, získat informace o majetkových spekulacích. Pojistné nároky Handlerovy ordinace.“ Zarazil se. „Doufám, že mě to všechno někam dovede, Alexi. Tenhleten podělaný případ mé postavení na oddělení rozhodně nezlepšil. Kapitán usiluje o povýšení a chce vykázat co nejvíce zatčených pachatelů. Handler a Gutierrezová nebyly zrovna případy, které by si mohl dovolit nevyřešit. Teď se navíc bojí, že glendaleské oddělení objasní Brunovu smrt jako první a my budeme vypadat jako packalové. Pamatuješ si Bianchiho“

Přikývl jsem. Maloměstský policejní šéf v Beklinghamu ve Washingtonu chytil Škrtiče z hor, což se losangeleské policejní mašinérii nepodařilo.

Vstal, vešel do kuchyně a snědl půlku studeného pečeného kuřete, která ležela na kuchyňské lince. Pokrm spláchl krabicí pomerančového džusu. Pak se vrátil ke mně a cestou si otíral pusu.

„Nevím, proč bojuji s touhou smát se. Vězím až po krk v mrtvolách bez jakékoli známky, že bych se blížil k vyřešení případu, ale připadá mi to tak směšné, Handler a Bruno. Pošleš někoho k psychiatrovi, aby se napravil, a doktor je stejně zkažený jako jeho pacient a křiví jeho charakter ještě víc.“

To, co říkal, nebylo vůbec k smíchu, ale on se přesto rozchechtal.

„Co ta dívka?“ zeptal se.

„Gutierrezová? Co s ní?“

„Víš, přemýšlel jsem dál o těch sociálních rolích. Hleděli jsme na ni jako na nezúčastněného diváka. Když se Handler mohl spolčit s jedním pacientem, proč ne se dvěma?“

„Není to nemožné. Víme ale, že Bruno byl psychopat. Máš nějaký takový důkaz i o ní?“

„Ne,“ připustil. „Hledali jsme u Handlera její kartu, ale nenašli. Možná ji skartoval, když se jejich vztah změnil. Děláte to tak?“

„O tom nic nevím. Nikdy jsem s žádnou svou pacientkou nespal – ani s jejich matkami.“

„Tak se hned neurážej. Zkusil jsem si promluvit s její rodinou. Postarší, baculatá mamacita, dva bratři, jeden z nich s takovým tím rozzlobeným chlapáckým výrazem v očích. Otec žádný – zemřel před deseti lety. Ti tři bydlí spolu v malinkém bytě v Echo Parku. Když jsem k nim přišel, byli zrovna uprostřed truchlení. Všude bylo plno fotek zemřelé, vypadalo to tam jako ve svatyni. Spousta svíček, košíky s jídlem, vzlykající sousedky. Bratři se mračili. Máma skoro nemluví anglicky. Snažil jsem se být co nejcitlivější, respektovat kulturu a tak. Z rampartského oddělení jsem si vypůjčil Sancheze, aby mi dělal tlumočníka. Přinesli jsme jídlo, zaujali nerozhodné stanovisko. Nedověděl jsem se vůbec nic. Nada. Neslyším zlo, nemluvím o zlu. Upřímně řečeno, nemyslím si, že by toho o Elenině životě mnoho věděli. Pro ně je Západní L. A. stejně vzdálené jako Atlantida. Ale i kdyby něco věděli, jsem si jistý, že by mi řekli starou belu.“

„Ani kdyby to pomohlo najít jejího vraha?“ řekl jsem pochybovačně.

Koukl na mě unaveným pohledem.

„Alexi, lidé jako oni si nemyslí, že by jim policie nějak pomohla. Pro ně je la policía banda neschopných mizerů, která buzeruje jejich cholos a uráží jejich holky a nikdy není k mání, když v noci jejich čtvrtí projíždějí lumpové se zhasnutými světly a vyprazdňují zásobníky do oken jejich ložnic. To mi připomnělo, že jsem mluvil s kamarádkou té Gutierrezové. Je to její spolubydlící, taky učitelka. Ta byla obzvlášť nepřátelská. Vůbec se se mnou nechtěla bavit. Její bratr byl zabit před pěti lety v přestřelce mezi gangy a policie tehdy pro ni ani její rodinu nehnula ani prstem, takže mě teď poslala k čertu.“

Vstal a obcházel místnost jako unavený lev.

„Abychom to shrnuli, Elaine Gutierrezová je pro nás dosud nevyřešenou šifrou. Ale nic nenaznačuje, že by nebyla čistá jako čerstvě napadaný sníh.“

Vypadal zničeně, mučily ho pochybnosti.

„Je to složitý případ, Milo. Nebud na sebe tak tvrdý.“

„Je legrační, že mi to říkáš. Tohle mi vždycky připomínala má matka. Uklidni se, Milo Bernarde. Nebuď takový perfekcionalista – přesně tak tomu říkala. Celá naše rodina neměla žádné velké osobní ambice. Dokončit základní školní docházku, jít pracovat do slévárny, rozvrhnout si život mezi plastikové talíře, televizi, pikniky a ocelové okuje, které se zabodávají do kůže. Po třicítce máš dostatečný důchod a stupeň invalidity na to, abys mohl tu a tam strávit týden v Ozarks, tedy pokud máš štěstí. Dělal to tak můj otec, jeho otec a oba mí bratři. Sturgisův herní plán. Ne však pro perfekcionalisty. Plán počítal s tím, že se chlap ožení, a mě už od devíti přitahovali kluci. A za druhé – a to bylo důležitější – jsem si říkal, že jsem příliš chytrý, abych dělal to, co všichni ti ostatní dělničtí balíci. Proto jsem vylezl z formy a šokoval všechny okolo. A to velké zvíře, o kterém si všichni mysleli, že se stane právníkem, profesorem nebo aspoň účetním, skončí jako člen la policía. Není to něco pro člověka, který napsal disertační práci na téma transcendetalismu poezie Walta Whitmana?“

Odvrátil se a hleděl do zdi. Sám sebe vmanipuloval do pozice baby. Už jsem to zažil. Nejlepší terapií bylo mlčet. Ignoroval jsem ho a pustil se do cvičení.

„Podělaný Jack La Lanne,“ mumlal.

Trvalo deset minut, než se sebral, deset minut zatínání a otevírání velkých pěstí. Pak zkusmo zvedl oči a přišel nevyhnutelný ostýchavý úsměv.

„Kolik dlužím za terapii, doktore?“

Nechal jsem si minutku na rozmyšlenou.

„Večeři. V nějaké dobré restauraci. Žádný blaf.“

Vstal, protáhl se a zamručel jako medvěd.

„Co bys řekl sushi? Dnes mám barbarskou náladu. Sním ty ryby ještě zaživa.“

Vydali jsme se do Oomasy v Malém Tokiu. V restauraci bylo plno, mezi hosty jasně převládali Japonci. Nejednalo se o žádné módní místo se zástěnami shoji a navoskovanými borovicovými pulty. Ve výzdobě převládala červená barva, sedělo se na židlích s vysokými tvrdými opěradly a čistě bílé stěny zdobilo jen několik kalendářů firmy Nikon. Jediným ústupkem stylu bylo veliké akvárium, které stálo přímo naproti sushi baru. Efektní zlaté rybky s námahou proplouvaly bublající průzračnou ledovou vodou. Otvíraly a zavíraly tlamičky, mutace se špatnou výbavou k přežití kdekoli jinde než v upraveném zajetí, výsledky stovek let, kdy si Orient opatrně pohrával s přírodou – lví hlavy s tvářemi schovanými v lesklém malinově červeném porostu, černí mouřeníni s vykulenýma očima, nebesky modré krásky s očima stále obrácenýma k nebi, závojnatky s tolika ploutvemi, že se sotva hýbaly. Pozorovali jsme je a popíjeli chivas.

„Ta holka,“ začal Milo, „ta spolubydlící. Cítil jsem, že mi může pomoci. Že něco ví o Elainině životním stylu, možná dokonce něco o ní a Handlerovi. Byla ale úplně zaťatá, k čertu s ní.“

Dopil a kývl si pro další skleničku. Vmžiku stála před ním a polovina obsahu hned zmizela v jeho útrobách.

Číšnice přicupitala chůzí gejši a podala nám horké ručníky. Otřeli jsme si ruce a obličej. Cítil jsem, jak se mi póry otevírají a lapají po vzduchu.

„Pro tebe by neměl být problém povídat si s učitelkami, ne? Řekl bych, že jsi jich vídal docela dost, když sis ještě poctivě vydělával na živobytí.“

„Někteří učitelé nemají psychology v lásce, Milo. Vidí nás jako diletanty, kteří vypouštějí teoretické perly moudrosti, zatímco oni musí odvést špinavou práci.“

„Hmm.“ Zbytek skotské zmizel v jeho bezedných ústech.

„To je ale jedno. Kvůli tobě si s ní promluvím. Kde ji najdu?“

„Ve stejné škole, kde učila Gutierrezová. V Západním L. A., kousek od tebe.“ Vzal ubrousek, napsal na něj adresu a podal mi ho. „Jmenuje se Ráchel Ochoaová.“ Hláskoval její jméno. Mluvil ztěžklým hlasem a slova vyslovoval nezřetelně.

„Použij svůj průkaz.“ Plácl mě po zádech.

Nad námi zazněl pozdrav. Vzhlédli jsme a uviděli sushi kuchaře. Stál za pultem, usmíval se a brousil si nože.

Objednali jsme si. Ryba byla čerstvá, rýže tak akorát nasládlá. Křenová pasta wasabi mi pročistila dutiny. Jedli jsme potichu, v pozadí zněla etnická hudba a cizojazyčné štěbetání.

13

Probudil jsem se úplně ztuhlý, s pocitem, jako by mě přes noc někdo naškrobil. Namožené svaly bolely a s každým pohybem mi připomněly tanec s Jaroslavem. Ztuhlost a bolest jsem zahnal asi tříkilometrovým během dolů kaňonem a zpátky. Pak jsem na zadní verandě procvičoval karate za pobaveného komentáře páru drozdů, kteří na chvíli přerušili svou domácí hádku, pozorovali mě a pak mé snažení ohodnotili ptačí formou pohrdlivého odfrknutí.

„Jen slétněte sem, hajzlíci malí,“ zabručel jsem, „a já vám ukážu, kdo je silnější.“ Odpověděli rozjařeným křikem.

L. A. se probouzelo do nehezkého dne. Studený znečištěný vzduch se táhl přes hory a dusil oblohu. Pod nažloutlým příkrovem vzdušného odpadu vypadal oceán temně. V hrudníku mě píchalo stejně jako ve svalech a v deset hodin jsem měl dost.

Návštěvu Ráchel Ochoaové ve škole jsem si naplánoval na polední přestávku a doufal jsem, že v tu dobu bude mít volno. Měl jsem tak dost času na dlouhou horkou koupel, studenou sprchu a pečlivě sestavenou snídani, skládající se z míchaných vajec s hříbky, toastů z tmavého chleba, grilovaných rajčat a kávy.

Oblékl jsem se neformálně – tmavohnědé kalhoty, žlutohnědé manšestrové sportovní sako, kostkovanou košili a hnědou přízovou kravatu. Než jsem odešel, vytočil jsem jedno telefonní číslo, jež jsem znal už zpaměti. Ozval se hlas Bonity Quinnové.

„Ano?“

„Paní Quinnová, tady je Alex Delaware. Chtěl jsem jen vědět, jak se vede Melody.“

„Dobře.“ Její hlas by dokázal okamžitě zmrazit džbán piva. „Dobře.“

Než jsem stihl něco dodat, zavěsila.

Škola stála v části města obývané střední třídou, ale mohla stát prakticky kdekoli. Podobně vyhlížející bašty vzdělání byly k vidění po celém městě: červené budovy uspořádané jako vězeňský komplex, obklopené pouští asfaltu a strážené tři metry vysokým drátěným plotem. Kdosi se pokusil oživit její neosobní chlad postavami hrajících si dětí namalovanými na jedné z dlouhých zdí, ale výsledkem byla jen chabá náhrada. Opravdovým oživením však byly skutečné děti, které svým pohybem a hlasem probudily místo k životu – běhaly, poskakovaly, padaly, honily se, ječely jako pominuté, házely si balonem, vykřikovaly s nefalšovanou vervou doopravdy perzekuovaných obětí („Paní učitelko, on mě bouchl!“), debatovaly vsedě v malých kroužcích, užívaly si trochu volnosti. Zpoza postranní čáry je pozorovala skupinka učitelek, které měly všechny stejně znuděný výraz.

Vystoupal jsem po předních schodech a bez obtíží jsem našel ředitelnu. Vnitřní rozvržení škol bylo tak předvídatelné jako zevnějšek pouliční holky.

Vždycky mě zajímalo, proč jsou všechny školy, jež jsem měl možnost poznat, tak beznadějně ošklivé, nevyhnutelně tísnivé. Pak jsem měl jednu dobu známost se sestrou, jejíž otec byl jedním z hlavních architektů, kteří pro stát stavěli školy v minulých padesáti letech. Měla ke svému otci nevyřešený vztah a hodně o něm mluvila jako o opilém, melancholickém muži, jenž neměl rád svou ženu a ignoroval své děti, a který vnímal svět jako minimálně proměnlivé odstíny zklamání. Skutečný Frank Lloyd Wright.

Místnost byla prosycená zápachem cyklostylovaného papíru. Její jedinou obyvatelkou byla přísně vyhlížející asi čtyřicetiletá černoška usazená v pevnosti z poškrábaného dubového nábytku. Odznak, který jsem jí ukázal, na ni neudělal sebemenší dojem. Zeptal jsem se na Ráchel Ochoaovou. Zdálo se, že ani to jméno v ní nevzbudilo zájem.

„Pracuje tady jako učitelka. Ve čtvrté třídě,“ vysvětlil jsem.

„Je doba oběda. Zkuste zajít do učitelské jídelny.“

Jídelna bylo dost honosné pojmenování pro nevětranou kobku šestkrát čtyři metry, přecpanou skládacími stoly a židlemi. Asi desítka mužů a žen seděla skloněná nad sáčky se svačinou a kávou. Povídali si, smáli se, kouřili a přežvykovali jídlo. Když jsem vstoupil, veškerá aktivita ustala.

„Hledám slečnu Ochoaovou.“

„Tady ji nenajdete, drahoušku,“ řekla statná žena s platinovými vlasy.

Několik učitelů se zasmálo. Nechali mě tam chvíli stát, než se nade mnou slitovala jedna učitelka s mladistvým obličejem, ale starýma očima.

„Je v místnosti 304. Nejspíš.“

„Díky.“

Otočil jsem se k odchodu. Než jsem došel do půlky chodby, vrátili se k přerušené činnosti.

Místnost 304 měla pootevřené dveře. Vešel jsem. Každý centimetr prostoru zabíraly neobsazené školní lavice, s výjimkou necelých dvou metrů vpředu uvolněných pro učitelskou katedru, za kterou seděla žena zabraná do práce. Pokud mě slyšela vejít, nedala to na sobě znát, protože pokračovala ve čtení, dělání poznámek, škrtání chyb. Vedle jejího lokte ležel nerozbalený hnědý sáček. Zaprášenými okny proudilo dovnitř světlo, v jehož paprscích se vznášely tisíce prachových částic. Vermeerovská měkkost byla v rozporu s utilitářskou strohostí místnosti: holými bílými stěnami, černou tabulí se šmouhami po křídě, umazanou americkou vlajkou.

„Slečna Ochoaová?“

Tvář, která ke mně vzhlédla, jako by vypadla z Riverovy nástěnné malby. Načervenalá snědá kůže se těsně napínala přes výrazné, ale jemně řezané kosti, měla plné rty a konejšivé černé oči. Její vlasy byly dlouhé, hladké, rozdělené uprostřed na pěšinku a splývaly jí po zádech. Vypadala trochu jako Azték, trochu jako Španělka a trochu jako něco nedefinovatelného.

„Ano?“ Její hlas zněl měkce, ale s jasně rozeznatelným tvrdým tónem. Nepřátelství, kterého si Milo všiml, bylo více než zjevné. Napadlo mě, jestli náhodou nepatří k lidem, kteří dokázali změnit psychologickou ostražitost ve výtvarné umění.

Přistoupil jsem k ní, představil jsem se a ukázal jsem jí průkaz. Pozorně si ho prohlédla.

„Doktor čeho?“

„Psychologie.“

Koukla na mě s opovržením.

„Když policajti nevědí kudy kam, pošlou za sebe cvokaře?“

„Není to tak jednoduché.“

„Ušetřete mě podrobností.“ Obrátila svou pozornost k papírům.

„Zdržel bych vás jen pět minut. Chtěl jsem se něco dovědět o vaší kamarádce.“

„Řekla jsem tomu velkému detektivovi všechno, co vím.“

„Chci to jen překontrolovat.“

„Jak důkladné,“ odfrkla, zvedla svou červenou tužku a začala prudce škrábat na papír. Litoval jsem studenty, jejichž práce procházely důkladnou kontrolou právě v tento okamžik.

„Nejde o žádné psychologické vyšetření, jestli je to důvod vašich obav. Já jen…“

„Ničeho se nebojím. Všechno jsem mu řekla.“

„On si to nemyslí.“

Prudce odložila tužku. Špička se ulomila.

„Chcete říct, že jsem lhářka, pane doktore psychologie?“ Mluvila ostře a zřetelně, přesto její hlas naznačoval latinskoamerický původ.

Pokrčil jsem rameny.

„Pojmenování není důležité. Důležité ale je zjistit toho co nejvíce o Elaine Gutierrezové.“

„Eleně,“ odsekla. „Není co povídat. Nechte policii dělat svou práci, ať přestane posílat své vědecké špehy a obtěžovat lidi, kteří mají hodně práce.“

„Tolik práce, že nemůžete pomoci najít vraha vaší nejlepší kamarádky?“

Prudce trhla hlavou a zatáhla za pramen vlasů.

„Odejděte, prosím,“ procedila mezi zuby. „Mám toho hodně.“

„Ano, vím. Dokonce ani neobědváte s ostatními učiteli. Jste velmi horlivá a berete svou práci tak vážně – je to třeba, když se chcete dostat ze španělské čtvrti –, že vás to staví nad zákony obvyklé zdvořilosti.“

Vztyčila se v celé své výšce sto šedesáti centimetrů. Na okamžik jsem pomyslel, že mi dá facku, protože stáhla ruku dozadu. Zarazila se však a jen na mě zírala.

Přímo jsem cítil, jak z ní sálá sžíravý hněv, ale neuhnul jsem pohledem a dál jsem stál bez hnutí. Jaroslav by byl na mě pyšný.

„Mám moc práce,“ řekla nakonec, ale do opakovaného oznámení se vloudil prosebný tón, jako by chtěla přesvědčit sama sebe.

„Nechci vás vzít na okružní plavbu. Chci vám jen položit pár otázek o Eleně.“

Sedla si.

„Co jste vlastně zač? Nemluvíte jako normální psycholog.“

Podal jsem jí stručné, neurčité vysvětlení mé role v případu. Poslouchala a já jsem viděl, jak měkne.

„Dětský psycholog. To byste nám tady mohl pomoci.“

Rozhlédl jsem se po učebně a napočítal čtyřicet šest lavic v prostoru navrženém pro dvacet osm.

„Nevím, co bych pro vás mohl udělat – mám vám pomoct je svázat?“

Rozesmála se, pak si náhle uvědomila, co dělá, a přestala, jako by rychle zavěsila po špatně vytočeném čísle.

„Nemá smysl mluvit o Eleně,“ řekla. „Dostala se do problémů, protože se zapletla s tím…“ Odmlčela se.

„Vím, že byl Handler podlézavý lump. Detektiv Sturgis – ten velký policista – to ví taky. A vy máte nejspíš pravdu. Stala se nevinnou obětí. Ale rádi bychom si to ověřili.“

„Děláte tohle často? Tuhle práci pro policii?“ Snažila se vyhnout tématu.

„Ne. Jsem v důchodu.“

Nevěřícně na mě pohlédla. „Ve vašem věku?“

„Syndrom vyhoření.“

To zabralo. O kousek spustila svou masku a objevil se náznak lidskosti.

„Kéž bych si to mohla dovolit. Důchod.“

„Vím, na co myslíte. Musí to být šílené pracovat s takovou byrokratickou mašinérií.“ Hodil jsem návnadu v podobě soucítění – úředníci jsou předmětem zloby každého učitele. Pokud by se nechytila na tohle, nevěděl jsem, jak jinak navázat spojení.

Zhodnotila mě podezřívavým pohledem, hledala na mně známky povýšeného jednání.

„Už vůbec nepracujete?“ zeptala se.

„Jen tak bokem, investuji. To mi zaručuje dostatek činnosti.“

Chvíli jsme si povídali o rozmarech školského systému. Pečlivě se vyhýbala jakékoli zmínce o svém soukromí, držela se ve sféře populární sociologie. Mluvila o zkažených dětech, zanedbávaných rodiči po emocionální i intelektuální stránce, o tom, jak je obtížné učit ve třídě, kde žáci v polovině případů pochází z rozvrácených rodin a jsou natolik naštvaní a zmatení, že nejsou schopni se soustředit, o úřednících, kteří už rezignovali na reálný život a soustředí se jen a jen na svou penzi, vyjádřila svou zlobu nad tím, že nástupní učitelský plat je nižší, než mají popeláři. Bylo jí devětadvacet a ztratila poslední zbytky idealismu, které přežily přechod z východního L. A. do světa angloburžoazie.

Když se rozparádila, uměla mluvit. Blýskala tmavýma očima a prudce gestikulovala rukama.

Seděl jsem tam jako učitelčin oblíbenec a poslouchal, poskytoval jsem jí vše, co člověk potřebuje, když se zbavuje nějaké tíhy – empatii, chápající gesta. Částečně v tom byla vypočítavost – chtěl jsem prolomit její hradbu, abych zjistil něco víc o Eleně Gutierrezové –, ale zároveň se ve mně ozvalo mé staré terapeutické já, které bylo naprosto ryzí.

Začínal jsem si myslet, že mám vyhráno, když nás přerušil školní zvonek. Trhla sebou a změnila se opět v učitelku, arbitra správných a špatných odpovědí.

„Už musíte jít. Za chvíli se vrátí děti.“

Vstal jsem a naklonil se nad její stůl.

„Můžeme si popovídat později? O Eleně?“

Zaváhala a skousla si dolní ret. Ozvalo se dupání nohou, nejprve slabé, ale sílící každým okamžikem, doprovázené vysokými hlasy.

„Tak dobře. Končím o půl třetí.“

Byla by chyba nabídnout jí pozvání na skleničku. Potřeboval jsem zůstat seriózní.

„Děkuji vám. Počkám vás u brány.“

„Ne. Setkáme se na učitelském parkovišti. Na jižní straně školy.“ Z dohledu slídivých očí.

■ ■ ■

Její auto byla zaprášená bílá vega. Došla k ní s náručí plnou knih a papírů. Hromada jí dosahovala až k bradě.

„Mohu vám pomoci?“

Předala mi svůj náklad, který musel vážit alespoň deset kilo, a asi minutu hledala klíče. Všiml jsem si, že se nalíčila. Oční stíny ještě více zdůrazňovaly hlubokou čerň jejích očí. Vypadala na osmnáct.

„Ještě jsem nejedla,“ oznámila. Z jejího tónu spíše než výzva k pozvání zaznívala stížnost.

„Žádný hnědý sáček?“

„Ten jsem vyhodila. Obědvám mizerně. Ve dnech, jako je tenhle, nemám ani chuť. Na Wilshiru je jedna dobrá a přitom levná restaurace.“

„Svezete se se mnou?“

Pohlédla na svou vegu.

„Jistě, proč ne? Beztak mi dochází benzín. Hodté to na přední sedadlo.“ Odložil jsem knihy a ona zamkla. „Svůj oběd si ale platím sama.“

Vyšli jsme ze školního pozemku. Dovedl jsem ji k seville. Když ji uviděla, překvapením jí povyskočilo obočí.

„Jste nejspíš moc dobrý investor.“

„Občas se mi zadaří.“

Uvelebila se v měkkém koženém sedadle a vydechla. Sedl jsem si za volant a nastartoval motor.

„Změnila jsem rozhodnutí,“ prohlásila. „Ten oběd platíte vy.“

Jedla s velkou pečlivostí. Steak krájela na malinké kousíčky, které pak po jednom napichovala a vkládala do úst. Po každém třetím soustu si otřela rty ubrouskem. Vsadil bych se, že jako školačka byla pěkné kvítko.

„Elena byla moje nejlepší kamarádka,“ spustila, zatímco odkládala vidličku a zvedala sklenici s vodou. „Vyrůstaly jsme spolu ve Východním L. A. Rafael a Andy – její bráchové – si hrávali s Miguelem.“ Pří zmínce o bratrovi jí zvlhly oči, ale hned vzápětí ztvrdly jako obsidián. Odstrčila talíř. Snědla sotva čtvrtinu. „Když jsme se přestěhovali do Echo Parku, přestěhovali se Gutierrezovi s námi. Kluci měli pořád nějaké maléry – dělali různé neplechy a rošťárny. Elena a já jsme byly hodné. Doslova svatoušci. Chůvy nás zbožňovaly.“ Usmála se.

„Byly jsme si blízké jako sestry. A jako sestry jsme taky spolu soupeřily. Byla vždycky hezčí než já.“

V mé tváři vyčetla pochybnosti.

„Opravdu. Byla jsem takový hubeňourek. Vyvinula jsem se až později. Zato Elena byla smyslná a vypadala velmi žensky. Kluci za ní chodili s vyplazeným jazykem, skoro slintali. Dokonce už když jí bylo jedenáct dvanáct. Koukněte.“ Zalovila v kabelce a vytáhla fotku. Další fotografické vzpomínky.

„Tohle je Elena a tohle já. Na střední škole.“

Dvě dívky se opíraly o počmáranou zed. Obě měly oblečené uniformy katolické školy – bílé blůzky s krátkým rukávem, šedé sukně, bílé ponožky a střevíce. Jedna byla drobná, hubená a tmavá. Ta druhá byla o hlavu vyšší, s křivkami, které uniforma nedokázala zakrýt, a s překvapivě světlou pletí.

„Ona byla blondýna?“

„To je překvapení, že? Některou její předkyni nejspíš znásilnil nějaký Němčour. Později si je zesvětlovala ještě víc, aby vypadala jako opravdová Američanka. Šla na to rafinovaně, změnila si jméno na Elaine a utratila spoustu peněz za oblečení a auto.“ Uvědomila si, že pomlouvá mrtvou ženu a rychle změnila téma. „Pod tím vším pozlátkem byla ale v jádru dobrá. A měla skutečné učitelské nadání – takových je dnes málo. Učila ve speciální třídě, víte?“

Třídy pro žáky s poruchou vzdělávání byly určené pro děti, které nebyly retardované, ale i přesto měly potíže s učením. Do této kategorie by se dalo zahrnout vše od velmi chytrých dětí se specifickými vjemovými problémy po děti, jimž emoční nevyrovnanost bránila, aby se naučily číst a psát. Učit v takové třídě nebylo snadné. Mohla to být neustálá frustrace nebo naopak stimulující výzva, záleželo na učitelově motivaci, energii a talentu.

„Elena měla dar s nimi jednat – s dětmi, se kterými nikdo nechtěl pracovat. Ona s nimi měla trpělivost. Neřekli byste to do ní, podle toho, jak vypadala. Byla až křiklavě nápadná. Používala spoustu make-upu, oblékala se vyzývavě. Občas vypadala jako prostitutka. Ale vůbec jí nevadilo sednout si nebo lehnout s dětmi na podlahu, ušpinit si ruce a tak. Uměla je přimět, aby s ní mluvily otevřeně – úplně se jim dokázala oddat. Děti ji milovaly. Vidíte?“

Ukázala mi další fotografii. Byla na ní Elena Gutierrezová obklopená usmívajícími se dětmi. Klečela na podlaze a děti po ní šplhaly, tahaly ji za lem sukně, pokládaly si hlavu do jejího klína. Vysoká mladá žena, spíš hezká než krásná, se srdečným upřímným pohledem, s načesanou hustou hřívou žlutých vlasů, která jí rámovala oválný obličej a výrazně kontrastovala s hispánskými rysy. Nebýt jich, šlo by o klasickou kalifornskou dívku. Typ, jenž byste našli ležet na břiše na rozpáleném písku v Malibu, s rozepnutým vrchním dílem plavek a s hladkými hnědými zády vystavenými slunci. Dívka pro reklamu na colu, běžící do obchodu ve vršku od plavek a v šortkách pro balenou vodu. Neměla skončit jako rozpáraný neživý kus lidské hmoty v chlazeném šuplíku centrální márnice.

Raquel Ochoaová mi vzala fotografii z ruky a já jsem měl dojem, že se v její tváři objevila žárlivost.

„Je mrtvá,“ prohlásila a vrátila fotku do kabelky. Mračila se, jako kdyby se dopustila kacířství.

„Vypadá to, že ji zbožňovaly,“ poznamenal jsem.

„To je pravda. Teď je má na starosti nějaká stará rašple, která nemá ani ponětí o učení. A Elena je – mrtvá.“

Rozplakala se a ukryla obličej za ubrousek. Její útlá ramena se otřásala vzlyky. Sesunula se v židli dolů, jako by se snažila zmizet.

Vstal jsem, přemístil jsem se na její stranu a objal ji kolem ramen. Měl jsem pocit, že držím křehkou porcelánovou panenku.

„Ne, ne. Jsem v pořádku.“ Ale přisunula se blíž ke mně a zabořila si hlavu do mého saka.

Držel jsem ji a uvědomil jsem si, že je mi to příjemné. Pěkně voněla. Držel jsem v náručí překvapivě jemnou ženskou osobu. Nechal jsem se unést představami, jak ji zvedám, lehkou jako pírko a zranitelnou, nesu do postele a tiším její bolest nejlepším všelékem: orgasmem. Hloupá fantazie, protože její problémy by nevyřešilo jedno objetí a soulož. Opravdu hloupá, protože naše setkání mělo úplně jiný cíl. Cítil jsem nepříjemné horko a napětí v rozkroku. Vzdutá opuchlina, objevující se v nejméně vhodný okamžik.

Přesto jsem ji dál držel a čekal, dokud se vzlykání nezklidnilo a ona nezačala pravidelně dýchat. S myšlenkou na Robin jsem se nakonec zvedl a vrátil jsem se na své místo.

Snažila se vyhnout mému pohledu, vytáhla pudřenku a upravila si make-up.

„To bylo ode mě dost hloupé.“

„Ne, nebylo. Právě k tomu tirády slouží.“

Zamyslela se nad tím a pak se pokusila o slabý úsměv.

„Ano, asi máte pravdu.“ Natáhla se přes stůl a položila svou malou dlaň na mou ruku. „Děkuji. Moc mi chybí.“

„Tomu rozumím.“

„Opravdu?“ V náhlém podráždění odtáhla ruku.

„Ne, nejspíš ne. Nikdy jsem neztratil někoho tak blízkého. Přijmete to jako upřímný pokus o empatii?“

„Omlouvám se. Chovala jsem se hrubě – od prvního okamžiku, kdy jste vešel. Je to tak těžké. Všechny ty pocity, smutek, prázdnota a vztek na toho netvora, co to provedl – musel to být nějaký netvor, že ano?“

„Ano.“

„Chytnete ho? Chytne ho ten velký detektiv?“

„Je to velmi schopný policista, Raquel. Je taky svým způsobem dost nadaný. Nemá se ale takřka čeho chytit.“

„Ano. Předpokládám, že bych vám měla pomoci, že?“

„To by bylo skvělé.“

Našla v kabelce cigaretu a třesoucíma rukama si připálila. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla.

„Co chcete vědět?“

„Pro začátek jedno staré dobré klišé – měla nějaké nepřátele?“

„Má odpověď bude taky klišé: ne. Byla velmi oblíbená. Kromě toho, ať už to udělal kdokoli, určitě ho neznáme – neznáme nikoho, kdo by byl toho schopen.“ Otřásla se, bojovala se svou vlastní zranitelností.

„Přátelila se s hodně muži?“

„Stejné otázky.“ Vydechla. „Než poznala jeho, měla rande s několika muži. Pak to byli asi dva.“

„Kdy se s ním začala vídat?“

„Začala k němu docházet jako pacientka asi před rokem. Je těžké říct, kdy s ním začala spát. O takových věcech se mnou nemluvila.“

Dokázal jsem si představit, že téma sexu bylo mezi těmi dvěma kamarádkami tabu. Vzhledem k jejich výchově muselo nutně docházet ke konfliktům. Z toho, čeho jsem si všiml u Raquel a co jsem slyšel o Eleně, bylo takřka jisté, že tyto konflikty řešily každá po svém: jedna se chovala vyzývavě a muži jí nadbíhali, druhá byla sice přitažlivá, ale nacházela se ve věčné bitvě se světem. Pohlédl jsem přes stůl na tmavou, vážnou tvář a věděl jsem, že její postel bude obehnána trny.

„Řekla vám, že spolu mají poměr?“

„Poměr? To zní moc lehce a rozmarně. Pošpinil svou profesionální etiku a ona mu sedla na vějičku.“ Potáhla z cigarety. „Asi týden si z toho dělala legraci a pak vyložila karty a povídala mi, jaký to je báječný mužský. Dala jsem si dvě a dvě dohromady. O měsíc později pro ni přijel k nám. Úplně nepokrytě.“

„Jaký byl?“

„Jak jste sám řekl – takový podlézavý, až slizký. Chodil až moc okázale oblékaný – sametová saka, kalhoty šité na míru, opálený ze solária, košili rozepnutou do půli hrudníku, takže mu byly vidět chlupy – měl hrudník porostlý kudrnatými šedými chlupy. Hodně se usmíval a hned se choval familiárně. Potřásl mi rukou a podržel ji déle, než bylo třeba. Jeho polibek na rozloučenou nebral konce. Nedalo se mu důvěřovat.“ Její slova takřka opakovala to, co nám řekl Roy Longstreth.

„Byl úlisný?“

„Přesně tak. Kluzký jako had. S takovým týpkem se stýkala už předtím. Nechápala jsem to – byla tak hodná, tak opravdová. Říkala jsem si, že to mělo možná něco společného s tím, že jako malá ztratila otce. Nepoznala ten správný mužský model. Je to možné?“

„Určitě.“ Život byl sotva kdy tak jednoduchý jako psychologické texty, ale lidé se obecně cítí lépe, když se jim podaří najít vysvětlení nebo řešení.

„Měl na ni špatný vliv. Právě v době, kdy s ním začala chodit, si odbarvila vlasy, změnila jméno a nakoupila spoustu oblečení.

Zašla dokonce tak daleko, že si koupila nové auto – takový ten Datsun-Z turbo.“

„Jak si to mohla dovolit?“ Takové auto stálo víc, než byl běžný roční učitelský plat.

„Zapomeňte, že to auto zaplatila hotově. Koupila ho na splátky. To byla další její typická vlastnost. Peníze brala doslova jako oběživo. Nechala je utíkat mezi prsty jako písek. Vždycky žertovala, že si bude muset vzít nějakého pracháče, aby uspokojila své choutky.“

„Jak často se vídali?“

„Zpočátku tak jednou dvakrát týdně. Ke konci se už mohla k němu rovnou přestěhovat. Skoro jsem ji už neviděla. Vždycky se jen stavila pro pár věcí a přitom mě pozvala, ať si s nimi někam vyjdu.“

„Šla jste?“

Má otázka ji viditelně překvapila.

„Děláte si srandu? Nemohla jsem ho vystát. Navíc mám svůj vlastní život. Netoužila jsem být navíc.“

Měl jsem podezření, že její vlastní život znamená opravování písemek do desáté večer a pak odpočinek v županu zapnutém až ke krku, s románem v jedné ruce a s hrnkem horkého kakaa ve druhé A

„Měli nějaké přátele? Páry, se kterými se stýkali?“

„Nemám ponětí. Snažím se vám vysvětlit, že jsem se od nich držela co nejdál.“ Do jejího hlasu se vloudil ostrý tón, který mi zavelel k ústupu.

„Začala u něj jako pacientka. Nevíte, proč vůbec šla k psychiatrovi?“

„Říkala, že má deprese.“

„Myslíte, že je opravdu měla?“

„U některých lidí se to dá jen těžko poznat. Když mám depresi já, všichni to hned poznají. Vždycky se stáhnu a nechci mít s nikým nic společného. Jako bych se scvrkla, zalezla do sebe. U Eleny se to moc nedalo poznat. Nešlo o to, že by měla problémy s jídlem nebo se spaním. Byla jen o něco tišší.“

„Řekla ale sama, že má depresi?“

„Ne, dokud mi neřekla, že byla u Handlera, a já jsem se jí zeptala proč. Říkala, že se cítí pod psa, že jí začíná práce přerůstat přes hlavu. Snažila jsem se jí pomoct, ale ona tvrdila, že potřebuje víc. Nikdy jsem nebyla velkou fanynkou psychologů a psychiatrů.“ Omluvně se usmála. „Když máte přátele a rodinu, dokážete to zvládnout i bez lékařské pomoci.“

„Pokud to stačí, je to skvělé. Někdy je to ale tak, jak říkala Elena, Raquel. Člověk potřebuje víc.“

Uhasila cigaretu.

„Řekla bych, že naštěstí pro vás s tím souhlasí spousta lidí.“

„Asi ano.“

Rozhostilo se trapné ticho. Rychle jsem ho přerušil.

„Předepsal jí nějaké léky?“

„Pokud vím, tak ne. Jen si s ní povídal. Chodila k němu jednou týdně a poté, co umřel jeden z jejích žáků, dvakrát za týden. Tehdy byla opravdu v depresi – celé dny plakala.“

„Kdy se to stalo?“

„Počkejte, bylo to chvíli potom, co začala docházet k Handlerovi, možná, až když spolu chodili – nevím. Asi před osmi měsíci.“

„Jak k tomu došlo?“

„Nehoda. Přejelo ho auto. Ten kluk šel sám v noci po tmavé silnici a srazilo ho auto. Zničilo ji to. Věnovala se mu celé měsíce. Byl jedním z jejích zázraků. Všichni si mysleli, že je němý. Elena ho přinutila mluvit.“ Zavrtěla hlavou. „Zázrak. A pak to takhle dopadlo. Všechna její snaha byla k ničemu.“

„Rodiči to muselo otřást.“

„Ne. Rodiče neměl. Byl to sirotek. Žil v Domově.“

„V Domově opuštěných dětí? V kaňonu Malibu?“

„Samozřejmě. Proč se divíte? Mají s námi smlouvu na zvláštní výuku některých svých svěřenců. Nejen s námi, ale s několika místními školami. Jde o součást nějakého projektu financovaného státem. Integrovat děti bez rodiny do společnosti.“

„Nejsem překvapený,“ zalhal jsem. „Jen mi připadá smutné, že taková věc potkala zrovna sirotka.“

„Ano. Život je nespravedlivý.“ Zdálo se, že ji ten výrok uspokojil.

Podívala se na hodinky.

„Ještě něco? Musím se vrátit.“

„Jen jednu otázku. Pamatujete si, jak se jmenoval ten sirotek, který zemřel?“

„Nemeth. Cary nebo Corey. Nějak tak.“

„Děkuji, že jste se mi věnovala. Pomohla jste nám.“

„Opravdu? Nevím jak. Budu ale ráda, jestli vás to dovede blíž k tomu netvorovi.“

Měla o vrahovi tak konkrétní představu, že by jí mohl Milo závidět.

Vrátili jsme se ke škole a já jsem ji doprovodil k jejímu autu.

„Tak jo,“ řekla.

„Ještě jednou děkuji.“

„Nemáte zač. Jestli budete mít ještě nějaké otázky, přijdte.“ To byl maximální vstřícný krok, kterého byla schopná – pro ni to znamenalo, jako kdyby mě zvala k sobě domů. Rozesmutnilo mě to, protože jsem věděl, že jí nemám co nabídnout.

„Přijdu.“

Usmála se a natáhla ruku. Jemně jsem ji stiskl a dával jsem pozor, abych ji nedržel příliš dlouho.

14

Nikdy jsem příliš nevěřil na souhru náhod. Nejspíš proto, že představa, že je život řízen náhodnými kolizemi molekul, neladila se srdečním rytmem mé profesní identity. Proč bych koneckonců strávil tolik let studiem, jak pomáhat lidem změnit se, kdyby byla úmyslná změna jen iluzí? I kdybych alespoň trochu věřil na dílo osudu, připadalo by mi sotva jako souhra náhod, že Cary nebo Corey Nemeth (zesnulý), student Eleny Gutierrezové (zesnulé) byli spojeni se stejnou institucí jako Maurice Bruno (zesnulý), který v ní pracoval jako dobrovolník.

Bylo na čase dovědět se něco víc o Domovu opuštěných dětí.

Vrátil jsem se domů a pustil jsem se do prohledávání kartónových krabic, které jsem po svém odchodu z profese uložil v garáži a jež ukrývaly můj starý adresář. Když jsem ho našel, vyhledal jsem číslo Olivie Brickermanové, která pracovala na Ministerstvu sociálních služeb, a vytočil ho. Olivia pracovala v oblasti sociální péče už třicet let a o agenturách a institucích toho věděla víc než kdokoli jiný.

Odpověděl mi hlas automatického operátora a informoval mě, že číslo bylo změněno. Vytočil jsem číslo, které mi sdělil, a další hlas mě požádal o vyčkání. Ozvala se melodie Barryho Manilowa. Napadlo mě, zda mu město platí licenční poplatek.

„Ministerstvo sociálních služeb.“

„Paní Brickermanovou, prosím.“

„Chvilinku, pane.“ Vyslechl jsem si další dvě minuty Manilowa. Pak se ozvalo: „Paní Brickermanová už tady nepracuje.“

„Můžete mi říct, kde bych ji našel?“

„Chvilinku.“ Opět jsem byl informován, kdo napsal hudbu, která přinutila celý svět ke zpěvu. „Paní Brickermanová teď pracuje u Psychiatrické společnosti v Santa Monice.“

Takže Olivia nakonec odešla z veřejné sféry.

„Máte na ně číslo?“

„Moment, pane.“

„Děkuji vám.“ Zavěsil jsem a otevřel Zlaté stránky na sekci lékařských služeb. Číslo patřilo adrese na Broadwayi, tam, kde se Santa Monica setkává s Venice, nedaleko od místa, kde stojí Robinino studio. Zkusil jsem, jestli číslo platí.

„SMPGM.“

„Chtěl bych mluvit s paní Olivií Brickermanovou, prosím.“

„Koho mám ohlásit?“

„Doktora Delawara.“

„Moment, prosím.“ Tato instituce si zatím cestu k používání hudební kulisy nenašla.

„Alexi! Jak se máš?“

„Dobře, Olivie, a co ty?“

„Báječně, skvěle. Myslela jsem si, že jsi někde v Himalájích.“

„Proč zrovna tam?“

„Copak tam lidé nejezdí, když chtějí najít sebe sama – někam, kde je zima, málo kyslíku a vousatí mužíčci, kteří sedí na vrcholku hory, žvýkají snítky a čtou časopis People?“

„To byla móda šedesátých let, Olivie. Teď takový člověk zůstane doma a nakládá se do horké vody.“

„Haha!“

„Jak se daří Alovi?“

„Stejný extrovert, jak býval. Když jsem ráno odcházela, nakláněl se nad šachovnicí a mumlal něco o pákistánské obraně nebo podobných nesmyslech.“

Její manžel, Albert D. Brickerman, pracoval jako šachový redaktor pro Times. Za pět let, co jsem ho znal, nepromluvil více než deset slov v kuse. Bylo obtížné si představit, co mají společného on a Olivia, každoroční Miss družnosti. Byli už ale svoji třicet sedm let, vychovali čtyři děti, a zdálo se, že jsou spolu spokojení.

„Takže jsi nakonec z ministerstva odešla.“

„Ano, věřil bys tomu? I ten nejvy trvalejší nakonec zvedne kotvy.“

„Co tě vedlo k tak impulzivnímu činu?“

„Řeknu ti, Alexi, zůstala bych. Jistěže ten systém zapáchá – který taky ne? Ale na to jsem si zvykla, jako na nepříjemnou bradavici. Myslím, že jsem přesto pořád dělala dobrou věc – i když, řeknu ti, ty případy byly čím dál smutnější a delší. A při těch škrtech v rozpočtu budou lidi dostávat míň a míň a šílet víc a víc. Svou šílenost si pak vylijí na sociálních pracovnicích. Už byla pobodána jedna pracovnice v centru. Teď je v každé budově uniformovaný policista. Ale k čertu s tím, vyrostla jsem přece v New Yorku. Pak mi ale zavolal synovec Steve, syn mé sestry. Dokončil lékařskou fakultu a rozhodl se, že bude psychiatrem – dokážeš si to představit, další cvokař v rodině? Jeho otec je chirurg a pro něj to byla nejbezpečnější cesta, jak se mu vzepřít. Měl ke mně vždycky blízký vztah a pořád si dělal legraci, že až si bude otevírat praxi, zachrání tetičku Livvy ze služeb veřejnosti a vezme ji k sobě do ordinace. Věřil bys, že to dodržel? Napsal mi dopis o tom, že odchází do Kalifornie a že se přidá k jedné skupině, že potřebují sociální pracovnici na příjem a krátkodobé poradenství a jestli prý bych to nechtěla vzít. Tak jsem teď tady, mám výhled na pláž, pracuji pro malého Stevieho – samozřejmě mu tak před ostatními neříkám.“

„To je skvělé, Olivie. Podle hlasu jsi tam hodně spokojená.“

„Jsem. Obědvám na pláži, přečtu si kousek knihy, opaluji se. Po dvaadvaceti letech mám konečně pocit, že bydlím v Kalifornii. Možná bych mohla začít jezdit na kolečkových bruslích.“

Představa Olivie, která postavou připomínala Alfreda Hitchcocka, prohánějící se na bruslích, mě rozesmála.

„Teď se mi směješ. Ale počkej!“ Zasmála se však taky. „Konec autobiografie. Co pro tebe mohu udělat?“

„Potřebuji informace o Domově ztracených dětí, který stojí v Malibu.“

„O Domově, který provozuje McCaffrey? Uvažuješ, že tam někoho pošleš?“

„Ne. Je to dlouhý příběh.“

„Poslouchej, jestli je to tak dlouhé, proč mě nenecháš prohrabat staré šanony? Stav se večer u mě a já ti podám informace osobně. Budu péct a Albert bude meditovat nad kostkovanou deskou. Už jsme se dlouho neviděli.“

„Co budeš péct?“

„Strúdl, pirožky a brownies.“

„Přijdu. V kolik?“

„Kolem osmé. Pamatuješ si, kde bydlíme?“

„Není to zase tak dlouho, Olivie.“

„Dvakrát tak dlouho. Poslouchej, nechci vypadat jako dohazovačka, ale jestli nemáš přítelkyni, věděla bych o jedné mladé dámě – je taky psycholožka, zrovna tady nastoupila. Vy dva byste měli nádherné děti.“

„Děkuji, ale už někoho mám.“

„To je skvělé. Přived ji.“

Brickermanovi bydleli na Hayworthu, kousek od Fairfaxského okresu, v malém domku se štukovou omítkou a španělskou taškovou střechou. Na příjezdové cestě parkoval Oliviin mamutí Chrysler.

„Co tady dělám, Alexi?“ zeptala se Robin, když jsme došli ke dveřím.

„Hraješ ráda šachy?“

„Neumím je hrát.“

„S tím si nedělej starosti. Stojíš před domem, ve kterém se nemusíš bát, co říct. Budeš mít štěstí, jestli se vůbec dostaneš ke slovu. Jez brownies. Užívej si.“

Dal jsem jí pusu a stiskl zvonek.

Otevřela nám Olivia. Vypadala stále stejně – možná o pár kilo těžší. Stejné henou barvené nakadeřené vlasy, stejně červené tváře a vstřícný úsměv. Měla na sobě šaty s havajským potiskem, které se při každém jejím zasmání rozvlnily. Rozpažila, objala mě a přitiskla na své poprsí o velikosti a měkkosti menší pohovky.

„Alexi!“ Pustila mě ze svého objetí, ale podržela si mě na délku paží. „Už nemáš bradku – připomínal jsi mi s ní D. H. Lawrence. Teď vypadáš jako student.“ Otočila se a usmála se na Robin. Představil jsem je.

„Moc mě těší. Máte štěstí, je to drahoušek.“

Robin se začervenala.

„Pojďte dál.“

Dům sladce voněl po pečení. V obývacím pokoji seděl AI Brickerman, prorok s bílými vlasy a bílým vousem, skloněný nad šachovnicí z ebenového a javorového dřeva.

Byl obklopen změtí věcí – knihami na policích i na podlaze, drobnými starožitnostmi, fotografiemi dětí i vnoučat, sedmiramennými svícny, suvenýry, přeplácaným nábytkem. Měl na sobě starý župan a bačkory.

„Ale, přišel Alex se svou přítelkyní.“

„Hmm.“ Zamručel a natáhl ruku k pozdravu, aniž by zvedl oči od figurek na šachovnici.

„Rád tě zase vidím, Ale.“

„Hmm.“

„Je naprosto schizoidní,“ postěžovala si Olivia Robin. „Ale v posteli je jako dynamit.“

Zavedla nás do kuchyně. Místnost byla stejná jako v době, kdy byl dům před čtyřiceti lety postaven: žluté kachličky s kaštanově hnědými okraji, úzký porcelánový dřez, okenní parapety plné květin v květináčích. Lednička á sporák reprezentovaly staré modely Kenmore. Nad dveřmi na verandu visela keramická cedulka se slovy: Jak můžeš vzlétnout jako orel, když jsi obklopen krocany?

Olivia si všimla, že se na cedulku dívám.

„Můj dárek, když jsem odcházela z ministerstva. Dala jsem si ho sama.“ Přinesla talíř ještě teplých brownies.

„Tady máte a jezte, než je s ním já. Koukněte na to – už začínám být obézní.“ Poplácala se po zadku.

„Je víc co milovat,“ řekl jsem a ona mě štípla do tváře.

„Mmm. Jsou vynikající,“ zhodnotila Robin.

„Žena se smyslem pro dobré jídlo,“ pochválila ji Olivia. „Sedněte si tady.“

Přitáhli jsme si židle ke stolu. Olivia před nás postavila talíř, zkontrolovala stav obsahu trouby a pak se k nám připojila. „Asi za deset minut bude štrúdl. Jablkový, rozinkový a fíkový. Ten posledně jmenovaný je má improvizace pro Alberta.“ Ukázala prstem na obývací pokoj. „Čas od času se přecpe. Tak ty bys chtěl něco vědět o Domově opuštěných dětí. Ne že by to byla moje věc, ale můžeš mi říct, proč?“

„Souvisí to s prací, kterou dělám pro policii.“

„Pro policii? Ty?“

Pověděl jsem jí o případu, ale vynechal jsem krvavé podrobnosti. Olivia se už s Milem dříve setkala a moc dobře spolu vycházeli, ale neměla ponětí o hloubce našeho přátelství.

„Je to hodný chlapík. Měl bys mu najít stejně pěknou a hodnou ženu, jakou sis našel pro sebe.“ Usmála se na Robin a nabídla jí další brownie.

„Nemyslím, že by to klapalo, Olivie. On je gay.“

„No a? Tak mu najdi pěkného a hodného muže.“

„Už jednoho má.“

„To je dobře. Promiňte, Robin, mám tendenci pouštět si hubu na špacír. Můžou za to hodiny strávené s klienty, kdy jen sedím, přikyvuji a sem tam si dovolím jednoslovnou reakci. Pak přijdu domů a dovedete si představit tu hlubokou konverzační souhru mezi mnou a princem Albertem. Ale abych neodbíhala, Alexi, co ty otázky o Domově? Milo se tě na něj ptal?“

„Ne tak docela. Sleduji svou vlastní stopu.“

Podívala se na Robin.

„Že by další Philip Marlow?“

Robin na ni bezmocně pohlédla.

„Je to nebezpečné, Alexi?“

„Ne, chci si jen ověřit pár věcí.“

„Budeš opatrný, rozumíš?“ Zmáčkla můj biceps. Měla stisk jako barový vyhazovač. „Dohlédněte na to, aby byl opatrný, drahoušku.“

„Pokouším se, Olivie. Nemůžu ho hlídat.“

„Já vím. To jsou ti psychologové. Jsou tak zvyklí jednat z pozice autority, že si nedají poradit. Něco vám o tom krasavci povím. Poprvé jsem se s ním setkala, když byl jako sekundář poslán na tři týdny k nám, aby se naučil, jaký život vedou lidé, kteří nemají peníze. Uvedl se jako vzdělaný člověk, ale já jsem hned na začátku poznala, že je něčím zvláštní. Byl tím nejchytřejším mozkem, který kdy chodil na dvou nohách. A měl soucit. Jeho velkým problémem ale bylo, že byl na sebe moc tvrdý, přetěžoval se. Dělal dvakrát tolik práce co ostatní, a přitom měl pocit, že nedělá nic. Vůbec mě nepřekvapilo, že vzlétl jako střela, sbíral tituly, publikoval. Měla jsem ale strach, že zničí sám sebe.“

„Měla jsi pravdu, Olivie,“ přiznal jsem.

„Myslela jsem, že odjel do Himalájí nebo tak,“ smála se Olivie, která se opět obrátila k Robin. „Aby pořádně vymrzl, pak se mohl vrátit zpátky a vážit si Kalifornie. Dejte si ještě, oba.“

„Jsem už úplně plná.“ řekla Robin a dotkla se plochého břicha.

„Možná máte pravdu – udržujte si figuru, máte ji pěknou. Já jsem byla vždycky jako soudek, takže nebylo co udržovat. Řekněte, drahoušku, milujete ho?“

Robin na mě pohlédla a potom mě objala kolem krku.

„Ano.“

„V pořádku. Pak vás prohlašuji mužem a ženou. Na tom, co říká on, nezáleží.“

Vstala a odešla k troubě. Skleněným okénkem nahlédla dovnitř.

„Ještě pár minut. Ty fíky asi potřebují delší dobu.“

„Olivie, dovím se něco o Domově?“

Vzdychla a její poprsí zesílilo pohyb hrudního koše. „Tak jo. Zjevně to s tou hrou na policajta myslíš vážně.“ Sedla si. „Když jsi zavolal, prohrabala jsem staré šanony a vytáhla to, co se mi podařilo najít. Dáte si kávu?“

„Ano, prosím,“ řekla Robin.

„Dám si taky.“

Vrátila se s třemi kouřícími hrnky, smetanou a cukrem, které nesla na porcelánovém tácku se sítotiskem panoramatu Yellowstonského parku.

„Ta káva je skvělá,“ pochválila nápoj Robin.

„Je to kona, z Havaje. Tyhle šaty mám taky odtamtud. Žije tam můj mladší syn Gabriel. Dělá v dovozu a vývozu. Daří se mu moc dobře.“

„Olivie…“

„Jo, jo, dobře. Domov opuštěných dětí. Dětský domov. Založil ho v roce 1974 Reverend Augustus McCaffrey jako místo pro děti bez domova. Tak se to píše v informační brožuře.“

„Máš tu brožuru u sebe?“

„Ne, mám ji v kanceláři. Mám ti poslat kopii?“

„Není třeba. Jaké děti tam žijí?“

„Zneužívané a zanedbávané děti, sirotci, malí provinilci – útěky z domova, však je znáš. Předtím je strkali do vězení nebo ústavu pro mladistvé, ale ty jsou přeplněné čtrnáctiletými vrahy, násilníky a zloději, takže teď se hledá pěstounská péče nebo místo, jako je Domov. Obecně řečeno, tyhle instituce berou děti, které nikdo nechce, děti, pro které se nedaří najít pěstouny ani adoptivní rodiče. Spousta těch dětí má tělesné nebo mentální postižení – jsou spastické, slepé, hluché, retardované. Nebo jsou příliš velké na to, aby se líbily případným zájemcům o adopci. Jsou tam taky děti, jejichž matky sedí ve vězení – většinou za drogy nebo alkohol. Pokoušeli jsme se je umístit do rodin, ale nikdo je nechce. Abych to shrnula: stálí svěřenci soudu pro rodinné záležitosti.“

„Z čeho se takové místo financuje?“

„Alexi, vzhledem k tomu, jak funguje státní i federální systém, z něj může provozovatel vytáhnout měsíčně přes tisíc dolarů na dítě, pokud ví, jak správně účtovat. Za děti s postižením se bere ještě víc – dostáváš zaplaceno za zvláštní služby. Kromě toho jsem slyšela, že je McCaffrey vynikající v získávání soukromých darů. Má styky – už jenom to místo je dobrým příkladem. Dvacet akrů pozemků v Malibu, které předtím patřily vládě. Během druhé světové války tam internovali Japonce. Pak tam stál pracovní tábor pro delikventy – defraudanty, politiky a podobně. Podařilo se mu přesvědčit okres, aby dostal pozemky do dlouhodobého nájmu. Devadesát devět let za symbolické nájemné.“

„Ten musí mít moc dobré přesvědčovací schopnosti.“

„Má. Stará dobrá garda. Býval misionářem v Mexiku. Slyšela jsem, že tam provozoval něco podobného.“

„Proč se vrátil?“

„Kdo ví? Možná se mu tam přestalo líbit? Možná se mu stýskalo po KFC – i když jsem slyšela, že teď už jsou i tam.“

„A co ten Domov? Je dobrý?“

„Žádné takové zařízení není utopií, Alexi. Ideální by byl domek na předměstí s laťkovým plotem, záclonkami a zeleným trávníkem, s mámou, tátou a pejskem. Realita je taková, že jen v losangeleském okrese je sedmnáct set nezaopatřených dětí. Sedmnáct set nechtěných dětí! Přibývají do systému rychleji, než mohou být – teď použiji strašné slovo – zpracovány.“

„To je neuvěřitelné,“ řekla Robin. Ve tváři měla ztrápený výraz.

„Změnili jsme se ve společnost, která nenávidí děti. Je víc a víc případů zneužívání a zanedbávání. Lidé si pořídí děti a pak změní názor. Rodiče nechtějí převzít zodpovědnost za své potomky, a tak je hodí na krk vládě – není to starý socialistický systém? Apokud jde o potraty – doufám, že vás to neurazí, protože já jsem pro uvolnění stejně, ne-li víc, jako každá žena. Křičela jsem po rovných platech dřív, než Gloria Steinemová prošla pubertou. Když ale otevřeme oči, vidíme, že potraty prováděné ve velkém měřítku nejsou ničím jiným než regulací porodnosti, dalším způsobem, jak se vyhnout odpovědnosti. A je to zabíjení dětí, alespoň určitým způsobem, nebo ne? Možná je to ale lepší, než dítě porodit a pak se ho zbavit – nevím.“ Otřela si pot z čela a ubrouskem si přejela po horním rtu. „Omlouvám se za tu nudnou polemiku.“

Vstala a uhladila si šaty.

„Kouknu se na štrúdl.“

Vrátila se s kouřícím tácem. „Musíte foukat, je ještě horký.“

Podívali jsme se s Robin jeden na druhého.

„Vypadáte tak vážně. Asi jsem vám těmi řečmi vzala chuť k jídlu, že?“

„Ne, Olivie.“ Vzal jsem řez štrúdlu a kousek uždibl. „Je vynikající a já s tebou souhlasím.“

Robin se opravdu tvářila vážně. Na téma potratů jsme spolu už několikrát mluvili a nikdy jsme k ničemu nedošli.

„Abych konečně odpověděla na tvou otázku, je to dobré místo a během své práce na ministerstvu jsem nikdy neslyšela žádnou stížnost. Nabízejí dětem to základní, je tam čisto, místo je to skutečně nádherné – většina těch dětí nikdy neviděla jedinou horu jinak než v televizi. Děti se zvláštními potřebami vozí autobus do veřejných škol. Ostatní se učí přímo v Domově. Pochybuji, že jim někdo pomáhá s domácími úkoly – určitě se tam neřídí pravidlem, že ‚Bůh ví všechno nejlépe‘, ale McCaffrey drží Domov na výši, nutí veřejnost, ať se zapojí. To znamená, že jsou lidem na očích. Proč toho chceš o nich tolik vědět, myslíš, že smrt toho dítěte je podezřelá?“

„Ne. Není důvod k nějakému podezření.“ Přemýšlel jsem o její otázce. „Jen tak lovím v kalných vodách.“

„Aby to nedopadlo tak, že půjdeš na střevle, ale chytí se ti žralok, drahoušku.“

Uždibovali jsme štrúdl. Olivia zavolala do obývacího pokoje: „Ale, dáš si kousek štrúdlu? S fíky?“

Nezaslechl jsem žádnou odpověď, ale ona přesto naložila pár kousků na talíř a odnesla mu je.

„Je moc milá,“ řekla Robin.

„Jedna z milionu. A velmi houževnatá.“

„A chytrá. Měl bys ji poslechnout, když říká, abys byl opatrný. Alexi, prosím, nechej detektivní práci Milovi.“

„Dám na sebe pozor, neboj se.“ Vzal jsem ji za ruku, ale odtáhla se. Chystal jsem se něco říct, ale Olivia se vrátila do kuchyně.

„Říkal jsi, že ten mrtvý muž – ten obchodník – pracoval jako dobrovolník v Domově?“

„Ano. Měl ve své kanceláři pověšený certifikát.“

„Nejspíš byl členem Brigády gentlemanů. Je to skupina, kterou vymyslel McCaffrey, aby se mu podařilo zapojit obchodní svět. Přesvědčil společnosti, aby jejich manažeři o víkendech pracovali s dětmi jako dobrovolníci. Kolik té práce je projevem gentlemanství a kolik je výsledkem nátlaku ze strany šéfů, nevím. Od McCaffreyho dostanou sako a odznáček do klopy a certifikát podepsaný starostou. A od svých šéfů body za snaživost. Doufejme, že z toho ty děti taky něco mají.“

Napadla mě představa Bruna, psychopata pracujícího s dětmi.

„Probíhá nějaké výběrové řízení?“

„Jako obvykle. Pohovor, písemný test. Víš sám, na co takové věci jsou.“

Přikývl jsem.

„Ale jak už jsem řekla, nikdy jsme na ně nedostali jedinou stížnost. Dala bych jim hodnocení B minus. Hlavní jejich problém je, že je to moc velké zařízení na to, aby se těm dětem dostalo osobní pozornosti. Dobrý pěstounský domov by byl určitě lepší než čtyři sta až pět set dětí pohromadě – tolik jich tam žije. Když ale odmyslím tohle, je Domov stejně dobrý jako každý jiný.“

„To rád slyším.“ Cítil jsem ale jakési zvrácené zklamání. Bylo by pěkné zjistit, že to místo je špinavá díra. Najít něco, co ho spojuje se třemi vraždami. Samozřejmě, že pro čtyři sta dětí by to bylo neštěstí. Stával jsem se dalším členem společnosti nenávidící děti, jakou popisovala Olivie? Najednou mi její vynikající štrúdl chutnal jako papír posypaný cukrem a v kuchyni se udělalo nesnesitelné horko.

„Tak, chceš vědět ještě něco?“

„Ne, dík.“

„Výborně, drahoušku.“ Otočila se k Robin. „Povězte mi něco o sobě, a jak jste se seznámila s tímto zbrklým chlapíkem…“

Odešli jsme asi o hodinu později. Položil jsem Robin ruku kolem ramen. Strpěla ji, ale jinak nereagovala. Kráčeli jsme k autu a ticho tížilo jako kámen.

Když už jsme seděli uvnitř, zeptal jsem se: „Je něco špatně?“

„Proč jsi mě dnes s sebou bral?“

„Říkal jsem si, že by to mohl být pěkný večer…“

„Pěkný večer strávený povídáním o vraždách a zneužívání dětí? Alexi, to nebyla žádná společenská návštěva.“

Nevěděl jsem, co odpovědět, proto jsem nastartoval auto a vyjel.

„Hrozně se o tebe bojím,“ řekla. „To, co jsi popisoval, bylo příšerné. Olivia má s tím žralokem pravdu. Jsi jako malý kluk na voru uprostřed oceánu a vůbec nedbáš na okolní realitu.“

„Vím, co dělám.“

„Dobře.“ Dívala se z okna.

„Co je špatné na tom, že se chci zapojit do jiných činností, než jsou horké koupele a běh pro zdraví?“

„Nic, ale nemůže to být něco méně riskantního než hra na Sherlocka Holmese? Něco, co je ti známé?“

„Učím se rychle.“

Ignorovala mě. Projížděli jsme ztemnělými prázdnými ulicemi. Čelní sklo pokryly drobné kapičky nočního mrholení.

„Nechci slyšet o obličejích rozmlácených k nepoznání ani o dětech přejetých autem,“ řekla přes sevřené rty.

„To se tam ale děje.“ Hlavou jsem ukázal do tmavé noci.

„Dobře, ale já nic z toho nechci vědět.“

„Chceš tím říct, že se připojíš k mé cestě na tak dlouho, než přestane být krásná a slunečná.“

„Ale Alexi, přestaň být tak melodramatický, je to jak z nějakého romantického seriálu.“

„Ale přesto je to pravda, že?“

„Ne, není, a nepokoušej se mě zahnat do obrany. Chci muže, kterého jsem poznala – takového, který je se sebou spokojený a není plný nejistoty, jež ho nutí k aktivitě a touze si něco dokázat. To mě na tobě přitahovalo. Teď jsi jako posedlý. Od chvíle, co ses nechal vtáhnout do svých intrik, už tu pro mě nejsi. Něco ti říkám a ty jsi myšlenkami někde jinde. Je to přesně tak, jak jsem ti už řekla – vracíš se zpět do starých zlých časů.“

Něco na tom bylo. Několik minulých dní mě ráno zastihlo, jak přecházím po domě s vnitřním pocitem napětí, tím starým posedlým nutkáním chopit se činnosti. Bylo směšné, že jsem se toho nechtěl zbavit.

„Budu opatrný,“ řekl jsem smířlivě. „Slibuji.“

Zklamaně zavrtěla hlavou, předklonila se a zapnula rádio. Hodně nahlas.

Doprovodil jsem ji ke dveřím. Vtiskla mi spěšný polibek na tvář.

„Můžu dovnitř?“

Chvíli na mě hleděla a pak se rezignovaně usmála.

„Ale jo, proč ne?“

Nahoře v podkroví jsem se spolu s měsícem díval, jak se svléká. Stoupla si na jednu nohu, aby si rozepnula sandál, a její ničím nespoutaná ňadra se volně zhoupla. Šikmý proud světla ji zbarvil doběla, a když se otočila, pak došeda a nakonec přestala být viditelná měsíci i mým očím, když zmizela pod pokrývkou. Silně vzrušený jsem se k ní natáhl a přitáhl její ruku k sobě. Na moment se mě dotkla, ale pak prsty odtáhla a dala mi ruku kolem krku. Zabořil jsem hlavu do svatyně mezi jejím ramenem a bradou.

A tak jsme upadli do spánku.

Ráno byla její strana postele prázdná. Slyšel jsem rachocení a zvuky broušení a poznal jsem, že je dole v dílně.

Oblékl jsem se a sešel po úzkých schodech. Měla na sobě montérky s náprsenkou a pánskou pracovní košili. Ústa si zakryla šátkem a oči brýlemi.

Vlasy měla plné pilin.

„Zavolám ti,“ snažil jsem se překřičet hluk pily.

Na okamžik přestala řezat, zamávala mi a pak se vrátila k práci. Odešel jsem a nechal ji obklopenou nástroji, dřevem a uměním.

15

Zavolal jsem Milovi na stanici a podal jsem mu podrobné hlášení o svém rozhovoru s Raquel Ochoaovou a o spojení s Domovem pro opuštěné děti, včetně informací, které mi dala Olivia.

„Udělal jsi na mě dojem,“ pochválil mou snahu. „Řekl bych, že ses minul povoláním.“

„Tak co si o tóm myslíš? Nestál by pan McCaffrey za trochu pozornosti?“

„Nejsem si jistý. Ten člověk se stará o čtyři sta dětí a jedno z nich zemře při dopravní nehodě. To mi nepřipadá jako důkaz o nějakém ubližování.“

„Ten kluk byl ale náhodou žákem Eleny Gutierrezové. Což znamená, že o něm pravděpodobně mluvila s Handlerem. Nedlouho po jeho smrti začal Bruno pracovat v tom domově jako dobrovolník. Souhra náhod?“

„Nejspíš ne. Měl bys ale pochopit, co se tady kolem mě děje. Jsem s tím případem…, víš kde. Bankovní výpisy zatím neukázaly vůbec nic – oba účty se zdají být naprosto v pořádku. Ten případ vyžaduje ještě hodně práce, ale bez pomoci mi to trvá hrozně dlouho. Každý den si mě kapitán změří pohledem s němou otázkou: ‚Zatím žádný pokrok, Sturgisi?‘ Připadám si jako dítě, které neudělalo domácí úkol. Čekám, že mě jednoho dne z případu stáhne a strčí mě k nějaké podřadné věci.“

„Jestli se ti tak nedaří, očekával bych, že skočíš po každé vidině nového vodítka.“

„To je pravda. Vodítka. Ne domněnce nebo řetězci slabých spojení.“

„Nepřipadají mi až tak strašně slabá.“

„Podívej se na to takhle – začnu čenichat kolem McCaffreye, který má konexe od centra po Malibu. Ten zavolá na pár míst – nikdo ho nemůže vinit z bránění výkonu spravedlnosti, protože nemám žádný legitimní důvod ho vyšetřovat – a poletím od případu rychleji, že si stačíš odplivnout.“

„Dobře.“ couvl jsem, „ale co ta věc s Mexikem? Žil tam celé roky. Pak se zničehonic objeví v L. A. a je z něj velké zvíře.“

„Výstup po společenském žebříčku není zločin a věci jsou někdy takové, jaké se jeví, doktore Freude.“

„Jdi do háje. Nesnáším, když jsi tak strojený.“

„Alexi, prosím. Můj život má teď daleko do procházky růžovou zahradou. Nepotřebuji, ať mi ho kazíš ještě ty.“

Zdálo se, že si vytvářím talent znepřátelit si každého, kdo je mi blízký. Musel jsem ještě zavolat Robin a zjistit, k čemu ji dovedly sny z minulé noci.

„Omlouvám se. Asi se moc angažuji.“

Nehádal se se mnou.

„Udělal jsi kus dobré práce. Hodně mi pomáháš. Věci občas ale nedávají smysl, i když jsi udělal dobrou práci.“

„Co tedy hodláš dělat? Necháš to úplně být?“

„Ne. Kouknu se na McCaffreyho minulost – potichu a nenápadně. Především na to Mexiko. Dále budu prosévat Handlerovy a Bruno vy finanční záznamy a přidám k nim i Gutierrezovou. Zavolám dokonce do kanceláře šerifa v Malibu a nechám si poslat kopie nehody toho kluka. Jak že se jmenoval?“

„Nemeth.“

„Fajn. To by neměl být problém.“

„Potřebuješ ode mě ještě něco?“

„Co? Och. Ne, nic. Udělal jsi kus dobré práce, Alexi. Chci, abys věděl, že to myslím opravdu vážně. Tvé informace využiji. Co kdyby sis tak chvíli nedělal těžkou hlavu?“

„Dobře,“ souhlasil jsem bez nadšení. „Ale informuj mě.“

„Budu,“ slíbil. „Měj se.“

Hlas, který se ozval na druhém konci linky, byl ženský a velmi profesionální. Pozdravil mě monotónním rytmickým švitořením, optimistickou povzneseností, jež hraničila s obscénností.

„Dobré ráno! Domov pro opuštěné děti!“

„Dobré ráno. Rád bych mluvil s někým, kdo by mi mohl poradit, jak se stát členem Brigády gentlemanů.“

„Chvilinku strpení, pane!“

O dvacet vteřin později se ozval mužský hlas.

„Tim Kruger. Jak vám mohu pomoci?“

„Rád bych si promluvil o možném vstupu do Brigády gentlemanů.“

„Jistě, pane. Kterou společnost zastupujete?“

„Žádnou. Dávám žádost jako jednotlivec.“

„Aha.“ Z hlasu se vytratil náznak kolegiality. Na některé lidi má narušení rutiny takový vliv – místo přátelství přijde ostražitost. „Vaše jméno, prosím?“

„Doktor Alex Delaware.“

Určitě na něj zapůsobil můj titul, protože opět a okamžitě změnil tón.

„Dobré ráno, doktore. Jak se dnes máte?“

„Dobře, děkuji. A vy?“

„Skvěle. Můžu se, prosím, zeptat, jaký je váš obor?“

Můžete.

„Dětský psycholog. Ve výslužbě.“

„To je skvělé. Moc odborníků na duševní zdraví u nás dobrovolně nepracuje. Já sám mám diplom poradce pro manželství, rodinu a dítě a v domově mám na starosti vstupní hodnocení a poradenství.“

„Řekl bych, že většina z nich to bere příliš jako práci,“ řekl jsem. „Už jsem nějakou chvíli mimo obor a líbí se mi myšlenka znovu začít pracovat s dětmi.“

„Výborně. A co vás přivedlo k nám?“

„Vaše reputace. Slyšel jsem, že si vedete dobře. A že máte vše dobře zorganizované.“

„Ano, děkuji vám, doktore. Opravdu se snažíme udělat pro děti to nejlepší.“

„Tomu naprosto věřím.“

„Pro potenciální Gentlemany pořádáme exkurze. Další plánujeme od pátku za týden.“

„Moment, kouknu se do plánovače.“ Odešel jsem od telefonu, podíval se z okna/ udělal pět dřepů a vrátil se ke sluchátku. „Omlouvám se, pane Krugere. Ten den mi nevyhovuje. Kdy je další návštěva?“

„Za další tři týdny.“

„To je příliš dlouhá doba. Doufal jsem, že se k vám podívám dříve.“ Snažil jsem se, aby můj hlas zněl tesklivě a trochu netrpělivě.

„Hmm. Dobrá, doktore, jestli vám nevadí trocha improvizace a vzdáte se skupinového výletu, mohu vás osobně provést. Nebude možné si pustit video show, ale jako psycholog znáte koneckonců spoustu takových věcí.“

„To zní dobře.“

„Vlastně pokud máte volno dnes odpoledne, mohl bych to zařídit. Reverend Gus je tady – rád se setkává s potenciálními Gentlemany – a to nebývá vždycky, protože hodně cestuje. Tento týden nahrává s Mervem Griffinem, pak odlétá do New Yorku na A. M. America.“

Televizní úspěchy McCaffreyho mi oznamoval slavnostním tónem křižáka odhalujícího Svatý grál.

„To by bylo skvělé.“

„Znamenitě. Kolem třetí?“

„Platí.“

„Víte, kde nás najdete?“

„Jen zhruba. V Malibu.“

„V kaňonu Malibu.“ Vysvětlil mi cestu a dodal: „Až tady budete, můžete vyplnit náš prověřovací dotazník. Ve vašem případě půjde jen o formalitu, doktore, ale musíme projít všechny náležitosti. I když osobně si nemyslím, že by byly psychologické testy nejlepší pro prověřování psychologa, nemám pravdu?“

„Taky si to nemyslím. Sami je navrhujeme a můžeme zkreslit výsledky.“

Rozesmál se v úpěnlivé snaze udržet přátelskou atmosféru.

„Máte ještě nějakou otázku?“

„Nejspíš ne.“

„Výborně. Uvidíme se ve tři.“

Malibu je stejnou měrou představa jako skutečné místo. Představy o Malibu jsou umocňovány televizí vysílající seriály o Americe, jsou vyryté v drážkách gramofonových desek a zdobí přebaly brakové literatury. Malibu v představách znamená nekonečný písek; naolejovaná dohněda opálená těla; plážový volejbal; sluncem vybělené vlasy; milování pod tenkou pokrývkou s kadencí vzrušení přizpůsobenou zvuku vln; boudy za milion dolarů, postavené na dřevěných pilotách, které jim zaručují takovou stabilitu, že se po každém větším dešti dají na pochod; korvety, chaluhy a kokain.

To vše je pravda. Avšak jen zčásti.

Existuje také jiné Malibu. Malibu, které obklopuje kaňony a špinavé cesty, jež se namáhavě šplhají pohořím Santa Monica. Tohle Malibu nemá oceán. Vodu tam najdete v podobě potůčků, které tečou stinnými roklemi a mizí, jakmile stoupne teplota. I zde stojí domy, soustředěné kolem hlavní cesty, ale většinu území pokrývá divočina. Stále zde žijí pumy potulující se v odlehlých končinách, smečky kojotů, kteří po nocích slídí a prchají s ulovenou kořistí – kuřetem, vačicí, tlustou ropuchou. Stinné hájky poskytují útočiště rosničkám, které se zde množí tak hojně, že na ně často šlápnete v domnění, že vaše noha spočinula na měkké, šedivé zemi. Dokud se ta země nezačne hýbat. Zdejší Malibu obývá také spousta hadů – korálovky, užovky, chřestýši. Tu a tam narazíte na osamělé ranče, jejichž obyvatelé žijí v iluzi, že druhá polovina dvacátého století nikdy nenastala. Koňské stezky označené kouřícími hromádkami. Kozy. Tarantule.

O tomto druhém Malibu koluje mezi lidmi spousta příběhů.

O rituálních vraždách prováděných satanistickými kulty. O tělech, která nikdy nebudou a ani nemohou být nalezena. O lidech, kteří se vydali na túru, a už o nich nikdy nikdo neslyšel. Hororové příběhy, na nichž je často tolik pravdy jako na příbězích Pobřežní hlídky.

Odbočil jsem z pacifické pobřežní dálnice nahoru na Rambla Pacifica a přejel hranici mezi oběma Malibu. Sevilla s lehkostí zvládla příkré stoupání. Pouštěl jsem si Djanga Reinhardta a cikánská hudba krásně ladila s prázdnotou, která se odvíjela před čelním sklem. Silnice se vlnila jako stuha, v jednu chvíli na ni útočilo horké pacifické slunce a vzápětí se nořila do stínu obřích eukalyptů. Po jedné straně následovala jedna vyprahlá strž za druhou, druhá strana spadala prudce do prázdného prostoru. Spletitost silnice udržovala unaveného řidiče v pozornosti a před každou zatáčkou slibovala něco, co nikdy nemohla splnit.

V noci jsem spal trhaně, přemýšlel jsem o sobě a Robin, před očima se mi míhaly tváře dětí – Melody Quinnové, nesčetných pacientů, které jsem léčil v uplynulých deseti letech, pozůstatky chlapce jménem Nemeth, jenž zemřel jen o několik kilometrů výše na této cestě. Napadlo mě, jaký byl asi poslední obraz, který spatřil, jaký impuls proběhl synapsemi v jeho mozku vteřiny před tím, než se na něj odnikud vyřítilo řvoucí monstrum na čtyřech kolech… A co ho vůbec vedlo k tomu, aby se sám ocitl na cestě uprostřed tmavé noci?

Začala se mě pomalu, ale neúprosně zmocňovat únava posílená prázdnotou kolem cesty. Musel jsem s ní začít svádět boj, abych zůstal čilý. Zesílil jsem hudbu a otevřel okna. Vzduch čistě voněl, ale ucítil jsem v něm jemný závan kouře, jako by se někde v dálce něco pálilo.

Byl jsem tak zaneprázdněn snahou udržet se při plném vědomí, že jsem skoro minul značku okresu, oznamující, že po třech kilometrech bude následovat odbočka k Domovu pro opuštěné děti.

Samotná odbočka by se dala minout velice snadno, protože následovala jen kousek za ostrou zatáčkou. Cesta byla úzká, široká sotva pro dvě míjející se auta, a bohatě stíněná stromy. Pokračovala asi tři čtvrtě kilometru vytrvalým stoupáním, dost prudkým na to, aby odradila většinu pěších turistů. O tomhle místě zcela zjevně nikdo neuvažoval jako o turistickém cíli. Hodilo se pro pracovní tábor, pracovní farmu, nápravné zařízení nebo pro jakoukoli činnost, která není určena zvědavým očím nepovolaných.

Přístupová cesta končila u vysokého drátěného plotu, na němž byla připevněna velká písmena z leštěného hliníku, která dohromady tvořila nápis Domov pro opuštěné děti. Vpravo od názvu se vyjímal ručně malovaný znak znázorňující čtyři děti – bílé, černé, žluté a hnědé. Na druhé straně plotu, necelé tři metry od něj, stál strážní domek. Seděl v něm jeden uniformovaný muž. Když si mě všiml, zaskuhral na mě z mluvítka připevněného k bráně.

„Co pro vás můžu udělat?“ Hlas zněl mechanicky a kovově, jako by někdo vzal lidskou řeč, převedl ji na bajty, nacpal do počítače a znovu pustil.

„Doktor Delaware. Mám na třetí hodinu domluvenou schůzku s panem Krugerem.“

Vrata se hladce otevřela.

Seville bylo dovoleno kousek popojet, než ji zastavila pruhovaná oranžovobílá závora.

„Dobré ráno, doktore.“

Strážce byl mladý, kníratý a důležitý. Jeho uniforma byla šedivá, stejně jako jeho pohled. Náhlý úsměv, který se mu objevil na tváři, mě neoklamal. Procházel jsem důkladným hodnotícím rentgenem jeho očí.

„S Timem se setkáte u administrativní budovy. Jeďte po téhle cestě přímo a pak zahněte doleva. Auto můžete nechat na parkovišti pro návštěvy.“

„Děkuji.“

„Jste vítán, doktore.“

Stiskl tlačítko a pruhovaná závora se zvedla, jako by mi salutovala.

Administrativní budova vypadala, jako by podobnému účelu sloužila i v dobách zdejší internace Japonců. Měla pochmurné vzezření vojenské architektury a nebylo pochyb, že nátěr – blankytná modř s bělostnými nadýchanými mraky – byl vytvořen teprve nedávno.

Přední kancelář byla obložená levnou imitací dubu a obývala ji babičkovsky vyhlížející žena v nevýrazných bavlněných pracovních šatech.

Představil jsem se. Za svou iniciativu jsem byl odměněn babičkovským úsměvem.

„Tim bude hned u vás. Sedněte si, prosím, a udělejte si pohodlí.“

V kanceláři nebylo nic moc zajímavého k vidění. Obrázky na stěnách vypadaly, jako by je někdo odcizil z nějakého motelu. Místnost měla okno, ale to nabízelo výhled na šedivé parkoviště. Za ním pak rostl hustý les – eukalypty, cypřiše a cedry, ale z místa, kde jsem seděl, byly vidět pouze kmeny, nepřerušovaný pás šedé a hnědé. Pokusil jsem se zabavit dva roky starým výtiskem časopisu California Highways.

Naštěstí jsem nemusel dlouho čekat.

Asi po dvou minutách se otevřely dveře vedlejší místnosti a vyšel mladý muž.

„Doktor Delaware?“

Vstal jsem.

„Tim Kruger.“ Podali jsme si ruce.

Byl menšího vzrůstu, ve věku mezi pětadvaceti a třiceti lety a vypadal jako zápasník, tvrdý a sukovitý, s vypracovanými svaly na všech strategických místech. Měl docela hezky tvarovaný obličej, ale příliš netečný výraz, kterým připomínal trochu nedodělaného Kena. Měl silnou bradu, malé uši, vystupující rovný nos, jenž se ve středním věku změní na baňatý, opálení muže, který se často pohybuje venku, světle hnědé oči pod hustým obočím a nízké čelo, které z velké části zakrýval porost hustých pískově hnědých vlasů. Oblečení se skládalo ze slámově žlutých kalhot, světle modré košile s krátkým rukávem a modrohnědé kravaty. K límci měl připnutou vizitku, která mi potvrdila, že přede mnou stojí T. Kruger, M. A., MFCC, ředitel, poradenství.

„Čekal jsem někoho staršího, doktore. Povídal jste, že jste ve výslužbě.“

„Jsem. Odešel jsem brzy, abych si mohl užívat důchodu.“

Srdečně se zasmál.

„Něco na tom je. Věřím, že jste nás našel bez problémů.“

„Bez problémů. Nasměroval jste mě dokonale.“

„Výborně. Můžeme začít s prohlídkou, jestli chcete. Reverend Gus je někde v areálu. Vrátí se do čtyř a rád se s vámi setká.“

Přidržel mi dveře.

Přešli jsme parkoviště a vkročili na chodník vysypaný štěrkem.

„Domov,“ začal, „se rozkládá na dvaceti sedmi akrech. Když se zastavíme právě tady, budeme mít krásný výhled na celý areál.“

Stáli jsme na nejvyšším bodě pozemku a shlíželi na budovy, hřiště, klikaté cestičky a kulisu hor v pozadí.

„Z těch sedmadvaceti akrů je fakticky pět zastavěných. Zbývající plocha jsou otevřená prostranství, což je skvělé pro děti, protože většina z nich pochází z města.“ Rozeznal jsem postavy dětí, které se pohybovaly po skupinkách, hrály fotbal nebo posedávaly na trávě. „Té části na severu“ – ukázal na široširé zelené prostranství – „říkáme Louky. Teď tam roste hlavně vojtěška a plevel, ale máme v plánu to tam už v létě změnit na zeleninové zahrady. Na jihu je Háj.“ Ukázal směrem k lesu, který jsem předtím viděl z kanceláře. „Je to chráněná lesní půda, skvělé místo na výlety do přírody. Žije tam udivující spousta volně žijící zvěře. Pocházím ze Severozápadu, a než jsem zakotvil tady, myslel jsem si, že nejdivočejší život je na Sunset Stripu.“

Usmál jsem se.

„Tam v těch budovách děti bydlí.“

Otočil se a ukázal na skupinu deseti velkých baráků. Ty byly stejně jako administrativní budova pomalované neformálními kresbami. Duhově zbarvené kresby působily na stěnách z vlnitého plechu bizarně optimistickým dojmem.

Opět se otočil a já jsem se podíval, kam ukazuje.

„Tam máme náš plavecký bazén s olympijskými rozměry. Je to dar Majestic Oil.“ Bazén se zeleně třpytil a zdálky vypadal jako díra v zemi naplněná limetkovým želé. Vodu brázdil osamělý plavec, který za sebou nechával zpěněnou dráhu. „Kousek dál je pak ošetřovna a škola.“

Všiml jsem si skupinky šedivých budov na vzdáleném konci pozemku, tam, kde se obvod středové části setkával s okrajem Háje. Na to místo mě neupozornil.

„Pojďte se podívat na ubytovny našich svěřenců.“

Následoval jsem ho dolů z kopce a kochal se idylickým obrazem zvlněné krajiny. Kolem zastavěné plochy se to hemžilo čilou aktivitou, ale zdálo se, že je vše velice dobře organizováno.

Kruger si to rázoval svižným sportovním tempem a přitom ze sebe chrlil fakta a čísla, popisoval filozofii domova jako instituce, která kombinuje „strukturu a jistotu rutiny s tvořivým prostředím, které povzbuzuje zdravý vývoj“. Měl odhodlaně pozitivní názor – na domov, svou práci, reverenda Guse a děti. Jedinou výjimkou bylo vážné zabědování nad problémy zkoordinovat „optimální péči“ s každodenními finančními záležitostmi instituce. Avšak i po této lamentaci následovalo tvrzení, které zdůraznilo, že chápe ekonomickou realitu osmdesátých let, a několik pozitivních poznámek o systému svobodného podnikání.

Byl dobře vyškolený.

V interiéru plechového baráku natřeného na růžovo převládala bílá barva, doplňovala ji tmavá prkenná podlaha. Budova byla prázdná a naše kroky vyvolávaly ozvěnu. Ve vzduchu byl cítit kov. Postele dětí byly dvouposchoďové kovové palandy uspořádané ve vojenském stylu kolmo ke stěnám a doplněné skříňkami a konzolovými poličkami přimontovanými ke kovovému obložení. Tu a tam byla vidět snaha o vyzdobení – některé děti si u svých postelí vylepily obrázky komiksových hrdinů, sportovců, herců, ale do očí bila absence jakýchkoli rodinných fotografií nebo jiného důkazu o nedávném důvěrném spojení s příbuznými.

Napočítal jsem lůžka pro padesát dětí.

„Jak zvládnete organizaci tolika dětí?“

„Je to těžké,“ připustil, „ale docela to zvládáme. Pomáhají nám dobrovolní konzultanti z UCLA, Northridge a jiných vysokých škol. Oni získají kredit z úvodu do psychologie a my pomoc zdarma. Rádi bychom měli kmenové zaměstnance, ale je to finančně nemožné. Máme dva poradce na jednu cimru a školíme je, jak používat výchovné prostředky – doufám, že proti nim nic nemáte.“

„Ne, pokud jsou používány správně.“

„Och, to samozřejmě jsou. Rozhodně s vámi souhlasím. Snažíme se jít cestou nejmenšího odporu, používáme symbolické odměny, spoustu pozitivní motivace. Vyžaduje to dohled – a tady jsem dobrý já.“

„Zdá se, že to dobře zvládáte.“

„Snažím se.“ Ve tváři se mu mihl úšklebek. „Chtěl jsem si udělat doktorát, ale scházely mi peníze.“

„Kde jste studoval?“

„Na Oregonské univerzitě. Mám magisterský titul z vychovatelství, předtím bakalářský z psychologie z Jedsonského institutu.“

„Myslel jsem, že v Jedsonu studují jen boháči.“ Malá škola u Seattlu měla reputaci útočiště pro potomstvo bohatých.

„Máte skoro úplnou pravdu,“ ušklíbl se. „Bylo to tam jako ve venkovském klubu pro bohaté. Získal jsem sportovní stipendium. Dělal jsem lehkou atletiku a hrál baseball. Ve druhém ročníku jsem si natrhl vazy a rázem jsem byl persona non grata.“ Oči mu na okamžik potemněly, když se mu vybavila takřka zapomenutá nespravedlnost. „Ale co, mám rád to, co dělám – spousta zodpovědnosti a rozhodování.“

Vyrušil nás náhlý zvuk z druhého konce místnosti. Oba jsme se za ním otočili a viděli, jak se na jedné dolní palandě hýbe pokrývka.

„To jsi ty, Rodney?“

Kruger se vydal k posteli a jemně poplácal vrtící se zmuchlanou hromadu. Zpod ní se vynořil chlapec. Sedl si, ale držel si pokrývku pevně přitáhnutou k bradě. Byl baculatý, tmavé pleti, a vypadal na dvanáct let, ale jeho přesný věk bylo těžké odhadnout, protože jeho obličej jevil výrazné známky Downova syndromu: měl protáhlou lebku, plochý obličej, hluboké oči posazené blízko u sebe, šikmé obočí, nízko posazené uši a vyčnívající jazyk. Měl zmatený výraz, typický pro mentálně retardované jedince.

„Ahoj, Rodney,“ pozdravil ho Kruger mírným hlasem. „Copak se děje?“

Přistoupil jsem k posteli. Rodney se na mě tázavě podíval.

„To je v pořádku, Rodney. Je to kamarád. Teď mi řekni, co se děje.“

„Rodney nemocný,“ zadrmolil Rodney nezřetelně.

„Jak jsi nemocný?“

„Bolí břicho.“

„Hmm. Bude se na tebe muset podívat pan doktor, až sem přijde.“

„Ne!“ zaječel hoch. „Ne doktor!“

„No tak, Rodney.“ Kruger byl trpělivý. „Jestli jsi nemocný, budeš muset zajít na prohlídku.“

„Ne doktor!“

„Dobře, Rodney, dobře.“ Kruger mluvil uklidňujícím hlasem. Rodney se začal chovat hystericky. Vykulil oči a roztřásla se mu brada. Vykřikl a mrskl sebou dozadu tak rychle, až se týlem bouchl o kovovou pelest. Přetáhl si pokrývku přes obličej a dával nám najevo svůj nevyslovený protest.

Kruger se ke mně obrátil a vzdychl. Počkal, dokud se hoch neuklidnil, a pak na něj opět promluvil.

„O doktorovi si popovídáme až později, Rodney. Teď mi ale pověz, kde bys měl právě být? Kde je právě teď tvá skupina?“

„Na svačině.“

„Ty nemáš hlad?“

Hoch zavrtěl hlavou.

„Bolí břicho.“

„Nemůžeš tady ležet sám. Buď pojď se mnou na ošetřovnu a zavoláme někoho, ať na tebe dává pozor, nebo vstaň a běž za svou skupinou na svačinu.“

„Ne doktor.“

„Dobře. Žádný doktor. Teď vstávej.“

Hoch se vymotal zpod deky a slezl na druhou stranu postele, dál od nás. To už jsem jasně viděl, že je starší, než jsem si původně myslel. Bylo mu alespoň šestnáct let a na bradě mu rašily první vousy. Hleděl na mě očima plnýma strachu.

„To je kamarád, Rodney. Pan Delaware.“

„Ahoj, Rodney.“ Natáhl jsem ruku k pozdravu. Podíval se na ni a zavrtěl hlavou.

„Chovej se přátelsky, Rodney,“ napomenul ho Kruger. „Tak přece získáváme dobré body, pamatuješ?“

Rodney zavrtěl hlavou.

„Ale no tak, Rodney, podejte si ruce.“

Avšak retardovaný hoch byl pevně rozhodnutý. Když Kruger udělal krok jeho směrem, couvl a rukama si kryl obličej.

Chvíli tak pokračovali v němém souboji o prosazení své vůle. Nakonec to Kruger vzdal.

„Tak dobře, Rodney,“ řekl smířlivě. „Dnes zapomeneme na společenské chování, protože jsi nemocný. Teď ale běž a připoj se ke své skupině.“

Chlapec od nás vycouval co nejdál a obloukem obešel postel. Nepřestával vrtět hlavou a ruce držel před sebou jako obranný štít. Když byl kousek od dveří, otočil se a zvláštním kolébavým během vyrazil ven a zmizel v prudkém slunečním světle.

Kruger se na mě podíval a unaveně se pousmál.

„Je to jeden z našich nejobtížnějších chovanců. Je mu sedmnáct a má chování tříletého dítěte.“

„Vypadá to, že má velký strach z doktorů.“

„Bojí se spousty věcí. Jako většina dětí s Downovým syndromem má hodně zdravotních problémů – srdce, infekce, zubní kazy. Přidejte k tomu pokřivené myšlení, které se odehrává v té jeho hlavičce, a děs je na světě. Máte nějaké zkušenosti s mentálně postiženými dětmi?“

„Nějaké ano.“

„Pracoval jsem už se stovkami takových a nepamatuji si nikoho z nich, kdo by neměl vážné emocionální problémy. Víte, veřejnost si myslí, že jsou jako ostatní děti, jen trochu pomalejší. Není to pravda.“

Do hlasu se mu vkradlo podráždění. Přisoudil jsem to pokoření z prohry v psychickém pokeru s retardovaným chlapcem.

„Rodney ušel dlouhou cestu,“ pokračoval. „Když k nám přišel, neuměl ani chodit na záchod. Po třinácti pěstounských rodinách.“ Zavrtěl hlavou. „Je to skutečně ubohé. Někteří lidé, jimž okres přidělí děti do péče, se neumějí postarat o psa, natož o děti.“

Vypadalo to, že se pustí do delšího proslovu, ale zarazil se a nasadil zpátky svůj úsměv. „U hodně dětí, které tady máme, je velice nízká pravděpodobnost adopce – jsou bud mentálně retardované, mají různé vady, jsou smíšené rasy nebo prošly už několika pěstounskými rodinami. Když se k nám dostanou, nemají ani představu o společensky vhodném chování, hygieně nebo základních dovednostech potřebných k normálnímu každodennímu životu. Často začínáme od nuly. Teší nás ale každý pokrok. Jeden ze studentů vydává studii o našich výsledcích.“

„Je to úžasný způsob, jak shromáždit data.“

„Ano. A upřímně řečeno, pomáhá nám to sehnat peníze, což je často rozhodující faktor, když chcete udržet v provozu tak výborné zařízení, jako je Domov. Pojdte.“ Vzal mě za paži. „Pojdte se podívat na ostatní místa.“

Zamířili jsme k bazénu.

„Slyšel jsem,“ řekl jsem, „že reverend McCaffrey umí skvěle shánět peníze.“

Kruger se na mě podíval úkosem, zjevně hodnotil význam mých slov.

„Ano, umí. Je obdivuhodná osobnost a to přináší výsledky. A taky to spolyká většinu jeho času. Ale i tak je to obtížné. Víte, provozoval podobný dětský domov v Mexiku, ale musel ho zavřít. Neměl žádnou podporu od vlády a postoj tamějšího soukromého sektoru byl, nechte je hladovět.“

Stáli jsme u bazénu. Ve vodě se odrážely stromy, tmavě zelenou barvu střídaly smaragdové skvrny. Z vody stoupal odér chlóru smíchaný s potem. Osamělý plavec dosud brázdil hladinu – pravidelná tempa motýlkem ukazovala vypracované svaly.

„Hej, Jimbo!“ zavolal Kruger.

Plavec se zastavil na opačném konci bazénu, vystrčil hlavu z vody a všiml si, že na něj Kruger mává. Volnými tempy doplaval k nám, vzepřel se rukama o kraj bazénu a do půlky těla se vynořil z vody. Vypadal na něco málo přes čtyřicet let, měl bradku a jeho opálené tělo, pokryté vlhkým tmavým ochlupením, bylo samý sval.

„Ahoj, Time.“

„Doktore Delaware, tohle je Jim Halstead, náš hlavní trenér. Jime, tohle je doktor Delaware.“

„Vlastně váš jediný trenér.“ Halstead mluvil hlubokým hlasem, který vycházel z jeho útrob. „Potřásl bych vám rukou, ale ta má je trochu mokrá.“

„To je v pořádku.“ Usmál jsem se.

„Doktor Delaware je dětský psycholog, Jime. Prohlíží si Domov jako možný budoucí Gentleman.“

„Hrozně rád vás poznávám, doktore, a doufám, že se k nám připojíte. Je tady krásně, že?“ Natáhl hnědou ruku k modré obloze.

„Nádherně.“

„Jim dříve pracoval v centru,“ vysvětloval Kruger. „Na střední sportovní škole. Pak zmoudřel.“

Halstead se rozesmál.

„Trvalo mi to dost dlouho. Snesu hodně, ale když mi jeden opičák vyhrožoval s nožem v ruce potom, co jsem mu přikázal dělat kliky, zabalil jsem to.“

„Mám za to, že tady se s takovými případy nesetkáváte,“ řekl jsem.

„V žádném případě,“ zahřměl. „Ti prcci jsou úžasní.“

„To mi připomíná.“ přerušil ho Kruger, „že bych si s tebou chtěl promluvit o programu pro Rodneyho Broussarda. Je třeba vymyslet něco, co mu zvedne sebevědomí.“

„Něco s tím udělám.“

„Uvidíme se později, Jime.“

„Výborně. Přijďte zas, doktore.“

Chlupaté tělo se vnořilo do vody jako hladké torpédo a jeho pohyb u dna bazénu připomínal vydru.

Obešli jsme asi půlkilometrový úsek po periferii instituce. Kruger mi ukázal ošetřovnu, čistě bílou pomenší místnost s vyšetřovacím stolem a lůžkem. Chromované části se čistě leskly a vzduch byl prosycen zápachem antiseptických přípravků. Místnost byla prázdná.

„Na poloviční úvazek pro nás pracuje jedna zdravotní sestra. Z pochopitelných důvodů si nemůžeme dovolit lékaře.“

Napadla mě otázka, proč by Majestic Oil nebo podobný mecenáš nemohl přispět na lékaře pracujícího na částečný úvazek.

„Měli jsme ale štěstí a teď máme seznam lékařů, často těch největších špiček ve svém oboru, kteří se zde střídají.“

Pokračovali jsme v cestě. Míjely nás skupinky mladistvých a jejich vychovatelů. Kruger vždycky zvedl ruku k pozdravu a dostalo se mu stejné reakce. Děti většinou nereagovaly. Přesně jak Olivia předpokládala a Kruger potvrdil, většina jich měla viditelné tělesné nebo duševní postižení. Zdálo se, že počet chlapců převyšuje počet děvčat, přibližně v poměru tři ku jedné, a většina dětí měla černošský nebo hispánský původ.

Kruger mě zavedl do jídelny, která měla vysoký strop, stěny se štukovou omítkou a byla až pedantský čistá.

Za skleněnou příčkou stála nemluvná Mexičanka a netečně čekala s naběračkou v ruce. Menu mělo typické institucionální složení – vývar, nápadité využití mletého masa, želé, převařená zelenina v bešamelové omáčce.

Sedli jsme si k piknikovému stolu a Kruger zašel do jedné zadní místnosti za pultem s jídlem. Vrátil se s táckem dánských sušenek a kávou. Máslové pečivo krásně a hlavně draze vonělo. Něco takového jsem za sklem opravdu neviděl.

Na druhém konci místnosti seděla pod dohledem dvou pozorných studentských vychovatelů skupinka dětí, které se věnovaly jídlu a pití. Přesněji řečeno, pokoušely se jíst a pít. I na větší vzdálenost bylo vidět, že každé z nich je postižené mozkovou obrnou. Některé byly křečovitě strnulé, jiným mimovolně škubaly končetiny nebo hlava. Všechny zápasily s jídlem, které se snažily dostat ze stolu do úst. Vychovatelé je pozorovali a tu a tam pomohli slovním povzbuzením. Nepomáhali však fyzicky a spousta hořčice a želé skončila na podlaze.

Kruger se s chutí zakousl do čokoládové sušenky. Já jsem si vybral skořicovou roládku a pohrával jsem si s ní. Kruger nám oběma nalil kávu a zeptal se, jestli nemám nějaké otázky.

„Ne. Všechno tu na mě dělá ohromný dojem.“

„Výborně. Povím vám tedy něco o Brigádě gentlemanů.“

Vyložil mi stručnou historii dobrovolné skupiny a zdůraznil moudrost reverenda Guse při získávání účasti místních korporací.

„Gentlemani jsou zralí, úspěšní jedinci. Představují pro většinu našich dětí jedinou šanci, jak se setkat se stabilní rolí modelového muže. Jsou uznávaní, je to smetánka společnosti a poskytují dětem vzácný záblesk úspěchu. Děti se tím učí, že je opravdu možné být úspěšný. Gentlemani zde tráví svůj čas s dětmi a taky je berou ven z kampusu – na sportovní akce, filmy, hry a do Disneylandu. A taky k sobě domů na rodinné večeře. Děti mají přístup k životnímu stylu, se kterým se předtím nesetkaly. A pro ty muže je to taky naplňující. Obecně žádáme o půlroční závazek a šedesát procent mužů se upíše na druhý nebo i třetí cyklus.“

„Není to pro děti frustrující?“ zeptal jsem se. „Ochutnat sladký život, který je tak vzdálený jejich dosahu.“

Byl na takovou otázku připravený.

„Dobrý dotaz, doktore. Ale my nezdůrazňujeme, že je pro ně něco nedosažitelné. Chceme, aby měly pocit, že jediným omezením je pro ně nedostatek motivace. Že za sebe musí vzít odpovědnost. Že mohou skutečně dosáhnout na oblohu, tak, jak uvádí kniha, kterou pro děti napsal reverend Gus. Dotkni se nebe. Obsahuje komiksy, hry, omalovánky. Učí děti pozitivnímu myšlení.“

Působil na mě jako Norman Vincent Peale okořeněný humanistickým psychologickým žargonem. Pohlédl jsem přes něj na obrnou postižené děti, které zápasily s jídlem. Sebevětší počet setkání se členy privilegované třídy jim nepřinese členství v Jachtařském klubu, pozvání na první ples držitelů modré stuhy nebo mercedes v garáži.

Pozitivní myšlení mělo své hranice.

Ale Kruger měl svůj scénář a toho se držel. Musel jsem uznat, že byl po čertech dobrý. Přečetl si ty správné časopisy a dokázal citovat statistiky. Dokázal využít ten druh mluvy, který nutí člověka sáhnout po peněžence.

„Mohu vám přinést ještě něco?“ zeptal se, když dojedl druhý kousek. Já jsem si dosud neukousl ani z prvního.

„Ne, děkuji.“

„V tom případě pojďme zpátky. Jsou skoro čtyři hodiny.“

Rychle jsme prošli zbývající část. Minuli jsme kurník s asi dvaceti slepicemi, zaneprázdněnými klováním do všeho, kde tušily něco k sezobnutí, kozu přivázanou na dlouhém provazu, křečky pobíhající do nekonečna ve svých plastových kolotočích a baseta, štěkajícího napůl vážně na šeřící se oblohu. Kruger mě informoval, že během druhé světové války sloužila školní budova postupně jako kasárna, tělocvična a skladiště. Byla obratně a tvořivě, ale zároveň úsporně přestavěna někým s dobrým smyslem pro kamufláž. Pochválil jsem projektanta.

„To je práce reverenda Guse. Jeho stopy najdete na každém čtverečním centimetru. Je to pozoruhodný muž.“

Zatímco jsme se blížili k reverendově kanceláři, všiml jsem si opět nevzhledných budov na kraji lesa. Z kratší vzdálenosti jsem viděl, že se jedná o čtyři kryté betonové budovy bez oken, napůl zapuštěné do země jako bunkry. Nájezdové rampy se svažovaly k železným dveřím. Kruger nevypadal na to, že by mi k nim chtěl podat vysvětlení, a proto jsem se ho zeptal sám.

Ohlédl se.

„Sklady,“ řekl nevzrušeně. „Pojdte. Jdeme zpátky.“

Dokončili jsme okruh a ocitli se zpět u budovy pomalované mraky. Kruger mě zavedl dovnitř, podal mi ruku a řekl, že doufá v naše další setkání a že připraví prověřovací materiály, zatímco si budu povídat s reverendem. Pak mě předal do laskavé péče babičky, recepční, která se zvedla ze židle a sladkým hlasem mě vyzvala, abych chvilku počkal na Pana Velikého.

Otevřel jsem výtisk Fortune a snažil jsem se vzbudit v sobě zájem o vlastnosti budoucích mikroprocesorů v kovoobráběcím průmyslu, ale slova se mi rozmazala a změnila v beztvaré šedé skvrnky. Tak na mě většinou působily řeči o budoucnosti.

Trvalo to opravdu jen chvilku a dveře se otevřely. V Domově se neuvěřitelně dbalo na dochvilnost. Začínal jsem si připadat jako surovina – jedno jaká – jedoucí po montážní lince, kde ji postupně roztaví, odlijí do tvaru, vykovají, utáhnou šrouby a důkladně zkontrolují.

„Reverend Gus vás očekává,“ řekla babička.

Pomyslel jsem si, že nadešel čas závěrečného leštění.

16

Kdybychom stáli venku, asi by zastínil slunce. Měl bez pěti centimetrů dva metry a vážil dobrých sto padesát kilogramů. Obrovské tělo hruškovitého tvaru, hora světlého masa, bylo oblečené do světle žlutohnědého obleku, bílé košile a černé kravaty šířky hotelového ručníku na ruce. Hnědé mokasíny na jeho nohou se daly nazvat loděmi a ruce lopatami. Jeho postava vyplnila celý dveřní otvor. Černé brýle s kostěnou obroučkou seděly na masitém nose, který rozděloval obličej, jehož žmolkovitá struktura připomínala tapiokový pudink. Povislé tváře hyzdily bulky, pigmentové skvrnky a rozšířené póry. Některé rysy prozrazovaly vzdálený africký původ – placatý nos, odulé rty tak vlhké a tmavé, že se mi vybavilo přirovnání se syrovými játry, porost kraťounkých kudrnatých vlasů, které však měly barvu zrezivělého potrubí. Měl bledé, takřka bezbarvé oči. Takové oči jsem už viděl – na rybě, zabalené v ledu.

„Doktore Delaware, jsem Augustus McCaffrey.“

Jeho ruka zcela pohltila mou a po jemném stisku ji opět pustila. Měl podivně mírný hlas. Vzhledem k jeho velikosti bych očekával sílu lodní sirény. Hlas, který jsem slyšel, byl překvapivě lyrický, dosahoval sotva hloubky barytonu, a navíc jej změkčoval líný jižanský rytmus – tipoval jsem na Luisianu.

„Pojďte dál, ano?“

Následoval jsem ho jako Ind, který kráčí za svým slonem. Jeho kancelář byla prostorná a oknem dovnitř proudila spousta světla, ale nebyla zařízená o nic elegantněji než čekárna. Stěny byly obložené levnou imitací a postrádaly jakoukoli výzdobu, až na velký dřevěný krucifix. Ten visel nad stolem z kovu a umakartu, který vypadal jako přebývající kousek nějaké vládní organizace. Za stolem byly další dveře.

Posadil jsem se na jednu ze tří židlí s vinylovým čalouněním. Reverend se usadil na otáčecí židli, která pod jeho vahou protestně zasténala, propletl prsty a opřel se o stůl před sebou, který v poměru k němu vypadal najednou jako dětský nábytek.

„Věřím, že vám Um poskytl důkladnou prohlídku a odpověděl na všechny vaše otázky.“

„Velice mi vyšel vstříc.“

„Dobře,“ pronesl pomalu. „Je to velmi schopný mladý muž. Personál si vybírám osobně.“ Zúžil oči. „Stejně jako dobrovolníky. Chceme pro děti jen to nejlepší.“

Opřel se a ruce položil na břicho.

„Jsem nesmírně potěšen, že se muž vašeho postavení rozhodl k nám připojit, doktore. V Brigádě gentlemanů jsme nikdy neměli dětského psychologa. Tim tvrdí, že prý jste v důchodu.“

Obdařil mě žoviálním úsměvem. Bylo nad slunce jasné, že očekává vysvětlení.

„Ano. To je pravda.“

„Hmm.“ Poškrábal se za uchem a nepřestával se usmívat. Čekal. Vrátil jsem mu úsměv.

„Víte,“ pokračoval nakonec, „když se Tim zmínil, že chcete přijít, znělo mi vaše jméno povědomě. Ale neuměl jsem si vás zařadit. Ale před chvilinkou mě to trklo. Nevedl jste náhodou program pro děti, které byly oběťmi v tom skandálu se zneužíváním v nějakém tom centru denní péče?“

„Ano.“

„Obdivuhodná práce. Jak se těm dětem vede?“

„Docela dobře.“

„Vy jste odešel do výslužby chvíli po skončení toho programu, že ano?“

„Ano.“

Nadměrně veliká hlava se smutně zakývala.

„Tragická záležitost. Jestli si dobře vzpomínám, ten muž spáchal sebevraždu.“

„To je pravda.“

„Dvojnásobná tragédie. Malé děti zneužívané takovým způsobem a zmařený lidský život, jehož duše už nemohla být spasena. Nebo,“ usmál se, „abych použil světský termín, bez šance na nápravu. Nemyslíte, doktore?“

„V obou přístupech vidím podobnost.“

„Jistě, záleží na postoji. Musím přiznat,“ vzdychl, „že je pro mě někdy dost obtížné oprostit se od náboženské výchovy, když se jedná o otázky mezilidských vztahů. Musím se samozřejmě snažit, vzhledem k tomu, jak společnost odmítá byť jen minimální spojení mezi církví a státem.“

Nevyjadřoval svůj protest. Jeho široká tvář vyzařovala klid, živený sladkými plody mučednictví. Vypadal smířený sám se sebou a spokojený, asi jako hroch vyhřívající se v bahenní lázni.

„Myslíte, že by se ten muž – ten, který spáchal sebevraždu – mohl napravit?“ zeptal se mě.

„Těžko říct. Neznal jsem ho. Statistiky o léčbě celoživotních pedofilů nejsou zrovna optimistické.“

„Statistiky.“ Pohrával si s tím slovem, nechal ho pomalu vyklouznout z úst. Užíval si zvuk vlastního hlasu. „Statistiky jsou jen chladná čísla, ne? Neberou žádný ohled na jednotlivce. A Tím mě informoval, že ani z matematického hlediska nemají pro jednotlivce význam. Souhlasíte s tím?“

„Je to pravda.“

„Když někdo cituje statistiky, vzpomenu si vždycky na jeden vtip o Okie – vtipy o Okie byly v módě, když jste byl ještě malý –, o ženě, která s klidem v duši porodila deset dětí, ale když zjistila, že čeká jedenácté dítě, silně znervózněla. Její doktor se jí zeptal, proč je po deseti úspěšně prodělaných martýriích těhotenství a porodů tak rozrušená. Na to mu odpověděla, že četla, že každé jedenácté dítě narozené v Oklahomě je indián, a lamentovala, že bude muset vychovávat rudou kůži.“

Rozesmál se. Břicho mu poskakovalo a oči se zúžily do černých štěrbin. Brýle mu sjely po nose až ke špičce. Narovnal si je.

„Tohle je shrnutí mého názoru na statistiky, doktore. Víte, většina našich dětí byla před svým příchodem sem pouhými statistickými údaji – čísla ve spisech Soudu pro rodinné záležitosti, kódy pro katalogizaci sociálními pracovníky Ministerstva sociálních služeb, skóre v testech IQ. A ta čísla říkala, že nemají žádnou naději. My ale v naději doufáme a usilovně se snažíme změnit čísla v malé jedince. Nezajímá mě, jakou má dítě hodnotu IQ, chci mu pomoci uplatnit jeho dědické právo lidské bytosti – na příležitost, základní zdraví a blaho a, pokud dovolíte duchovní odbočení, duši. Protože každé jednotlivé dítě má svou duši, dokonce i to, které žije pouze na vegetativní úrovni.“

„Souhlasím s vámi, že je dobré nenechat se omezovat čísly.“ Jeho člověk Tim Kruger ovládal statistiky velice dobře, pokud sloužily svému účelu, a vsadil bych se, že Domov používá počítač nebo dva, aby dal dohromady čísla, když je vhodná doba pro jejich použití.

„Naší prací je konání změn. Je v tom určitá alchymie. To je důvod, proč mě rozesmutní sebevražda – každá sebevražda. Protože člověk se může napravit. Ten muž byl v jistém smyslu srab. Ale samozřejmě,“ ztišil hlas, „srab se stal prototypem moderního člověka, není-liž pravda, doktore? Je teď módní dát ruce pryč po sebemenší parodii nějaké snahy. Všichni chtějí rychlá a snadná řešení.“

Bezpochyby včetně těch, kdo odešli do důchodu ve dvaatřiceti.

„Zázraky se dějí každý den, přímo na tomhle pozemku. Děti, které to měly vzdát, nacházejí nový smysl sebe sama. Mladík, který je inkontinentní, se naučí ovládat vyprazdňování.“ Odmlčel se jako politik čekající na aplaus. „Takzvané retardované děti se naučí číst a psát. Možná jsou to malé zázraky v porovnání s člověkem kráčejícím po Měsíci, ale možná ne.“ Obočí se mu zvedlo do oblouku, rty se oddělily a odhalily koňské zuby se širokými mezerami. „Jistě, doktore, pokud vám slovo zázrak připadá příliš náboženské, můžeme místo něj používat úspěch. To je slovo, které se každému Američanovi líbí. Úspěch.“

Kdyby tohle řekl někdo jiný, znělo by to jako laciný proslov nějakého pánbíčkáře v neděli ráno. Ale McCaffrey byl opravdu dobrý a jeho slova nesla přesvědčení muže určeného k posvěcené misi.

„Mohu se zeptat,“ zjišťoval milým hlasem, „proč jste šel do výslužby?“

„Chtěl jsem změnu životního tempa, reverende. Nastal čas seřadit hodnoty.“

„Rozumím vám. Reflexe dokáže mít hlubokou hodnotu. Avšak věřím, že nezůstanete z oboru příliš dlouho. Potřebujeme lidi vaší profese.“

Ještě pořád kázal, ale přitom nenápadně hýčkal mé ego. Pochopil jsem, proč ho šéfové společností tak zbožňují.

„Vlastně jsem začal postrádat práci s dětmi. Proto jsem vám zavolal.“

„Výborně, výborně. Ztráta pro psychologii bude naším ziskem. Pracoval jste v Západní dětské nemocnici, že ano? Mám pocit, že o tom psali v novinách.“

„Pracoval a taky jsem měl soukromou praxi.“

„Prvotřídní nemocnice. Posíláme tam hodně dětí, když potřebují lékařskou pomoc. Znám se s několika tamějšími lékaři a mnozí z nich jsou opravdu štědří – hodně se nám věnují.“

„Jsou to lidé, kteří mají spoustu práce, reverende. Máte opravdu skvělé přesvědčovací schopnosti.“

„Ani ne. Ale znám základní lidskou potřebu dávat, altruistický pohon, pokud chcete. Vím, že se to střetává s moderní psychologií, která tu hnací sílu omezuje na sebeuspokojení, ale já jsem přesvědčený, že mám pravdu. Altruismus je stejně přirozený jako hlad a žízeň. Vy jste napřed uspokojil své altruistické potřeby svou zvolenou profesí. Když jste ale přestal pracovat, hlad se znovu ozval.“ Rozpřáhl paže. „A proto jste tady.“

Otevřel šuplík u svého stolu, vytáhl nějakou brožurku a podal mi ji. Byla vytištěná na lesklém papíru a celkově dobře navržená a sestavená a leskla se jako čtvrtletní zpráva průmyslové společnosti.

„Na šesté straně najdete částečný seznam našeho výboru.“

Nalistoval jsem stranu šest. Ten částečný seznam byl docela dlouhý, sloupec drobných písmen odshora dolů. Působivý. Obsahoval dva okresní inspektory, člena městské rady, starostu, soudce, filantropy, velké postavy zábavního průmyslu, advokáty, obchodníky a spoustu lékařů. Několik z nich jsem znal. Například L. Willarda Towla.

„Jsou to velmi zaneprázdnění pánové, doktore. A přesto si najdou čas na děti. Protože my víme, jak odhalit vnitřní zdroje, tu studnici altruismu.“

Prolistoval jsem stránky. Našel jsem dopis od guvernéra vyjadřující podporu, spoustu fotografií rozesmátých dětí a ještě více fotografií McCaffreyho. V proužkovaném obleku v Donahuově show, ve smokingu na benefiční akci Hudebního centra, v běžeckém úboru spolu se svými svěřenci na stupni vítězů na Dětské olympiádě. McCaffrey s televizními hvězdami, bojovníky za lidská práva, zpěváky country a prezidenty bank.

Asi uprostřed brožury jsem našel snímek McCaffreyho v místnosti, ve které jsem poznal přednáškový sál v Západní pediatrické nemocnici. Po jeho boku stál Towle se svými zářivě bílými vlasy, z druhé strany pak muž s menší přičaplou žabí postavou. Vypadal zamračeně, i když se usmíval. Byl to muž s očima Petera Lorra, jehož fotografii jsem viděl v Towlově kanceláři. Z krátké popisky pod fotkou jsem zjistil, že jde o jeho ctihodnost Edwina G. Haydena, dohlížejícího soudce od Soudu pro rodinné právo. Fotka byla pořízena u příležitosti McCaffreyho proslovu k lékařskému personálu na téma „Sociální péče o děti: dříve, dnes a v budoucnu“.

„Angažuje se doktor Towle v Domově hodně?“ zeptal jsem se.

„Je v našem výboru a střídá se tady jako jeden z lékařů. Znáte ho?“

„Už jsme se párkrát potkali. Příležitostně. Ale dobře znám jeho reputaci.“

„Ano, je odborníkem na dětské chování. Jeho služby jsou pro nás neocenitelné.“

„To vám věřím.“

Následující čtvrthodinu vyplnil povídáním o své knize. Byla vytištěna v brožované vazbě a provedená v prvotřídní grafice. Za patnáct dolarů jsem si koupil jeden výtisk, ale předtím jsem si vyslechl sofistikovanější verzi peněžní podpory, o které se mi předtím zmínil Kruger. Reverendova slova podporovalo levné prostředí jeho kanceláře zařízené lacinými dary. Kromě toho jsem byl naladěn na pozitivní myšlení, takže mu stálo za to chvíli posečkat.

Vzal ty tři pětidolarové bankovky, složil je a vložil do pokladničky, která ležela na stole. Pokladnička byla z papíru a zdobila ji kresba dítěte s vážným výrazem. Oči toho dítěte by mohly soupeřit s očima malé Melody Quinnové co do své velikosti, zářivosti i schopnosti odrážet pocit vnitřní bolesti.

Reverend vstal, poděkoval mi za návštěvu a vzal mou ruku do svých obrovských dlaní. „Doufám, že se uvidíme, doktore. Brzy.“

Nastal čas, abych mu vrátil úsměv.

„Mám to v plánu, reverende.“

Babička už na mě čekala. Když jsem vyšel z kanceláře, podávala mi hromádku le jster pospínaných sešívačkou a dvě zastrouhané tužky číslo dvě.

„Můžete to vyplnit přímo tady, doktore Delaware,“ informovala mě sladkým hlasem.

Pohlédl jsem na hodinky.

„Jejda, je mnohem později, než jsem si myslel. Budu je muset vyplnit v náhradním termínu.“

„Ale…“ Viditelně znervózněla.

„Co kdybyste mi je dala s sebou domů? Vyplním je a pošlu vám je poštou zpátky.“

„Ach, to ne, to nemůžu udělat! Jsou to psychologické testy!“ Přitiskla si papíry na prsa. „Podle našich pravidel je musíte vyplnit tady.“

„Dobře, v tom případě budu muset přijít znovu.“ Vydal jsem se ke dveřím.

„Počkejte. Někoho se zeptám. Zeptám se reverenda Guse.“

„Říkal mi, že chce na chvíli meditovat. Nemyslím, že by si přál být rušen.“

„Och.“ Vypadala dost zmateně. „Musím se někoho zeptat. Počkejte tady, doktore, a já zajdu pro lima.“

„Samozřejmě.“

Když odešla, vyšel jsem nikým nepozorován ze dveří.

Slunce už takřka zapadlo za obzor. Nastala ta zvláštní přechodná část dne, kdy barvy pomalu blednou a popouštějí své místo odstínům šedi a každý obrys vypadá rozmazaně.

Kráčel jsem k autu s vnitřním pocitem neklidu. Strávil jsem v Domově tři hodiny a nedověděl jsem se takřka nic kromě toho, že reverend Augustus McCaffrey je mazaný starý pardál s velice výkonnými žlázami produkujícími velké množství charismatu. Dal si načas, aby si mě prověřil, a chtěl, abych to věděl. Avšak jen paranoik by v tom mohl oprávněně vidět něco hrozivého. Reverend se předváděl, ukazoval mi, jak skvěle je informovaný a připravený. Stejný význam mělo uvedení spousty přátel na vysokých místech. Psychologická předehra. Moc respektuje moc a sílu přitahuje síla. Čím více konexí McCaffrey ukáže, tím více dostane.

To byla cesta k velkým penězům. To a lepenková pokladnička se smutnýma očima nalezence.

Strčil jsem klíč do dveří sevilly. Kampus jsem měl před sebou jako na dlani. Byl tichý a vypadal klidně, jako dobře vedená farma po skončení každodenní rutinní dřiny. Byl pravděpodobně čas večeře a všechny děti seděly v jídelně pod přísným dohledem praktikantů a za výřečného požehnání z úst reverenda Guse.

Připadal jsem si hloupě.

Právě jsem se chystal otevřít dveře, když jsem zachytil náhlý pohyb u kraje Háje, ve vzdálenosti pár set metrů. Nemohl jsem to rozeznat přesně, ale měl jsem dojem, že vidím potyčku a slyším tlumené výkřiky protestů.

Strčil jsem klíčky zpátky do kapsy a reverendovu knížku jsem nechal spadnout na štěrk. Nikdo další nebyl v dohledu, až na strážného v budce u brány, ale ten se díval opačným směrem. Potřeboval jsem se dostat blíž, aniž by mě někdo spatřil. Opatrně jsem se vydal dolů z kopce, na kterém se rozkládalo parkoviště, a snažil jsem se zůstat ve stínu budovy. Obrysy osob v dálce se pohybovaly, i když velmi pomalu.

Přitiskl jsem se k plameňákové růžové zdi nejjižnější ubytovny a posunoval jsem se dopředu, aniž bych se vzdal úkrytu, jejž mi budova za mými zády poskytovala. Šlapal jsem po vlhké houbovité půdě a vzduch čpěl výpary z nedaleké skládky odpadků. Kdosi se nejspíš pokusil naškrábat do růžového nátěru slovo NASRAT, ale vlnitý plech takovému druhu umění silně vzdoroval, takže výsledkem byly jen pokřivené můří nohy.

Zvuky teď byly zřetelnější a hlasitější a rozhodně se jednalo o výkřiky bolesti a utrpení – zvířecké zvuky, bečící a naříkavě.

Rozeznal jsem tři siluety, dvě velké a jednu o dost menší. Zdálo se, že ta menší kráčí ve vzduchu.

Posunul jsem se ještě o kousek blíž a vykoukl za roh. Tri siluety prošly asi devadesát metrů přede mnou a pohybovaly se pryč podél jižní hranice ústavu. Dostaly se na betonovou plochu kolem bazénu a do záře lampy odpuzující hmyz, připevněné k okapu budovy vedle bazénu.

V tu chvíli jsem je viděl zřetelně, nemilosrdně odhalené citronově žlutým světlem.

Nejmenší postava byl Rodney a důvodem zdání, že se pohybuje vzduchem, byl pevný stisk dvou párů silných paží, které ho nesly. Ty paže patřily trenéru Halsteadovi a Krugerovi. Držely Rodneyho tak vysoko, že se jeho nohy houpaly několik centimetrů nad zemí.

Kruger i Halstead byli siláci, ale Rodney jim dával zabrat. Svíjel se a kopal kolem sebe nohama jako fretka chycená v pasti. Otvíral ústa a vydával ze sebe nezřetelné skřeky. Halstead mu zakryl ústa chlupatou rukou, ale Rodney se vykroutil a zaječel. Halstead ho opět ztlumil, a tak pokračovali dál, zatímco vycházeli z dosahu lampy a mého pohledu. Pak už jsem jen slyšel střídavé výkřiky a tlumené chrochtání, šílené sólo, které pomalu sláblo, až utichlo docela.

Stál jsem sám, obklopen tichem, zády přitisknutý ke zdi, pokrytý potem, provlhlé oblečení přilepené k tělu. Chtěl jsem provést nějaký hrdinský čin, vytrhnout se z umrtvující netečnosti, která mi spoutávala kotníky jako rychle tuhnoucí cement.

Nemohl jsem ale zachránit nikoho. Neměl jsem žádnou šanci. Kdybych je sledoval, měli pro všechno rozumné vysvětlení a k dispozici stádo hromotluků, kteří by mě rychle vyeskortovali ven a pečlivě si zapamatovali můj obličej, takže by se přede mnou brány Domova už nikdy neotevřely.

To jsem si nemohl dovolit, alespoň prozatím ne.

Tak jsem zůstal stát u zdi, vrostlý do ticha města duchů, s pocitem nevolnosti a bezmoci. Zatínal jsem pěsti, až mě začaly bolet, a poslouchal suchý a spěšný zvuk vlastního dechu, který mi v okolním tichu zněl jako hlasité skřípání bot o chodbovou dlažbu.

Snažil jsem se vytlačit z mysli obraz zápasícího chlapce.

Jakmile jsem si byl jistý, že je kolem bezpečno, odkradl jsem se zpět k autu.

17

Když jsem zavolal poprvé, v osm ráno, telefon nikdo nezvedal.

O půl hodiny později se už na Oregonské univerzitě pracovalo.

„Dobré ráno, studijní oddělení.“

„Dobré ráno. Tady je doktor Gene Adler z Los Angeles. Pracuji na oddělení psychiatrie v Západní psychiatrické nemocnici.

V těchto dnech hledáme někoho na místo psychologického poradce. Jeden ze žadatelů ve svém životopise uvedl, že získal magisterský titul z psychologického poradenství na vaší fakultě. V rámci rutinního ověřování vás chci požádat, jestli byste ho nemohli ověřit.“

„Přepojím vás do archivu, na Marianne.“

Marianne měla příjemný hřejivý hlas, ale když jsem jí zopakoval svou historku, odpověděla zdvořile, ale rozhodně, že musím poslat písemnou žádost.

„V tom nevidím žádný problém,“ zalhal jsem, „ale to bude trvat příliš dlouho. O to místo má zájem hodně žadatelů. Měli jsme v plánu rozhodnout do čtyřiadvaceti hodin. Je to jen formalita – to ověřování záznamů –, ale naše pojištění odpovědnosti za škodu to uvádí jako nezbytnou podmínku. Pokud chcete, řeknu tomu žadateli, aby vám osobně zavolal, že si tuto informaci přeje sdělit. Je to v jeho vlastním zájmu.“

„No… Myslím, že to půjde. Jediné, co přece chcete vědět, je, jestli ten člověk získal titul, že? Nic víc osobního?“

„Přesně tak.“

„Jak se ten žadatel jmenuje?“

„Je to pan Timothy Kruger. Uvedl, že ten magisterský titul získal před čtyřmi lety.“

„Počkejte chvíli, prosím.“

Byla pryč asi deset minut, a když se vrátila, zněl její hlas naštvaně.

„Představte si, doktore, že ty vaše formality jsou přece jen k něčemu dobré. Nenašla jsem žádný záznam o tom, že by někdo toho jména u nás získal nějaký titul. Máme záznam, že u nás Timothy Jay Kruger studoval před čtyřmi lety jeden semestr, ale jeho hlavním předmětem nebylo psychologické poradenství, ale učitelství na střední škole. Navíc po tom jednom semestru odešel.“

„Aha. To je dost nepříjemné. Nevíte, proč odešel?“

„Ne. Záleží na tom ještě?“

„Ne, myslím, že ne – jste si tím naprosto jistá? Nechtěl bych panu Krugerovi ohrozit kariéru…“

„Je to bezpochyby pravda.“ Teď už zněla uraženě. „Ověřila jsem to a pak ještě jednou důkladně zkontrolovala, pane doktore. Pak jsem se ještě zeptala doktora Gowdyho, šéfa fakulty, a ten mi potvrdil, že žádný Timothy Kruger u nás nepromoval.“

„Takže je to vyřešeno, že? Na pana Krugera to vrhá nové světlo. Můžete mi zjistit ještě jednu věc?“

„Co to bude?“

„Pan Kruger také uvedl, že má bakalářský titul z psychologie z Jedsonské univerzity ve státě Washington. Obsahují vaše záznamy i tyto informace?“

„Mělo by to být na přihlášce ke studiu. Měli bychom mít kopii, ale nevidím důvod, proč byste potřeboval…“

„Marianne, hodlám tuto skutečnost oznámit Státnímu výboru pro behaviorální vědy, protože to vypadá na neoprávněné udělení licence. Proto chci mít veškerá fakta.“

„Aha. Podívám se.“

Tentokrát se vrátila za chvilinku.

„Mám před sebou opis z Jedsonské univerzity, doktore. Bakalářský titul sice má, ale ne z psychologie.“

„Z čeho tedy?“

Rozesmála se.

„Z divadelního umění. Přesněji řečeno z herectví.“

Zavolal jsem do školy, kde učila Raquel Ochoaová a nechal jsem si ji vyvolat ze třídy. I přesto se zdálo, že mě ráda slyší.

„Ahoj. Jak pokračuje vyšetřování?“

„Dostáváme se blíže,“ zalhal jsem. „Kvůli tomu vám volám. Nenechala Elena v bytě nějaký deník nebo jakékoli zápisky?“

„Ne. Ani jedna z nás si na psaní deníčků nepotrpěla. Nikdy.“

„Žádné zápisníky, pásky, nic?“

„Jediné pásky, které jsem viděla, byly hudební – měla přehrávač v autě a Handler jí dal pár kazet s relaxační hudbou. Aby si je pouštěla před spaním. Proč?“

Její otázku jsem ignoroval.

„Kde skončily její osobní věci?“

„To byste měl vědět vy. Měla je policie. Podle mě je vrátili její matce. Co se děje? Zjistil jste něco?“

„Nic určitého. Nic, o čem bych mohl mluvit. Snažíme se dát věci dohromady.“

„Nezajímá mě, jak to uděláte, prostě ho chytněte a zavřete. Toho netvora.“

Někde z útrob jsem vytáhl zatuchlý kus falešné sebejistoty a vložil ho do svého hlasu. „Určitě ho chytneme.“

„Věřím vám.“

Její důvěra mi byla nepříjemná.

„Raquel, nemám teď přístup ke spisům. Máte někde po ruce adresu Eleniny matky?“

„Jistě.“ Nadiktovala mi ji.

„Děkuji.“

„Máte v plánu navštívit Eleninu rodinu?“

„Myslím, že by mi pomohlo promluvit si s nimi osobně.“

Druhý konec linky ztichl. Pak Raquel promluvila: „Jsou to hodní lidé. Ale možná vás ani nepustí dovnitř.“

„To už se mi stalo.“

Rozesmála se.

„Myslím, že uděláte lépe, když mě vezmete s sebou. Jsem jako člen rodiny.“

„Neobtěžovalo by vás to?“

„Ne, chci pomoct. Kdy tam chcete jít?“

„Dnes odpoledne.“

„Dobře. Skončím dříve. Řeknu, že se necítím dobře. Vyzvedněte mě o půl třetí. Řeknu vám adresu.“

Bydlela ve skromnější čtvrti Západního L. A., kousek od místa, kde se spojovaly dálnice Santa Monica a San Diego, v oblasti levných bytovek obydlených svobodnými jedinci, kteří si nemohli dovolit bydlení v Marině.

Čekala na mě o blok dále, mávala z chodníku, oblečená v krepové blůzce, modré džínsové sukni a ručně zdobených kožených botách.

Nastoupila do auta, zkřížila holé snědé nohy a usmála se.

„Ahoj.“

„Ahoj. Předem vám děkuji za ochotu.“

„Říkala jsem vám, že to chci udělat. Chci být užitečná.“

Zamířil jsem na sever, směrem k Sunsetu. V rádiu hráli jazz, nějakou volnou atonální formu, se saxofonovými sóly, které zněly jako policejní sirény, a s bubny připomínajícími srdce před zástavou.

„Naladte něco jiného, jestli chcete.“

Chvíli si pohrávala s tlačítky a ladicím knoflíkem, až našla stanici s pomalým rockem. Kdosi právě zpíval o ztracené lásce, starých filmech a vzájemném spojení.

„Co od nich chcete vědět?“ zeptala se, když se opřela.

„Jestli jim Elena povídala o své práci – hlavně o tom dítěti, které zemřelo. A cokoli o Handlerovi.“

Její oči zračily spoustu nevyslovených otázek, ale nechala si je pro sebe.

„Handler je pro ně obzvlášť citlivé téma. Její rodině se nelíbilo, že chodí s někým o tolik starším. Navíc s bílým. V takových situacích mají tendenci celou věc popřít, natož něco přiznat. Je to věc kultury.“

„Do určité míry je to lidské.“

„Do určité míry. My hispánci se tak chováme častěji než ostatní. Částečně je v tom katolictví, zbytek je naše indiánská krev. Jak můžeme přežít v některých těch pustých oblastech, ve kterých jsme žili nebo žijeme, bez popření reality? Usmíváme se, předstíráme, že je naše krajina vydatná a úrodná, že má dostatek vody a potravy a poušť se nezdá být tak hrozná.“

„Neporadíte mi, jak překonat to jejich odmítání?“

„Sama nevím.“ Seděla s rukama složenýma v klíně jako spořádaná školačka. „Myslím, že bych měla začít mluvit já. Cruz – Elenina matka – mě měla vždycky ráda. Možná budu úspěšná. Ale nečekejte zázraky.“

Toho se nemusela obávat.

Echo Park je kousek Latinské Ameriky přesunutý na zaprášené kopcovité ulice, které zabírají území mezi Hollywoodem a centrem, podepřené drolícími se náspy po obou stranách bulváru Sunset. Tamější ulice nesou názvy jako Macbeth a Macduff, Bonnybrae a Laguna, ale do poetiky mají dost daleko. Zvedají se směrem k jihu a klesají do ghetta Union District. Směrem na sever se zvedají a končí u parku s jezerem, který dal celé oblasti jméno, a pokračují jako vyprahlé stezky ztracené v divočině, jež shlíží na stadion Dodger a Elysianský park, domov losangeleské Policejní akademie.

Sunset mění při přechodu z Hollywoodu do Echo Parku svou tvář. Kina promítající pornografické filmy a hodinové motely ustupují květinářstvím a vinným sklípkům, obchůdkům s oblečením pro Discos Latinos a nekonečným šňůrám stánků s jídlem, nabízejících tacos, peruánské mořské plody, rychlé občerstvení, i prvotřídním latinskoamerickým restauracím, kosmetickým salonům s výkladními skříněmi plnými polystyrénových hlav s blond parukami, kubánským pekařstvím a legálním klinikám, barům a společenským klubům. Stejně jako jiné chudší oblasti se i tato část Sunsetu hemží četnými zástupy chodců.

Sevilla pomalu projížděla mezi odpoledním davem. Celková uspěchaná a nepokojná nálada na bulváru by se dala přirovnat k sádlu škvařícímu se na pánvích okolních stánků. Mladíci s odhalenými rameny vystavovali na odiv podomácku vytvořená tetování, patnáctileté matky tlačily svá baculatá nemluvňata v kočárcích, které hrozily, že se na každé terénní nerovnosti rozpadnou. Kolorit bulváru doplňovali kořalové, prodejci drog, imigrační právníci, uklízečky, babičky, prodejci květin a nekonečný proud hnědookých dětí.

„Je to dost zvláštní.“ ozvala se Raquel, „vrátit se zpátky v takovém luxusním autě.“

„Jak dlouho jste pryč?“

„Asi tisíc let.“

Nezdálo se, že by chtěla říct víc, proto jsem na to téma nepokračoval. U Fairbanks Plače mi řekla, abych zabočil doleva. Gutierrezovi bydleli na konci klikaté uličky, která se prudce zvedala a pak se změnila v prašnou cestu vedoucí k podhůří. Ještě půl kilometru jízdy a byli bychom jediné lidské bytosti na celém světě.

Všiml jsem si, že když je nervózní, má Raquel ve zvyku okusovat si rty, nehty a klouby prstů. Právě si okusovala pravý palec. Zajímalo by mě, jaký typ hladu tím zažene.

Jel jsem opatrně, protože silnice skýtala prostor pro sotva jedno auto. Míjel jsem muže v tričkách pracující na svých starých autech s obětavostí knězů oddaným svým svatyním, děti cucající si prsty upatlané od sladkostí. Před dávnými lety někdo ulici osázel jilmy, které teď dosahovaly velké výšky. Jejich kořeny místy zvedaly povrch chodníku a praskliny zarůstaly plevelem. Větve škrábaly po střeše auta. Minuli jsme starou ženu, která šla zabalená v hadrech a tlačila před sebou nákupní vozík plný vzpomínek ulicí, jež svým stoupáním připomínala San Francisco. Každý volný kousek pokrývalo graffiti, oznamující nesmrtelnost Malého Willieho Chacona, Lebek z Echo Parku, Los Conquistadores, Lemoyenových hochů a jazyk Maria Paula Bonilla.

„Tam.“ Ukázala na dřevěnou chalupu natřenou nazeleno, se střechou pokrytou hnědou dehtovanou lepenkou. Půda před domem byla vyschlá a zhnědlá, ale lemovaly ji záhonky s muškáty a trsy oranžových a žlutých máků. Dům stál na kamenných základech a vstupní dveře chránila arkáda, která stínila prohnutou dřevěnou verandu.

Na verandě seděl nějaký muž.

„To je Rafael, starší z bratrů. Ten na verandě.“

Našel jsem místo k zaparkování vedle starého chevroletu. Stočil jsem kola k obrubníku a auto zajistil ruční brzdou. Vystoupili jsme. Naše boty okamžitě rozvířily spirálky prachu.

„Rafaeli!“ zavolala Raquel a zamávala. Muž zvedl na okamžik pohled a pak i ruku – zdálo se mi, že malátně.

„Bydlela jsem za rohem,“ oznámila Raquel. Znělo to jako přiznání. Následoval jsem ji po desítce schodů a skrz otevřenou železnou branku.

Muž sedící na zápraží se neobtěžoval zvednout. Hleděl na nás s obavami a zvědavostí. V jeho pohledu bylo ještě něco, co jsem zatím nedokázal identifikovat. Byl bledý a hubený, skoro bych řekl vychrtlý, a v barvě jeho pleti se mísily hispánské rysy s bělostí, kterou se vyznačovala i jeho mrtvá sestra. Měl bezkrevné rty a oči zpola zakryté ztěžklými víčky. Vypadal jako oběť nějakého dlouhodobého systémového onemocnění. Měl na sobě bílou košili s dlouhými rukávy vyhrnutými kousek pod lokty. Košile byla na jeho postavu příliš velká a volně mu visela kolem pasu. Také černé kalhoty vypadaly, jako by je zdědil po nějakém o hodně silnějším muži. Polobotky měly kulaté, už trochu odřené špičky, chyběly jim tkaničky a jazyky z nich vylézaly ven a odhalovaly tlusté bílé ponožky. Jeho vlasy byly ostříhané nakrátko a sčesané dozadu.

Měl kolem pětadvaceti let, ale obličej – unavená, obezřetná maska – patřil starému muži.

Raquel k němu přistoupila a políbila ho na temeno hlavy. Vzhlédl k ní, ale ani se nepohnul.

„Ahoj, Rocky.“

„Rafaeli, jak se máš?“

„Dobře.“

Pokýval hlavou a já jsem měl na okamžik strach, že mu vypadne z krku. Pohlédl na mě. Měl potíže se zaostřením.

Raquel se kousla do rtu.

„Přišli jsme za tebou, Andym a vaší maminkou. Tohle je Alex Delaware. Spolupracuje s policií. Je zapojen do vyšetřování Eleniny – Elenina případu.“

V jeho tváři se mihl poplašený výraz a ruce se sevřely kolem opěradel židle. Pak, jako kdyby reagoval na pokyn režiséra, jeho napětí povolilo a on se na mě usmál. Sesunul se o kousek níž a zamrkal.

„Jo,“ odpověděl.

Natáhl jsem ruku k pozdravu. Zmateně na ni pohlédl, pak se na mě podíval jako na dlouho ztraceného přítele a natáhl před sebe svůj hubený pařát.

Jeho paže byly žalostně podvyživené, vypadaly jako několik tyčinek obalených tenkým papírem. Když se naše prsty dotkly, vyhrnul se mu rukáv a já jsem spatřil jizvy. Spoustu jizev. Většinou byly staršího data – hrudkovité černé šmouhy ale některé byly čerstvé, růžové. Obzvlášť jedna nebyla v žádném případě stará, protože v jejím středu ještě zůstala kapička krve.

Jeho stisk byl vlhký a slabý. Když jsem jeho ruku pustil, svezla se mu bezvládně podél těla.

„Hoj, člověče,“ pozdravil sotva slyšitelným hlasem. „Rád tě poznávám.“ Odvrátil se, ztracen ve svém snovém pekle. Až v tu chvíli jsem uslyšel starou hudbu vycházející z levného tranzistoru, který stál na podlaze vedle židle. Mrňavá plastová krabička praskala statickou elektřinou. Reprodukce zvuku byla otřesná, hudba měla kvalitu not filtrovaných přes silnou vrstvu bahna. Rafael ale seděl se zakloněnou hlavou a okouzleně naslouchal. Jemu ta hudba zněla jako nebeský chór nesoucí se přímo do jeho spánkových laloků.

„Rafaeli,“ usmála se Raquel.

Pohlédl na ni, opětoval úsměv, pokýval hlavou a propadl se do snu.

Hleděla na něj se slzami v očích. Přistoupil jsem k ní, ale ona se odvrátila, plná zahanbení a vzteku.

„Zatraceně.“

„Jak dlouho už je na drogách?“

„Léta. Ale myslela jsem, že přestal. Naposledy jsem slyšela, že přestal.“ Zvedla ruku k ústům a zapotácela se, jako by měla spadnout. Stál jsem připraven ji zachytit, ale narovnala se. „Spadl do toho ve Vietnamu. Vrátil se s těžkou závislostí. Elena strávila spoustu času a utratila hodně peněz, když se snažila ho z toho dostat. Zkusil to tak desetkrát, ale vždycky sklouznul zpátky. Teď už byl ale více než rok čistý. Elena z něj měla radost. Dostal dokonce práci u Luckyho na Alvaradu.“

Otočila se ke mně. Nosní dírky měla rozšířené, oči vypadaly jako černé lilie plovoucí ve slaných rybníčcích a rty se jí chvěly jako struny harfy.

„Všechno jde do háje.“

Chytla se sloupku zábradlí, hledala oporu. Postavil jsem se za ni.

„Je mi to líto.“

„Byl vždycky tak citlivý. Tichý, holky nechával na pokoji, neměl mnoho kamarádů. Často dostal nakládačku. Když jejich táta zemřel, pokusil se ho zastoupit, být v domě mužem číslo jedna. Podle tradice to má být nejstarší syn. Ale nefungovalo to, nikdo ho nebral vážně. Smáli se mu. Všichni jsme se smáli. Tak to vzdal. Jako by neprošel nějakým závěrečným testem. Odešel ze školy, zůstával doma, celé dny četl komiksy a koukal na televizi – jen tak zíral na obrazovku. Když ho armáda povolala do služby, zdálo se, že je rád. Cruz plakala, když se dívala, jak odchází, ale on byl šťastný…“

Podíval jsem se na něj. Sesunul se v židli tak, že ležel takřka rovnoběžně s podlahou. Drogový spánek ho zcela pohltil. Měl otevřenou pusu a hlasitě chrápal. Rádio hrálo píseň „Táta je doma“.

Raquel si dodala odvahy a pohlédla na něj, ale hned znechuceně odvrátila hlavu. Měla výraz trpící šlechtičny, aztécké panny, která se ve vrcholném obětování probodává dýkou.

Položil jsem jí ruce na ramena a ona se o mě opřela. Zůstala tak, napjatá a nepoddajná, a dovolila několika slzám, aby jí stekly po tváři.

„Tomu říkám začátek,“ řekla. Hluboce dýchala. Pak si otřela oči a otočila se. „Určitě si myslíte, že pořád brečím. Pojdte, půjdeme dovnitř.“

Zatáhla za dveře vyplněné sítí proti hmyzu a nechala je bouchnout o dřevěnou zed domu.

Vešli jsme do malého předního pokoje zařízeného ve starém, ale dobře udržovaném stylu. Bylo tam teplo a šero, okna byla těsně zavřená a zakrytá zažloutlými pergamenovými žaluziemi – pokoj, jenž nebyl zvyklý na návštěvníky. V oknech visely vybledlé krajkové záclony a podobné krajky pokrývaly opěrky židle, pohovky a křesla pro dva s tmavě zeleným sametovým čalouněním, které měly leskle vydřená místa. Sedací nábytek doplňovala dvě proutěná houpací křesla. Nad krbovou římsou visela fotografie obou mrtvých Kennedyů, zarámovaná v černém sametu. Poličky zabíraly sošky vyřezané ze dřeva a mexického onyxu. V místnosti byly také dvě stojací lampy s korálkovými stínítky. Na bělostné stěně visel trpící plastový Ježíš, hned vedle zátiší s pomeranči v proutěném košíku. Další stěnu pokrývaly rodinné fotografie ve zdobených rámech. Nejvýše visela Elenina fotografie z promoce. Prostor mezi stěnou a stropem si vybral za svůj domov veliký pavouk.

Dveře napravo byly pootevřené a ve výřezu byla vidět bílá dlažba. Raquel se k nim vydala a zavolala: „Seňora Cruz?“

Dveře se otevřely a objevila se malá podsaditá žena. V ruce držela utěrku. Měla oblečené šaty bez pásku s modrotiskovým vzorkem a její černé vlasy prokvetlé šedinami se částečně skrývaly v těsném uzlu, přidržovaném na místě sponou z falešné želvoviny. Z uší jí visely stříbrné náušnice a tváře zdobila růž lososové barvy. Její kůže měla jemný, hebký vzhled, typický pro starší ženy, které bývaly zamlada krásné.

„Raquelita!“

Hodila utěrku na zem, vešla do pokoje a obě si na delší dobu spočinuly v náručí.

Než mě při pohledu přes Raquelino rameno zaregistrovala, usmívala se. Pak ale její rysy jako mávnutím proutkem ztuhly. Odtáhla se od Raquel a sotva znatelně se uklonila.

„Seňor,“ řekla s přílišnou uctivostí a s jedním obočím zvednutým v tázavém oblouku pohlédla na Raquel.

„Seňora Gutierrez.“

Raquel k ní promluvila rychlou španělštinou. Podařilo se mi zachytit slova „Elena“, „polícia“ a „doktor“. Svůj proslov zakončila otázkou.

Starší žena zdvořile naslouchala, pak zavrtěla hlavou.

„No.“ Některá slova jsou v mnoha jazycích stejná.

Raquel se otočila ke mně. „Říká, že neví víc než to, co už řekla policii.“

„Můžete se jí zeptat na toho chlapce, Nemetha? Na to se jí policie neptala.“

Raquel se otočila a otevřela ústa, ale pak si to rozmyslela.

„Co kdybychom zpomalili? Pomohlo by, kdybychom se najedli. Nechte ji, ať je naší hostitelkou.“

Měl jsem skutečně hlad a taky jsem to Raquel řekl. Přeložila má slova paní Gutierrezová, která pak přikývla a vrátila se do kuchyně.

„Posadíme se,“ vybídla mě Raquel.

Sedl jsem si na křeslo pro dva. Raquel se vmáčkla do rohu pohovky.

Seňora se vrátila s táckem sladkého pečivá, miskou ovoce a horkou kávou. Položila Raquel nějakou otázku.

„Ráda by věděla, jestli je to opravdu dost nebo jestli byste si dal domácí chorizo.“

„Řekněte jí prosím, že je to perfektní. Avšak jestli si myslíte, že by nám v této situaci chorizo pomohlo, rád si ho dám.“

Raquel má slova přetlumočila.

O chvilku později přede mnou ležel talíř s pikantní klobásou, rýží, osmaženými fazolemi a salátem se zálivkou z citronového oleje.

„Muchas gracias, seňora.“ Pustil jsem se do jídla.

Nerozuměl jsem, o čem si povídaly; ale vypadalo to na nezávaznou přátelskou konverzaci. Jedna druhou tu a tam poplácala po ruce, pohladila po tváři. Usmívaly se a zdálo se, že na mě úplně zapomněly.

Pak najednou, jako by se změnil vítr, se smích změnil v pláč. Paní Gutierrezová vyběhla z pokoje a hledala útočiště v kuchyni.

Raquel zavrtěla hlavou.

„Povídaly jsme si o starých časech, kdy jsme ještě Elena a já byly malé holky. Jak jsme si v křoví hrávaly na sekretářky, předstíraly, že máme psací stroje a stoly. Pak už to ale nezvládla.“

Odstrčil jsem talíř.

„Myslíte, že bychom měli jít?“ zeptal jsem se.

„Počkejme chvíli.“ Dolila mi kávu a nalila i sobě. „Bude to tak zdvořilejší.“

Skrze dveře se sítí jsem viděl Rafaelovy vlasy, vyčnívající nad opěradlem židle. Jedna jeho paže sklouzla dolů, takže nehty škrábal po podlaze. Byl ale daleko za hranicí vnímání potěšení nebo bolesti.

„Mluvila o něm?“ zeptal jsem se.

„Ne. Přesně jak jsem vám říkala, je jednodušší odmítat skutečnost.“

„Ale jak tam může sedět, píchat si dávky, přímo před jejíma očima, bez jakéhokoli ukrývání nebo předstírání?“

„Hodně se už kvůli němu naplakala. Po nějaké době se ale smíříte se skutečností, že se věci nebudou dít tak, jak byste vy sami chtěli. Ji už to život naučil, věřte mi. Když se jí na něho zeptáte, vysvětlí vám, že byl nemocný. Jako kdyby se nachladil nebo prodělal spalničky. Jde jen o to, najít správnou léčbu. Už jste slyšel o curanderos?“

„Myslíte ty lidové doktory? Ano. Hispánští pacienti je často využívají vedle konvenční léčby.“

„Víte, jaká je jejich metoda? Starají se. V naší kultuře se na chladného, odtažitého odborníka pohlíží jako na někoho, kdo se nestará, kdo může stejně uhranout jako léčit. Curandero naopak nemá takové vzdělání a k dispozici moderní techniku, ale stará se. Žije v naší komunitě, je srdečný, přátelský, má ke všem báječný vztah. V určitém směru je spíš lidovým psychologem než doktorem. Proto jsem navrhla, ať si dáte jídlo – abyste navázal osobní vztah. Řekla jsem jí, že jste laskavý a soucitný. Jinak by nic neřekla. Byla by zdvořilá – Cruz je dáma ze staré školy –, ale stejně tak by zůstala uzavřená.“ Raquel upila kávu.

„Proto se taky policisté nic nedověděli, když tady přišli, a nedoví se, ať už přijdou do Echo Parku, východního L. A., San Fernanda. Chovají se příliš profesionálně. Můžou mít jakkoli dobré úmysly, ale my je vnímáme jako angloroboty. Vy se dokážete vcítit, Alexi, že ano?“

„Ano.“

Dotkla se mého kolena.

„Cruz vzala Rafaela ke curanderovi už před léty, když odešel ze školy. Ten muž se koukl do jeho očí a prohlásil, že jsou prázdné. Řekl Cruz, že Rafael má nemocnou duši, ne tělo. Ze by ten hoch měl být dán do rukou církve, aby se stal knězem nebo mnichem a mohl pro sebe najít užitečnou životní roli.“

„To nebyla špatná rada.“

Opět usrkla kávu. „Ne. Někteří z nich jsou velmi sofistikovaní. Živí je jejich rozum a chytré nápady. Je možné, že kdyby ho byla poslechla, Rafael by nepropadl závislosti. Kdo ví? Ale ona ho církvi nedokázala dát. Nepřekvapilo by mě, kdyby si kladla za vinu to, co se z něj stalo. A nejen to.“

Kuchyňské dveře se otevřely a paní Gutierrezová vešla do pokoje. Měla na paži navlečenou černou pásku a jiný obličej, nejen díky čerstvě nanesenému make-upu. Nasadila si masku tvrdosti, kterou chtěla čelit nepříjemným otázkám.

Usadila se vedle Raquel a něco jí Španělsky zašeptala.

„Říká, že se můžete ptát, na co chcete.“

Doufal jsem, že jsem svým přikývnutím dal najevo patřičnou vděčnost.

„Řekněte prosím nejprve seňoře, že cítím obrovský smutek nad její tragickou ztrátou a že si velmi cením času, který nám je v době svého smutku ochotná věnovat.“

Starší žena naslouchala překladu mých slov a vzala je na vědomí rychlým přikývnutím.

„Raquel, zeptejte se jí, jestli s ní Elena někdy mluvila o své práci. Především během posledního roku.“

Zatímco Raquel mluvila, ve tváři starší ženy se rozlil nostalgický úsměv.

„Říká, že si jen stěžovala na mizerné učitelské platy. Na to, že jsou hodiny příliš dlouhé a že děti dokážou být hodně složité.“

„Mluvila o nějakých konkrétních dětech?“

Proběhla šeptaná porada.

„Konkrétně o žádném nemluvila. Seňora vám jen chce připomenout, že Elena byla specializovaná učitelka, která pomáhala dětem s potížemi s učením. Všechny její děti byly obtížné.“

Napadlo mě, jestli neexistovala nějaká souvislost mezi vyrůstáním vedle takového bratra, jako je Rafael, a její volbou specializace.

„Zmínila se někdy o tom chlapci, který zemřel? O tom Nemethovi?“

Paní Gutierrezová po vyslechnutí otázky smutně přikývla a pak něco řekla.

„Zmínila se o něm, jednou nebo dvakrát. Říká, že kvůli němu byla Elena velmi smutná. Že to byla tragédie,“ překládala Raquel.

„Nic víc?“

„Bylo by hrubé naléhat, Alexi.“

„Dobře. Zkuste tohle. Nezdálo se jí, že by měla Elena v poslední době více peněz? Kupovala někomu v rodině drahé dárky?“

„Ne. Elena si vždycky stěžovala, že nemá dost peněz. Byla to dívka, jež měla ráda pěkné a kvalitní věci. Chvilinku.“ Naslouchala starší ženě a přikyvovala. „To nebylo vždycky možné, protože rodina nepatřila nikdy mezi bohaté, a to ani, když žil její manžel. Ale Elena usilovně pracovala. Kupovala si věci. Někdy na splátky, ale splácela poctivě, nikdy neměla nějaké potíže. Byla dívka, na kterou je každá matka pyšná.“

Připravil jsem se na proud slz, ale neukápla ani jedna. Truchlící matka na mě hleděla s chladným, temným výrazem plným výzvy. Troufám si tvrdit, že mi v duchu říkala „Opovažte se pošpinit jméno mé holčičky.“

Odvrátil jsem pohled.

„Myslíte, že se jí teď mohu zeptat na Handlera?“

Než Raquel stihla otevřít pusu, paní Gutierrezová si odplivla. Zašermovala rukama, zvedla hlas a z jejích úst vyšel proud rozčilených slov, s největší pravděpodobností nadávek. Svou tirádu zakončila dalším odplivnutím.

„Potřebujete to přeložit?“ zeptala se Raquel.

„Neobtěžujte se.“ Před dalšími otázkami jsem provedl duševní průzkum. Za normálních okolností bych začal přátelským rozhovorem, nezávazným tlacháním a pak bych nenásilně a pomalu přešel k otázkám. Byl jsem nespokojený s hulvátským způsobem, jakým jsem vedl tento rozhovor, ale práce s tlumočníkem byla jako operovat v zahradnických rukavicích.

„Zeptejte se, prosím, jestli mi může říct něco, co by nám pomohlo najít muže, který – zvolte nějaká vhodná slova.“

Starší žena si vyslechla otázku a prudce odpověděla.

„Říká, že nic. Ze se celý svět stává šíleným místem plným démonů. A že Eleně to mohl udělat jedině démon.“

„Muchas gracias, seňora. Zeptejte se prosím ještě, jestli bych se mohl podívat na Eleniny osobní věci.“

Raquel položila otázku a Elenina matka chvíli uvažovala. Pak si mě změřila od hlavy k patě, vzdychla a vstala.

„Venga,“ řekla a vedla mě do zadní části domu. Věci a harampádí z osmadvaceti let Elenina života byly nacpány do kartónových krabic poskládaných vzadu v rohu místnosti, jejíž účel se dal jen těžko popsat. Prosklenými dveřmi bylo vidět na zadní dvorek, kde rostl velký meruňkovník, sukovitý a deformovaný, a roztahoval své větve obtěžkané ovocem po prohnilé střeše garáže pro jedno auto.

Vedle chodby se nacházel malý pokoj se dvěma postelemi, pravděpodobně chlapců. Z mého místa jsem viděl prádelník a poličky z neopracovaného dřeva. Na jedné poličce stál přehrávač a vedle něj skromná sbírka nahrávek. O horní desku prádelníku se dělil karton marlborek a hromada komiksů. Jedna postel byla pečlivě a úhledně ustlaná, zatímco ta druhá zůstala změtí zmuchlaných lůžkovin. Mezi postelemi stál malý stolek z borovicového dřeva, z něhož shlížela na obě postele stolní lampa s plastovou základnou. Vedle lampy ležel popelník a výtisk časopisu pro španělské dívky.

Připadal jsem si jako zvědavé dítě, když jsem vytahoval první krabici a začal svůj archeologický průzkum.

Než jsem došel ke třetí krabici, má nálada klesla na bod mrazu. Zmocňoval se mě smutek a sklíčenost. Ruce jsem měl špinavé od prachu a v hlavě mi kroužily obrazy mrtvé dívky. Zatím jsem nenašel nic, co by mělo pro vyšetřování nějaký význam. Pouze běžné střípky života jedné ženy. Šaty, nasáklé její vůní, napůl prázdné lahvičky, krabičky a tuby s kosmetikou – připomínky, že si své řasy dělala ještě hustší a delší, vlasy zářivější a rty lesklejší. Že se snažila zakrýt drobné nedostatky pleti a voněla se na správných místech pro správné lidi. Objevil jsem lístečky s připomínkami, co koupit a kdy a kde něco vyzvednout, ústřižky z čistírny, účtenky za benzín, knihy – spoustu knih, většinou biografie a poezie. A taky suvenýry – miniaturní ukulele z Havaje, hotelový popelník z Palm Springs. Lyžařské boty, téměř plný blistr s antikoncepčními pilulkami, staré rozvrhy hodin, sdělení ředitelky školy, dětské kresby – ani jedna od chlapce jménem Nemeth.

Na můj vkus to bylo spíš jako vykrádání hrobů. Víc než kdykoli předtím jsem chápal, proč Milo tolik pije.

Zbývaly mi ještě dvě krabice. Vrhl jsem se na ně s mnohem větší rychlostí a byl jsem skoro hotový, když mou činnost přerušil sílící řev motorky, který náhle utichl. Zadní dveře se otevřely a v předsíni se ozvaly kroky.

„Co to k čertu…“

Bylo mu asi devatenáct nebo dvacet let, měl menší, ale dobře stavěnou postavu, propocené triko, které odhalovalo každý sval, khaki kalhoty s mastnými skvrnami a pracovní boty pokryté špínou. Husté střapaté vlasy mu spadaly až na ramena a pokoušel se je zkrotit koženou čelenkou. Jemné až dívčí rysy se snažil zamaskovat bradkou a hustým černým knírem. Ten mu spadal kolem rtů a leskl se jako sobolí kožich. O hodně skromnější bradka vytvářela tmavý trojúhelník se špičkou sbíhající pod bradu. Vypadal jako dítě představující Pancho Villu.

U pasu mu visel svazek klíčů, jejichž cinkání doprovázelo každý krok, kterým se ke mně blížil. Ruce zaťal v pěsti a už z dálky páchl motorovým olejem.

Ukázal jsem mu svůj průkaz losangeleské policie. Zaklel, ale zastavil se.

„Poslouchejte, chlape, vaši lidé tu byli už minulý týden. Řekli jsme vám jasně, že nic…“ Zarazil se a pohlédl na obsah krabic rozprostřený na podlaze. „Do prdele, v těch věcech jste se už přece hrabali. Zrovna jsem je zabalil a připravil pro charitu.“

„Chtěl jsem jen něco ověřit,“ řekl jsem přátelsky.

„To jo, člověče, proč se vy frajeři nenaučíte udělat něco pořádně hned napoprvé, co?“

„Za chvilinku s tím skončím.“

„Skončíte hned teď, člověče. Ven.“

Vstal jsem.

„Dejte mi pár minut, a já vše zabalím zpátky.“

„Ven, a hned.“ Prstem ukázal k zadním dveřím.

„Snažím se vyšetřovat smrt vaší sestry, Andy. Spolupráce vám nijak neublíží.“

Postoupil o krok blíž. Všiml jsem si, že má na čele i pod očima mastné šmouhy.

„Pro vás nejsem žádný Andy. Je to můj dům a jsem pan Gutierrez. A přestaňte žvanit o vyšetřování. Vy nikdy nechytíte toho hajzla, co zabil Elenu, protože doopravdy děláte hovno. Jen nás otravujete doma a šmejdíte v osobních věcech. Běžte do ulic a najděte ho. Kdyby se to stalo v Beverly Hills, kdyby to udělal nějaké bohaté holce, už byste ho měli.“

Zlomil se mu hlas a on rychle zmlkl, aby svou slabost zamaskoval.

„Pane Guttierezi,“ řekl jsem mírně, „spolupráce ze strany rodiny může hodně pomoci při…“

„Hej, člověče, řekl jsem vám, že vám tahle rodina nemá co říct. Myslíte si, že víme, který hajzl to provedl? Myslíte, že se lidi odsud takhle chovají?“

Zašilhal na můj průkaz a snažil se přečíst, co je na něm napsáno. Při čtení pohyboval rty. Několikrát němě zopakoval slovo konzultant, než mu došel jeho význam.

„Do hajzlu, to snad není pravda, vy dokonce nejste opravdový polda. Posílají tu za sebe posraného konzultanta. Co znamená Phi.D.?“

„Doktor psychologie.“

„Cvokař. Posílají za námi posraného psychouše. Oni si snad myslí, že tu bydlí blázni! Myslíte si, že je někdo v naší rodině cvok? Myslíte?“

V té chvíli mi už dýchal do obličeje. Měl hluboké hnědé oči s dlouhými řasami a zasněným, až dívčím pohledem. Takové oči by mohly člověka snadno zmást a vést k myšlence, že má nad ním chlapskou převahu.

Měl jsem za to, že má jeho rodina problémů víc než dost, ale zachoval jsem taktické mlčení.

„Tak co tu sakra pohledáváte? Testujete nás nebo z nás chcete udělat cvoky?“

Při mluvení mě poprskal. V mých útrobách se vzedmula vlna odporu a náhlé zloby. Mé tělo automaticky zaujalo obranný bojový postoj.

„Nic z toho není pravda a já se vám to snažím vysvětlit. Jen byste se nesměl chovat jako tvrdohlavý osel.“

Litoval jsem svých slov, jen jsem je vypustil z úst.

„Osel – zatraceně! Vy sám jste osel!“ Hlas mu vyskočil o oktávu a on mě popadl za klopu saka.

Byl jsem připraven zareagovat, ale ani jsem se nepohnul. Opakoval jsem si, že drží smutek a že není odpovědný za své činy.

Setkal jsem se s jeho pohledem. Zarazil se. Oba bychom uvítali nějakou záminku, proč se pustit do toho druhého pěstmi. Do háje s civilizovaným jednáním.

„Vypadněte, a hned!“

„Antonio!“

Do chodby vešla paní Gutierrezová. Zpoza ní vykukovala Raquel. Když jsem ji uviděl, připadal jsem si najednou trapně. Udělal jsem vše proto, abych zhoršil choulostivou situaci. Skvělý psycholog…

„Mami, toho frajera jsi pustila dovnitř ty?“

Paní Gutierrezová se mi omluvila pohledem a na svého syna spustila Španělsky. Ten pod matčiným temným pohledem a hrozícím prstem viditelně ztrácel odvahu.

„Mami, už jsem ti přece říkal, že oni…“ Zarazila ho a pokračovali Španělsky. Vypadalo to, že se brání, a jeho ego se postupně scvrkávalo.

Ještě chvíli pokračovali ve španělské slovní přestřelce. Pak si Antonio uvědomil Raquelinu přítomnost a obořil se na ni. Ta odsekla. „Ten člověk se vám snaží pomoci, Andy. Proč mu nepomůžeš, místo abys ho vyhazoval?“

„Nepotřebujeme ničí pomoc. Postaráme se o sebe sami. Tak, jak jsme se vždycky postarali.“

Vzdychla.

„Do hajzlu!“ Vešel do svého pokoje a vyšel s krabičkou cigaret. Demonstrativně si jednu zapálil a vztekle strčil do úst. Na chvíli zmizel za oblakem modrého dýmu. Pak se jeho oči opět zablýskly, podíval se na mě, na matku, na Raquel a zpátky na mě. Sundal si z opasku kroužek s klíči a chytil ho tak, že mu jednotlivé klíče vyčuhovaly mezi prsty. Boxer měl připravený k použití.

„Teď odejdu, frajere. Ale až se vrátím, vy už tady radši nezaclánějte.“

Kopnutím otevřel dveře a vyběhl ven. Uslyšeli jsme zaburácení startéru, následované postupně slábnoucím řevem silného motoru.

Paní Gutierrezová svěsila hlavu a pronesla něco k Raquel.

„Prosí vás za prominutí Andyho hrubého chování. On je od Eleniny smrti pořád rozzlobený. Má dvě práce a je pod hrozným tlakem.“

Zvedl jsem ruku, abych ji v omlouvání zarazil.

„Není třeba nic vysvětlovat. Jen doufám, že jsem jí nezpůsobil nějaké zbytečné nepříjemnosti.“

Překlad byl zbytečný. Výraz v obličeji Andyho matky byl víc než výmluvný.

Prohrabal jsem se zbývajícími dvěma krabicemi. Bez nadšení a bez výsledku. Přetrvával ve mně trpký pocit z předchozího konfliktu s Andym. Zažíval jsem pocity hanby a frustrace, který cítíte, když hrabete příliš hluboko a vidíte a slyšíte víc, než byste potřebovali nebo chtěli. Jako dítě, které přistihne rodiče při milování, nebo turista, který odkopne kámen a najde pod ním něco nechutně slizkého.

Už jsem zažil rodiny podobné Gutierrezovým, znal jsem spoustu Andyů a Rafaelů. Bylo to jako šablona: chcípáček a superdítě, hrající své role s deprimující předvídatelností. Jedno si neumí s ničím poradit, druhé se snaží o všechno postarat. Chcípáček nechává ostatní, aby se o něj starali, vyhýbá se odpovědnosti, daří se mu proplouvat životem – jako chcípáček. Superdítě je schopné, činorodé, má dvě zaměstnání, a když je potřeba, někdy i tři, nahrazuje nedostatek chcípáčkových úspěchů, zaslouží si obdiv rodiny, odmítá se sklonit pod tíhou svého břemene, skrývá svůj vztek – ale ne napořád.

Napadlo mě, jakou roli asi hrála Elena, když byla ještě naživu. Působila jako usmiřovatel, jako prostředník? Nechat se zatáhnout do křížové palby mezi chcípáčka a superdítě může být životu nebezpečné.

Zabalil jsem její věci co nejúhledněji zpátky.

Když jsem vyšel na verandu, Rafael byl dosud mimo. Zvuk startující sevilly ho však probudil. Trhl sebou a rychle zamrkal, jako by se probudil ze špatného snu. S námahou se postavil a otřel si rukávem nos. Naprosto zmateně pohlédl naším směrem. Raquel se odvrátila, jako turista vyhýbající se pohledu na malomocného žebráka. Když jsem odjížděl, mihl se na chvíli v jeho zdrogovaném výrazu záblesk poznání, který ale znovu ustoupil chaosu.

Blížila se tma a aktivita na Sunsetu trochu opadla, stále však byly ulice plné lidí. Ozývalo se troubení klaksonů, nevázaný smích a z otevřených dveří barů vycházela hlasitá mexická hudba. Objevily se neony a na úbočí kopců se rozsvěcovala světýlka.

„Zpackal jsem to,“ řekl jsem

„Ne, nemusíte se obviňovat.“ V náladě, v jaké se nacházela, vyžadovalo takové povzbuzení velké úsilí.

Cenil jsem si toho a taky jsem jí to řekl.

„Myslím to vážně, Alexi. Ke Cruz jste se choval velmi citlivě a pozorně. Teď je mi jasné, proč jste byl úspěšný psycholog. Cruz si vás oblíbila.“

„V té rodině to zjevně nefunguje.“

Několik bloků mlčela.

„Andy je hodný kluk – nikdy se nepřidal k žádnému gangu a mnohokrát za to pykal. Je na sebe hodně tvrdý. Všechno teď leží na jeho bedrech.“

„Proč si přidává další přítěž?“

„Máte pravdu. Sám si problémy přidělává. Ale nejsme takoví všichni? Je mu pouhých osmnáct. Možná z toho vyroste.“

„Říkám si, jestli jsem tu situaci nemohl zvládnout lépe.“ Uvedl jsem podrobnosti své slovní výměny s mladíkem.

„Zmínka o oslovi věcem jistě nepomohla, ale taky nic nezměnila. Byl připravený se prát. Když se Latinoameričan dostane do takového stavu, nedá se už skoro nic dělat. Přidejte k tomu alkohol a hned vám bude jasné, proč se v sobotu večer plní pohotovosti našimi lidmi.“

Vybavila se mi Elena Gutierrezová a Morton Handler. Ti se na pohotovost nikdy nedostali. Nechal jsem se chvíli unášet proudem myšlenek, ale rychle jsem z něj vyskočil a myšlenky zakopal hluboko v podvědomí.

Podíval jsem se na Raquel. Strnule seděla na měkkém sedadle a odmítala se oddat pohodlí, jež se jí nabízelo. Její tělo bylo klidné, ale ruce si nervózně pohrávaly s látkou sukně.

„Máte hlad?“ zeptal jsem se. Když jste na pochybách, je dobré držet se základních potřeb.

„Ne, ale jestli chcete, zastavte někde.“

„Ještě mám v sobě to chorizo.“

„Pak mě prosím odvezte domů.“

Než jsem dojel k jejímu bytu, setmělo se a ulice se vylidnily.

„Děkuji, že jste jela se mnou.“

„Doufám, že vám to pomohlo.“

„Bez vás by to byla katastrofa.“

„Děkuji vám.“ Usmála se a naklonila se ke mně. Chtěla mě políbit na tvář, ale jeden z nás se pohnul, nebo jsme se možná pohnuli oba, a její rty skončily na mých. Pak přišlo jemné okusování, povzbuzené vzrušením a touhou, která se změnila v prudké hladové zakousnutí. Oba najednou jsme se k sobě pohnuli a ona mi lehce ovinula paže kolem krku. Hladil jsem ji po vlasech, po tvářích, na zádech. Ústa se otevřela a jazyky se propletly v pomalém tanci. Oba jsme těžce dýchali a snažili se dostat těsněji k sobě.

Nekonečné minuty jsme se objímali jako dva zamilovaní teenageři. Rozepnul jsem knoflíček na její halence. Vydala hrdelní zvuk, chytla můj dolní ret mezi zuby. Pak mi olízla ucho. Rukou jsem sklouzl na její horká záda, rozepnul háčky podprsenky a vzal do dlaně její ňadro. Cítil jsem pevný, vlhký dotek bradavky. Spustila ruku k mému rozkroku.

Byl jsem to já, kdo naše počínání zastavil.

„Co se děje?“

Neexistuje nic, co by se v takové situaci dalo říct, aniž by slova nevyzněla jako klišé nebo naprostý nesmysl. Nebo obojí. Zvolil jsem obojí.

„Omlouvám se. Neberte to osobně.“

Trhnutím se napřímila a spěšně se zapínala, upravovala a uhlazovala si vlasy.

„Jak jinak to mám brát?“

„Jste velmi žádoucí žena.“

„Velmi.“

„Přitahujete mě, ksakru. Rád bych se s vámi miloval.“

„A co vám brání?“

„Závazek.“

„Nejste přece ženatý, že ne? Nechováte se jako ženáč.“

„Kromě manželství existují i jiné závazky.“

„Aha.“ Chytla kabelku a položila ruku na kliku. „Té osobě, které jste tak oddaný, by to vadilo?“

„Ano. Ale ještě důležitější je, že by to vadilo i mně.“

Vyprskla smíchem, který neměl daleko k hysterii.

„Omlouvám se,“ popadala dech. „Je to tak zatraceně ironické. Myslíte, že to dělám často? Je to po hodně dlouhé době, co mě začal zajímat nějaký muž. Jeptiška se zbaví pout řádu a ocitne se tváří v tvář světci.“

Zachichotala se. Ten horečný, křehký zvuk ve mně vzbudil nepříjemný pocit. Byl jsem příliš unavený na to, abych vyslechl slova o něčím zklamání, ale měla plné právo na trochu očistného sarkasmu.

„Nejsem žádný světec, to mi věřte.“

Prsty se dotkla mé tváře. Jako by mi po ní přejela žhavými uhlíky.

„Ne, jste jen hodný člověk, Delaware.“

„Ani takový si nepřipadám.“

„Mám v úmyslu vás ještě jednou políbit,“ řekla. „Ale tentokrát se vší cudností a slušností. Tak, jak to mělo napoprvé být.“

Co řekla, udělala.

18

Doma mě čekala dvě překvapení.

Prvním byla Robin, oblečená v žlutém županu, natažená na kožené pohovce a popíjející horký čaj. V krbu plápolal oheň a z reproduktoru přehrávače zpívali Eagles svého Desperada.

Robin měla kolem krku navlečenou fotografii Lassie, vytrženou z časopisu.

„Ahoj, drahoušku.“ uvítala mě.

Pohodil jsem sako před opěradlo židle.

„Ahoj. Co má znamenat ten pes?“

„Tím ti chci sdělit, že jsem se chovala jako čubka a že se omlouvám.“

Sedl jsem si vedle ní a vzal její dlaně do svých.

„Dnes ráno jsem byla k tobě hnusná, Alexi. Když jsem tě tak nechala odejít. V okamžiku, kdy se za tebou zavřely dveře, jsem toho litovala a začal jsi mi chybět. Víš, jak to je, když se ti představivost rozjede na plné obrátky a ty začneš uvažovat – co když se mu něco stane, co když už ho neuvidím – a můžeš se z toho zbláznit. Nebyla jsem schopná pracovat, v takovém stavu jsem nemohla obsluhovat ty své stroje. Celý den byl v háji. Zkoušela jsem ti volat, ale byl jsi nedostupný. Tak jsem tady.“

„Ctnost bývá odměněna,“ zamumlal jsem pro sebe.

„Co jsi říkal, zlatíčko?“

„Ale nic.“ Jakékoli vyprávění o mém indiskrétním jednání by vyznělo bud jako neotesané chvástání – ‚Jo, jen jsem se mezitím osahával s jinou čubičkou, zlato‘ –, nebo, a to by bylo horší, by vedlo k přiznání.

Lehl jsem si vedle ní. Vzájemně jsme se drželi, říkali si pěkné věci, žvatlali o prkotinách, hladili jeden druhého. Začínal jsem být pořádně nadržený. Trochu v důsledku doznívání svého malého dobrodružství s Raquel, ale především díky tomu, co se právě dělo.

„V ledničce jsou dvě porce jídla, Césarův salát a láhev burgundského a kvasový chleba.“ Šeptala a přitom mi malíčkem cvrnkala do nosu.

„U tebe opravdu láska prochází žaludkem,“ smál jsem se.

„Jsem neurotička, pane doktore?“

„Ne. Je to báječné.“

„A co tohle? A tohle?“

Župan se rozevřel. Robin nade mnou klečela a nechala ho sklouznout z ramen. Zezadu ji osvětlovala záře krbu a ona vypadala jako nádherná zlatá socha.

„Pojd ke mně, zlatíčko,“ škemrala, „a sundej ze sebe to oblečení.“ Pak to vzala do svých rukou.

„Miluji tě. Opravdu,“ řekla o něco později. „I když jsi tak strnulý.“

Odmítl jsem se pohnout a ležel jsem s nohama nataženýma na podlaze.

„Je mi zima.“

Přikryla mě, vstala a protáhla se, pak se radostně zasmála.

„Jak po tom můžeš tak skákat?“ zamručel jsem.

„Ženy jsou silnější než muži,“ prohlásila rozjařené a roztancovala se po místnosti. Potichu si prozpěvovala a tu a tam se protáhla. Její lýtkové svaly se napínaly a zvedaly a zase klesaly. Napadla mě podobnost s bublinami v tesařské vodováze. Její oči odrážely oranžové halloweenské světlo. Pozoroval jsem, jak se pohybuje kolem, a tělem mi probíhalo příjemné mrazení.

„Ještě chvíli tu kolem mě hopsej, a ukážu ti, kdo je silnější.“

„Až později, chlapče.“ Zašimrala mě špičkou nohy a hbitě uskočila před mými tlapami, které po ní chňaply.

Když Robin naservírovala steaky, byl už pro mě oběd paní Gutierrezové mlhavou vzpomínkou a já jsem se s chutí pustil do jídla. Seděli jsme vedle sebe v kuchyni a dívali se oknem, jak se na kopcích rozsvěcují světla jako světlomety pátrací čety. Položila mi hlavu na rameno. Objal jsem ji kolem ramen a prsty jemně hladil po tváři. Střídavě jsme upíjeli z jedné sklenice vína.

„Miluji tě,“ řekl jsem.

„Já tebe taky.“ Zespodu mě políbila na bradu. Po pár locích se zeptala: „Dneska jste vyšetřovali ty vraždy, že ano?“

„Ano.“

Posilnila se dalším douškem vína a dolila skleničku.

„Neboj,“ řekla. „Nemám v úmyslu se kvůli tomu hádat. Nechci předstírat, že se mi to líbí, ale nebudu tě kontrolovat.“

Namísto díků jsem ji objal.

„Chci říct, že bych nechtěla, aby ses tak ke mně choval ty.“ Snažila se vzbudit dojem, že jí jde o rovnoprávnost, ale nepodařilo se jí zamaskovat obavy v hlase.

„Dávám na sebe pozor.“

„Vím, že dáváš,“ řekla až příliš rychle. „Jsi inteligentní člověk. Dokážeš se o sebe postarat.“

Podala mi víno.

„Jestli mi chceš o tom případu něco říct, Alexi, ráda si to poslechnu.“

Zaváhal jsem.

„Povídej. Chci vědět, co se děje.“

Podal jsem jí stručný výčet všeho, co jsem v posledních dvou dnech dělal. Vyprávění jsem zakončil střetem s Andym Gutierrezem a vynechal jsem jen těch pár bouřlivých minut s Raquel.

Pozorně a s obavami naslouchala, pak nové informace chvíli zpracovávala. „Nechápu, proč to nenecháš být. Na tom případu je tolik podezřelého a žádná spojující nitka.“

Měla pravdu. Byl to přesný opak celostní psychologie. Celek dával méně než souhrn jeho částí. Jako náhodné seskupení hudebníků, kteří hrají každý podle svých not a postrádají dirigenta. Ale kdo jsem byl k čertu já, abych hrál první housle?

„Kdy to hodláš říct Milovi?“

„Nehodlám. Mluvil jsem s ním dnes ráno a on mi v podstatě řekl, abych si hleděl svého a držel se od případu dál.“

„Je to jeho práce, Alexi. On bude vědět, co dělat.“

„Drahoušku, Milo by vyletěl z kůže, kdybych mu řekl, že jsem navštívil Domov.“

„Ale co ten chlapec, ten retardovaný? Nemůže s tím Milo něco udělat?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Neexistuje dostatečný důkaz. Oni by určitě přišli s nějakým vysvětlením. Milo má určitá podezření a řekl bych, že silnější, než mi je ochoten přiznat, je ale svázaný pravidly a protokoly.“

„Ty nejsi,“ řekla jemně.

„Neměj strach.“

„Ani ty neměj strach. Nebudu se tě snažit zastavit. To, co jsem řekla, myslím vážně.“

Napil jsem se vína. Hrdlo jsem měl stažené a chladná tekutina byla trpká, ale lahodná.

Vstala a postavila se za mě. Položila mi ruce na ramena. Bylo to gesto podpory, podobné, jaké jsem já sám nabídl před několika hodinami Raquel. Posunula ruce dolů a pohrávala si s brázdou chloupků, která mi svisle protínala břicho.

„Kdykoli budeš potřebovat, jsem tu pro tebe.“

Zvedl jsem se ze židle a přitáhl ji k sobě. Políbil jsem ji na šíji, na uši, na zavřená oční víčka. Zaklonila hlavu a nechala mé rty sklouznout na pulzující místo v dolní části krku.

„Pojďme zalézt do postele a tulit se jak tuleni.“

Zapnul jsem rádio a naladil KKGO. Ozvala se zvučná táhlá melodie, vydávaná trubkou Sonnyho Rollinse. Rozsvítil jsem tlumené světlo a stáhl z postele přehoz.

Druhým překvapením večera byla bílá nepopsaná obchodní obálka, částečně zakrytá polštářem.

„Ležela tu, už když jsi přišla?“

Robin si předtím stáhla župan, ale teď se do něj rychle zabalila, jako by hledala ochranu. Jako by ta obálka byla živý dýchající vetřelec.

„Možná ano. Do ložnice jsem nešla.“

Otevřel jsem obálku palcem, opatrně do ní nakoukl a vytáhl z ní složený list bílého papíru. Rozložil jsem ho. Neobsahoval datum, adresu ani žádné logo. Byl to jen bílý obdélník zaplněný ručně psanými řádky s pesimisticky skloněnými písmeny. Trochu neupravený rukopis mi byl povědomý. Sedl jsem si na kraj postele a pustil se do čtení.

Milý doktore,

doufám, že budeš někdy brzy spát ve své posteli, takže budeš mít příležitost si tohle přečíst.

Dovolil jsem si vypáčit tvé zadní dveře a doručit ti dopis až domů – mimochodem, mel by sis dát lepší zámek.

Dnes odpoledne jsem byl stažen z případu H-G. Kapitán si myslí, že případu prospěje čerstvá krev – ta nechutná volba slov byla jeho, ne moje. O jeho motivaci mám pochyby, ale je pravda, že jsem mu nepředložil žádné záznamy, takže jsem nebyl v postavení, kdy bych s ním mohl diskutovat.

Musel jsem vypadat dost otřeseně, protože ten chlap náhle projevil soucit a navrhl, abych si vzal pár dnů dovolené. Byl dost dobře informovaný o podrobnostech z mého osobního života. Věděl, že jsem si nashromáždil hodně dovolené a naléhal, abych si nějakou vybral.

Nejprve mě ten nápad příliš nepotěšil, ale pak mi začal připadat jako hodně zajímavý. Našel jsem své místo na slunci. Lákavou díru jménem Ahuacatlán, severně od Guadalajary. Předběžná prohlídka ukázala, že to místo mimořádně vyhovuje mým požadavkům na rekreaci. Obzvláší mě zaujal lov a rybaření.

Pravděpodobně teď budu dva až tři dny mimo. Telefonáty jsou nežádoucí – místní lidé si váží soukromí. Zavolám, až budu zpátky. Pozdravuj Stradivárku a drž se dál od problémů.

S pozdravem Milo

Dal jsem dopis přečíst Robin, když to udělala, vrátila mi ho.

„Co tím chce říct – že ho vyhodili od případu?“

„Ano. Nejspíš kvůli tlaku zvenku. Ale jede do Mexika, aby něco zjistil o McCaffreyově minulosti. Když tam volal, dověděl se nejspíš dost na to, aby mu stálo za to tu stopu sledovat.“

„Jedná za zády svého šéfa?“

„Určitě má pocit, že to stojí za to.“ Milo je statečný, ale není to žádný mučedník. Toužil po své penzi stejně jako po nejbližším mužském.

„Takže jsi měl s tím Domovem pravdu.“ Zalezla pod přikrývku a přitáhla si ji až ke krku. Zachvěla se, ale rozhodně ne zimou.

„Ano.“ Kdybych pravdu nikdy neměl, byla by to jen slabá útěcha.

Hudba dosáhla vrcholu a zlomila se. K Rollinsovi se přidal bubeník a změnil styl na chytlavý rytmus tropických tamtamů… Před očima mi začaly tancovat představy kanibalů a lián ovinutých hady. Scvrklé hlavy…

„Obejmi mě.“

Zalezl jsem k ní pod přikrývku, políbil jsem ji, objal kolem ramen a snažil se ji uklidnit. Ale myšlenkami jsem byl na míle daleko, ztracený v zapomenutém kousku tundry, sám na široširém oceánu.

19

Vstupní hala Západní dětské nemocnice byla obložená mramorovými deskami s vyrytými jmény dlouholetých mecenášů. Hala byla plná zraněných, nemocných a odsouzených k smrti, zvolna se pohybujících v nekonečném čekání, které patří k nemocnicím stejně jako nitrožilní jehly a špatné jídlo.

Matky si tiskly k ňadrům zabalené uzlíky, zpod vrstev dek se ozýval nářek. Otcové si hryzali nehty, potýkali se s formuláři pojišťovny a snažili se nemyslet na ztrátu mužství vyplývající ze setkání s byrokracií. Kolem se batolily malé děti, ručkama zkoumaly mramorové desky a po doteku chladu je rychle odtahovaly a zanechávaly na lesklém kameni upatlané otisky. Amplion vyvolával jména a uvedení pacienti se plahočili k přijímacímu pultu. Za informačním pultem seděla dobrovolná pracovnice v zelenobílé uniformě a vypadala stejně zmateně jako pacienti, kterým měla pomáhat.

Na druhém konci haly seděly na plastových židlích děti i jejich rodiče a dívali se na televizi. Program byl naladěn na kanál, který právě vysílal seriál z lékařského prostředí. Lékaři a sestry na obrazovce měli nereálně sněhobílé pláště, načesané vlasy, perfektní obličeje a zářivě bílé zuby, jež se jim blýskaly, když vedli pomalé nevzrušené rozhovory o lásce, nenávisti, utrpení a smrti.

Lékaři a sestry, kteří si razili cestu davem, vypadali jako normální lidské bytosti – pomačkaní, střapatí, s ospalýma očima. Jedni vbíhali dovnitř v odpověď na naléhavé pípání pagerů a pohotovostních telefonátů. Ti, kteří odcházeli, tak činili s horlivostí vězňů na útěku, protože se obávali, aby je nějaký telefonát na poslední chvíli nezavolal zpět.

Oblékl jsem si bílý plášť, nasadil nemocniční identifikační vizitku a s kufříkem v ruce jsem vešel automatickými dveřmi dovnitř. Asi šedesátiletý strážný s červeným nosem mi kývl na pozdrav: „Dobré ráno, pane doktore.“

Sjel jsem výtahem do suterénu. Mými spolupasažérý byl zoufalý, asi třicetiletý černošský pár a jejich syn, devítiletý chlapec na vozíku, který měl našedlou barvu kůže a slabé, povadlé tělo.

V mezipatře přistoupila laborantka, obtloustlá dívka nesoucí košík s injekčními stříkačkami, jehlami, gumovými hadičkami a skleněnými válečky plnými rudé životně důležité tekutiny. Rodiče chlapce se toužebně zadívali na krev, ale chlapec odvrátil hlavu ke stěně.

Jízda skončila jemným nárazem a výtah nás vypustil do omšelé žluté chodby. Mí spolucestující odbočili doprava k laboratoři. Já jsem se vydal opačným směrem, došel ke dveřím označeným „Lékařské záznamy“, otevřel je a vešel.

Od té doby, co jsem odešel, se nic nezměnilo. Musel jsem se otočit bokem, abych se protáhl úzkou uličkou mezi regály, které vedly od podlahy až ke stropu. Zdejší systém neřídil žádný počítač, nebyl učiněn žádný pokus o moderní organizování desítek tisíců manilových složek s oslíma ušima a jejich uspořádání do logického systému. Nemocnice patří mezi konzervativní instituce a Západní dětská, jež je jedna z nejstaromódnějších, vítá pokrok asi s takovou ochotou, jako pes vítá prašivinu.

Ulička končila kousek před šedivou stěnou bez jakékoli dekorace. U ní seděla ospalá Filipínka a četla si módní časopis.

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Ano. Jsem doktor Delaware. Potřebuji kartu jednoho svého pacienta.“

„Mohl jste říct své sekretářce, aby nám zavolala. My bychom vám ji poslali.“

Jistě. Za dva týdny.

„Toho si vážím, ale potřebuji se do ní podívat hned teď a sekretářka tady ještě není.“

„Jak se ten pacient jmenuje?“

„Adams. Brian Adams.“ Kartotéka byla řazena abecedně. Zvolil jsem jméno, které ji donutí jít až na vzdálený konec sekce A-K.

„Jen mi, prosím, vyplňte tento formulář, já vám pro ni hned dojdu.“

S lehkostí jsem vyplnil formulář různými falešnými údaji. Ani se neobtěžovala na něj pohlédnout a rovnou ho strčila do kovového pořadače. Jakmile se vzdálila a zmizela mezi regály, zašel jsem do sekce L-Z, prohledal písmeno N a našel jsem, co jsem hledal. Rychle jsem svůj úlovek strčil do kufříku a vrátil se ke stolu.

Dívka se vrátila až několik minut po mně. „Našla jsem tři Briany Adamse, pane doktore. Tady jsou. Který z nich to je?“

Rychle jsem je prohlédl a namátkou zvolil jednoho z nich.

„Tady ten.“

„Tady mi to prosím podepište“ – přisunula mi další formulář – „a můžete si kartu na čtyřiadvacet hodin odnést.“

„To nebude třeba. Prohlédnu si ji přímo tady.“

Zahrál jsem divadélko s učeným prohlížením lékařských záznamů a výsledků jakéhosi jedenáctiletého Briana Adamse, který byl před pěti lety přijat do nemocnice k rutinnímu odstranění krčních mandlí. Předstíral jsem, že podrobně studuji výsledky, pak jsem mlaskl, zavrtěl hlavou, zapsal jsem si pár nesmyslných poznámek a kartu jsem vrátil dívce.

„Děkuji. Moc jste mi pomohla.“

Neodpověděla, protože se mezitím vrátila do světa kosmetických přípravků a oblečení navrženého pro sado-intelektuální jednotku.

Vzadu na chodbě, přímo naproti márnici, jsem našel prázdnou zasedací místnost. Zamkl jsem se uvnitř, sedl si ke stolu a pustil se do čtení chronologických záznamů o Carym Nemethovi.

Chlapec strávil posledních dvaadvacet hodin svého života na jednotce intenzivní péče v Západní dětské nemocnici a ani na vteřinu nenabyl vědomí. Z lékařského hlediska to byl beznadějný případ. Zápis lékaře na příjmu byl faktický a objektivní, označil případ jako „auto versus chodec“. Zvláštní lékařský lexikon někdy dokáže popsat tragédii tak, že vypadá jako sportovní událost.

Nemetha přivezla záchranka, pobitého, rozmačkaného, s rozdrcenou lebkou a takřka bez všech životních funkcí. Přesto byly utraceny tisíce dolarů ve snaze zabránit nevyhnutelnému, a bylo vyplněno takové množství papírů a karet, že vytvořily vrstvu o tloušťce učebnice. Prolistoval jsem je. Záznamy sester s povinným zápisem příjmů a výdejů, malý člověk degradovaný na krychlové centimetry tekutin a vedení: grafy, poznámky o zlepšení – to snad byl krutý žert, porady s neurochirurgy, neurology, nefrology, radiology, kardiology, krevní testy, rentgeny, snímkování, stehy, nitrožilní výživa, parenterální nutriční doplňky, respirační terapie a nakonec pitva.

K zadní straně obálky byla přicvaknutá zpráva napsaná šerifem. Další příklad žargonového redukcionalismu. V jeho vyumělkovaném dialektu byl Cary Nemeth jednoduše O. O jako oběť.

O byla sražena zezadu, zatímco šla dolů kaňonem Malibu těsně před půlnocí. O byla naboso, oblečená v pyžamu – ve žlutém pyžamu, jak pečlivě uváděl zápis. Na cestě nebyly žádné brzdné stopy, což vedlo zástupce podávajícího hlášení k závěru, že byla O sražena plnou rychlostí. Podle vzdálenosti, kterou tělo urazilo, jelo auto rychlostí padesát až pětašedesát kilometrů za hodinu.

Obsah karty byl výsledkem nevyhnutelného papírování, pro mě však bez valného významu.

Byl to deprimující dokument. Vůbec nic mě v něm nepřekvapilo. Dokonce ani skutečnost, že privátním dětským lékařem Caryho Nemetha a zároveň lékařem, který vlastnoručně podepsal úmrtní list, byl Lionel Willard Towle.

Zastrčil jsem kartu pod hromádku rentgenových desek a vydal jsem se k výtahu. Dva asi jedenáctiletí kluci, kteří nejspíš utekli z oddělení, si dávali závod na vozíčcích. S halekáním se hnali chodbou, nitrožilní hadičky stočené jako lasa, a já jsem měl co dělat, abych stihl uskočit. Sáhl jsem po knoflíku výtahu a uslyšel, jak někdo volá mé jméno.

„Haló, Alexi!“

Byl to lékařský ředitel, který si zrovna povídal se dvěma sekundáři. Nechal je odejít a vydal se ke mně.

„Ahoj, Henry.“

Od doby, co jsem ho viděl naposledy, nabral nějaké to kilo a tučný krk sváděl boj s příliš těsným límcem košile. Měl nezdravě červenou pleť. Z náprsní kapsy mu vyčuhovaly tři doutníky.

„To je náhoda,“ řekl na uvítanou a podal mi vláčnou ruku. „Zrovna jsem se ti chystal zavolat.“

„Opravdu? Kvůli čemu?“

„Pojďme si promluvit do kanceláře.“

Zavřel dveře a pospíchal za svůj stůl.

„Jak se ti pořád vede, synku?“

„Docela dobře, tati.“

„Dobrá, dobrá.“ Vytáhl z kapsy doutník a smyslným pohybem prstů několikrát přejel nahoru a dolů po jeho celofánovém obalu. „Nebudu chodit kolem horké kaše, Alexi. Víš, že to není můj styl – mám ve zvyku říkat vždycky to, co si myslím. Dávám lidem vědět, jaké je mé stanovisko.“

„Jen povídej.“

„Ano. Hmm. Tak já to tedy řeknu.“ Naklonil se dopředu. Podle jeho pozice to vypadalo, že se bud chystá zvracet, nebo mi říct nějaké závažné důvěrné sdělení. „Dostal jsem – dostali jsme stížnost na tvé profesní chování.“

Rychle se opřel a zvědavě očekával mou reakci. Jako malý kluk, který čeká, až žabka vybouchne.

„Will Towle?“

Obočí mu překvapeně vystřelilo vzhůru. Žádný výbuch se nekonal, proto se opět naklonil dopředu.

„Ty to víš?“

„Říkej tomu dobrý odhad.“

„Ano, dobře, máš pravdu. Víří vodu kvůli nějakému hypnotizování, které jsi prováděl, nebo nějakému podobnému nesmyslu.“

„Je to celé naprostá hovadina, Henry.“

Jeho prsty si nepřestávaly pohrávat s celofánem. Napadlo mě, jak je tomu asi dlouho, co držel naposledy v ruce skalpel. „Chápu tvé stanovisko, ale Will Towle je významný člověk a jeho stížnost nelze brát na lehkou váhu. Vyžaduje vyšetření, něco jako…“

„Hon na čarodějnice?“

„Nijak mi to neusnadňuješ, mladý muži.“

„Nejsem ničím zavázán ani Towlovi, ani nikomu jinému. Jsem ve výslužbě, Henry, nebo jsi na to zapomněl? Ověř si, kdy jsem naposled dostal plat.“

„O to nejde…“

„Jde o to, Henry. Jestli si na mě Towle stěžuje, ať s tím jde před Státní komoru. Jsem připravený čelit jeho obvinění. Zaručuji ti, že to bude skvělá výchovná lekce pro všechny zúčastněné.“

Lichotivě se usmál.

„Mám tě rád, Alexi, a tohle ti říkám jen jako varování.“

„Varování před čím?“

„Rodina Willa Towla věnovala této nemocnici stovky tisíc dolarů. Možná zaplatili i židli, na které zrovna sedíš.“

Vstal jsem.

„Děkuji za varování.“

Jeho malá očka ztvrdla. Doutník mu vyklouzl z prstů a posypal stolní desku kousíčky tabáku. Henry se podíval na svůj ztracený uklidňovač a na okamžik mě napadlo, že se snad rozpláče. Byl by skvělý případ pro psychoanalytika.

„Nejsi tak nezávislý, jak si myslíš. Jde o tvá zdejší privilegia.“

„Chceš mi říct, že protože si na mě Will Towle stěžuje, hrozí mi nebezpečí, že ztratím právo tady praktikovat?“

„Já ti jen říkám: nedělej rozruch. Zavolej Willovi, polepši se. On není zlý člověk. Vy dva byste vlastně měli mít hodně společného. Je odborník na…“

„Poruchy chování dětí. Já vím. Henry, slyšel jsem jeho tóninu a řeknu ti, že my dva bychom nikdy nemohli hrát v jedné kapele.“

„Pamatuj na tohle, Alexi – postavení psychologů v lékařském týmu nebylo nikdy moc silné.“

Vytanul mi na mysli jeden jeho starý proslov. Něco v tom smyslu, jak je důležitý lidský faktor a jeho vzájemný vztah s moderní medicínou. Chvíli jsem zvažoval, že mu ta slova hodím zpět do té jeho odulé tváře. Pak jsem si řekl, že by to ničemu nepomohlo.

„Opravdu?“

Neměl mi co říct. Lidé jeho typu mají sotva kdy co říct, když se rozhovor dostane za otřepané fráze, šeptandy nebo výhrůžky.

„Přeji hezký den, doktore Delaware,“ řekl na rozloučenou.

Potichu jsem odešel a zavřel za sebou dveře.

Znovu jsem se ocitl v hale, která se mezitím vyprázdnila od pacientů, ale pro změnu ji zaplnila skupina dam z nějaké dobrovolné organizace. Dámy měly velké peníze a ve svých pěkných tvářích vepsané dobré způsoby – dospělé členky dívčího studentského spolku. Zaujatě naslouchaly nějakému administrativnímu služebníčkovi, který jim vykládal předem připravenou řeč o tom, jak tato dětská nemocnice stojí v popředí lékařského i humanitárního pokroku, pokyvovaly hlavami a snažily se zakrýt netrpělivost.

Muž mlel jako kolovrátek, mluvil o dětech jako o našich zdrojích pro budoucnost. Jediná představa, která mě napadla, byly mladé kosti jako melivo pro něčí mlýn.

Obrátil jsem se a vydal se zpět k výtahu.

Třetí patro nemocnice, jež patřilo administrativním kancelářím, uspořádaným do tvaru převráceného písmene T, bylo obložené tmavým dřevem, s podlahou pokrytou něčím, co se barvou i strukturou podobalo mechu. Kancelář správy lékařského personálu se nacházela v dolní části nohy téčka, v prosklené místnosti s výhledem na Hollywood Hills. S elegantní blondýnou, která seděla za stolem, jsem nepočítal, ale upravil jsem si kravatu a vstoupil.

Vzhlédla, chvíli zvažovala, jestli se má tvářit, jako že mě nepoznala, pak si to ale rozmyslela a uvítala mě nádherným úsměvem. Natáhla ruku sebejistým stylem někohó, kdo dělá stejnou práci dost dlouho, aby si vypěstoval iluzi nenahraditelnosti.

„Dobré ráno, Alexi.“

Měla dlouhé nehty, pokryté silnou vrstvou perleťového laku. Chytil jsem její ruku a stiskl s péčí, o kterou si říkala.

„Ahoj, Coro.“

„Ráda tě zase vidím. Už je to hodně dlouho.“

„Ano, je.“

„Vracíš se k nám? Slyšela jsem, že jsi ve výslužbě.“

„Ne, nevracím, ano, jsem ve výslužbě.“

„Užíváš si svobody?“ Věnovala mi další úsměv. Její vlasy vypadaly světlejší, hrubší, postava byla plnější, ale stále prvotřídní, na sobě měla světle zelený úplet, ve kterém by snadno zastrašila někoho s méně bujnými proporcemi.

„Užívám. A ty?“

„Dělám stále totéž,“ vzdychla.

„A jsem si jistý, že správně.“

Na vteřinku jsem si pomyslel, že ta má lichotka byla chyba. Její tvář ztvrdla a ukázala několik nových vrásek.

„Přece víme,“ pokračoval jsem, „kdo to tady ve skutečnosti drží.“

„Nech toho.“ Napřáhla před sebe ruku s dlaní rozevřenou jako vějíř.

„Doktoři to jistě nejsou.“ Bránil jsem se nazývat ji svou starou kamarádkou.

„Jestli to nebude pravda. Je úžasné, co ti dá dvacet let vzdělání v porovnání se selským rozumem. Jsem jen otrokem platu, ale vím, jak se věci mají.“

„Jsem si zcela jistý, že bys nikdy nemohla být něčím otrokem, Coro.“

„Ani sama nevím.“ Husté tmavé řasy klesly jako havraní křídla.

Bylo jí těsně po čtyřicítce a nemilosrdné světlo kancelářské zářivky prozrazovalo každý rok. Zachovávala si formu a výrazné rysy. Byla jedna z těch žen, které si udrží postavu z mládí, ale přibývající roky prozradí měnící se struktura pleti. Před dávnými lety vypadala jako panenka a měla pevnou dívčí postavu, když jsme se spolu váleli na podlaze lékařské kartotéky. Šlo jen o aférku na jednu noc, následovanou vzájemným ignorováním. Teď se mnou flirtovala, nepříjemné vzpomínky odvál čas.

„Chovají se k tobě hezky?“ zeptal jsem se.

„Tak, jak se dalo čekat. Víš, jací doktoři jsou.“

Zazubil jsem se.

„Jsem tu jako inventář,“ řekla. „Jestli budou někdy kancelář stěhovat, přenesou mě i s nábytkem.“

Prohlédl jsem si ji od hlavy až k patě.

„Nemyslím, že by si tě někdo spletl s kusem nábytku.“

Nervózně se zasmála a rozpačitě se dotkla vlasů.

„Dík.“ Téma její osoby jí začalo být nepříjemné, proto obrátila pozornost ke mně.

„Co tě sem přivádí?“

„Snažím se dořešit pár případů – nedodělané karty, papírování. V poslední době jsem trochu zanedbával poštu. Nejsem si jistý, jestli mi nedošlo oznámení o nevyplacených odměnách.“

„Nepamatuji si, že bych ti něco posílala, ale mohla to být některá z kolegyň. Měla jsem měsíc nemocenskou. Byla jsem na operaci.“

„To nerad slyším, Coro. Je všechno v pořádku?“

„Ženské problémy.“ Usmála se. „Doktoři mi tvrdí, že jsem v pořádku.“ Výraz jejího obličeje říkal, že zmíněné „doktory“ považuje za zavrženíhodné lháře.

„To jsem rád.“

Naše pohledy se setkaly. Na okamžik vypadala na dvacet let, nevinná a plná nadějí. Obrátila se zády ke mně, jako by u mě chtěla ten dojem uchovat.

„Počkej chvíli, kouknu se do tvé složky.“

Vstala a otevřela šuplík černě lakované skříně s pořadači. Vytáhla modrou složku a otevřela ji.

„Ne,“ řekla. „Máš všechno zaplaceno. Někdy během příštích měsíců ti přijde oznámení na příští rok.“

„Díky.“

„Rádo se stalo.“

Vrátila složku na své místo.

„Nedala by sis kávu?“ zeptal jsem se jakoby nic.

Podívala se na mě, pak na hodinky.

„Na přestávku mám nárok až v deset, ale k čertu s tím, žijeme jen jednou, ne?“

„Správně.“

„Jen si odběhnu na dámy a trochu se upravím.“ Načechrala si vlasy, vzala kabelku a vydala se přes chodbu na toaletu.

Když se za ní zavřely dveře, přistoupil jsem ke kartotéční skříňce. Šuplík, který otevřela, byl označen jako „Personál A-G“. O dvě přihrádky dole jsem našel, co jsem hledal. Příslušná složka rychle zmizela v kufříku.

Čekal jsem na ni před dveřmi toalety. Vyšla ven, zardělá, růžová a hezká, a čerstvě voněla parfémem. Nabídl jsem jí rámě a ona ho přijala.

Nad šálkem její kávy jsem naslouchal jejímu povídání. O rozvodu – ráně staré sedm let, která se nikdy nezacelí, o dospívající dceři, jež ji dohání k šílenství, když provádí přesně to, co dělala během dospívání ona, o problémech s autem, o necitlivosti nadřízených, o nespravedlnosti života.

Připadalo mi bizarní, že jsem až po takové době poznal ženu, s níž jsem měl ten nejtěsnější možný kontakt. V její otevřené zpovědi bylo více intimnosti než v místě mezi stehny, která přede mnou tehdy rozevřela.

Rozcházeli jsme se jako přátelé.

„Zastav se zase někdy, Alexi.“

„Zastavím.“

Cestou na parkoviště jsem se podivoval nad snadností, s jakou jsem byl schopen dvakrát provést tutéž fintu. Vždycky jsem se mohl s hrdostí považovat za bezúhonného člověka. V posledních třech dnech jsem se ale stal profíkem v kradení, zakrývání pravdy, nehorázných lžích a emocionálním svádění.

Určitě za tím stála společnost, ve které jsem se pohyboval.

Odjel jsem do útulné italské restaurace v Západním Hollywoodu. Zrovna otevřeli a já jsem si jako zatím jediný host vybral místo vzadu v rohu. Objednal jsem si telecí ve vinné omáčce a těstoviny s olejem a česnekem. A pivo.

Číšník se přišoural s pivem. Zatímco jsem čekal na jídlo, otevřel jsem kufřík a pustil se do zkoumání svého lupu.

Towlova osobní karta měla přes čtyřicet stran. Většinu tvořily kopie diplomů, certifikátů a cen. Životopis představovalo dvacet stran nafouknuté sebechvály, nápadné bylo, že neobsahovaly jakoukoli zmínku o vědeckém publikování. Byl uveden jako spoluautor jedné krátké zprávy, z doby, kdy pracoval jako sekundář, a od té doby nic. Avšak nedostatek publikační činnosti vynahradily televizní i rozhlasové rozhovory, proslovy k laické veřejnosti a dobrovolná činnost v Domově a podobných organizacích. Přesto byl plnoprávným profesorem na lékařské fakultě. Tolik o akademické přísnosti.

Číšník mi přinesl salát a ošatku s rohlíky. Vzal jsem do jedné ruky ubrousek a druhou jsem vracel složku do kufříku, ale vtom mou pozornost upoutalo cosi na první straně.

V kolonce Navštěvovaná univerzita nebo akademie uvedl Jedsonovu akademii v Bellevue ve státě Washington.

20

Vrátil jsem se domů, zavolal do L. A. Timesů a požádal o Neda Biondiho. Biondi byl autor píšící pro noviny, malý nervózní chlapík, který vypadal, jako by vypadl z filmu Na titulní straně. Před několika lety jsem léčil jeho dospívající dceru z mentální anorexie. Biondi nebyl schopen zaplatit terapii ze svého novinářského platu a navíc měl sklon sázet na špatné koně v Santa Anitě, ale ta dívka měla vážné potíže a já jsem to tak nemohl nechat. Trvalo mu rok a půl, než urovnal dluhy, a jeho dcera se dala dohromady po měsících, kdy jsem se prokousával vrstvami sebenenávisti, překvapivě zkostnatělé na to, že dívce bylo pouhých sedmnáct let. Dobře jsem si na ni pamatoval. Byla vysoká, snědá, nosila běžecké šortky a tričko, zdůrazňující její vychrtlou postavu. Dívka s bledou tváří a hubenýma nohama, která střídala hluboké pochmurné stavy hloubavého mlčení s poryvy hyperaktivity, během kterých byla připravená zúčastnit se jakékoli kategorie olympijských sportů při současném příjmu tří set kalorií za den.

Nechal jsem ji přijmout do Západní dětské nemocnice, ve které pak zůstala tři měsíce. Zdejší pobyt a následná několikaměsíční psychoterapie vedly nakonec k úspěchu a umožnily jí vyrovnat se s matkou, která byla příliš krásná, bratrem, který byl příliš sportovní, a otcem, který byl příliš chytrý…

„Biondi.“

„Nede, tady je Alex Delaware.“

Trvalo mu asi vteřinu, než si mě zařadil.

„Doktore! Jak se máte?“

„Já dobře. Jak se vede Anne Marii?“

„Velmi dobře. Končí druhý ročník na Wheatonu – v Bostonu. Má áčka a tu a tam nějaké to béčko, ale kvůli těm béčkům už nepropadá panice. Pořád je na sebe hodně tvrdá, ale už se dokáže přizpůsobit vrcholům a údolím života, jak tomu říkáte. Její váha se drží na pětapadesáti kilogramech.“

„Skvěle. Až s ní budete mluvit, pozdravujte ji ode mě.“

„S radostí. Je od vás hezké, že voláte.“

„Víte, vlastně mi jde o něco víc než jen odborné následné pozorování.“

„Aha.“ Do hlasu se mu vkradla prohnanost, podmíněná ostražitost někoho, kdo si na živobytí vydělává páčením zamčených schránek.

„Potřebuji malou laskavost.“

„Povídejte.“

„Letím dnes večer nahoru do Seattlu. Potřeboval bych se dostat k záznamům na jedné malé akademii. Na Jedsonově, abych byl konkrétní.“

„Tak to jsem zrovna nečekal. Čekal jsem, že budete chtít reklamu v nedělním vydání nebo něco takového. Tohle zní docela vážně.“

„Je to tak.“

„Jedson. Znám to tam. Anne Marie se chystala podat si tam přihlášku. Mysleli jsme si, že menší škola bude pro ni znamenat menší tlak, ale školné bylo o padesát procent dražší než na Wheatonu, Reedu nebo Oberlinu, které taky nejsou právě nejlevnější. K čemu potřebujete jejich záznamy?“

„To bohužel nemůžu říct.“

„Doktore.“ Rozesmál se. „Promiňte mi ten výraz, ale jste jako laškující holka. Jsem profesionální čmuchal. Vzruší mě, když se přede mnou houpe něco divného.“

„Proč si myslíte, že je v tom něco divného?“

„Doktor, který se žene přes půlku státu a pokouší se dostat do záznamů, je podle mě něco neobvyklého. Pokud mi paměť slouží, psychiatři tohle obvykle nedělají.“

„Teď k tomu nemůžu víc říct, Nede.“

„Dokážu udržet tajemství, doktore.“

„Ne. Alespoň zatím ne. Věřte mi. Předtím jste mi věřil.“

„To jsem byl pod tlakem.“

„Vím. A netlačil bych na vás, kdyby to nebylo důležité. Potřebuji vaši pomoc. Možná jdu po něčem důležitém, možná ne. Pokud ano, budete první informovaný.“

„Jde o něco velkého?“

Chvíli jsem zvažoval odpověď.

„Mohlo by.“

„Dobře. Co chcete, abych udělal?“

„Hodlám se odkázat na vaše jméno. Pokud někdo zavolá, potvrdte prosím mou historku.“

„A ta je?“

Poslouchal, co jsem mu říkal.

„Zní to docela neškodně. Samozřejmě,“ dodal vesele, „pokud vás někdo odhalí, budu bez práce.“

„Budu opatrný.“

„Jo. Ale co, už se stejně těším na zlaté hodinky.“ Odmlčel se, jako by se nechal unést fantaziemi o životě v důchodu. Zjevně se mu nelíbilo to, co viděl, protože když se vrátil do reality, mluvil s novým zápalem a zkusil na mě typické reportérské naříkání.

„Zblázním se, jak na to budu muset myslet. Nechcete mi říct aspoň náznakem, co se děje?“

„Nemůžu, Nede.“

„Dobře, dobře. Jen si spřádejte svá vlákna a dejte mi vědět, až upletete svetr.“

„Dám. Dík.“

„Vůbec mi ksakru neděkujte, pořád se cítím mizerně, že vám tak dlouho dlužím. Dívám se na svou holčičku a vidím růžolící usměvavou krásnou mladou dámu. Pořád je sice na můj vkus moc hubená, ale už to není chodící kostra. Je normální, alespoň pokud můžu posoudit. Už se umí smát. Dlužím vám toho hodně, doktore.“

„Mějte se hezky, Nede.“

„Vy taky, doktore.“

Zavěsil jsem. Biondiho slova vděčnosti mě na chvíli uvrhla do pochybností nad svým odchodem do důchodu. Pak se mi vybavila mrtvá těla a pochyby se zvedly a usadily v zadní části pohřebního vozu.

Několikrát jsem si svou historku vyzkoušel nanečisto, než se mi podařilo najít na Jedsonově akademii tu správnou osobu.

„Oddělení pro styk s veřejností, Dopplemeierová.“

„Paní Dopplemeierová, u telefonu Alex Delaware. Píšu pro Los Angeles Times.“

„Co pro vás mohu udělat, pane Delaware?“

„Píšu článek o menších akademiích na západním pobřeží a zaměřuji se hlavně na instituce, které nejsou příliš známé, ale jsou po akademické stránce vynikající. Claremont, Occidental, Reed a tak dále. Chtěli bychom zahrnout také Jedson.“

„Opravdu?“ Můj požadavek ji zřejmě překvapil, jako by to bylo poprvé, co někdo přisoudil Jedsonu akademickou významnost. „To by bylo skvělé, pane Delaware. Můžeme si promluvit hned teď, ráda vám vaše otázky zodpovím.“

„To není přesně to, co jsem měl na mysli. Mám raději osobnější přístup. Šéfredaktora více zajímá atmosféra než statistiky. Hlavní myšlenka je, že malé školy nabízejí osobní kontakt a jakousi důvěrnost, které na velkých školách chybí.“

„Naprostá pravda.“

„Dělám to tak, že osobně navštěvuji kampusy, povídám si s personálem i se studenty a získávám dojmy.“

„Vím přesně, co tím myslíte. Chcete přijít s názorem, který je lidský.“

„Předně tak. Je to skvělý způsob, jak téma předložit veřejnosti.“

„Pracovala jsem dva roky v hospodářských novinách v New Jersey, než jsem nastoupila na Jedson.“ V duši každého oddělení pro styk s veřejností se ukrývá alespoň jeden žurnalistický homunkulus, který se dře, aby pak byl propuštěn a mohl přijít se sólokaprem k naslouchajícím uším z celého světa.

„Aha, spřízněná duše.“

„Jo, jo. Odešla jsem, ale tu a tam uvažuji, že se vrátím.“

„Zbohatnout se na tom nedá, ale stále si držím naději, paní Doppleméierová.“

„Margaret.“

„Margaret, dnes večer se chystám odletět nahoru a chtěl bych vědět, jestli vás můžu zítra navštívit.“

„Počkejte, podívám se.“ Uslyšel jsem šustění papírů. „Co takhle v jedenáct?“

„Domluveno.“

„Nechcete, abych něco připravila předem?“

„Jedna otázka, kterou se zabýváme, je, kam se absolventi menších škol následně dostanou. Rád bych si také poslechl pár slov o vašich význačných absolventech. Doktorech, právnících a podobně.“

„Neměla jsem zatím příležitost se důkladně seznámit se seznamy studentů – jsem tu jen pár měsíců. Poptám se ale a zjistím, kdo by vám mohl pomoci.“

„Jste moc laskavá.“

„Kde vás mohu zastihnout, kdybych něco?“

„Většinu času budu někde na cestě. Jakékoli vzkazy můžete nechat u mého kolegy. Jmenuje se Edward Biondi.“ Nadiktoval jsem jí Nedovo číslo.

„Výborně. Vše je tedy domluveno na zítřek na jedenáct hodin. Škola leží v Bellevue, hned u Seattlu. Víte, kde to je?“

„Na východním břehu jezera Washington?“ Před několika lety jsem jako hostující lektor přednášel na Washingtonské univerzitě a navštívil dům mého hostitele v Bellevue. Bellevue si pamatuji jako společnost vyšší střední třídy, prudce moderní domy, pravoúhlé trávníky, nízká nákupní centra s gastronomickými obchody, starožitnictvími a luxusními galanteriemi.

„Správně. Jestli pojedete z centra, sjeďte z 1-5 na 520, která se pak mění na Evergreen Point Floating. Přejeďte přes most na východní břeh, zahněte jižně na Fairweather a pokračujte podél pobřeží. Jedson leží na Meydenbauer Bay, hned vedle jachtařského klubu. Sedím v prvním patře Crespi Hall. Zůstanete na oběd?“

„To vám nedokážu říct. Záleží na tom, kolik toho stihnu.“ A co zjistím.

„Nechám pro vás něco připravit. Jen tak, pro případ.“

„Je to od vás velmi laskavé, Margaret.“

„Vše pro kolegu žurnalistu, Alexi.“

Další telefonát byl určen Robin. Zvedla to až po devíti zazvoněních.

„Ahoj.“ Sotva popadala dech. „Měla jsem puštěnou velkou pilu a neslyšela jsem tě. Co se děje?“

„Na pár dnů odjedu z města.“

„Na Tahiti? Beze mě?“

„Tak romantické místo to není. Jedu do Seattlu.“

„Och. Tvá detektivní práce?“

„Můžeš to nazvat životopisným průzkumem.“ Pověděl jsem ji o Towlově studiu na Jedsonu.

„Ty po tom chlapovi skutečně jdeš.“

„To on jde po mně. Když jsem byl dnes ráno v nemocnici, odchytil si mě Henry Bork, dotlačil mě do své kanceláře a začal na mě ne zrovna vybíravým způsobem dělat tvrdý nátlak. Zdá se, že Towle zpochybňuje na veřejnosti mou etiku. Pořád se objevuje, jako ropuchy po dešti. On a Kruger navštěvovali stejnou alma mater, a proto bych rád zjistil něco víc o slonovinových chodbách Jedsonovy akademie.“

„Dovol, abych jela s tebou.“

„Ne. Tohle bude čistě pracovní. Až bude po všem, vezmu tě na skutečnou dovolenou.“

„Deprimuje mě myšlenka, že jedeš nahoru sám. V tuhle roční dobu je to tam pochmurné.“

„Budu v pohodě. Ty tady dávej na sebe pozor a udělej trochu práce. Zavolám ti, až budu na místě.“

„Opravdu nechceš, abych jela s tebou? Jsi si tím jistý?“

„Víš, jak mám rád tvou společnost, ale tam nebude čas na památky. Nudila by ses.“

„Tak dobře,“ řekla váhavě. „Ale budeš mi chybět.“

„Ty mi taky budeš chybět. Miluji tě. Dávej na sebe pozor.“

„Totéž platí pro tebe. Miluji tě, zlatíčko. Zatím ahoj.“

„Ahoj.“

Odletěl jsem z letiště LAX v devět večer a přistál na letišti Sea-Tac pět minut před půl dvanáctou. U přepážky Hertz jsem si vyzvedl pronajatou novu. Se sevillou se nedala srovnat, ale měla rádio, které nechal předchozí zákazník naladěné na stanici s klasickou hudbou. Z palubního reproduktoru se ozvala Bachova varhanní fuga v mollové tónině. Nechal jsem ji hrát, protože přesně odpovídala mé náladě. Potvrdil jsem rezervaci ve Westinu, vyjel z letiště, napojil se na mezistátní dálnici a zamířil severně k centru Seattlu.

Na obloze visely ocelové mraky. Svou barvou a studeným dojmem mi připomněly kovovou hlaveň zbraně. Nabité zbraně, jak se ukázalo za chvíli. Ocelovou šeď rozčísl blesk, ozvalo se zahřmění a spustil se déšť. Byl to jeden z těch zuřivých severozápadních přívalů, který dokáže změnit dálnici v několikakilometrovou průjezdnou myčku aut.

„Vítejte na pacifickém severozápadě,“ řekl jsem nahlas.

Okolo cesty rostly borovice, smrky a jedle. Osvětlené reklamní tabule nabízely ubytování ve venkovských hotelech a jídelny s nabídkou snídaní pro lesní dělníky. Když nepočítám tahače sténající pod nákladem těžkých klád, byla má vypůjčená nova jediným autem široko daleko. Představil jsem si, jak by bylo krásné mířit k nějakému horskému srubu s Robin po boku, sbaleným rybářským náčiním a zásobami potravin. Najednou na mě dolehla osamělost a já jsem zatoužil po kontaktu s člověkem.

Do centra města jsem dojel krátce po půlnoci. Hotel Westin připomínal velkou prosklenou zkumavku postavenou ve ztemnělé laboratoři okolního velkoměsta. Můj pokoj v sedmém patře byl slušně a příjemně zařízený a nabízel výhled na Puget Sound a přístav na západě, na jezero Washington a ostrovy na východě. Odkopl jsem boty a natáhl se na postel. Byl jsem unavený, ale příliš nervózní na to, abych byl schopen usnout.

Zapnul jsem televizi a stihl poslední vydání místních televizních zpráv. Moderátor měl výraznou čelist a vychytralý pohled a zprávy předčítal monotónním neosobním tónem. Stejný důraz kladl na masovou vraždu v Ohiu i výsledky hokejových zápasů. Vypnul jsem ho v půlce věty, zhasl světla, svlékl se a hleděl na světla přístavu tak dlouho, dokud jsem neusnul.

21

Jedsonovu akademii dělil od pobřežní silnice asi kilometr a půl hustého vlhkého lesa. Pak se objevily dva kamenné sloupy s vyrytými římskými číslicemi, které uváděly datum vzniku dlážděné příjezdové cesty, vinoucí se středem areálu a končící kruhovým objezdem. Střed označovaly staré sluneční hodiny a vzrostlá borovice.

Jedson na první pohled připomínal jednu z těch východních institucí, jež se snaží vypadat jako malý Harvard. Budovy ze zvětralých cihel, zdobené mramorovými římsami a s šikmými měděnými střechami postavili v době levnější pracovní síly. Složité vlysy, velkorysé oblouky, chrliče a bohyně byly tehdy běžné. Dokonce i břečťan vypadal autenticky, spadal ze šikmých štítů, vysával zdivo a lemoval zapuštěná okna.

Kampus nezabíral příliš velkou plochu, jen asi půl čtvereční míle pokryté pahorky, porostem impozantních dubů, borovic, vrb, jilmů a bříz. Paloučky lemovaly mramorové lavičky a bronzové sochy. Místo působilo velmi tradičně, dokud se člověk nepodíval k západu a neuviděl upravené trávníky svažující se k loděnici a soukromému přístavu za ní. Skluzy zabíraly štíhlé motorové jachty s palubami z týkového dřeva, patnáctimetrová a větší plavidla vybavená sonary, obrazovkami radiolokátorů a spoustou antén: zjevně dvacáté století, zcela zřejmě západní pobřeží.

Déšť ustal a mezi černými mraky se ukázal trojúhelník světla. Cínově šedou hladinu brázdila kousek od břehu skupina plachetnic. Lodky pravděpodobně nacvičovaly nějaký ceremoniál, protože každá objížděla tutéž bóji a rozvinuté spinakry hýřily divokými barvami – oranžovou, fialovou, šarlatovou a zelenou. Napadlo mě přirovnání k ocasním perům nějakého tropického ptáka.

Všiml jsem si stojánku s mapou zarámovanou netříštivým sklem a našel jsem si polohu Crespi Hall. Studenti, kteří kolem mě procházeli, mi připadali nezvykle tiší. Většina z nich měla červené tváře a vlasy barvy lnu a jejich oči se nevymykaly spektru různých odstínů modré, od světlé až po tmavou. Pečlivé účesy vyžadovaly nejspíš drahou údržbu, ale stylem bych je zařadil do doby Eisenhowera. Všichni hoši měli kalhoty s manžetami, nažehlenými puky zvedajícími se od naleštěných polobotek, a na košilích jsem viděl tolik aligátorů, že by se nevešli do celého parku Everglades. Eugenik by se zaradoval při pohledu na rovná záda, statná těla a sebejistě sevřené rty těch, kdo se narodili, aby panovali. Měl jsem pocit, jako bych umřel a ocitl se v árijském nebi.

Crespi byla třípatrová obdélníková budova s průčelím tvořeným jónskými sloupy z bílého mramoru se strukturou tmavých žilek. Oddělení pro styk s veřejností sídlilo za mahagonovými dveřmi označenými zlatými písmeny. Dveře ohlásily můj příchod hlasitým vrznutím.

Margaret Dopplemeierová patřila k těm vysokým kostnatým ženám, které jsou předurčené k osudu staré panny. Pokusila se ukrýt své nevzhledné tělo v hnědém tvídovém kostýmu, jenž na ní sice visel jako stan, ale nedokázal zakrýt ostré hrany. Měla obličej s velkou bradou a neústupnými rty a hnědočervené vlasy sestřižené do dívčího mikáda, které bylo nepřiměřené jejímu věku. Její kancelář nebyla o moc větší než vnitřek mého auta – styk s veřejností zcela zjevně nepatřil k prvotnímu zájmu akademických hodnostářů – a musela se vmáčknout mezi hranu stolu a stěnu, když chtěla vstát a přivítat mě. Její manévr by vypadal neohrabaně, i kdyby ho předvedla světoznámá baletka, a v jejím provedení se změnil v kolébavé klopýtání. Bylo mi jí líto, ale snažil jsem se nedat svůj dojem najevo. Její věk jsem odhadoval zhruba na pětatřicet let a v tom věku se už ženy jejího typu naučí pěstovat si svou soběstačnost a nezávislost.

„Ahoj, vy jste určitě Alex.“

„Jsem. Rád vás poznávám, Margaret.“ Její ruka byla překvapivě silná, pevná a drsná – příliš mnoho ručně ždímala nebo prala. Nebo pracovala venku na zahradě. To jsem odhadnout nedokázal.

„Prosím, sedněte si.“

Vybral jsem si dřevěnou židli s příčkami a sedl jsem si. Moc pohodlná nebyla.

„Kávu?“

„Ano prosím. Se smetanou.“

Vzadu za pracovním stolem měla malý stolek s topnou ploténkou. Nalila kávu do hrnku a podala mi ho.

„Už jste se rozhodl, zda si dáte oběd?“

Představa, že se na ni budu koukat další hodinu, mě nijak nenadchla. Nemohla za to její nevzhlednost ani strohý obličej. Viděl jsem jí na očích, že se mi chystá povyprávět celý svůj život, a já jsem neměl náladu plnit si hlavu zbytečnostmi. Odmítl jsem.

„A co svačinu?“

Přisunula ke mně tácek s kousky sýra a slanými keksy. V roli hostitelky se viditelně necítila dobře. Divil jsem se, proč si za práci zvolila styk s veřejností. Knihovna by jí seděla víc. Pak mě napadlo, že na Jedsonově akademii se styk s veřejností podobá knihovnické práci – sezení za stolem, rovnání výstřižků a vedení pošty a velmi málo osobních kontaktů.

„Děkuji.“ Měl jsem hlad a sýr byl opravdu dobrý.

„Dobrá.“ Pohledem prohledala stůl, našla brýle a nasadila si je. Přes skla vypadaly její oči větší a o něco laskavější. „Chcete pocítit atmosféru Jedsonu.“

„Správně – aroma tohoto místa.“

„Tohle místo je jedinečné. Pocházím z Wisconsinu a studovala jsem v Madisonu, jako jedna ze čtyř tisíc studentů. Tady jich jsou dva tisíce. Každý zná každého.“

„Něco jako jedna velká rodina.“ Vytáhl jsem pero a zápisník.

„Ano.“ Při slově rodina našpulila pusu. „Můžete tomu tak říkat.“ Prohrábla papíry a spustila: „Jedsonova akademie byla založena v roce 1858 Josiahem M. Jedsonem, skotským přistěhovalcem, který zbohatl na dolování a železnicích. Bylo to tři roky před založením Washingtonské univerzity, takže jsme skutečně stará škola. Jedson si předsevzal vytvořit instituci vyššího vzdělávání, kde se tradiční hodnoty snoubí s učením humanitních i přírodních věd. Dodnes je škola financována především prostřednictvím pravidelného ročního příjmu z Jedsonovy nadace, i když existují i jiné zdroje příjmu.“

„Slyšel jsem, že školné je dost vysoké.“

„Školné,“ zamračila se, „je dvanáct tisíc dolarů ročně, plus bydlení, zápis a různé jiné poplatky.“

Udiveně jsem hvízdl.

„Dáváte stipendia?“

„Každoročně je dostane jen malý počet studentů, a to těch, kteří si ho nějakým způsobem zaslouží. Ale žádný rozsáhlejší program finanční pomoci neexistuje.“

„Pak neexistuje ani zájem přitáhnout studenty z širšího sociálně-ekonomického prostředí.“

„Ne, nijak zvlášť.“

Sundala si brýle, odsunula své připravené materiály stranou a upřela na mě krátkozraký pohled.

„Doufala jsem, že se k takovým otázkám nedostaneme.“

„Proč, Margaret?“

Pohnula rty, jako by zkoušela, jestli se jí slova dostanou ze rtů ven. Žádné se jí nezdálo, tak jedno po druhém spolkla. Nakonec řekla: „Myslela jsem, že má jít o vytvoření dojmu. O něco pozitivního.“

„To ano. Byl jsem jen zvědavý.“ Dotkl jsem se citlivého místa. K ničemu mi to nebylo, protože poslední, co jsem potřeboval, byl naštvaný zdroj informací. Ale cosi mě na té samolibosti místa pro vyvolenou horní třídu fascinovalo a probouzelo ve mně zlého kluka.

„Aha.“ Opět si nasadila brýle a zvedla papíry, prolistovala je a našpulila rty. „Alexi,“ řekla, „můžu vám říct něco mimo záznam? Jako jeden novinář druhému?“

„Jistě.“ Zavřel jsem notes a strčil pero do náprsní kapsy.

„Nevím, jak to říct.“ Pohrávala si s tvídovou klopou. Nejprve drsnou látku zkroutila, vzápětí uhladila. „Ten článek, vaše návštěva – ani jedno správa akademie příliš nevítá. Jak jste mohl zjistit podle majestátnosti okolí, veřejnost není akademií příliš vyhledávána. Po našem včerejším rozhovoru jsem své nadřízené informovala, že se chystáte přijet. Myslela jsem, že budou mít radost. Bylo to přesně naopak. Rozhodně jsem se nedočkala poplácání po zádech.“

Zatvářila se, jako by si vybavila zvlášť nepříjemný políček.

„Nechtěl jsem vás dostat do potíží, Margaret.“

„Nemohla jsem to tušit. Jak už jsem vám řekla, jsem tady nová. Všechno se tu dělá jinak. Je to jiný způsob života – tichý, konzervativní. Tohle místo má rysy nadčasovosti.“

„Jak se škole daří získat studenty, aniž by přitahovala pozornost?“ zeptal jsem se.

Rozpačitě si hryzala ret.

„Opravdu bych se do toho tématu nerada pouštěla.“

„Margaret, je to mimo záznam. Nic si nezapisuji. Neuhýbejte pořád.“

„Není to důležité,“ trvala na svém, ale hrudník se jí zvedl a oči zvětšené čočkami zračily konflikt. A ten jsem hodlal využít.

„Tak o co potom jde? My pisálci bychom měli být jeden k druhému otevření. Venku je cenzorů víc než dost.“

Tentokrát si dala delší čas na rozmyšlenou. V jejím obličeji jsem zřetelně viděl vnitřní boj, kterým procházela. Začínal jsem se cítit provinile a zkaženě.

„Nechci odtud odejít,“ řekla nakonec. „Mám pěkný byt s výhledem na jezero, kočky a knihy. Nechci to všechno ztratit. Nechci, abych si musela sbalit kufry a odstěhovat se zpět na Středozápad. Mezi kilometry rovných plání, bez hor, bez naděje na perspektivu. Rozumíte mi?“

Její vystupování i tón byly úsečné – takové chování jsem znal, protože jsem ho viděl u nesčetných pacientů na terapii. Vždycky přišlo chvíli předtím, než se pacientovi začala bortit obranná bariéra. Chtěla to ze sebe dostat a já jsem jí hodlal pomoci. Neměl jsem pro sebe jiné pojmenování než manipulující hajzl.

„Chápete, co vám říkám?“

Slyšel jsem sám sebe úlisně a sladce odpovídat: „Samozřejmě.“

„Cokoli vám řeknu, zůstane jen mezi námi. Neotisknete z toho ani slovo.“

„Slibuji. Píšu články a neodhaluji skandály. Nechci se stát Woodwardem nebo Bemsteinem.“

V širokém nevýrazném obličeji se mihl slabý úsměv.

„Ne? To já jsem občas chtěla. Po čtyřech letech v Madisonském studentském časopise jsem myslela, že pověsím novinařinu na hřebík. Celý dlouhý rok jsem nenapsala ani řádek a pracovala jsem jako servírka. Nenáviděla jsem to. Pak jsem dělala pro psí časopis. Psala jsem afektovaně roztomilé tiskové zprávičky o pudlech a kníračích. Vodili mi ty malé bestie do kanceláře kvůli focení a skoro vždycky tam po nich zůstala na koberci louže nebo i něco horšího. Hrozně to páchlo. Pak jsem prožila dva roky psaním reportáží o odborových schůzích a večírcích v New Jersey. To mi vzalo i ty zbývající iluze. Teď už chci jen klid.“

Opět si sundala brýle. Zavřela oči a promasírovala si spánky.

„Když půjdete rovnou k věci, dostanete se přesně k tomu, co všichni chceme,“ řekl jsem.

Otevřela oči a zašilhala mým směrem. Z toho, jak namáhala oči, jsem usoudil, že mě vnímá jako rozmazanou skvrnu. Snažil jsem se vypadat jako důvěryhodná skvrna.

Dala si do úst dva kousky sýra a úzkými a dlouhými čelistmi je rozmělnila na kaši.

„Nechápu, jakou to má souvislost s vaším příběhem,“ řekla. „Obzvlášť jestli chystáte něco jako pochvalnou řeč.“

Přinutil jsem se k smíchu.

„Teď, když už jste tak vzbudila mou zvědavost, byste mě už neměla nechat v nejistotě.“

Usmála se. „Novinář novináři?“

„Jen mezi námi novináři.“

„Ach jo,“ vzdychla. „Stejně si myslím, že to není nic důležitého. Tak za prvé,“ začala mezi dvěma sousty sýra. „Ne, Jedsonova akademie nemá zájem přitáhnout bezvýznamné lidi zvenku. Je to akademie jen podle názvu. Ale z funkčního hlediska je to chovná stanice. Místo, kam privilegovaná třída strčí na čtyři roky dítě, než se chlapci připojí k podniku svého otce, dívky se za ty chlapce provdají, promění se v Suzan Homemakerovou a vstoupí do Junior Leage. Hoši se specializují na obchod a ekonomiku, dívky na historii umění a ekonomiku domácnosti. Společným cílem je gentlemanské céčko. Přílišná chytrost se bere s nelibostí. Někteří chytřejší jdou na medicínu nebo práva. Když ale skončí svá studia, vrátí se zpět do stáda.“

Mluvila s hořkostí, jako opomíjená dívka, vzpomínající na loňský maturitní večírek.

„Průměrný příjem domácností, které sem posílají své potomky, je přes sto tisíc dolarů ročně. Myslete na to, Alexi. Všichni jsou bohatí. Viděl jste přístav?“

Přikývl jsem.

„Ty plovoucí hračky patří zdejším studentům.“ Odmlčela se, jako by tomu stále nemohla uvěřit. „Parkoviště vypadá jako na Grand Prix v Monte Carlu. Ta děcka jsou neustále oblečená v kašmíru a semiši, i když jen řádí.“

Jedna její drsná ruka našla druhou a pohladila ji. Margaret se podívala od stěny ke stěně, jako by hledala odposlouchávací zařízení. Netušil jsem, proč je tak nervózní. Jedson byl prostě školou pro bohaté děti. Stanford začal taky tak a mohl skončit jako podobně zkostnatělý institut, kdyby si někdo neuvědomil, že nepustit dovnitř chytré Židy, Asiaty a jiné lidi s legračními jmény a vysokým IQ by vedlo ke konečné akademické entropii.

„Být bohatý přece není žádný zločin,“ poznamenal jsem.

„Nejde jen o to. Ruku v ruce s tím kráčí naprostá tupost. Studovala jsem na Madisonu v šedesátých letech. Tam vládlo silné sociální uvědomění. Aktivismus. Pracovali jsme na ukončení války. Teď existuje hnutí proti jaderným zbraním. Univerzita by mohla být skleníkem pro pěstování svědomí. Tady neroste nic.“

Představoval jsem si ji před patnácti lety, oblečenou v khaki kalhotách a mikině, jak pochoduje a skanduje hesla. Radikalismus bojoval ztracenou bitvu s přežitím, rozpadal se pod přílišným množstvím ničeho. Na ni ale občas dolehla nostalgie…

„Je to těžké hlavně pro sbor pedagogů,“ pokračovala. „Ne pro starou gardu. Pro ty Mladé Turky – tak si skutečně sami říkají. Přijdou tady se svým typickým akademickým idealismem a liberálními stanovisky a zůstanou dva, někdy tři roky. Je to intelektuálně zničující, když nepočítám pocit frustrace z toho, že vydělávají patnáct tisíc dolarů za rok a jen oblečení jejich studentů stojí víc než to.“

„Mluvíte, jako byste měla informace z první ruky.“

„Mám. Byl tady jeden muž. Můj dobry kamarád. Přišel sem učit filozofii. Úžasně chytrý člověk, absolvent Princetownu, skutečný učenec. Zdejší poměry ho úplně zničily. Řekl mi to, povídal mi, jaké to je, stát před třídou a přednášet o Kierkegaardovi a Sartrovi a vidět třicet párů prázdných očí. Nazýval je nadlidmi. Vloni odešel.“

Vypadala zraněně. Změnil jsem téma.

„Zmínila jste starou gardu. Kdo to je?“

„Absolventi Jedsonu, kteří si v sobě skutečně vypěstovali zájem o něco jiného než je hromadění peněz. Pokračují s cílem získat akademickou hodnost v humanitních vědách – něčem tak mrtvém, jako je historie nebo sociologie. Pak se připlazí zpět a učí. Jedson se umí postarat o svá kuřátka.“

„Řekl bych, že je pro ně snadnější navázat se studenty kontakt, když pocházejí ze stejného prostředí.“

„Zůstávají, protože musí. Většinou jsou už starší – v posledních letech se vystudovaní učenci zpátky zrovna nehrnuli. Stará garda se pomalu smrskává. Někteří z nich jsou docela příjemní, opravdu. Mám pocit, že byli vždycky tak trochu vyděděnci – ztracené existence. Ty, jak předpokládám, existují dokonce i mezi privilegovanými kastami.“

Výraz její tváře výmluvně ukazoval přímou zkušenost s bolestným sociálním odmítnutím. Nejspíš začala mít pocit, že se dostává na hranici mezi sociálním komentářem a psychologickým striptýzem, protože se najednou zarazila, spěšně si nasadila brýle a kysele se usmála.

„K čemu je pak styk s veřejností?“

„Na to, že jste nová, se tady už dobře vyznáte.“

„Něco jsem viděla sama. Něco jsem se dověděla.“

„Od svého učeného přítele?“

„Ano.“ Zvedla svou nadměrně velikou kabelku z umělé kůže. Netrvalo dlouho a našla, co hledala.

„To je Lee,“ oznámila a podala mi snímek sebe a muže, který byl o dobrých deset centimetrů nižší než ona. Měl začínající pleš, husté, tmavé a kudrnaté, ustupující vlasy, které se mu v chomáčích vlnily za ušima. Obličej dokresloval hustý tmavý knír a brýle bez obrouček. Oblečený byl ve vybledlé modré pracovní košili, džínsech. Oblečení doplňovaly vysoké turistické boty se šněrováním. Margaretino oblečení zdůrazňovalo její velikost – pončo, plandavé manšestrové kalhoty a sandály s plochou podrážkou. Muže objímala paží a vypadala mateřsky a dětsky závisle zároveň. „Teď je v Novém Mexiku a pracuje na své knize. Tvrdí, že žije v naprosté odloučenosti.“

Vrátil jsem jí fotografii.

„Spisovatelé často vyhledávají samotu.“

„Ano. Mluvili jsme o tom pořád dokola.“

Vrátila fotku zpátky do tašky. Natáhla ruku k tácku se sýrem a pak ji stáhla zpátky, jako by náhle ztratila chuť.

Nechal jsem uběhnout tichou chvilku a pak jsem šikovně uhnul od tématu jejího osobního života.

„To, co mi povídáte, je fascinující, Margaret. Jedson funguje s takovými zapsanými studenty, jaké sám potřebuje. Je to systém umožňující zachování vlastní existence.“

Slovo „systém“ může být psychologickým katalyzátorem pro někoho, kdo koketuje s levicí. Margaret přimělo k pokračování.

„Naprosto přesně. Procento studentů, jejichž rodiče také vystudovali Jedson, je neuvěřitelně vysoké. Vsadila bych se, že těch dva tisíce studentů pochází z pěti až sedmi set rodin. Při sestavování seznamů se objevují pořád ta samá příjmení. Proto mě zarazilo, když jste Jedson nazval rodinou. Nevěděla jsem, kolik toho víte.“

„Nevěděl jsem nic, dokud jsem nepřijel sem.“

„Ano. Řekla jsem toho až moc, že?“

„Je to uzavřený systém,“ pokračoval jsem. „Publicita je to poslední, co si tahle instituce přeje.“

„Jistě. Jedson je anachronismus. Přežívá dvacáté století tím, že zůstává malý a vyhýbá se novinovým titulkům. Dostala jsem pokyny dát vám oběd, pohostit vínem, umožnit krásnou procházečku po kampusu a vyprovodit za bránu bez toho, že byste měl o čem psát. Správní rada si nepřeje zveřejnění v Los Angeles Times. Nechtějí se obtěžovat tématy, jako jsou dobré skutky nebo stejné možnosti pro všechny studenty.“

„Cením si vaší upřímnosti, Margareto.“

Na okamžik jsem měl dojem, že se dá do pláče.

„Nepokoušejte se ze mě udělat svátou. Taková nejsem a moc dobře to vím. Moje řeči byly bezpáteřní a zrádné. Zdejší lidé nejsou zlí a já nemám právo odhalovat jejich tajemství a vystavovat je okolí. Jsou na mě hodní. Jsem už ale unavená z přetvářky, z podivných čajových dýchánků s ženami, které dokážou celé dny tlachat o vzorku porcelánu nebo o prostírání – mají tady i přednášky o správném prostírání, věřil byste tomu?“

Podívala se na své ruce, jako by nemohla uvěřit představě, že by někdy mohla držet v ruce něco tak křehkého, jako je porcelán.

„Má práce je samá přetvářka, Alexi. Jsem glorifikovaná poštovní služba. Ale nechystám se odejít,“ prohlásila rozhodně, jako by debatovala s neviditelným odpůrcem. „Ještě ne. Ne v tomto životním období. Vzbudím se a vidím jezero. Mám své knihy a stereo. Vyjdu kousek z domu a můžu si natrhat čerstvé ostružiny. Dávám si je ráno se šlehačkou.“

Mlčel jsem.

„Prozradíte mě?“ zeptala se.

„Samozřejmě že ne, Margareto.“

„Pak odejděte. Zapomeňte na to, že byste zmínil Jedson ve vašem příběhu. Nezasvěcencům nemá co nabídnout.“

„Nemohu.“

Prudce se napřímila.

„Proč ne?“ V jejím hlase se mísilo utrpení se zlobou a oči rozhodně zračily hrozbu. Chápal jsem, proč její přítel zvolit odlet do samoty. Byl jsem si jistý, že duševní prázdnota jedsonských studentů nebyla jediným důvodem jeho útěku.

Pokud jsem chtěl udržet naši komunikační linku oboustranně průchozí, neměl jsem jinou možnost než poskytnout jí celou pravdu a možnost stát se mým spoluspiklencem. Zhluboka jsem se nadechl a sdělil jí pravý důvod své návštěvy.

Když jsem skončil, měla tentýž vlastnicko-závislý výraz, jaký jsem viděl na fotografii. Chtěl jsem couvnout, ale má židle stála jen pár centimetrů od dveří.

„Je to legrační,“ řekla nakonec. „Měla bych si připadat zneužitá, ale nepřipadám. Máte upřímný obličej. Dokonce i vaše lži znějí opravdově.“

„Nejsem o nic upřímnější než vy sama. Potřebuji jen získat pár informací. Pomozte mi, prosím.“

„Víte, byla jsem členkou SDS. Tehdy se ke mně policie chovala dost hnusně.“

„Teď není tehdy a já nejsem policista. Nemluvíme o abstraktní teorii a nepolemizujeme o revoluci. Tady jde o trojnásobnou vraždu, Margareto, zneužívání dětí a možná něco víc. Nejedná se o politické vraždy. Nevinní lidé skončili jako krvavé droby, rozmačkaní na lidský odpad. A navíc je tu dítě přejeté autem na osamělé silnici v nočním kaňonu.“

Otřásla se, odvrátila se ode mě, přejela si nenalakovaným nehtem po horních řezácích a otočila se zpátky tváří ke mně.

„A vy si myslíte, že je za to odpovědný někdo z jedsonitů?“ Samotná myšlenka jí připadala skvělá.

„Myslím, že dva z nich jsou do toho nějak zapleteni.“

„Proč to děláte? Říkal jste, že jste psychiatr.“

„Psycholog.“

„To je jedno. Co z toho máte?“

„Nic. Nic, čemu byste věřila.“

„Zkuste to.“

„Chci právo a spravedlnost. Opak mě užírá.“

„Věřím vám,“ řekla potichu.

Byla pryč asi dvacet minut, a když se vrátila, nesla plnou náruč svazků vázaných v tmavomodré kůži.

„Tady jsou příslušné ročenky, pokud je váš odhad věku správný. Nechám vás tady s nimi a půjdu najít složky absolventů. Zamkněte se a nikomu neotvírejte. Zaklepu třikrát, pak dvakrát. To bude náš signál.“

„Potvrzuji příjem.“

„Haha.“ Zasmála se a poprvé vypadala takřka přitažlivě.

Timothy Kruger lhal, že byl na Jedsonu jako chudý student. Jeho rodina darovala několik budov a i při zběžném pročtení bylo zřejmé, že Krugerovi jsou velmi váženým rodem. O svých sportovních schopnostech Kruger nelhal. Spis uváděl jeho úspěchy na běžecké dráze, v baseballu a řeckořímském zápase. Fotky, v ročence se podobaly muži, se kterým jsem před pár dny mluvil. Ukazovaly ho, jak běží přes překážku, vrhá oštěp, a později, v období studia herectví, v rolích Hamleta a Petruccia. Působil na mě dojmem osoby, která hrála v rámci kampusu důležitou roli. Bylo mi divné, proč skončil v Domově pro ztracené děti a vystupuje s falešnou minulostí.

Dobová fotografie ukazovala L. Willarda Towla jako mladého blonďatého muže. Poznámky uváděly předsednictví Přípravného lékařského klubu a Čestné biologické společnosti i kapitánskou funkci týmu posádky. Narazil jsem na hvězdičku odkazující na poznámku, která radila obrátit na poslední stranu. Uposlechl jsem pokyn a otočil jsem na stránku s fotografií v černém rámečku – stejnou, jakou jsem viděl v Towlově ordinaci. Ukazovala Towlovu ženu a syna na pozadí jezera a hor. Fotografii doprovázela popiska:

In memoriam

LILAH HUTCHISONOVÁ TOWLOVÁ 1930-1951

LIONEL WILLARD TOWLE mladší 1949-1951

Text doplňovalo čtyřverší.

Jak rychle se blíží noc, zakrývá naděje a sny vepsané v tváři, však i v té nejtmavší noci paprsek míru a pokoje jasně září.

Podpis nahrazovalo pouhé „S“.

Při druhém čtení básničky mě vyrušilo Margaretino kódované zaklepání. Otevřel jsem a ona rychle vešla. V ruce držela manilovou obálku. Zamkla dveře, zasunula se za stůl, otevřela obálku a vysypala několik kartotéčních lístků.

„Vytáhla jsem je přímo z tajných spisů absolventů.“ Pohlédla na jeden a podala mi ho. „Tady máte svého doktora.“

Towlovo jméno bylo napsáno úhledným rukopisem v horní části karty. Pod ním bylo několik zápisů psaných různou rukou a různou barvou inkoustu. Většina byla ve formě zkratek a číselných kódů.

„Můžete mi to vysvětlit?“

Obešla stůl, posadila se vedle mě, vzala si kartu a prohlížela vepsané údaje.

„Není na tom nic tajemného. Ty zkratky jsou použity kvůli šetření místem. Pět číslic za jménem je kód absolventa, používaný při korespondenci, registraci, archivaci a podobně. Číslo tři pod ním znamená, že je třetím členem rodiny, který navštěvuje Jedson. Zkratka med, je jasná – je to kód povolání a F: med znamená, že je medicína hlavním zaměřením celé rodiny. Kdyby šlo o spedici, použitá zkratka by byla spd, v případě bankovnictví pak bnk, a tak dále. B:51 je rok, kdy obdržel bakalářský titul. M: J, 148793 ukazuje, že se oženil s jedsonskou studentkou, to číslo je pak křížový odkaz na ni. Tady je něco zajímavého – za kódem jeho ženy je v závorce malé z, což znamená, že zemřela, a datum úmrtí 17. 6. 1951 znamená, že se to stalo v době, kdy tady dosud studovala. Věděl jste to?“

„Věděl. Dalo by se o tom zjistit něco víc?“

Chvíli přemýšlela.

„Mohli bychom se kouknout do místních novin. Prohledat nekrology a informace o pohřbech z toho týdne.“

„A co studentské noviny?“

„Spartan je jen snůška drbů a nesmyslů,“ řekla pohrdlivě. „Ale předpokládám, že něco takového se tam určitě objevilo. Stará vydání se archivují v knihovně, na druhé straně kampusu. Můžeme se tam pak podívat. Myslíte, že to má nějaký význam?“

Tváře jí hořely dívčím zápalem. Nechala se zcela strhnout naší malou pletichou.

„Mohlo by mít, Margareto. Chtěl bych o těch lidech vědět co nejvíc.“

„Van der Graaf,“ řekla.

„Cože?“

„Profesor Van der Graaf z fakulty historie. Je nejstarším členem staré gardy a na Jedsonově akademii je déle než kdokoli, koho znám. Kromě toho je velká drbna. Seděla jsem vedle něj při zahradní slavnosti a ten milý starý pán mi pověděl spoustu pikantností – kdo s kým spí, jaké nepravosti se dějí v pedagogickém sboru a podobné klepy.“

„Prochází mu to? Nikomu to nevadí?“

„Je mu skoro devadesát, vládne rodinným jměním a neoženil se, takže nemá dědice. Cekají, až natáhne bačkory a majetek odkáže akademii. Má status emeritního profesora, ponechal si svou kancelář, žije v odloučení a baví se po svém, zatímco předstírá, že píše knihy. Nepřekvapilo by mě, kdyby tam celý den prospal. O Jedsonově akademii toho ví víc, než kdokoli jiný.“

„Myslíte, že se mnou bude chtít mluvit?“

„Pokud bude v té správné náladě. Abych řekla pravdu, byl to první člověk, který se mi vybavil, když jste do telefonu vyslovil přání dovědět se něco o významných absolventech. Ale usoudila jsem, že by bylo příliš riskantní nechat ho o samotě s reportérem. U něj nikdy nevíte, co řekne nebo udělá.“

Zachichotala se. Viditelně se jí líbila staříkova schopnost bouřit se z pozice moci.

„Když teď vím, po čem jdete,“ pokračovala, „bude tím nejlepším zdrojem. Budete si muset vymyslet nějakou historku, abyste zdůvodnil své vyptávání na doktora Towla. Ale myslím, že s tím vy problém mít nebudete.“

„Co byste řekla tomu: Jsem reportér časopisu Medical World News. Říkejte mi Bill Roberts. Doktor Towle byl zvolen prezidentem Pediatrické akademie a já se zajímám o jeho minulost.“

„To zní dobře. Hned mu jdu volat.“

Sáhla po telefonu a já jsem si mezitím znovu pročetl Towlovu kartu. Jediná informace, o které Margaret pomlčela, byly datované zápisy o peněžních darech akademii. Činily v průměru deset tisíc dolarů ročně. Towle byl věrný syn.

„Profesore Van der Graafe,“ říkala právě Margaret. „U telefonu Margaret Dopplemeierová z oddělení pro styk s veřejností. Mám se dobře, děkuji za optání, a vy? Velmi dobře – och, jsem si jistá, že to hned vyřešíme.“ Zakryla sluchátko rukou a mrkla na mě. Posunkem naznačila „dobrá nálada“. „Netušila jsem, že máte rád pizzu, pane profesore. Ne, ne. Já taky nemám ráda ančovičky. Ano, taky se mi líbí duesenbergy. Vím, že to jsou vaše oblíbené vozy… Ano, já vím. Hrozně lilo. Ano, pane profesore, byla bych moc ráda. Ano, až se zlepší počasí. Se staženou střechou. Přinesu pizzu.“

Flirtovala s Van der Graafem ještě dalších pět minut, než dala na přetřes mou návštěvu. Chvilku poslouchala, pak palcem spojeným s ukazováčkem ukázala souhlasné gesto a vrátila se zpět k flirtování. Začetl jsem se do Krugerovy karty.

Byl v rodině pátým, kdo navštěvoval Jedson. Podle uvedeného data mu byl titul udělen před pěti lety. O jeho současném místě se karta nezmiňovala, jeho rodina podnikala v sil, spd a rl-est. Manželský stav nebyl uveden a nikde jsem nenašel žádný údaj o nějakém peněžním daru. Narazil jsem ale na něco zajímavého.

Pod Příb, rod, bylo napsáno Towle. Na spodní části strany byla připsána tři velká písmena. VYM.

Margaret položila sluchátko.

„Přijme vás. Pokud přijdu a cituji: „Chci od vás osvěžující masáž, mladá dámo. Prodloužíte tak léta jedné živoucí fosilii.“ Konec citace. „Ten starý zhýralec,“ dodala laskavým tónem.

Zeptal jsem se jí na přítomnost Towlova jména na Krugerově kartě. „Příb, rod, znamená spřízněnou rodinu. Vaši dva muži jsou zjevně bratranci nebo něco takového.“

„Proč není Kruger naopak zmíněn v Towlově kartě?“

„Ta rubrika byla možná přidána až po Towlově promoci. Místo, aby se vrátili ke starým kartám a doplnili je, použili novou kolonku jen na nové karty. VYM je ale mnohem zajímavější. Znamená to, že byl vymazán z kartotéky.“

„Proč asi?“

„Nevím. To tu není uvedeno a nikdy nebude. Nejspíš nějaký přestupek. S jeho rodinným zázemím to muselo být něco velkého. Něco, nad čím si škola chtěla umýt ruce.“ Podívala se na mě. „Začíná to být zajímavé, že?“

„Velmi.“

Dala karty zpět do obálky a tu pak zamkla do stolu.

„Teď vás odvedu za profesorem Van der Graafem.“

22

Zlacená klec výtahu nás vyvezla do pátého patra kupolovité budovy stojící na západní straně kampusu. Otevřela své kovové čelisti a vypustila nás do tiché haly, obložené mramorem a pokryté vrstvičkou prachu. Klenutý sádrový strop byl zdoben vybledlými freskami andělíčků troubících na křídlovky. Byli jsme přímo v kopuli. Kamenné zdi vydávaly zápach tlejícího papíru. Neotevíratelné okno s kosočtverečnými tabulkami oddělovalo dvoje dubové dveře. Jedny byly označené cedulkou s nápisem MAPY a vypadaly, jako by je sto let nikdo nepoužíval. Druhé byly neoznačené.

Margaret zaklepala na neoznačené dveře, a když se z druhé strany nedočkala žádné reakce, zatlačila na ně, aby je otevřela. Objevila se před námi prostorná místnost s vysokým stropem a katedrálními okny, které nabízely výhled na přístav. Každý volný centimetr prostoru zabíraly police, přecpané náhodně umístěnými svazky v otřepané vazbě. Knihy, pro něž se na policích nenašlo místo, ležely v nestabilních kupkách na podlaze. Uprostřed místnosti stál skládací stůl pokrytý hromadou rukopisů. Glóbus na otočném stojanu a starožitný, trochu pokřivený psací stůl byly odsunuty do rohu. Na horní desce stolu ležela krabice od jídla a několik zmuchlaných mastných ubrousků.

„Pane profesore?“ rozhlížela se Margaret. Otočila se ke mně: „Zajímalo by mě, kam zmizel.“

„Kuk!“ Hlas se ozval odněkud zpoza skládacího stolu.

Margaret nadskočila a upustila kabelku. Obsah se rozsypal po podlaze.

Zpoza hromad zažloutlého papíru vykoukl kousek hlavy.

„Promiňte, že jsem vás vylekal, drahoušku.“ Hlava se ukázala celá, zakloněná v tichém smíchu.

„Profesore,“ řekla Margaret vyčítavě, „stydte se.“ Sehnula se a začala sbírat vysypané věci.

Profesor vystoupil zpoza stolu a tvářil se ostýchavě. Do té chvíle jsem si myslel, že sedí. Ale když se jeho hlava nezvedla ani o kousek, zjistil jsem, že stojí ve své plné výšce.

Byl něco přes sto třicet centimetrů vysoký. Jeho tělo mělo normální velikost, ale bylo silně prohnuté v pase, páteř zkroucená do S, deformovaná záda zatížená hrbem velkým jako nacpaný batoh. Hlavu měl v porovnání s tělem neúměrně velikou. Vypadala jako velké vrásčité vejce pokryté chmýřím bílých vlasů. Když se pohnul, připomínal ospalého škorpióna.

Nasadil výraz falešné kajícnosti, ale jiskřičky v jeho vodnatých modrých očích říkaly víc než pokleslá ústa beze rtů.

„Mohu vám pomoci, drahoušku?“ Mluvil chraptivým, kultivovaným hlasem.

Margaret sesbírala věci z podlahy a nastrkala je do kabelky.

„Ne, děkuji, profesore. Už jsem to zvládla sama.“ Popadla dech a snažila se vypadat vyrovnaně.

„Ještě pořád jste ochotná jít se mnou na ten pizzový piknik?“

„Pouze když se budete chovat slušně.“

Spojil ruce, jako by se kál.

„Slibuji, drahoušku,“ řekl.

„Dobře. Pane profesore, tenhle pán je Bill Roberts, novinář. Už jsem vám o něm říkala. Bille, profesor Garth Van der Graaf.“

„Dobrý den, pane profesore.“

Vzhlédl ke mně ospalýma očima.

„Nevypadáte jako Clark Kent,“ prohlásil kriticky.

„Prosím za prominutí.“

„Nemají novinoví reportéři vypadat jako Clark Kent?“

„Nejsem si vědom, že by odbory vydaly takový zvláštní předpis.“

„Jeden reportér byl za mnou po válce – po té velké. Té druhé – omluvte mé skatologické chápání. Chtěl vědět, jaké místo ta válka zaujme v historii. On vypadal jako Clark Kent.“ Přejel si kůži na hlavě, posetou tmavočervenými skvrnami. „Nemáte brýle nebo něco, mladý muži?“

„Omlouvám se, ale mé oči ještě vidí dobře.“

Otočil se zády ke mně a vydal se k jedné z polic. Pohyboval se se zvláštním plazím půvabem, jeho zakrslé tělo se zdánlivě posunovalo bokem, i když ve skutečnosti kráčel dopředu. Pomalu vystoupil na podnožku, natáhl ruce a popadl svazek vázaný v kůži. Slezl dolů a vrátil se ke mně.

„Koukněte,“ řekl a otevřel knihu, která, jak jsem zjistil, byla ve skutečnosti pořadač obsahující sbírku komiksů. „Toho mám na mysli.“ Roztřeseným prstem ukázal na reportéra listu Daily Planet, vcházejícího do telefonní budky. „Clark Kent. Tomu říkám reportér.“

„Jsem si jistá, profesore, že pan Roberts ví, kdo je Clark Kent.“

„Pak se s ním vraťte, až se mu bude více podobat, a já si s ním popovídám,“ vyštěkl.

Vyměnili jsme si s Margaret bezmocné pohledy. Margaret chtěla něco říct, ale Van der Graaf pohodil hlavou a vyprskl.

„Apríl!“ Rozkošnicky se rozchechtal nad svou vtipností. Jeho veselý smích se brzy utopil v hlenovitém záchvatu kašle.

„Ale profesore,“ hubovala ho Margaret.

Opět se pustili do slovního zápasu. Začalo ve mně klíčit podezření, že jejich přátelství přesahuje formální meze. Stál jsem stranou a cítil jsem se jako nedobrovolný divák groteskního představení.

„Jen si to přiznejte, drahoušku,“ říkal právě. „Dostal jsem vás!“ S neskrývanou radostí si dupl nohou. „Myslela jste si, že začínám být úplně senilní!“

„Nejste o nic víc senilní než já,“ reagovala. „Jednoduše jste jen velký nezbeda!“

Mé naděje, že od toho scvrklého hrbáče získám nějaké spolehlivé informace, se každou vteřinou zmenšovaly. Odkašlal jsem si.

Zarazili se a podívali se na mě. V koutku Van der Graafových svraštělých úst se vytvořila bublinka slin. Ruce mu rozvibrovala slabá třesavka. Margaret stála nad ním, ruce v bok.

„Teď od vás chci, abyste si promluvil s panem Robertsem,“ řekla vážně.

Van der Graaf na mě vrhl netrpělivý pohled.

„Och, no dobře,“ zakvílel. „Ale jen když mě pak provezete kolem jezera v mé Doosie.“

„Už jsem přece řekla, že provezu.“

„Mám Duesenberg, ročník sedmatřicet.“ vysvětloval „Úžasný vůz. Čtyři sta frkajících hřebců pod lesklou rubínovou kapotou. Chromované trubky. Se žravou nenuceností konzumuje litry benzínu. Já už ho ale nemůžu řídit. Tady Maggie je skvělá žába. Pod mým vedením ho umí ovládat. Ale nechce.“

„Profesore Van der Graafe, měla jsem dobrý důvod vás tehdy odmítnout. Lilo jako z konve a já jsem nechtěla sednout za volant auta za dvě sta tisíc dolarů v tak nebezpečném počasí.“

„Pfff. Ve čtyřiačtyřicátém jsem s ní jel odtud až do Sonomy. Nepříznivé počasí mé Doosie prospívá.“

„Dobře. Svezu vás. Zítra, jestli dostanu od pana Robertse příznivé hodnocení vašeho chování.“

„Já jsem profesor. Hodnocení dávám já.“

Margaret jeho námitku ignorovala.

„Musím zajít do knihovny, pane Robertsi. Trefíte zpátky do mé kanceláře?“

„Zajisté.“

„Uvidíme se tedy, až skončíte. Na shledanou, profesore.“

„Zítra v jednu. Ať bude pršet nebo pálit slunko,“ zavolal za ní.

Když se za Margaret zavřely dveře, vybídl mě, ať se posadím.

„Já zůstanu stát. Nemohu najít židli, která by mi pasovala. Když jsem byl ještě kluk, otec zval různě stolaře a řezbáře, aby mi pomohli k pohodlnému sezení. Nebylo to k ničemu. Ale vytvořili pár fascinujících abstraktních soch.“ Rozesmál se a opřel se rukou o stůl. „Většinu svého života jsem prostál. Nakonec se to ukázalo jako výhoda. Mám nohy silné jako ze železa. A oběhový systém tak dobrý jako člověk o polovinu mladší než jsem já.“

Usadil jsem se v koženém křesle. Naše oči se potkaly ve stejné rovině.

„Ta Maggie,“ začal. „Taková smutná dívka. Flirtuji s ní, snažím se ji rozveselit. Pořád vypadá tak osaměle.“ Prohrabal papíry a vylovil malou čutoru.

„Irská whisky. V pravém horním šuplíku najdete dvě skleničky. Doneste je prosím a postavte je sem.“

Našel jsem dvě sklenice, které měly k čistotě hodně daleko.

Van der Graaf nalil do každé na tři centimetry whisky, aniž by rozlil jedinou kapičku.

„Tady, dejte si.“

Sledoval jsem, jak upil ze své sklenice, a následoval jsem ho.

„Myslíte, že by mohla být ještě panna? Je taková věc v jejím věku a v dnešní době možná?“ Zeptal se stejným tónem, jako by zjišťoval sociologické údaje.

„To vám opravdu nejsem schopen říct, profesore. Poznal jsem ji asi před hodinou.“

„Nedokážu si to představit, panenství u ženy jejího věku. Ale představa těch bílých stehen obtočených kolem mrskajících se hýždí je stejnou měrou absurdní.“ Znovu se napil whisky, v duchu uvažoval o sexuálním životě Margarety Dopplemeierové a hleděl do prázdna.

Nakonec řekl: „Jste trpělivý mladík. Tahle kladná vlastnost se vidí jen zřídka.“

Přikývl jsem.

„Říkám si, že sám změníte téma, až budete připravený, profesore.“

„Ano, přiznávám, že se chovám dost dětinsky. To je jakási výsada mého věku a postavení. Víte, jak je to dlouho, co jsem naposledy učil nebo napsal nějakou vědeckou práci?“

„Už to bude nějakou tu chvíli, předpokládám.“

„Více než dvě desetiletí. Od té doby jsem tady zakletý ve věži, v osamění, údajně ponořený v hlubokých myšlenkách. Ve skutečnosti se flákám a nedělám nic. Přesto jsem ctěným emeritním profesorem. Nemyslíte, že je to absurdní systém, když toleruje takový nesmysl?“

„Možná mají pocit, že jste si vysloužil právo na důchod, během něhož vám budou prokazovat úctu.“

„Pche!“ Mávl rukou. „To zní jako smrt. Čestný důchod a červi, kteří mi ohryzávají paty. Přiznám se vám, mladý muži, že jsem si nikdy nic nevysloužil. Napsal jsem šedesát sedm článků do různých učených časopisů, nic než nesmysly. Byl jsem spoluredaktorem tří knih, které nikdy nikdo nečetl, a obecně řečeno, vedl jsem marnotratný život. Byl ale báječný.“

Dopil whisky a s bouchnutím postavil skleničku na stůl.

„Trpí mě tu, protože mám miliony dolarů a svěřenecký fond nepodléhající dani, který mi založil můj otec, a oni doufají, že jim to všechno odkážu v závěti.“ Křivě se usmál. „Možná ano a možná ne. Možná bych měl vše odkázat nějaké černošské organizaci nebo něčemu podobně pobuřujícímu. Třeba skupině bojující za práva lesbiček. Existuje něco takového?“

„Určitě ano.“

„Jo. V Kalifornii, bezpochyby. Když už o tom mluvíme, chtěl jste vědět něco o Williem Towlovi z Los Angeles, není-liž pravda?“

Opakoval jsem historku o článku pro Medical World News.

„Dobrá,“ vzdychl. „Když na tom trváte, pokusím se vám pomoct. Bůhví, proč by se měl někdo zajímat o Willieho Towla, protože hloupější kluk nikdy na půdu kampusu nevstoupil. Když jsem zjistil, že se stal lékařem, nevěřil jsem vlastním uším. Jistě, jeho rodina zapustila v medicíně pevné kořeny – jeden z Towlů byl za občanské války Grantovým osobním lékařem, což je pěkné sousto pro váš článek. Myslím, že dostat Willieho na medicínu nebylo nijak zvlášť obtížné.“

„Jeví se jako docela úspěšný doktor.“

„To mě nepřekvapuje. Existují různé druhy úspěchu. Jeden vyžaduje osobnostní rysy, které Towle zajisté má: vytrvalost, nedostatek představivosti, vrozený konzervatismus. Samozřejmě, že pěkné a rovné tělo a konvenčně atraktivní tvář také neuškodí. Vsadil bych boty, že se nevyšplhal nahoru díky tomu, že by byl skvělý vědecký myslitel nebo novátorský výzkumník. Jeho silné stránky jsou poněkud obyčejnější povahy, že?“

„Má reputaci skvělého lékaře,“ trval jsem na svém. „Jeho pacienti o něm říkají jen to nejlepší.“

„Bezpochyby jim říká přesně to, co chtějí slyšet. V tom byl Willie vždycky jednička. Velmi populární, prezident toho i tamtoho. Byl mým studentem v semináři o evropských civilizacích a dokázal být okouzlující. Ano, pane profesore, ne, pane profesore. Byl vždy na místě, aby mi přisunul židli – panebože, jak se mi tím hnusil. Když navíc pominu fakt, že jsem si sedal jen zřídka.“ Při té vzpomínce se zašklebil. „Ano, byl v tom určitý banální šarm. Lidé ho u svých lékařů rádi vidí. Myslím, že se tomu říká způsob jednání s pacientem. Jeho písemné práce o něm samozřejmě vypovídaly mnohem víc. Předvídatelné, přesné, ale nijak oslňující, gramaticky správné, ale ne vybroušené.“ Odmlčel se. „Takové informace jste nečekal, že ne?“

Usmál jsem se. „Vlastně ne.“

„Nemůžete to otisknout, že mám pravdu?“ Připadal mi zklamaný.

„Ne. Obávám se, že ten článek má být spíš oslavný.“

„Plný síly, svěží a srdečný, blá-blá-blá – lidově řečeno hovadina. Jak nudné. Nenudí vás psaní takových blbostí?“

„Občas. Ale umožňuje mi to platit účty.“

„Ano. Chovám se jako arogantní trouba, když na to nemyslím. Já jsem nikdy nemusel platit účty. O to se mi postarali bankéři. Vždycky jsem měl o hodně více peněz, než abych věděl, jak s nimi naložit. Je to běžná vada lhostejných boháčů. Jsme neuvěřitelní ignoranti. Navíc se množíme mezi sebou. To pak přináší psychologické i tělesné vady.“ Usmál se, sáhl rukou dozadu a poplácal se po hrbu. „Celý tenhle kampus je útulkem pro potomstvo lhostejných, ignorantských, zdegenerovaných boháčů. Včetně vašeho doktora Towla. Pochází z jednoho z nejpovýšenějších prostředí, s jakým se máte možnost setkat. Věděl jste to?“

„Tím, že je syn lékaře?“

„Ne, ne.“ Zatvářil se, jako by měl před sebou neobyčejně hloupého žáka. „Je jedním z Dvou set – neslyšel jste o nich?“

„Ne.“

„Otevřte spodní šuplík mého stolu a vytáhněte starou mapu Seattlu.“

Vyhověl jsem mu. Mapa ležela složená pod několika starými vydáními Playboye.

„Dejte mi ji,“ řekl netrpělivě. Otevřel mapu a rozložil ji na stole. „Koukněte se sem.“

Postavil jsem se nad něj. Prstem ukazoval na severní konec Jihu. Na malý ostrůvek ve tvaru diamantu.

„Ostrov Brindamoor. Osm kilometrů čtverečních původně nepřitažlivého terénu, na němž stojí dvě stovky vil a sídel, které pokoří jakékoli jiné budovy ve Spojených státech. Josiah Jedson si tam vystavěl své první bydlení – gotickou monstróznost – a ostatní téhož druhu ho následovali. Mám bratrance a sestřenice, kteří tam sídlí, a většina z nich je nějakým způsobem spřízněná. Ale můj otec postavil náš dům na pevnině, ve Windermere.“

„Člověk si ho sotva všimne.“

Ostrůvek byl jen malinkou tečkou v Pacifiku.

„A to bylo i záměrem, milý hochu. Na mnoha starších mapách není ten ostrov ani vyznačen. Suchou nohou se tam samozřejmě nedostanete. Když počasí dovolí, jezdí tam jednou za den trajekt. Není neobvyklé, že tam týden dva nic nejede. Někteří usedlíci vlastní letadla a na svých pozemcích mají přistávací plochy. Většina z nich si ale spokojeně žije v izolaci.“

„Doktor Towle tam vyrůstal?“

„S největší pravděpodobností ano. Myslím, že to jejich rodové sídlo už bylo prodáno. Towle byl jediný syn, a když se odstěhoval do Kalifornie, nebyl důvod tam setrvávat – většina tamějších domů je mnohem větší, než si obytné domy zaslouží. Architektoničtí dinosauři. Děsivě drahé na udržování – dokonce i Dvoustovka dnes musí hlídat rozpočet. Ne všichni mají předky tak chytré, jako byl můj otec.“

Pochvalně se poklepal po břiše.

„Myslíte, že vyrůstání v takovém prostředí mělo na Towla nějaký vliv?“

„Teď mluvíte jako psycholog, mladíku.“

Usmál jsem se.

„Odpověd na vaši otázku zní: téměř jistě. Děti těch dvou set vyvolených tvořily nesnesitelně snobskou čeládku a vysloužit si zařazení na Jedsonovu akademii vyžaduje neobyčejný šovinismus. Navzájem si stranily, byly namyšlené, zkažené a nepříliš chytré. Mnohé z nich měly deformované sourozence s chronickými fyzickými nebo mentálními problémy – má poznámka o příbuzenském šlechtění byla myšlena s naprostou vážností – a zdálo se, že ze zkušenosti zůstali bezcitní a lhostejní.“

„Používáte minulý čas. Dnes už neexistují?“

„Mladých zůstal jen překvapivě nízký počet. Ochutnali vnější svět a zpátky na Brindamoor se jim nechce. Je to opravdu nudné a bezútěšné místo, i přes kryté tenisové kurty a jednu žalostnou náhražku za venkovský klub.“

Abych zůstal věrný své roli, musel jsem Towla bránit.

„Profesore, neznám doktora Towla dobře, ale mluví se o něm v superlativech. Setkal jsem se s ním a dělá na mě dojem energického muže silného charakteru. Není možné, že by vyrůstání v takovém prostředí, jakým podle vašeho popisu Brindamoor je, mohlo posílit něčí individualitu?“

Stařík po mně střelil pohrdavým pohledem.

„Hloupost! Chápu, že máte za úkol zkrášlit jeho image, ale ode mě nedostanete nic než pravdu. Z Brindamooru nepocházely žádné individuality. Mladý muži, individualita potřebuje ke svému růstu samotu. Náš Willie Towle si v osamění příliš neliboval.“

„Jak to víte?“

„Nevzpomínám si, že bych ho někdy viděl o samotě. Kamarádil se s dalšími dvěma tupci z ostrova. Ti tři se chovali jako tři malí diktátoři. Za zády se jim říkalo Tri hlavy státu – domýšliví náfukové. Willie, Stu a Eddy.“

„Stu a Eddy?“

„Ano, ano, přesně, jak říkám. Stuart Hickle a Edwin Hayden.“

Při zmínce těch dvou jmen jsem sebou bezděčně škubl. Snažil jsem se zachovat neutrální výraz a doufal jsem, že si stařík mé reakce nevšiml. Naštěstí o mé reakce zjevně nedbal, protože svým vyprahlým hlasem pokračoval v přednášce.

„… a Hickle byl neduživý uhrovitý ničema se strašidelným smýšlením. Nevyšlo z něj slovo, které by ti dva necenzurovali. Hayden byl podlý slídil. Přistihl jsem ho, jak podvádí u zkoušky, a on se mě pokusil podplatit tím, že – mi slíbil, že mi sežene indickou prostitutku s exotickými způsoby – dovedete si představit tu drzost? Jako bych se o sebe v záležitostech uspokojení chtíče nedokázal postarat! Samozřejmě jsem ho vyhodil a navíc jsem napsal dost ostrý dopis rodičům. Žádná odpověď mi nepřišla – pochybuji, že ho vůbec četli, nespíš byli na nějakém výletě po Evropě. Víte, co se z něj stalo?“ zakončil rétorickou otázkou.

„Ne,“ zalhal jsem.

„Je teď soudcem – v Los Angeles. Myslím, že všichni tři, slavné hlavy pomazané, se přestěhovali do Los Angeles. Hickle je něco jako chemik. Chtěl být taky doktorem, stejně jako Willie, a myslím, že dokonce začal studovat medicínu. Byl ale moc hloupý na to, aby ji zvládl.“

„Soudce.“ opakoval. „Co to asi vypovídá o našem právním systému?“

Informace se na mě jen hrnuly a stejně jako chudák, který náhle zdědí velké jmění, ani já jsem zatím nevěděl, jak s nimi naložit. Chtěl jsem odhodit své přestrojení a vymáčknout z profesora i tu nejposlednější informaci, ale musel jsem myslet na případ a na své sliby Margaretě.

„Jsem odporná bestie, že?“ zaskřehotal Van der Graaf.

„Jste velmi vnímavý, pane profesore.“

„Opravdu?“ usmál se lstivě. „Mám vám hodit ještě pár pamlsků?“

„Vím, že doktor Towle ztratil před léty svou ženu a dítě. Můžete mi o tom něco říct?“

Chvíli na mě hleděl, pak si dolil whisky a napil se. „Pořád se to týká vašeho příběhu?“

„Chci si o něm vytvořit celkový portrét,“ řekl jsem. Neznělo to moc přesvědčivě. *

„Ach ano, zhmotnit vše do okouzlující podoby. Musím říct, že to byla tragédie. Váš doktor byl hodně mladý na to, aby se s tím dokázal vypořádat. Oženil se ve druhém ročníku s milou dívkou z dobré portlandské rodiny. Byla půvabná a sympatická, ale vně jeho kruhu – Dvoustovka se žení a vdává mezi sebou. Jejich zasnoubení bylo pro všechny velkým překvapením. O šest měsíců později se té dívce narodil syn a záhada se vyjasnila.

Na chvíli se zdálo, že velké trio skončilo. Hickle a Hayden si šli po svém a Willlie se zhostil povinností ženatého muže. Pak se žena a dítě zabili a Hlavy se zase daly dohromady. Myslím, že je to přirozené, když po takové ztrátě hledá muž útočiště u svých kamarádů.“

„Jak se to stalo?“

Podíval se do své sklenice a dopil poslední dvě kapky.

„Ta dívka – matka – vezla své dítě do nemocnice. Vzbudilo se uprostřed noci se záškrtem nebo něčím podobným. Nejbližší pohotovost byla v Dětské ortopedické nemocnici. Bylo hodně brzy a naprostá tma. Její auto sjelo z Evergreenského mostu a potopilo se do jezera. Objevili je až po rozednění.“

„Kde byl doktor Towle?“

„Učil se. Šprtal celou noc. Přirozeně si to pak hrozně vyčítal, byl úplně zničený. Bezpochyby se obviňoval, že tam nebyl a neutopil se i on. Znáte ten typ sebebičování, ke kterému se truchlící uchylují.“

„Je to tragická záležitost.“

„Och ano. Byla to moc milá dívka.“

„Doktor Towle má v ordinaci její fotografii.“

„Je sentimentální, že?“

„Asi ano.“ Napil jsem se. „Po té tragédii se začal stýkat více se svými přáteli?“

„Ano. Ačkoli když od vás slyším to slovo, něco si uvědomuji. Podle mě znamená přátelství nějaký cit, určitý vzájemný obdiv. Ti tři se vždycky tvářili tak ponuře, když byli spolu. Nezdálo se, že si své společnosti vzájemně užívají. Nikdy jsem nepřišel na to, co je drželo pohromadě, ale zůstávali spolu. Willie odešel na medicínu a Stuart se k němu připojil. Edwin Hayden navštěvoval právnickou fakultu na stejné univerzitě. Usídlili se ve stejném městě. Bezpochyby zkontaktujete i ty dva, abyste získal další pochvalné poznámky pro svůj článek. Pokud vůbec nějaký článek bude.“

Ze všech sil jsem se snažil zůstat klidný.

„Co tím chcete říct?“

„Domnívám se, že víte, co tím myslím, chlapče. Nechci po vás, abyste se mi legitimoval, nechci potvrzení o tom, že jste tím, kdo říkáte, že jste – stejně by to nic nedokázalo. Připadáte mi ale jako příjemný, inteligentní mladý muž a upřímně, kolik návštěvníků za mnou přijde a je ochotno poslouchat moje žvásty?“

„Vážím si toho, pane profesore.“

„To byste měl. Věřím, že máte své důvody, proč se mě vyptáváte na Willieho. Nepochybně jsou naprosto nudné a já je nechci znát. Pomohl jsem vám?“

„Víc než to.“ Oběma jsem nám dolil a chvíli jsme svorně a v tichosti popíjeli.

„Byl byste ochoten mi ještě trochu pomoci?“ zeptal jsem se.

„Přijde na to.“

„Doktor Towle má synovce. Jmenuje se Timothy Kruger. Mohl byste mi o něm něco říct?“

Van der Graaf zvedl třesoucí se rukou skleničku ke rtům. Jeho tvář se zakabonila.

„Kruger.“ Jméno vyslovil, jako by šlo o nadávku.

„Ano.“

„Bratranec. Vzdálený bratranec, ne synovec.“

„Tedy bratranec.“

„Krugerovi. Stará rodina. Prusové, všichni do jednoho. Mocná rodina.“ Sladký tón byl ten tam a profesor vyplivoval slova s mechanickou intonací. „Prušáci.“

Udělal pár kroků. Jeho pavoučí vrávorání se náhle zarazilo a on nechal padnout ruce podél těla.

„Tady jde o nějakou policejní záležitost,“ řekl.

„Proč si to myslíte?“

Obličej mu ztmavl zlobou a on zvedl pěst, jako by chtěl věštit neblahý osud.

„Nezahrávejte si se mnou, mladíku! Jestli to má něco společného s Timothym Krugerem, nemůže jít o nic jiného!“

„Jedná se o součást kriminálního vyšetřování. Nemůžu jít do detailů.“

„Och, nemůžete? Celou dobu tady mrskám jazykem, aniž bych chtěl vědět, kdo ve skutečnosti jste a jaké jsou vaše úmysly. Před chvílí jsem řekl, že jsou nudné, teď jsem změnil názor.“

„Co vás na Krugerově jméně tak děsí, profesore?“

„Zlo,“ vyštěkl. „Zlo mě děsí. Řekl jste, že vaše otázky jsou součástí kriminálního vyšetřování. Jak mám vědět, na čí straně stojíte?“

„Pracuji pro policii. Nejsem ale policista.“

„Nestrpím vám žádné hádanky! Buďto buďte upřímný, nebo táhněte k čertu!“

Zvažoval jsem své možnosti.

„Jedná se mi o Margaretu Dopplemeierovou,“ řekl jsem. „Nechci, aby ztratila práci kvůli něčemu, co vám řeknu.“

„Maggie?“ odfrkl. „O ni nemějte obavy. Nemám v úmyslu jí škodit za to, že vás ke mně přivedla. Je to smutné děvče a potřebuje nějakou tu intriku, aby si okořenila život. Už jsme si spolu dost povídali a vím, že dychtivě lpí na konspiračních teoriích. Zamávejte jí nějakou před očima a ona po ní skočí jako po návnadě.

Atentáty na Kennedye, UFO, rakovina, zubní kazy – to všechno je výsledkem tajné dohody anonymních démonů. Bezpochyby jste to poznal a využil.“

Jeho slova zněla machiavelisticky. Nehádal jsem se s ním.

„Ne,“ řekl. „Nemám vůbec v úmyslu Maggie ublížit. Je to má přítelkyně. Kromě toho, má oddanost této instituci není vůbec slepá. Přímo nesnáším některé stránky tohoto místa – mého pravého domova, když chcete.“

„Například Krugerovy?“

„Například prostředí, které umožní Krugerům a jejich sortě vzkvétat.“

Zavrávoral, ale jeho příliš velká hlava brzy našla ztracenou rovnováhu.

„Je to na vás, mladý muži. Vyklopte to nebo sklapněte.“

Vyklopil jsem to.

„Na tom vašem příběhu mě nic nepřekvapuje,“ řekl. „Nevěděl jsem nic o smrti Stuarta Hickla ani o jeho sexuálních sklonech, ale ani jedno mě nešokuje. Byl to špatný básník, doktore Delaware, velmi špatný – a není nic horšího než špatný básník.“

Vzpomněl jsem si na úmrtní oznámení v Towlově ročence. Bylo mi už jasné, kdo se skrýval za písmenem S.

„Když jste se zmínil o Timothym, lekl jsem se, protože jsem nevěděl, jestli vás nezaměstnávají Krugerovi. Odznak, který jste mi ukázal, je sice pěkný, ale takové tretky se dají snadno zfalšovat.“

„Zavolejte detektivovi Delanu Hardyovi na policejní stanici v Západním Los Angeles. Ten vám řekne, na čí straně jsem.“ Doufal jsem, že mě nevezme za slovo – kdo ví, jak by Hardy reagoval?

Podíval se na mě pochybovačně. „Ne, to nebude nutné. Jste nemožný lhář. Věřím, že dokážu intuitivně poznat, kdy mluvíte pravdu.“

„Děkuji.“

„Rádo se stalo. Ten kompliment byl úmyslný.“

„Povězte mi o Timothym Krugerovi,“ řekl jsem.

Stál, pomrkával, vypadal jako trpaslík, výmysl hollywoodské trikové laboratoře.

„První, co bych chtěl zdůraznit, je, že zlo nemá u Krugerů nic společného s bohatstvím. Jako žebráci by byli zlí – domnívám se, že kdysi byli. Pokud to zní defenzivně, tak to defenziva je.“

„Chápu.“

„Velmi bohatí nejsou zlí, to říká obrácená bolševická propaganda. Jsou neškodní, přehnaně chránění, rezervovaní, odsouzení k vyhynutí.“ Udělal krok zpátky, jako by ustupoval od svých vlastních proroctví.

Vyčkával jsem.

„Timothy Kruger,“ řekl nakonec, „je to vrah, jasně a stručně řečeno. Skutečnost, že nebyl nikdy zatčený, vyslýchaný ani odsouzený nesnižuje jeho vinu v mých očích. Stalo se to před sedmi – ne, osmi letý. Měli jsme tu jednoho studenta, přišel z nějaké farmy z Idaha. Byl to bystrý hoch, stavěný jako Adonis. Jmenoval se Saxon. Jeffrey Saxon. Přišel sem studovat, byl ze své rodiny první, kdo dokončil střední školu. Chtěl se stát spisovatelem.

Přijali ho se sportovním stipendiem – plachtění, baseball, fotbal, zápas. Ve všem exceloval a přitom si udržoval průměr A. Jako hlavní předmět si zvolil historii a já jsem byl jeho konzultantem. Vedli jsme hodně rozhovorů, tady v této místnosti. S tím hochem byla radost mluvit. Měl životní nadšení a žízeň po vědomostech.“

V koutku modrého oka se mu objevila slza.

„Promiňte.“ Starý profesor vytáhl plátěný kapesník a jemně si jím poklepal po tváři. „Nějak se tu práší, musím si sem pozvat někoho na úklid.“ Napil se whisky, a když promluvil, byl jeho hlas oslaben vzpomínkami.

„Jeffrey Saxon měl zvídavou, pátravou povahu pravého učence, doktore Delaware. Vzpomínám si, jak sem přišel poprvé a uviděl všechny ty knihy. Jako dítě, které necháte samotné v hračkářství. Půjčil jsem mu své nejlepší antikvářské knihy – vše od londýnského vydání Josefových letopisů po antropologické monografie. Hltal jednu po druhé. „Pro všechno na světě, pane profesore, trvalo by několik životů naučit se jen zlomek toho, co se dá naučit – to je podle mě známka intelektu, když si člověk začne být vědom své bezvýznamnosti ve vztahu k nahromaděnému množství lidských vědomostí.“

Ostatní ho samozřejmě považovali za venkovského balíka a šprta. Dělali si legraci z jeho oblečení, vystupování, nedostatku sofistikovanosti. Mluvil o tom se mnou – myslím, že jsem se stal něčím jako jeho náhradním otcem – a já jsem ho neustále ujišťoval, že byl předurčen pro ušlechtilejší společnost, než mu může nabídnout Jedson. Vlastně jsem ho přímo nabádal, ať přejde na nějakou východní školu – Princetown, Yale –, kde může dosáhnout významného intelektuálního růstu. Se svým prospěchem a mým doporučujícím dopisem to mohl dokázat. Ale on to nikdy nezkusil.

Začal se zajímat o jednu dívku, jednu z Dvou set, pěknou, ale nudnou. To by samo o sobě nebylo špatné, protože srdce a gonády musí být uspokojeny. Chyba byla, že si vybral dívku, po které prahnul už někdo jiný.“

„Tim Kruger.“

Van der Graaf s bolestným výrazem přikývl.

„Je to pro mě obtížné, doktore. Přináší to bolestné vzpomínky.“

„Jestli je to pro vás příliš těžké, profesore, mohu odejít a vrátit se jindy.“

„Ne, ne. Nebylo by to k ničemu.“ Zhluboka se nadechl. „Vypadá to jako kýčovitá mýdlová opera. Jeffrey a Kruger se zajímali o tutéž dívku a veřejně se kvůli ní hádali. Jeffrey mě navštívil a dal průchod svému splínu. Zahrál jsem si na amatérského psychologa – od profesorů se často vyžaduje, aby svým studentům poskytli citovou podporu, a myslím, že jsem odvedl dobrou práci. Naléhal jsem na něj, aby na tu dívku zapomněl, protože jsem věděl, co je zač, a naprosto jsem chápal, že Jeffrey musí v takové bitvě prohrát. Jedsonští mladí studenti jsou jako poštovní holubi, stejně předvídatelní jako jejich předci, vrací se ke svému druhu. Ta dívka se měla vdát za někoho jejího druhu. Před Jeffreym ležely jiné věci, lepší věci, celý život příležitostí a dobrodružství.

Neposlouchal mě. Byl jako dávný rytíř bojující za slávu a čest. Vydal se zachránit krásnou pannu před Temným rytířem. Totální hloupost, ale on byl nevinný. Nevinný.“

Van der Graaf se odmlčel, najednou mu scházel dech. Jeho tvář dostala nezdravý nazelenalý odstín a já jsem se začal obávat o jeho zdraví.

„Snad bychom toho mohli na chvíli nechat,“ navrhl jsem. „Můžu se vrátit zítra.“

„V žádném případě! Nemůžete mě tady nechat v samovazbě s takovým jedovatým soustem v žaludku!“ Odkašlal si. „Dokončím, co jsem začal. Sedte a dávejte pozor.“

„Dobře, profesore.“

„Tak tedy, kde jsem to – aha, Jeffrey jako Bílý rytíř. Hlupáček. Jejich vzájemné nepřátelství pokračovalo a prohlubovalo se. Jeffrey byl ostatními studenty vyobcován – Kruger patřil mezi významné, sociálně silné osobnosti. Stal jsem se pro Jeffreyho jediným zdrojem podpory. Naše rozhovory změnily téma. Už jsme si nevyměňovali moudrosti. Prováděl jsem psychoterapii na plný úvazek – činnost, která mi nebyla zrovna příjemná, ale cítil jsem, že toho hocha nemůžu nechat ve štychu. Byl jsem jediný, koho měl.

Vyvrcholilo to střetnutím v řecko-římském zápase, který oba hoši dělali. Dohodli se, že se setkají pozdě v noci v prázdné tělocvičně, jen oni dva v nepřátelském zápase. Já sám nejsem z pochopitelných důvodů žádný zápasník, ale vím, že je ten sport vysoce strukturovaný, plný předpisů, s jasně danými kritérii pro vítězství. Proto ho měl Jeffrey rád – na svůj věk byl nesmírně disciplinovaný. Vešel do té tělocvičny živý a opustil ji na nosítkách, s přelámaným krkem a páteří, živý pouze ve vegetativním smyslu. O tři dny později zemřel.“

„A jeho smrt byla označena jako nehoda,“ dodal jsem potichu.

„To byla oficiální historka. Kruger tvrdil, že se dostali do komplikované série chvatů a při následném propletení těl, paží a nohou byl Jeffrey zraněn. Nikdo mu nedokázal oponovat – v řecko-římském zápase se nehody stávají. V nejhorším to vypadalo jako případ dvou nezralých lidí, kteří se chovali nezodpovědně. Ale těm z nás, kdo Timothyho znali a věděli o jejich soupeření, tohle vysvětlení zdaleka nestačilo. Akademie se snažila případ rychle ututlat a policie jí s radostí vyhověla – proč jít proti Krugerovým milionům, když zločiny páchají stovky chudých lidí?

Jel jsem na Jeffreyho pohřeb – letěl jsem do Idaha. Před svým odjezdem jsem ráno v kampusu potkal Timothyho. Když se tak dívám zpátky, myslím, že na mě čekal.“ Van der Graafovi ztvrdla ústa a vrásky se prohloubily, jako by za ně kdosi zevnitř tahal neviditelnou šňůrou. „Přistoupil ke mně kousek od sochy našeho zakladatele.“

„Slyšel jsem, že se chystáte na cestu, profesore,“ řekl. Odpověděl jsem mu, že ano, že letím večer do Boise. ‚Zúčastnit se posledního obřadu vašeho mladého svěřence?‘ Jeho tvář byla nevinnost sama, fingovaná nevinnost. Byl to herec, pro pána krále, uměl skvěle ovládat svůj výraz.

‚Máte k tomu něco?‘ zeptal jsem se ho. Sehnul se k zemi, zvedl suchou dubovou větvičku a najednou se usmíval. Tomu se snad ani nedá říct úsměv – byl to ten arogantní úšklebek, jaký lze vidět na fotografiích nacistů mučících v koncentračních táborech své vězně. Díval se na mě, rozlomil v prstech větvičku a nechal ji spadnout na zem. Pak se rozesmál.

Nikdy ve svém životě jsem nebyl tak blízko spáchání vraždy, doktore Delaware. Kdybych byl mladší, silnější a patřičně vyzbrojený, udělal bych to. Jen jsem tam stál, poprvé v životě neschopen slova. „Přeji vám hezký výlet,“ řekl a s úsměvem ve tváři se odporoučel. Bušilo mi srdce a udělalo se mi nevolno. Když se mi ten ničema ztratil z dohledu, rozbrečel jsem se.

Na chvíli nastalo ticho.

Když se mi zdálo, že se už dostatečně sebral, zeptal jsem se: „Ví o tom Margaret? O Krugerovi?“

Přikývl.

„Řekl jsem jí o tom. Je to moje přítelkyně.“

Takže nešikovný novinář byl nakonec spíš pavoukem než mouchou. Ta myšlenka mi zvedla náladu.

„Ještě jedna věc – ta dívka. Ta, o kterou se prali. Co se s ní stalo?“

„Co byste čekal?“

Ušklíbl se a do hlasu se mu vrátila známá jedovatost. „Krugera odkopla – stejně jako většina ostatních. Báli se ho. Navštěvovala akademii ještě další tři nevýznamné roky, pak se provdala za nějakého investičního bankéře a odstěhovala do Spokane. Bezpochyby je z ní řádná hospodyňka, vozí dětičky do školy, dává si svačinky v klubu a souloží s poslíčkem.“

„Protekční dítě,“ řekl jsem.

Zavrtěl hlavou. „Takový odpad.“

Podíval jsem se na hodinky. Strávil jsem v kopuli něco málo přes hodinu, ale zdálo se mi to mnohem déle. Van der Graaf ze sebe za tu dobu vysypal hromadu nepříjemných informací, ale byl to historik a ti jsou k tomu školení. Cítil jsem se unavený a napjatý a toužil jsem po čerstvém vzduchu.

„Profesore,“ řekl jsem. „Nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Vložit informace do správných rukou ke správnému použití bude krokem správným směrem.“ Modré oči mu zářily jako dvojice plynových lamp. „Vy sám byste měl zlomit pár větviček.“

„Udělám, co bude v mých silách.“ Zvedl jsem se.

„Vyprovodíte se sám, že ano.“

Poslechl jsem ho.

Když jsem byl v půlce haly, uslyšel jsem, jak za mnou volá: „Připomeňte Margaretě ten piknik s pizzou!“

Zvuk jeho slov se odrazil od hladkých studených stěn.

23

Mezi určitými primitivními kmeny koluje víra, že když porazíte nepřítele, nestačí, abyste zničili všechny důkazy o jeho fyzické existenci, musíte také zničit jeho duši. Tato víra je zakořeněná v různých formách kanibalismu, které existovaly a dosud existují v různých částech světa. Jsi tím, co jíš. Pohlť srdce své oběti a obsáhneš celé její bytí. Rozdrť jeho penis na prach a ten prach pak spolykej – kooptuješ jeho mužství.

Přemýšlel jsem o Timothym Krugerovi, o chlapci, kterého zabil, a pak si přisvojil jeho identitu strádajícího stipendijního studenta, když se mi představoval. Idylickou zeleň Jedsonovy akademie mi narušily představy divošského drcení kostí a olizování rtů. Snažil jsem se ty představy vymazat, ještě když jsem stoupal po mramorovém schodišti Crespi Hall.

Na mé smluvené zaklepání reagovala Margaret Dopplemeierová zvoláním: „Malý moment!“ a vzápětí na to opatrným otevřením dveří. Vpustila mě dovnitř a zamkla.

„Pomohl vám Van der Graaf?“ zeptala se nenuceně.

„Pověděl mi všechno. O Jeffreym Saxonovi a Timu Krugerovi. Prozradil mi i fakt, že jste jeho důvěrnou přítelkyní.“

Začervenala se.

„Nemůžete u mě čekat pocit viny za to, že jsem vás klamala, když vy jste dělal totéž,“ řekla.

„Nic takového od vás nečekám,“ ujistil jsem ji. „Chtěl jsem pouze, abyste věděla, že mi věřil a všechno mi řekl. Vím, že vy jste nemohla, dokud to neudělal on.“

„Jsem ráda, že mi rozumíte,“ řekla upjatě.

„Děkuji, že jste mě za ním vzala.“

„Bylo mi potěšením, Alexi. Jen ty informace správně použijte.“

Podruhé za deset minut jsem dostal stejné pověření. Když jsem k tomu přidal podobný příkaz od Raquel Ochoaové, ležela mi na bedrech docela slušná zátěž.

„Použiji. Máte ten výstřižek?“

„Tady je.“ Podala mi fotokopii. Smrt Lilah Towlové a „malého Willieho“ zabrala velký kus úvodní strany, o kterou se dělila se zprávou o hýření bratrstev a přetiskem zprávy Associated Press o nebezpečí marihuanových cigaret. Začal jsem číst, ale kopie byla rozmazaná a sotva čitelná. Margaret sledovala mé namáhavé luštění.

„Originál nebyl příliš kvalitní.“

„To je v pořádku.“ Přečetl jsem si dost na to, abych viděl, že se originál shoduje s tím, co mi pověděl Van der Graaf.

„Tady je ještě jedna reportáž, o pár dní později – o pohřbu. Ta je lepší.“

Vzal jsem si ji od ní a prolétl očima. Po několika dnech se událost odsunula na šestou stranu, do společenské rubriky. Obřad byl popsán sentimentálním tónem a zmiňoval spoustu jmen. Můj pohled přitáhla fotografie pod textem.

Towle vedl pohřební průvod, přepadlý a zničený smutkem, ruce sepjaté před sebou. Z jedné strany ho doprovázel Edwin Hayden, mladší, ale už tehdy podobný ropuše. Z druhé strany, trochu odsunutá do pozadí, se tyčila vysoká postava. Totožnost tohoto truchlícího se nedala splést.

Černé kudrnaté vlasy, lesklá nafouklá tvář. Brýle se silnými rámečky, které jsem viděl před pár dny, nahrazovala kulatá skla s tenkými pozlacenými obroučkami, posazená na masitém nose.

Díval jsem se na mladší vydání reverenda Augusta McCaffreyho.

Složil jsem oba papíry a strčil je do náprsní kapsy.

„Zavolejte Van der Graafovi,“ požádal jsem Margaretu.

„Je to starý muž. Nemyslíte, že už jste se ho navyptával dost a…“

„Jen mu zavolejte,“ přerušil jsem ji. „Pokud to neuděláte, zaběhnu za ním osobně.“

Poplašeně zamrkala nad mým příkrým tónem, ale vytočila číslo.

Když dostala spojení, řekla: „Omlouvám se, že vás obtěžuji, pane profesore. To je ještě on.“ Poslouchala, střelila po mně nešťastným pohledem, ale pak mi podala sluchátko. Držela ho na celou délku paže.

„Děkuji,“ poděkoval jsem sladkým hlasem. Do telefonu jsem řekl: „Pane profesore, potřebuji se vás zeptat ještě na jednoho studenta. Je to důležité.“

„Pokračujte. Mou pozornost zabírá pouze Miss listopad 1973. O koho jde?“

„O Augusta McCaffreyho. Patřil taky mezi Towlovy přátele?“

Druhý konec linky ztichl a pak se ozval smích.

„No to mě podrž! To je legrační! Gus McCaffrey a jedsonský student! On spolu s tou bandou!“ Ještě nějakou dobu se smál a pak mu chvíli trvalo, než popadl dech. „Matko boží, ne, člověče. On tady nestudoval!“

„Mám před sebou fotografii, na které se účastní pohřbu paní Towlové…“

„To klidně mohl, ale nestudoval tady. Gus McCaffrey byl – myslím, že dnes se jim říká správci nebo tak nějak Gus byl školníkem. Zametal koleje, vynášel koše a podobně.“

„Co dělal na pohřbu? Vypadá, jako by stál přímo za Towlem, připravený ho zachytit, kdyby se složil.“

„Na tom není nic divného. Původně byl zaměstnancem Hickelovy rodiny – měli jeden z největších domů na Brindamooru. Rodinní sloužící mohou ke svým pánům docela přirůst – myslím, že si ho Stuart vzal s sebou, když nastoupil na akademii. Gus nakonec získal mezi personálem určitou hodnost – stal se vrchním správcem nebo něčím podobným. Odchod z Brindamooru pro něj mohl znamenat skvělou příležitost. Co dělá Gus dnes?“

„Je duchovním, ředitelem dětského domova, o kterém jsem vám povídal.“

„Aha. Vynáší Pánův odpad, tak říkajíc.“

„Tak říkajíc. Můžete mi o něm něco povědět?“

„Upřímně řečeno, nemohu. S neakademickým personálem jsem nepřišel do styku. Tady člověk časem získá schopnost předstírat, že jsou neviditelní. Pamatuji si jen, že byl velmi hrubý, neupravený, zdál se být docela silný, možná byl i inteligentní – vaše informace tomu odpovídají – a já nejsem sociální darwinista, abych měl potřebu o tom vést spory. To je ale vše, co vám k němu můžu říct. Je mi líto.“

„To vůbec nemusí. Ještě jednu, opravdu poslední otázku – kde bych našel mapu ostrova Brindamoor?“

„Pokud vím, tak kromě Okresního úřadu evidence žádná – počkejte, jedna má studentka dělala diplomovou práci o historii toho místa a svou práci doplnila mapou osídlení. Nemám tady kopii, ale myslím, že bude uložena v knihovně, v sekci diplomových prací. Ta studentka se jmenovala – nechte mě přemýšlet – Church? Ne, znělo to jinak – Chaplainová, Gretchen Chaplainová. Podívejte se pod C, měl byste ji najít.“

„Ještě jednou děkuji, pane profesore. Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Margaret Dopplemeierová seděla na stole a hleděla na mě.

„Omlouván se za své hrubé chování,“ řekl jsem. „Bylo to hodně důležité.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Jen jsem si myslela, že byste mohl být zdvořilejší po tom, co jsem pro vás udělala.“ Do jejích očí se vplížil majetnický výraz, vypadala jako krajta hladce klouzající do vody.

„Máte pravdu. Měl bych. Už vám nechci přidělávat potíže.“ Vstal jsem. „Mnohokrát za všechno děkuji.“ Natáhl jsem ruku, a když váhavě natáhla svou, chytil jsem ji a jemně stiskl. „Oba jste mi vyjasnili spoustu věcí.“

„To ráda slyším. Jak dlouho se tu zdržíte?“

Nenápadně jsem vysvobodil ruku z jejího sevření.

„Ne moc dlouho.“ Gouvl jsem, usmál jsem se na Margaretu a konečně nahmatal kliku a zatlačil. „Ať se vám daří dobře, Margareto. Užívejte si svých ostružin.“

Chystala se něco odpovědět, pak si to rozmyslela. Když jsem odcházel, stála za stolem, v koutku její nepřitažlivé pusy byla vidět růžová špička jazyka. Zdálo se mi, jako by se chystala něco ochutnat.

Knihovna byla patřičně strohá, nacpaná úctyhodným množstvím knih a časopisů na akademii velikosti Jedsonu. Hlavní místnost, jež připomínala mramorovou katedrálu s těžkými červenými sametovými závěsy, byla prozářená venkovním světlem, které dovnitř pronikalo velikánskými okny umístěnými asi tři metry od sebe. Byla plná masivních stolů, kožených židlí a lampiček se zelenými stínítky. Jediné, co chybělo, byli lidé, kteří by u těch stolů seděli a četli klasické svazky vypůjčené z polic, jež obkládaly zdi.

Knihovník byl neduživý mladík s hlavou porostlou kraťounkým ježkem a s tenounkým knírkem. Měl červenou kostkovanou košili a žlutou přízovou kravatu. Seděl za svým stolem a četl si nejnovější vydání časopisu Artforum. Když jsem se ho zeptal, kde je sekce diplomových prací, podíval se na mě s tak udiveným výrazem, že mi připomněl poustevníka, jehož brloh objevili nečekaní hosté.

„Tam.“ řekl apaticky a ukázal k místu na jižním konci místnosti. Našel jsem tam katalog se záložkami a v něm uvedenou diplomovou práci Gretchen Chaplainové. Její malé velké dílo neslo název Ostrov Brindamoor: Historie a geografie.

Našel jsem práce Fredericka Chalmerse a O. Winstona Chastainama, ale místo, které by měla zabírat Gretchen, bylo prázdné. Ještě párkrát jsem ověřil číslo podle katalogu Kongresové knihovny, ale výsledek byl stále stejný: studie o Brindamooru zmizela.

Vrátil jsem se k mladíkovi v kostkované košili a musel jsem si dvakrát hodně nahlas odkašlat, abych zvedl jeho oči od článku o Billym Alu Bengstonovi.

„Ano?“

„Hledám jednu konkrétní práci a nějak ji nemohu najít.“

„Zkontroloval jste si kartotéční lístek?“

„Lístek je tam, ale práce ne.“

„Tak bohužel. Řekl bych, že si ji někdo půjčil.“

„Můžete mi to prosím ověřit?“

Vzdychl a dlouho se zvedal ze židle. „Jméno autora?“

Poskytl jsem mu potřebné informace a on se s bolestným výrazem ve tváři odebral za registrační pult. Následoval jsem ho.

„Ostrov Brindamoor – deprimující místo. Proč o něm chcete něco vědět?“

„Jsem hostující profesor z losangeleské univerzity a ostrov je součástí mého výzkumu. Netušil jsem, že musím své důvody vysvětlovat.“

„Ne, samozřejmě nemusíte,“ řekl rychle a zavrtal nos do hromady lístků. Několik jich zvedl a promíchal jako karty. „Tady je,“ řekl vítězně, „a tu diplomku si někdo půjčil před půl rokem – páni, už měla být dávno vrácena, že?“

Vzal jsem si od něj lístek. Gretcheninu mistrovskému dílu jsem věnoval jen zběžnou pozornost. Než si ji někdo odnesl před půl rokem, byla naposledy půjčena v roce 1954. nejspíš si ji půjčila sama Gretchen, aby ji ukázala dětem – vaše maminka taky studovala, zlatíčka…

„Někdy se při kontrole vypůjčených titulů trochu opozdíme. Dám to do pořádku, pane profesore. Kdo si ji naposledy vypůjčil?“

Podíval jsem se na podpis a přečetl mu ho. Když jméno opouštělo má ústa, mozek zpracoval informaci. Než ta dvě slova dozněla, věděl jsem, že má mise nebude bez výletu na ostrov úplná.

24

Trajekt na ostrov Brindamoore odjížděl o půl osmé. Když mě recepční budil v šest ráno telefonem, zastihl mě už osprchovaného, oholeného a s očima dokonale probuzenýma napětím. Krátce po půlnoci začalo pršet a déšť vytrvale bubnoval na skleněnou stěnu pokoje. Intenzivní zvuk mě na chvíli probral do jakéhosi polobdění, kdy jsem si byl téměř jistý, že ke mně z chodby zaznívají bušící kopyta kavalerie. Pršelo i ráno, déšť umýval město pode mnou a mokré sklo mi rozostřilo výhled. Připadal jsem si jako ryba, která se snaží pozorovat okolí skrz špinavou stěnu akvária.

Oblékl jsem si teplé kalhoty, koženou bundu a vlněný rolák a přibral jsem jediný kousek ze své výbavy, který alespoň trochu připomínal pláštěnku – popelínový dvouřadý kabát bez podšívky, který byl sice postačující pro jižní Kalifornii, ale jeho použitelnost v místních podmínkách byla poněkud nejistá. Rychle jsem zhltl snídani v podobě uzeného lososa, housek, džusu a kávy a deset minut po sedmé jsem zamířil do doků.

Jako jeden z prvních jsem začal tvořit frontu aut čekajících u nájezdu. Pak se řada pohnula a já jsem vjel pomalu po rampě do útrob trajektu, hned za autobusem, který měl na zadním nárazníku nalepen slogan Zachraňte velryby. Uposlechl jsem gestikulaci člena posádky a zaparkoval jsem několik centimetrů od kluzké bílé stěny. Po schodech jsem přes dvě patra vystoupal na palubu. Prošel jsem kolem obchůdků se suvenýry a tabákem a kolem snack baru. Všechny byly zavřené. Následovala začerněná místnost, od stěny ke stěně plná videoher. Seděl v ní osamělý číšník, tvář zakaboněnou soustředěním, se kterým se věnoval malému Pac Manovi.

Našel jsem si sedadlo s výhledem na zádi, svrchník jsem si složil na klín a připravil se na jednohodinovou plavbu.

Loď byla prakticky prázdná. Spolucestující byli převážně mladí lidé oblečení pracovně: najatý personál dojíždějící z pevniny za prací do brindamoorských sídel. Zpáteční plavba bude bezpochyby plná dojíždějících jiné třídy: právníky, bankéři, jinými finančními experty, cestujícími do svých kanceláří a dřevem obložených zasedacích místností.

Oceán se zvedal a převaloval a pěnil se proti větrům, které útočily na jeho hladinu. Kromě trajektu se po hladině pohybovaly menší lodě, většinou rybářské bárky, tažné čluny a pramice. Tancovaly na hladině v rytmu pohybu oceánu a silného větru, ukláněly se a nořily mezi vlny.

Na palubu vystoupala skupinka šesti asi osmnáctiletých mladíků. Posadili se tři metry ode mě. Byli světlovlasí, různě zarostlí, oblečení v khaki a špinavých džínsech a podávali si mezi sebou termosku plnou tekutiny, která nevypadala ani nevoněla jako káva. Žertovali, pokuřovali, seděli s nohama na sedadlech a chechtali se hlučným smíchem, povzbuzeným alkoholem. Jeden z nich si mě všiml a nabídl mi termosku.

„Nechcete se napít, pane?“ zeptal se.

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou.

Pokrčil rameny a odvrátil se, zábava začala nanovo.

Zahoukala siréna trajektu, skrz paluby se prodral rachot silných strojů a vypluli jsme.

V půli cesty jsem se odebral k místu, kde už poněkud zhrouceně seděla skupina popíjejících mladíků. Iři spali a chrápali s otevřenou pusou, jeden si četl nějakou obscénní humoristickou knížku a dva další, včetně mladíka, který mi předtím nabízel pití, kouřili, mlčeli a jako hypnotizovaní hleděli na žhnoucí konce svých cigaret.

„Promiňte.“

Oba kuřáci zvedli hlavu. Čtenář se neobtěžoval.

„Co je?“ Ten štědrý se usmál. Chyběla mu polovina předních zubů: špatná ústní hygiena nebo prudká povaha. „Omluvám se, člověče, ale polévku jsme už dopili.“ Zvedl termosku a zatřásl s ní. „Že ano, Dougie?“

Jeho společník, tlusťoch se svěšenými kníry a hustými kotletami se rozesmál a přikývl.

„Jo, polévka došla. Čínské nudle. Devadesát procent alkoholu.“

K místu, kde jsem stál, se od nich táhl zápach jako z lihovaru.

„To je v pořádku. Cením si vaší nabídky. Chtěl jsem jen vědět, jestli byste mi nemohli říct pár informací o Brindamooru.“

Oba hoši vypadali zaraženě, jako by je nikdy nenapadlo, že by mohli něco vědět a říct.

„Co chcete vědět? Tam chcípl pes,“ řekl pan Štědrý.

„Posraná díra,“ přitakal Tlusťoch.

„Pokouším se najít jeden konkrétní dům a nikde jsem nesehnal mapu.“

„To proto, že žádná neexistuje. Lidi, co tam bydlí, se chtějí schovat před zbytkem světa. Mají své soukromé poldy, kteří vás buzerujou, když jen plivnete špatným směrem. Já a Doug a tihle hoši jedeme dělat nějaké zemní práce na golfovém hřišti, sbírat různé svinstvo, odpadky a veteš. Jakmile končí den, míříme zpátky na loď a hurá na pevninu. Když si chceme udržet práci, musíme se podle toho chovat – přesně.“

„Jo,“ přisvědčil tlustý hoch. „Nestřílet na bobry, neflámovat. Pracující třída se takhle chová už roky a roky – můj děda pracoval na Brindamooru, než se dostal do odborů, a já dělám totéž, dokud mě tam nedostane taky. Pak ty poustevníky pošlu do prdele. Děda mi říkal, že pro to tehdy měli dokonce říkanku: Kopej, sbírej, sekej trávu, večer hybaj do přístavu.“ Rozesmál se a plácl svého kamaráda po zádech.

Ten se zeptal: „Co se chcete dovědět?“ Zapálil si další cigaretu a strčil si ji do mezery po chybějících zubech.

„Hledám dům rodiny Hicklových.“

„Jste jejich příbuzný?“ zeptal se Doug. Jeho oči měly barvu moře, zarudlé okraje a náhle byly plné obav, jestli nejsem někdo, kdo by jeho slova použil proti němu.

„Ne, jsem architekt. Jezdím a koukám. Bylo mi řečeno, že Hicklův dům by mě mohl zajímat. Měl by být největší na ostrově.“

„Člověče, tam jsou všechny velké. Do každého z nich byste strčil několik baráků z té posrané čtvrti, kde bydlím.“

„Architekt? Fakt?“ Tvář druhého mladíka se rozjasnila zájmem. „Kolik škol máte?“

„Pět let technické univerzity.“

„Zapomeň na to,“ zpražil ho tlusťoch. „Ty máš v hlavě akorát průvan, Harme. Napřed se nauč číst a psát.“

„Jdi do hajzlu!“ poradil mu Harm dobromyslně. Obrátil se ke mně. „Loni jsem pracoval na stavbě. Architektura je určitě strašně zajímavá.“

„Je. Navrhuji hlavně soukromé domy. Pořád hledám nové inspirace.“

„Jo, jo, pravda. Pořád něco nového zajímavého. Jinak by to byla nuda.“

„Hej, člověče,“ zabručel Dougie. „My neděláme nic zajímavého? Uklízíme podělané odpadky – sakra, v tom klubu musí být dobrá zábava, protože minulý týden jsme tam Matt a já našli několik použitých šprcků u jedenácté jamky – a přicházíme o zábavu.“

„Nepotřebuji ty lidi, abych se bavil,“ řekl Harm. „Jestli chcete něco vědět o těch domech, zeptejte se Raye.“ Otočil se, natáhl se přes jednoho spáče a loktem strčil do kamaráda začteného do knihy, který seděl s nosem zabořeným mezi stránkami a ani jednou nevzhlédl. Když se pak na nás podíval, jeho obličej měl výraz někoho velmi hloupého nebo velmi zfetovaného.

„Co?“

„Rayi, ty tupoune, tenhle maník chce něco vědět o Hicklově domě.“

Mladík zamrkal, ale nechápal.

„Ray se nějak moc začetl a ještě se nevrátil do přítomnosti.“ Harm se zasmál a mezera mi umožnila pohled do nitra jeho úst. „No tak, kámo, kde stojí dům Hicklových?“

„Hicklovi,“ opakoval Ray pomalu. „Otec tam pracoval – říkal, že je to strašidelné místo. Podivné. Myslím, že ta ulice se jmenuje podle Karla Velikého. Otec vždycky…“

„Dobře, člověče.“ Harm skočil Rayovi do řeči a ten se vrátil ke své knize. „Ulice na ostrově mají divná jména, pane. Karla Velikého, Alexandrova, Sulejmanova.“

Samí dobyvatelé. Malý žert velmi bohatých lidí zjevně u některých lidí nepadal na úrodnou půdu.

„Ulice vede vnitrozemím. Jděte po hlavní, kolem trhu, necelý kilometr – pořádně se koukejte, protože cedulky s názvy ulic jsou obvykle zakryty stromy – a zabočte, počkejte, zabočte doprava a budete na ní. Pak bude nejlepší, když se zeptáte.“

„Mockrát děkuji.“ Vytáhl jsem peněženku. „Tady máte, že jste se obtěžovali,“ řekl jsem a natáhl jsem ruku s pětidolarovkou.

Harm také natáhl ruku, ale ne proto, aby si bankovku vzal – na protest. „Na to zapomeňte, pane. Nic jsme neudělali.“

Doug na něj vrhl zamračený pohled a zamručel.

„Drž klapačku, Dougie,“ okřikl ho Harm. „Neudělali jsme nic, čím bychom si ty peníze zasloužili.“ I přes neupravené vlasy a pusu vypadající jako válečná zóna se vyznačoval inteligencí a jistou důstojností. Byl to typ člověka, kterého bych mohl mít po boku, když se věci zvrtnou.

„Pak vám aspoň koupím pití.“

„Ne,“ zavrtěl Harm hlavou. „Už nemůžeme nic pít, pane. Za půl hodiny budeme na hřišti. V takovém počasí to tam bude pořádně klouzat. Kdyby se tady Bublina ještě trochu napil, mohl by spadnout a nás ostatní rozmáčknout na placku.“

„Jdi do prdele, Harme,“ řekl Doug hlasem postrádajícím srdečnost.

Strčil jsem peníze zpátky. „Ještě jednou moc děkuji.“

„Za málo. Až budete stavět nějaký dům, kde nebudou požadovat lidi z odborů, ale spolehlivé stavební svalovce, vzpomeňte si na Harmona Lundquista. Jsem v seznamu.“

„Domluveno.“

Deset minut před doplutím se zpod pláště mlhy a deště objevil ostrov, protáhlý, nízký pás šedivé skály. Nebýt stromů, které lemovaly jeho okraj, dal by se považovat za Alcatraz.

Sešel jsem k autu, nasedl, a když se objevil muž v oranžovém a začal máváním směrovat auta na rampu, byl jsem připraven vyrazit. Venkovní scéna byla jako vystřižená z ulic Londýna. Na nástup čekalo tolik černých svrchníků, černých deštníků a černých klobouků, že by zaplnily Piccadilly. Světle růžové ruce svíraly kufříky a ranní vydání Wall Street journalu. Páry očí hleděly upřeně před sebe. Rty sveřepě sevřené. Když se otevřela vrata trajektu, muži se pohnuli kupředu jako jedno velké procesí, každý na svém místě, lesklé černé polobotky zvedající se a klesající jako v rytmu neviditelného bubnu. Eskadrona perfektních gentlemanů. Brigáda gentlemanů…

Přímo za brindamoorským přístavem bylo malé čtvercové náměstí postavené kolem vzrostlého jilmu a lemované úpravnými domy: několik obchůdků s výkladními skříněmi z kouřového skla, makléřská firma, tři draze vypadající obchody s konfekcí, s konzervativně oblečenými figurínami ve výloze, zelinářství, řeznictví, čistírna ve stejném domě jako pošta, knihkupectví, dvě restaurace – francouzská a italská, obchůdek se suvenýry a klenotnictví. Všechny obchody byly zavřené a až na pár holubů, kteří schůzovali pod jilmem, postrádalo náměstí jakékoli stopy života.

Sledoval jsem směr, který mi udal Harm, a bez potíží jsem našel ulici Karla Velikého. Necelý kilometr od náměstí se ulice zúžila a potemněla, protože ji stínil zelený porost javorů, břečťanu a kapradin. Zeleň tu a tam přerušila brána z tepaného kovu nebo sekvojového dřeva. Některé kovové brány byly zevnitř obložené ocelovými pláty. Nikde jsem neviděl jedinou poštovní schránku nebo cedulku se jménem. Panství za branami se nejspíš táhla několik akrů dozadu. Párkrát se mi podařilo zahlédnout kousek pozemku: zvlněné trávníky, svažující se příjezdové cesty dlážděné kamenem nebo kostkami, impozantní a obrovské domy v tudorovském, regentském či koloniálním stylu a limuzíny čekající před nimi – rolls royce, mercedes, cadillac nebo mnohem praktičtější volvo s náhonem na čtyři kola. Jednou se mi podařilo zahlédnout zahradníka pracujícího v dešti, s obrovskou sekačkou, která svým prskáním a rachotem narušovala důstojný klid.

Cesta pokračovala dalšího půl kilometru. Panství se ještě zvětšila, domy stály dále od brány. Bez varování jsem se ocitl na konci. Přede mnou se tyčilo houští cypřišů. Neviděl jsem žádnou bránu, žádný viditelný vstup, pouze porost stromů. Začal jsem si myslet, že jsem si spletl cestu.

Navlékl jsem si pršiplášť, vytáhl límec nahoru a vystoupil z auta. Zem pokrývala silná vrstva jehličí a mokrých listů. Došel jsem k houští a vyhlédl mezi větvemi. Kousek před sebou jsem spatřil krátkou dlážděnou cestu, takřka zakrytou větvemi a trávou. Končila u dřevěných vrat. Stromy byly zasazeny tak, aby blokovaly příjezd. Jejich stáří jsem podle tloušťky odhadoval alespoň na dvacet let. Když jsem zamítl možnost, že si někdo dal práci a přesadil řadu vzrostlých stromů, usoudil jsem, že tohle místo už delší dobu nezažilo normální lidskou činnost.

Proklestil jsem si cestu k bráně a zatlačil jsem. Byla zabedněná. Pozorně jsem si ji prohlédl. Tvořila ji dvě velká dřevěná křídla připevněná k cihlovým sloupům. Na sloupy se napojoval plot ze silného pletiva, které se tyčilo do výšky v pichlavých spirálách. Nenašel jsem ani známku po elektrickém vedení ani ostnatý drát. Na vlhkých kamenech jsem si našel vhodné stupátko, několikrát jsem uklouzl, ale nakonec se mi podařilo vyškrábat se nahoru. Přistál jsem v úplně jiném světě. Přede mnou se rozprostíraly akry zpustlé země. Kdysi upravený trávník se změnil v záplavu plevele, suché trávy a popraskaných kamenů. Zvlněný pozemek vytvářel několik větších proláklin, které se naplnily stojatou vodou a poskytovaly oázy pro komáry a mouchy, vznášející se v mračnech nad hladinou. Kdysi vznešené stromy se změnily v rozeklané pahýly a popadané vykotlané kmeny, porostlé houbami a lišejníkem. Rezavé autodíly, staré pneumatiky, odhozené plechovky a láhve, roztroušené všude kolem, změnily zahradu ve smetiště. Déšť dopadající na kov vydával dutý klepavý zvuk.

Vyšel jsem cestičkou dlážděnou dlažebními kostkami tvořícími vzor rybí kosti, mezi nimi prorážel plevel doplněný kluzkým porostem mechu. V místech, kde prorůstaly kořeny, vylézaly kostky ze země jako uvolněné zuby z rozbité čelisti. Botou jsem odsunul utopenou polní myš a dál jsem se plahočil k bývalému sídlu klanu Hicklů.

Dům se přede mnou tyčil v celé své mohutné třípatrové velikosti. Zdi z ručně opracovaného kamene už věkem zčernaly. Neuměl jsem si představit, že byl dům někdy krásný, ale bezpochyby působil svého času velkolepě: zadumaná vila se šikmou střechou, ověnčená okapy a římsami a obklopená širokými kamennými verandami. Na přední verandě stál tepaný, působením času zrezivělý nábytek a dominovaly jí vysoké kovové katedrální dveře. Na nejvyšším štítu domu zůstala zachována větrná korouhvička ve tvaru čarodějnice na koštěti. Babizna se otáčela ve větru bezpečně vysoko nad bezútěšně prázdným pozemkem.

Vystoupal jsem schody k přednímu vchodu. Plevel si prorostl cestu až ke dveřím. Ty byly pevně zavřené. Také okna chránily těsně zavřené okenice. I přes svou velikost, nebo možná právě kvůli ní, vypadal dům pateticky, jako zapomenutá matróna, opuštěná do té míry, že se nestará o to, jak vypadá, a je odsouzená k pomalému tichému rozkladu.

Protlačil jsem se mezi bariérou hnijících prken, které byly navršené před bránou. Dům byl alespoň padesát metrů dlouhý a chvíli mi trvalo, než jsem zkontroloval každé okno v přízemí. Všechna byla zavřená.

Zadní část pozemku tvořily další tři akry močálovité půdy. Garáž pro čtyři auta, postavená jako zmenšená kopie domu, byla také, jak jinak, zavřená a zatlučená prkny. Asi patnáctimetrový bazén byl prázdný, až na několik centimetrů bahnité vody, ve které plavala spousta organických zbytků. Tam, kde kdysi stála dřevěná besídka a laťkové mřížky růžové zahrady, zůstaly hromádky loupajícího se dřeva. Na popraskaném kameni leželo staré ptačí hnízdo ze suchých větviček. Kamenné, počasím opracované lavičky a sochy se nakláněly na rozbitých podkladových deskách. Celkový dojem: Pompeje po výbuchu Vesuvu.

Spustil se vydatnější a o poznání chladnější déšť. Strčil jsem ruce do kapsy promočeného pršipláště a rozhlédl jsem se po nějakém případném úkrytu. Ke vstupu do garáže bych potřeboval kladivo nebo páčidlo a neviděl jsem jediný vzrostlý strom, kterému bych mohl důvěřovat, že v nejbližších chvílích nespadne. Cítil jsem se jako tulák chycený venku při náletu.

Zahlédl jsem záblesk světla a v duchu jsem počítal do úderu hromu. Žádný nepřišel a světlo se opět zablesklo. Silný déšť bránil v rozhledu, ale při třetím záblesku se mi podařilo lokalizovat místo, odkud světlo vychází, a vydal jsem se tam. Po několika čvachtavých krocích jsem už viděl, že tím místem je skleník na konci pozemku, hned za rozbouranou besídkou. Skleněné výplně byly neprůhledné několikaletou špínou, která na některých vytvořila tmavě hnědé stružky. Spěchal jsem za světýlkem, které jako bludička zablikalo, rozkmitalo se, zhaslo a pak opět zablikalo.

Dveře skleníku byly zavřené, ale po jemném zatlačení rukou se potichu otevřely. Uvnitř bylo teplo, vlhko a vzduch byl prosycen nakyslým odérem organického rozkladu. Po obou stranách se táhly vysoké dřevěné stoly, cestičky mezi nimi pokrývaly dřevěné řeziny, rašelina, mulčovací půda a omice. V rohu ležela hromádka nářadí – vidle, hrábě, lopatky a motyky.

Na stolech stály květináče s nádherně rozrostlými květinami – orchidejemi, broméliemi, modrými hortenziemi a begóniemi všech možných odstínů. Všechny byly v plném květu a přetékaly z terakotových nádob. Snížený dřevěný trám nad stoly byl vybaven kovovými háčky, z nichž visely další květináče s fialovými fuchsiemi a dalšími begóniemi. Ocitl jsem se v rajské zahradě postavené uprostřed velké prázdnoty.

V místnosti vládlo šero a ponurou atmosféru doplňoval zvuk deště útočícího na skleněnou střechu. Světlo, které mě přitáhlo, se opět ukázalo, tentokrát jasněji a blíže. Na druhém konci skleníku jsem rozeznal lidskou postavu, navlečenou v něčem žlutém s kapucí. Světlo vycházelo z baterky, kterou neznámý držel v ruce. Svítil si na květiny, tu sebral lístek, tam květinu, prohlížel půdu, odštipoval suché výhonky, opatrně odhrnoval rozvinuté květy.

„Dobrý den.“ pozdravil jsem.

Postava se otočila a světlo baterky mi zalilo tvář. Zašilhal jsem a rukou jsem si zastínil oči před útokem ostrého světla. Postava přistoupila blíž.

„Kdo jste?“ ozval se vysoký a vystrašený hlas.

„Alex Delaware.“

Paprsek světla se snížil. Zvedl jsem nohu a chystal se postoupit dopředu.

„Zůstaňte stát!“

Položil jsem nohu zpět na stejné místo.

Kapuce sjela dozadu. Obličej, který se ukázal, byl oválný, bledý, všední a určitě asijský, ženský, rozhodně ne však žensky hezký. Místo očí na mě hleděly dvě ostře řezané štěrbiny v pergamenu podobnému kůži, ústa se změnila v rovnou zatvrzelou čáru.

„Dobrý den, paní Hicklová.“

„Jak to, že mě znáte – co chcete?“

Pevnost hlasu se mísila se strachem a houževnatostí uprchlíka, který ví, že nikdy nesmí polevit v ostražitosti.

„Jen mě napadlo, že vás navštívím.“

„Nepřijímám návštěvy. Neznám vás.“

„Opravdu neznáte? Alex Delaware – to jméno vám nic neříká?“

Neobtěžovala se dále lhát, zvolila mlčení.

„Byla to má ordinace, kterou si drahý Stuart vybral za místo své závěrečné scény – nebo mu ho někdo vybral.“

„Nevím, o čem to mluvíte. Nestojím o vaši společnost.“ Mluvila úsečně, se slabým přízvukem.

„Proč nezavoláte sluhu a nenecháte mě vyhodit?“

Sevřela čelisti a její bílé prsty pevně sevřely baterku.

„Odmítáte odejít?“

„Venku je mokro a zima. Rád bych se trochu osušil.“

„Pak půjdete?“

„Pak zůstanu a promluvíme si. O vašem zesnulém manželovi a jeho kumpánech.“

„Stuart je mrtvý. Není o čem mluvit.“

„Myslím, že je. Mám spoustu otázek.“

Odložila baterku a zkřížila paže na prsou. Její gesto vyjadřovalo vzdor. Všechny známky strachu zmizely a její chování odráželo čisté podráždění nad tím, že ji někdo otravuje. To mě zmátlo – byla to přece žena, stojící sama tváří v tvář neznámému muži na naprosto osamělém místě.

„Máte poslední šanci,“ řekla.

„Nehodlám prozradit váš úkryt. Jen mi prosím…“

Silně mlaskla.

Jeden velký stín se zhmotnil v něco velkého, dýchajícího.

Poznal jsem to a sevřel se mi žaludek.

„Seznamte se – to je Otto. Nemá rád cizí lidi.“

Byl to ten největší pes, jakého jsem kdy viděl, obrovská dánská doga o velikosti ponyho a zbarvená jako dalmatin – bílá s šedočernými skvrnami. Jedno ucho měla částečně roztržené. Tlamu lemovala tmavá kůže vlhká slinami, která volně visela a v jakémsi podivném psím úsměvu odhalovala bílé tesáky a růžový jazyk velikosti pořádného kusu šunky. Z hloubky monstrózního těla se ozývalo tlumené vrčení, typické pro bojová plemena. Pes měl prasečí oči, trochu malé na tak velkou hlavu. Jak si mě zkoumavě prohlížel, v očích se mu oranžově odráželo světlo baterky.

Musel jsem se pohnout, protože se mu napřímily uši. Zafuněl a podíval se na svou paní. Ta mu něco řekla něžným hlasem. Pes začal rychleji oddychovat a olízl jí ruku.

„Ahoj, pejsku,“ řekl jsem. Slova ze mě vyšla přiškrcená sevřeným hrdlem. Pes otevřel tlamu a s vrčením zívl.

O kousek jsem couvl a pes se pohnul dopředu. Od hlavy až po zadek se změnil v jeden velký napjatý sval.

„Teď už možná ani nechci, abyste šel,“ řekla Kim Hicklová.

Couvl jsem o další kousek. Otto vydechl a upozornil na sebe dalším hlubokým zavrčením.

„Řekl jsem přece, že vás neprozradím.“

„To jste řekl.“

Rozhodl jsem se pro další dva ústupové kroky. Spíš slepičí krůčky, jako při hře „Honzo vstávej“. Pes se pohnul a srovnal vzdálenost.

„Chtěla jsem jen zůstat sama,“ řekla. „Aby mě nikdo neotravoval. Mě ani Otta.“ Láskyplně pohlédla na obrovskou bestii. „Vy jste mě našel. Obtěžujete mě. Jak jste mě našel?“

„Podepsala jste se na lístek v knihovně Jedsonské akademie.“

Zamračila se nad svou neopatrností.

„Sledoval jste mě.“

„Ne. Na ten lístek jsem narazil náhodou. Nejste to vy, po kom jdu.“

Opět mlaskla a Otto zkrátil vzdálenost mezi námi o další kousek. Jeho oči se zvětšily nenávistí. Ucítil jsem jeho pach, vnímal dychtivou nedočkavost.

„Napřed vy, pak přijdou ostatní. Budou se ptát. Obviňovat mě, říkat, že jsem zlá. Nejsem zlá, jsem hodná. Hodná na děti. Byla jsem dobrá manželka nemocného muže, ne nemocná žena.“

„Vím,“ přisvědčil jsem. „Vaše chyba to nebyla.“

Ozvalo se další mlasknutí. Pes se přiblížil na vzdálenost jednoho skoku. Řídila ho jako hračku na dálkové ovládání. Otto, běž. Otto, stůj. Otto, zabij…

„Ne, moje chyba ne.“

Couvl jsem. Otto mě následoval, přikrčil se, jednou tlapou hrábl po zemi, chlupy naježené.

„Já teď odejdu.“ řekl jsem. „Nemusíme spolu mluvit. Není to tak důležité. Zasloužíte si soukromí.“ Těkal jsem kolem sebe a mé oči se na chvíli zastavily v koutě. V duchu jsem měřil vzdálenost k vidlím a skrytě nacvičoval pohyb, který bych musel vykonat.

„Dala jsem vám příležitost. Nevyužil jste ji. Teď už je příliš pozdě.“

Dvakrát mlaskla a pes se vymrštil a vrhl se na mě jako velká rozmazaná vrčící temnota. Viděl jsem přední tlapy natažené do vzduchu, vlhkou, hladovou, vyceněnou tlamu, oranžové oči zaměřené na cíl – vše ve zlomku vteřiny. Ve stejné vteřině jsem naznačil pohyb doprava, padl na kolena a natáhl še pro vidle. Prsty jsem sevřel dřevěnou násadu a bodl před sebe.

Pes na mě padl, metrák živé hmoty, která mi vyrazila dech. Jeho tlapy a zuby mě zuřivě škrábaly a chňapaly po mně. Něco mi prošlo látkou, koženým rukávem, pak kůží. Mou paži od lokte až po rameno zachvátila ostrá a omračující bolest. Vidle mi vyklouzly z ruky. Chránil jsem si obličej rukou, zatímco Otto mě zběsile zkoumal čenichem a hledal nejlepší místo, kde sevřít čelisti kolem mého hrdla. Zkroutil jsem tělo stranou, naslepo hmátl po vidlích, chytil je, pustil a opět chytil. Bouchl jsem psa pěstí do lebky. Jako bych udeřil do pancíře. Pes se zvedl na zadních nohách, vztekle zavrčel a vrhl se na mě. Otočil jsem vidle bodci vzhůru. Padl na mě a celou svou vahou mě zalehl. Nohy mě neudržely a padl jsem zády na špinavou zem. Zůstal jsem ležet bez dechu, bojoval s bezvědomím, pohlcený živou kožešinou. Měl jsem v hlavě jedinou myšlenku – udržet vidle.

Pak pés divoce zakňučel a ve stejný okamžik jsem cítil, jak vidle naráží na kost a pak trhají a kloužou, jak jsem plný nenávisti otáčel násadou. Bodce jím prošly jako horký nůž máslem.

Zůstali jsme ležet v objetí, psí jazyk vedle mého ucha, jeho tlama otevřená a chňapající v agónii kousek od mé tváře. Sebral jsem poslední síly, tlačil a kroutil nástrojem, sotva si vědomý křiku přítomné ženy. Pes kňučel jako štěně. Vidle se zabodly o další kousek, až na doraz. Psí oči se široce rozevřely zraněnou pýchou, křečovitě zamrkaly a zavřely se. Obrovské tělo sebou zaškubalo. Z tlamy vytekl pramen krve a rozlil se mi po nose, rtech a bradě.

Z teplé a slané tekutiny mě natáhlo. Z psího těla unikla poslední kapka života a já jsem se ze všech sil vydrápal z jeho sevření.

Celý incident netrval ani půl minuty.

Kim Hicklová se podívala na mrtvého psa, pak na mě a rozběhla se ke dveřím. Zvedl jsem se do stoje, vytrhl vidle z psího těla a zablokoval jí cestu.

„Zpátky, a hned.“ zasípal jsem. Zvedl jsem vidle a vzduchem prolétly krvavé kapičky. Kim ztuhla.

Skleník ztichl. Déšť ustal. Ticho přerušoval jen tichý zvuk: bublinky vzduchu unikající z velkého psího těla. Následovala hromádka výkalů, stékající po schlíplých nohou na zem, kde se smísila s tmavou hlínou.

Kim ten výjev pozorovala a pak se rozplakala. Sesunula se na zem, kde zůstala sedět s beznadějným, tupým pohledem uprchlíka.

Zapíchl jsem vidle do země a použil je jako oporu. Trvalo mi celou minutu, než jsem popadl dech a další dvě až tři, než jsem zhodnotil rozsah škod.

Kabát jsem měl roztrhaný a nasáklý krví. Po menším úsilí jsem ho ze sebe stáhl a nechal spadnout na zem. Jeden rukáv kožené bundy byl nadranc. Bunda následovala kabát. Pak jsem si vyhrnul rukáv roláku a prozkoumal sval. Vrstvy oblečení ho ochránily před větším zraněním, ale ani tak nevypadal pěkně: tři díry, které začaly otékat, obklopené četnými odřeninami. Paže mi ztuhla a bolela. Ohnul jsem ji a s úlevou cítil, že všechny kosti zůstaly celé. Se stejným výsledkem skončilo vyšetření žeber a dalších končetin, ačkoli mě celé tělo příšerně bolelo. Pomalu jsem se protáhl a využil pohyby, které jsem se naučil od Jaroslava. Cítil jsem se o něco lépe.

„Byl Otto očkovaný?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla. Opakoval jsem otázku a zdůraznil ji viditelným sevřením násady vidlí.

„Ano. Mám všechny papíry.“

„Chci je vidět.“

„Mluvím pravdu. Můžete mi věřit.“

„Právě jste na mě poštvala tohle monstrum, aby mě roztrhalo. Vaše důvěryhodnost není příliš veliká.“

Podívala se na mrtvé zvíře a začala se meditativně pohupovat. Vypadalo to, že je zvyklá čekat. Neměl jsem ale náladu na souboj, kdo déle vydrží.

„Máte dvě možnosti, paní Hicklová. Buď budete spolupracovat a já vás nechám na pokoji. Nebo mi to budete dále ztěžovat a já se postarám o to, aby se váš příběh ocitl na titulní stránce L. A. Timesů. Jen si představte ten titulek: Pedofilova žena hledá útočiště v opuštěném sídle. Poetické, že? Deset ku jedné, že se toho média chytí.“

„Co ode mě chcete?“

„Odpovědi na pár otázek. Nemám důvod ani potřebu vám ublížit.“

„Jste opravdu ten doktor, v jehož ordinaci Stuart zemřel?“

„Ano. Koho jiného jste čekala?“

„Nikoho,“ odpověděla až příliš rychle.

„Towla? Haydena? McCaffreyho?“

Při každém jméně se v její tváři objevila bolest, jako by jí někdo postupně lámal kosti.

„Nejsem s nimi spolčený, ale potřebuji se o nich něco dovědět.“

Zvedla se do dřepu, stoupla si, zvedla zakrvácený kabát a pečlivě ho rozprostřela přes mrtvé zvířecí tělo.

„Promluvím si s vámi.“

25

Garáž měla vstup, který mi unikl: v úrovni země se nacházelo okno, skryté za neupraveným stříbrným smrkem a zakryté drátěným pletivem. Kim si klekla, pohrála si se správnými dráty a pletivo se uvolnilo. Zatlačila, zkroutila tělo a protáhla se dovnitř. Následoval jsem ji. Byl jsem o hodně větší a nešlo to nijak snadno. Zraněná paže se otřela o rám a já jsem musel zadržet dech, abych při prolézání úzkým prostorem nevykřikl.

Dostal jsem se do úzké místnosti, která bývala sklepem. Bylo tam vlhko a tma. Stěny lemovaly úzké dřevěné police. Litá betonová podlaha byla natřená načerveno. Nad oknem visela dřevěná okenice, přidržovaná háčkem a očkem. Kim ji uvolnila a s bouchnutím zavřela. Nastala vteřina tmy, během které jsem se připravoval na něco nekalého. Místo toho jsem ucítil příjemný zápach petroleje, který mi připomněl lásky během dospívání ve světle táborového ohně, a tmu vystřídalo zakouřené světlo. Kim sklopila lamely okenice tak, že do místnosti pronikalo další světlo, ale zvenku nebylo dovnitř vidět.

Mé oči přivykly na světlo a objevily se další detaily interiéru. Na podlaze ležela nízká paleta. Petrolejka, elektrická plotýnka, konzerva a plastové příbory se dělily o místo na vratkém dřevěném stole, který po několika nátěrech připomínal sochu. V rohu stál dřez a nad ním visela polička s prázdnou zavařeninovou sklenicí, zubním kartáčkem, zubním práškem, žiletkou a kouskem jádrového mýdla. Většinu podlahy zabíraly dřevěné krabice od mléka. Tento typ obalu jsem neviděl od dětských let. Krabice měly po obou stranách otvory pro držení a nápis „Mlékárna farmáře Dela, Tacoma – Naše máslo je nejlepší, vyzkoušejte ho“. Pod sloganem byla namalovaná dojnice se znuděným pohledem a natištěno telefonní číslo s dvoumístným předčíslím. Místy na sobě ležely až tři krabice. Některé nabízely pohled na svůj obsah – balíčky lyofilizovaného jídla, konzervy, papírové ručníky, složené oblečení. Podél zdi stály pečlivě vyrovnané tři páry silných bot s gumovou podrážkou. Do příčného trámu bylo zatlučeno několik kovových háčků. Na jeden z nich pověsila svou pláštěnku a posadila se na rovnou židli z nenalakovaného borovicového dřeva. Posadil jsem se na převrácenou dřevěnou krabici.

Hleděli jsme jeden na druhého. Jakmile přestaly podněty, které soupeřily o mou pozornost, převládla bolest v paži. Zamrkal jsem a ona si toho všimla.

Vstala, namočila papírový ručník v teplé vodě a otřela ránu. Pohrabala se v jedné z krabic a vytáhla sterilní gázu, leukoplast a peroxid vodíku. S péčí Florence Nightingalové mi obvázala paži. Vnímal jsem bizarnost celé situace. Chvíli předtím se mě pokoušela zabít a vzápětí o mě mateřsky pečovala a uhlazovala náplast. Zůstával jsem ve střehu a čekal, že se v mžiku změní ve vražednou mstitelku, zaryje prsty do poraněného svalu a zaslepující bolesti využije k tomu, aby mi vypíchla oko.

Oproti mému očekávání dokončila svou samaritánskou činnost a vrátila se na židli.

„Papíry.“ připomněl jsem jí.

Začala prohrabávat jinou krabici. Rychle našla to, co hledala. Přesně věděla, kde co má. Podala mi svazek papírů stažený gumičkou. Obsahoval účty od veterináře, potvrzení o očkování proti vzteklině, registraci v psím klubu – celé jméno psa znělo Otto Klaus Von Shulderheis po Stuttgart-Munch a Sigourn-Daffodil. Přišlo mi to legrační. Balíček také obsahoval diplomy z psí školy v L. A. a certifikát uvádějící, že Otto byl vytrénován jako bojový pes pouze pró účely obrany. Vrátil jsem všechny papíry Kim.

„Děkuji,“ řekla.

Seděli jsme vedle sebe jako dva spolužáci. Pořádně jsem si ji prohlédl a snažil se najít známky nefalšovaného nepřátelství. Místo toho jsem před sebou viděl smutnou, asi čtyřicetiletou orientální ženu s vlasy zastřiženými nakrátko, sinalou, křehkou, oblečenou v plandavém pracovním oblečení, šedivou a ubohou jako kostelní myš.

Poslušně seděla s rukama složenýma v klíně. Žádná vlna nenávisti se nedostavila.

„Jak dlouho tady žijete?“

„Šest měsíců. Od Stuartovy smrti.“

„Proč žijete takhle? Proč ne normálně v domě?“

„Myslela jsem si, že tady je to pro mě bezpečnější. Jediné, co jsem chtěla, byla samota.“

„Před kým jste se schovávala?“

Zapíchla pohled do podlahy.

„Jen do toho. Nic vám neudělám.“

„Před ostatními. Před těmi ostatními duševně chorými.“

„Jména.“

„Jsou to ti, které jste zmínil, a další.“ Vysypala ze sebe šest dalších jmen, která jsem neznal.

„Mluvme konkrétně – tou duševní chorobou myslíte zneužívání dětí?“

„Ano, ano. Nevěděla jsem to. Stuart mi o tom pověděl až později, když už byl ve vězení. Pracovali jako dobrovolníci v dětském domově a brali si děti k sobě domů. Prováděli s nimi nenormální věci.“

„Ve vaší škole taky.“

„Ne! To jen Stuart. To druzí se u nás nikdy neukázali. Jen v domově.“

„V Domově opuštěných dětí. Váš manžel byl členem Brigády gentlemanů.“

„Ano. Řekl mi, že to dělá proto, aby pomáhal dětem a že ho naverbovali kamarádi. Soudce, doktor a další. Myslela jsem si, že je to od něj pěkné, protože sami jsme děti neměli. Byla jsem na něj pyšná. Netušila jsem, co tam skutečně dělá. Nevěděla jsem ani, co provádí ve škole.“

Mlčel jsem.

„Vím, co si myslíte, co si myslí všichni. Ze jsem to celou dobu věděla. Jak bych mohla nevědět, co dělá můj vlastní manžel v mém vlastním domě? Viníte mě, stejně jako viníte Stuarta. Říkám vám, že jsem nic nevěděla!“

Zvedla ruce v naléhavé prosbě. Všiml jsem si, že má nehty okousané až do masa. Její tvář měla zoufalý, divoký výraz.

„Nevěděla jsem to,“ opakovala. Její slova se změnila v sebetrýznící mantru. „Nevěděla jsem to. Byl můj manžel, ale já jsem nic nevěděla.“

Hledala u mě rozhřešení, ale já jsem se necítil na roli zpovědníka. Seděl jsem s pevně sevřenými rty a pozoroval ji s předstíranou nezaujatostí.

„Musíte nejprve pochopit, jaké manželství jsme se Stuartem měli, abyste si uvědomil, jak to všechno mohl dělat, aniž bych to věděla.“

Mé mlčení ji vyzývalo k tomu, aby mě přesvědčila.

Sklonila hlavu a spustila.

„Seznámili jsme se v Soulu, hned po válce. Můj otec byl profesorem lingvistiky. Naší rodině se vedlo dobře, ale měli jsme spojení se socialisty a KCIA je všechny zabila. Po válce se chovali jako zvířata, vraždili intelektuály, každého, kdo nebyl slepě oddán režimu. Vše, co jsme vlastnili, zkonfiskovali nebo zničili. Rodiče mě ukryli u přátel, den před tím, než k nám ti z KCIA vtrhli a všem podřízli hrdlo – rodině, sluhům, a dokonce i zvířatům. Pak se vše ještě zhoršilo, vláda přitvrdila. Rodina, která mě měla u sebe, začala mít strach. Vyhodili mě na ulici. Bylo mi patnáct, ale byla jsem drobná, hubená, vypadala jsem na dvanáct. Žebrala jsem a jedla odpadky. Prodávala jsem se. Musela jsem, abych přežila.“

Odmlčela se, zadívala se skrze mě, sebrala sílu a pokračovala:

„Když mě Stuart našel, měla jsem horečku, vši, nějakou pohlavní nemoc a tělo samý bolák. Ležela jsem zachumlaná v novinách v uličce za kavárnou, kam vojáci chodili jíst a pít a hledat barové holky. Věděla jsem, že se vyplatí na takovém místě zůstat, protože Američané vyhazovali dost jídla na to, aby nakrmili celé rodiny. Byla jsem tak nemocná, že jsem se skoro nemohla hýbat, ale nutila jsem se zůstat vzhůru, aby kočky nenašly mou večeři jako první. Restaurace zavřela krátce po půlnoci. Vojáci vyšli ven, byli hluční, opilí, vrávorali uličkou. Za nimi šel Stuart. Sám a střízlivý. Později jsem zjistila, že nikdy nepije alkohol. Snažila jsem se zůstat zticha, ale bolest byla silnější a já jsem vykřikla. Uslyšel mě a našel mě mezi papíry. Sklonil se ke mně, takový velký obr v uniformě, a řekl: Neboj se, holčičko. Vzal mě do náručí a odnesl do svého bytu. Měl hodně peněz, dost na to, aby si mohl pronajmout byt mimo základnu. Důstojníci se tam měli jako na dovolené, pořád slavili a dělali spoustu nechtěných dětí. Stuart s tím neměl nic společného. Ve svém bytě psal básně a hrál si s fotoaparáty. Chtěl být sám.“

Zdálo se, že ztratila pojem o čase i místě. Nepřítomně hleděla na tmavé dřevěné stěny.

„Vzal vás k sobě domů,“ napověděl jsem jí.

„Pečoval o mě pět týdnů. Přivedl ke mně doktory, koupil mi léky. Krmil mě a koupal, seděl u mé postele a četl mi komiksy – milovala jsem komiksy, protože mi je otec vozíval ze svých cest. Malého sirotka Aničku, Terryho a piráty, Dagwooda, Blondýnku. Četl mi je tichým/laskavým hlasem. Byl hodný, trpělivý jako učitel. Nosil brýle, které mu legračně zvětšovaly oči, vypadal jako velký pták.

Šestý týden jsem byla zdravá. Přišel za mnou do postele a miloval se se mnou. Teď vím, že to byla známka jeho nemoci – určitě si myslel, že jsem dítě, a vzrušovalo ho to. Ale já jsem se cítila jako žena. Postupem let, když jsem se stávala ženou, když bylo jasné, že už nejsem dítě, o mě ztratil zájem. Měl ve zvyku oblékat mě do holčičích věcí – jsem malá, takže mi pasovaly. Když jsem ale vyrostla a viděla svět kolem sebe, přestalo se mi to líbit. Začala jsem prosazovat svou a on ztratil zájem. Možná ho tehdy začala jeho nemoc ovládat. Možná,“ řekla zraněným hlasem, „možná to byla moje chyba. Protože jsem ho neuspokojovala.“

„Ne. Měl potíže. Nemusíte se cítit zodpovědná,“ řekl jsem ne zcela upřímně. Nechtěl jsem, aby se náš rozhovor změnil v ubrečené sebeobviňování.

„Nevím. Dokonce i teď mi to všechno připadá neskutečné. Noviny, články a povídačky o něm. O nás. Byl tak laskavý, hodný a tichý.“

Podobný popis jsem slyšel i u jiných pedofilů. Obvykle byli výjimečně hodní a měli přirozenou schopnost navázat dobrý vztah se svými malými oběťmi. Bylo to ale logické: děti by to netáhlo k nějakému neoholenému bručounovi ve špinavých teplácích. Půjdou za strýčkem Vildou, který je o moc hodnější než lakomci máma a táta a ostatní dospělí, kteří jim nerozumí. Za hodným strýčkem, který dokáže kouzlit, má sbírku baseballových kartiček a ve svém domě spoustu úžasných hraček, videokamer, fotoaparátů a krásných, podivných knížek…

„Musíte pochopit, že jsem ho milovala,“ pokračovala. „Zachránil mi život. Byl to Američan. Bohatý Američan. Říkal, že mě taky miluje. „Má malá gejšo,“ říkával mi. Smála jsem se a pořád jsem mu opakovala, že jsem Korejka, ne nějaká zkažená Japonka! Vždycky se usmál a znovu mě nazval gejšou.

Čtyři měsíce jsme spolu bydleli v Soulu. Čekala jsem na něj, až dostane na základně volno a přijde domů, vařila jsem mu, prala, uklízela a nosila pantofle. Byla jsem jeho žena. Když mu přišly propouštěcí papíry, řekl mi, že si mě bere s sebou do Států. Byla jsem v sedmém nebi. Jeho rodina – matka a nějaké starší tety – se mnou nechtěla mít nic společného. Stuartovi to bylo jedno. Měl vlastní peníze, svěřenecký fond, který mu zanechal otec. Odjeli jsme do Los Angeles. Říkal, že tam studoval na lékařské fakultě, ale odešel z ní. Začal pracovat jako zdravotní technik. Nemusel pracovat a jeho práce nebyla nijak zvlášť dobře placená, ale měl ji rád, říkal, že ho udržuje v chodu. Měl rád ty přístroje – měřidla, testovací zkumavky, hadičky – vždycky si rád hrál s drátky. Dával mi celý svůj plat, jako by šlo o drobné kapesné, a říkal, ať si koupím něco pro sebe.

Tak jsme spolu žili tři roky. Chtěla jsem se za něj provdat, ale nemohla jsem mu to říct. Chvíli mi trvalo, než jsem si zvykla na americké způsoby, na to, že žena není pouhé vlastnictví, že má svá práva. Prosadila jsem si je, když jsem se ozvala, že chci děti. Stuart se k mému přání stavěl nejprve vlažně, ale nakonec se mnou souhlasil. Vzali jsme se. Pokoušela jsem se otěhotnět, ale marně. Navštívila jsem lékaře v losangeleské fakultní nemocnici, Stanfordu a Mayu. Všude mi řekli, že mám příliš mnoho zjizvení. V Koreji jsem byla moc nemocná, vůbec by mě to nemělo překvapit, ale pořád jsem tomu nechtěla uvěřit. Když se ohlížím zpátky, vím, že je dobře, že jsme žádné děti neměli. Tehdy, když jsem konečně uznala pravdu, začala jsem mít deprese. Stáhla jsem se do sebe, nejedla jsem. Stuart nakonec mé chování přestal ignorovat. Navrhl mi, abych šla do školy. Jestli prý mám ráda děti, mohla bych s nimi pracovat, stát se učitelkou. Možná měl vlastní motivy, ale mně se zdálo, že má o mě starost – kdykoli jsem byla nemocná nebo jsem se cítila špatně, choval se ke mně moc pěkně.

Zapsala jsem se do přípravky, pak na univerzitu a hodně jsem se učila. Byla jsem dobrá studentka,“ vzpomínala s úsměvem. „S velkou motivací. Poprvé jsem se ocitla mimo domov, s jinými lidmi. Do té doby jsem byla Stuartova malá gejša. Začala jsem myslet sama za sebe. V té době se ode mě odtáhl. V jeho slovech však nebyla žádná zloba nebo nenávist. Trávil čas se svým fotoaparátem a knihami o ptácích – rád četl knihy a časopisy o přírodě, ačkoli nikdy nechodil na túry ani na procházky. Pozoroval ptáky z křesla. Rád trávil život v křesle.

Byli jsme jako bratranec a sestřenice žijící pod jednou střechou. Oběma nám to bylo jedno, měli jsme hodně práce. Já jsem se pořád učila. Věděla jsem, že chci dosáhnout bakalářského titulu a získat akreditaci. Šli jsme každý svou cestou. Byly týdny, kdy jsme jeden druhého neviděli. Neexistovala žádná komunikace, žádné manželství. Ale ani rozvod – proč taky? Nehádali jsme se. Drželi jsme se hesla ‚Žij a nechej žít‘. Mé kamarádky, spolužačky ze školy, mi říkaly, že jsem volná, ať jsem šťastná, že mám manžela, který mi dá pokoj. Když jsem se cítila osamělá, zahrabala jsem se hlouběji do knih.

Dokončila jsem školu a začala učit v místních školkách. Práce s malými dětmi se mi líbila, ale říkala jsem si, že sama bych provozovala lepší školku než ty, které jsem viděla. Pověděla jsem o tom Stuartovi, ten řekl jistě, cokoli, jen abych byla šťastná a nekřížila mu cestu. Koupili jsme velký dům v Brentwoodu – zdálo se, že máme pořád dost peněz na všechno – a já jsem otevřela Kimin dětský koutek. Bylo to nádherné místo, báječná doba. Konečně jsem přestala truchlit, že nemůžu mít vlastní děti. Pak Stuart…“

Zarazila se, zakryla si tváře rukama a začala se pohupovat dopředu a dozadu.

Vstal jsem a položil jsem jí ruku na rameno.

„Prosím, ne. Není to správné. Chtěla jsem, aby vás Otto zabil. Chápete? Aby vás zabil. Vy jste teď hodný a chápající. Cítím se pak ještě hůř.“

Odtáhl jsem ruku a vrátil se na, své sedátko.

„Proč jste potřebovala Otta? Proč ten strach?“

„Myslela jsem, že vás poslali ti, kdo zabili Stuarta.“

„Podle oficiálního verdiktu se zabil sám.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne. Nespáchal sebevraždu. Říkali, že byl v depresi, ale to byla lež. Jistě, když ho poprvé zatkli, byl na tom psychicky zle. Cítil se ponížený a vinný. Ale dostal se z toho. To Stuart uměl. Dokázal odblokovat realitu tak snadno, jako by exponoval film. Puf a fotka je hotová. Den předtím, než ho obžalovali, jsme spolu mluvili po telefonu. Měl dobrou náladu. Mluvil o tom, že zatčení bylo to nejlepší, co ho – nás – kdy mohlo potkat. Byl nemocný, potřeboval pomoc. Začali bychom znovu, jakmile by ho pustili z nemocnice. Mohla bych mít dokonce novou školu, někde v jiném městě. Navrhl Seattle a mluvil o tom, že požádal o vrácení rodinného sídla – proto mě napadlo odejít sem.

Věděla jsem, že k tomu nikdy nedojde. V té době jsem už byla rozhodnutá, že ho opustím. Ale udržovala jsem ho v jeho snění, říkala jsem ano, drahoušku, určitě, Stuarte. Někdy později jsme spolu měli takřka podobný rozhovor. Život pro něj nabíral lepší směr. Nemluvil jako muž, který si chce vystřelit mozek z hlavy.“

„Není to tak jednoduché. Lidé se často zabijí v době, kdy mají tu nejlepší náladu. Víte přece, že sezónou sebevrahů je jaro.“

„Možná. Stuarta ale znám a vím, že by se nikdy nezabil. Byl příliš povrchní na to, aby ho něco jako zatčení trápilo příliš dlouho. Dokázal všechno popřít. Mě popíral celé roky, popíral naše manželství – proto dokázal provádět ty věci, aniž bych něco věděla. Byli jsme naprostí cizinci.“

„Znala jste ho ale natolik, abyste si byla jistá, že nespáchal sebevraždu?“

„Ano,“ trvala na svém. „Ta historka o falešném telefonátu, vylomené zámky – takové plánování nebylo nic pro Stuarta. S celou svou nemocí byl jen naivní, až jednoduchý člověk. Žádný plánovač.“

„Musel nějak plánovat, aby dostal ty děti do sklepa.“

„Nemusíte mi věřit. Je mi to jedno. Nadělal škody. Teď je mrtvý. A já žiju sama ve sklepě.“

Její úsměv budil soucit.

Světlo lampy zakolísalo. Vstala, aby upravila knot a dolila petrolej. Když se opět posadila, zeptal jsem se: „Kdo ho zabil a proč?“

„Ti druzí. Jeho takzvaní přátelé. Aby je neprozradil. A on by to udělal. Při posledních návštěvách se o tom zmiňoval. Říkal: „Nejsem jediný vyšinutý, Kimmy nebo S Gentlemany není všechno tak, jak se zdá.“ Věděla jsem, že chtěl, abych se ho vyptávala, abych mu pomohla to ze sebe vysypat. Ale já jsem to neudělala. Byla jsem ještě v šoku nad ztrátou školky, zničená ostudou. Nechtěla jsem slyšet další perverznosti. Zarazila jsem ho, změnila jsem téma. Když ale zemřel, vzpomněla jsem si na jeho slova a dala jsem si dvě a dvě dohromady.“

„Zmínil se jmenovitě o dalších duševně vyšinutých?“

„Ne, ale koho jiného by tím myslel? Jezdili pro něj, parkovali svá velká auta před domem, nosili sportovní saka se znakem Domova. Když s nimi odjížděl, byl celý vzrušený. Ruce se mu třásly. Zpátky se pak vracel nad ránem, úplně vyčerpaný. Někdy až další den. Není snad jasné, co dělali?“

„Nikomu jste o svém podezření neřekla?“

„Kdo by mi věřil? Ti muži jsou mocní – lékaři, právníci, výkonní ředitelé – jako ten hnusný skřet soudce Hayden. Jako žena pedofila bych neměla žádnou šanci. A nemám důkaz – podívejte, co udělali, aby ho umlčeli. Musela jsem utéct.“

„Zmínil se někdy Stuart, že zná nějakého McCaffreyho z Washingtonu?“

„Ne. Znal?“

„Ano. A co chlapce jménem Cary Nemeth? Mluvil o něm někdy?“

„Ne.“

„Elena Gutierrezová? Morton Handler – doktor Morton Handler?“

„Ne.“

„Maurice Bruno?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, kdo jsou ti lidé?“

„Oběti.“

„Znásilnění jako ostatní?“

„Hůř. Mrtví. Zavraždění.“

„Ach můj bože.“ Schovala tvář do dlaní.

Zatímco vyprávěla svůj příběh, silně se potila. Tmavé prameny vlasů se jí přilepily k hlavě. „Takže to pokračuje,“ řekla smutně.

„Proto jsem tady. Abych tomu učinil přítrž. Můžete mi říct ještě něco, co by mi pomohlo?“

„Nic. Už jsem vám řekla všechno. Zabili ho. Jsou to moc zlí lidé, ukrývají svá strašná tajemství pod pláštěm ctihodnosti. Utekla jsem před nimi.“

Rozhlédl jsem se po špinavé místnosti.

„Jak to takhle chcete vydržet?“

„Napořád, pokud mě někdo neodstraní. Ostrov je izolovaný a tenhle pozemek dokonale ukrytý. Když musím jet na pevninu nakupovat, obléknu se jako uklízečka. Nikdo si mě nevšímá. Nakupuji ve větším množství, abych jezdila na pevninu co nejméně. Naposledy jsem tam byla před měsícem. Žiji jednoduše. Ty kytky jsou moje jediná výstřednost. Zasadila jsem je ze semínek a cibulek. Zaberou mi všechen čas, zalévám je, hnojím, prořezávám, přesazuji. Dny utíkají až moc rychle.“

„Jak tady můžete být v bezpečí? Towle i Hayden zde mají své kořeny.“

„Vím. Ale jejich rodiny tu nebydlí už celé generace. Ověřila jsem si to. Byla jsem se dokonce podívat na jejich domy. Bydlí tam samé cizí tváře, nová jména. Není důvod, proč by mě tu měli hledat. Pokud jim nějaký neposkytnete vy.“

„Neposkytnu.“

„Při své další cestě na pevninu si koupím zbraň. Budu připravená, kdyby přišli. Uteču a půjdu někam jinam. Jsem na to zvyklá. Ve snech se mi vrací vzpomínky na Soul. Udržují mě v ostražitosti. Nerada slyším o těch dalších vraždách, je mi těch lidí líto, ale nechci o tom nic vědět. Není nic, co bych mohla udělat.“

Vstal jsem a Kim mi pomohla do bundy.

„Legrační je,“ řekla, „že mi tohle sídlo pravděpodobně patří. Stejně jako dům v Brentwoodu a Hicklův majetek. Jsem Stuartovou univerzální dědičkou – před několika lety sepsal poslední vůli. O penězích se mnou nikdy nemluvil, takže nevím, kolik po něm zůstalo, ale musí to být dost značná suma. Vím, že existovaly dluhopisy na doručitele, další pozemky po celém pobřeží. Teoreticky jsem bohatá žena. Vypadám na to?“

„Není nějaký způsob, jak se setkat s vykonavatelem jeho závěti?“

„Vykonavatel je společníkem v právní firmě soudce Haydena. Pokud vím, je jeden z nich. Dokážu se obejít bez bohatství, pokud by mělo znamenat jen vznešený pohřeb.“

Přímo ze své židle vylezla oknem do zahrady. Následoval jsem ji. Kráčeli jsme směrem k velkému tmavému domu.

„Pracoval jste s dětmi z mé školy. Jak se jim vede?“

„Velmi dobře. Prognóza je u všech dobrá. Děti jsou naštěstí většinou velmi houževnaté a zapomínající.“

„To je dobře.“

O několik kroků dál se zeptala: „A co rodiče – nenáviděli mě?“

„Někteří. Jiní zůstali překvapivě loajální a bránili vás. V celé skupině to vyvolalo rozkol. Ale zvládli to.“

„To jsem ráda. Často na ně myslím.“

Doprovodila mě na okraj bažinaté půdy před vilou.

„Dále už vás nechám jít samotného. Co dělá ruka?“

„Ztuhla, ale není to nic vážného. Neumřu.“

Natáhl jsem ruku a ona můj pozdrav opětovala.

„Hodně štěstí,“ řekla.

„Vám také.“

Prodíral jsem se plevelem a špínou. Byl jsem zmrzlý a unavený. Když jsem se otočil, abych se na ni ještě jednou podíval, byla pryč.

Po většinu zpáteční plavby na pevninu jsem seděl v jídelně a popíjel horkou kávu. V duchu jsem zpracovával informace, které jsem získal. Po návratu do hotelu jsem zavolal Milovi na stanici. Dověděl jsem se, že tam není, a zkusil jsem mu zavolat domů. Telefon zvedl Rick Silverman.

„Ahoj, Alexi. Hrozně to praská. Jsi daleko?“

„Jsem v Seattlu. Už se Milo vrátil?“

„Ne. Čekám, že přijede zítra. Odjel do Mexika na údajnou dovolenou, ale mi to spíš připadá jako práce.“

„Je to práce. Pátrá po minulosti člověka jménem McCaffrey.“

„Vím. Pastor dětského domova. Říkal, že jsi ho k tomu navedl ty.“

„Možná jsem u něj vzbudil jiskřičku zájmu, ale když jsem s ním mluvil, odbyl mě. Zmínil se, co ho k tomu výletu vedlo?“

„Počkej… Vzpomínám si, že údajně volal tamější policii, je to malé město, jméno jsem zapomněl. Naznačili, že pro něj mají něco pikantního, ale že bude muset přijít osobně a zaplatit, jestli něco chce. To mě překvapilo, protože jsem si myslel, že policisté vzájemně spolupracují, ale on mě ujistil, že to tak obvykle chodí.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Navrhl mi, abych jel s ním, ale nedokázal jsem cestu skloubit se svým pracovním programem. Čekala mě čtyřiadvacítka a vyžadovalo by to hodně změn a přesunů mezi kolegy.“

„Ozval se od té doby, co odjel?“

„Poslal pouze pohlednici z letiště v Gadalajaře. Je na ní starý Mexičan s oslem vedle kaktusu, který vypadá uměle. Vytříbené téma. Dozadu napsal: „Kéž bys tu byl.“

Rozesmál jsem se.

„Jestli se ti ozve, řekni mu prosím tě, aby mi zavolal. Mám pro něj další informace.“

„Mám mu říct něco konkrétního?“

„Ne. Jen ať mi zavolá.“

„Dobře.“

„Díky. Těším se někdy na shledanou, Ricku.“

„Nápodobně. Snad až se vrátí a dokončíme tuhle věc.“

„Už se těším.“

Svlékl jsem se a podrobil zraněnou paži důkladnému průzkumu. Rána trochu mokvala, ale nevypadala nijak hrozně. Kim Hicklová odvedla dobrou práci. Následující půlhodinu jsem věnoval protahování a trochu jsem cvičil karate, pak jsem se na tři čtvrtě hodiny naložil do horké vody a listoval jsem průvodcem po Seattlu, který patřil mezi vybavení pokoje.

Zavolal jsem Robin, ale nedočkal se odezvy, a tak jsem se oblékl a vyšel ven na večeři. Ze své předchozí návštěvy jsem si pamatoval jednu restauraci s výhledem na jezero Union, ve které připravovali lososí barbecue na olšovém dřevě. Částečně po paměti a částečně podle mapy se mi ji podařilo najít. Přišel jsem dostatečně brzy, takže jsem si mohl vybrat stůl s krásným výhledem, a hned jsem se pustil do salátu s plísňovým sýrem. Následoval korálové zbarvený losos, brambory, fazole a košík horkého celozrnného pečivá.

To vše plus dvě piva jsem završil domácí borůvkovou zmrzlinou a kávou. S plným žaludkem jsem pozoroval, jak slunce pomalu klesá do jezera.

Cestou zpátky jsem prošel několik knihkupectví, ale nenašel jsem nic úžasného ani povznášejícího. Odjel jsem zpátky do hotelu. Ve foyer hotelu jsem narazil na obchůdek s importovaným orientálním zbožím. Měl ještě otevřeno. Vešel jsem dovnitř a koupil zelený náhrdelník pro Robin. Vyjel jsem výtahem a vrátil se do pokoje. V devět hodin jsem znovu zavolal Robin. Tentokrát jsem se dočkal.

„Alexi! Doufala jsem, že jsi to ty.“

„Jak se máš, kočičko? Volal jsem ti už před pár hodinami.“

„Byla jsem na večeři. Sama samotinká. A sama samotinká jsem jedla omeletu v rohu kavárny U Pelikána. Není to žalostná představa?“

„Taky jsem večeřel sám, má paní.“

„Jak smutné. Vrať se už brzy domů, Alexi. Chybíš mi.“

„Ty mi taky chybíš.“

„Byl ten výlet k něčemu dobrý?“

„Rozhodně.“ Popsal jsem jí podrobně svůj den s výjimkou sebemenší zmínky o svém setkání s Ottem.

„Vypadá to, že jsi opravdu na něco narazil. Nemáš zvláštní pocit, když odhaluješ všechna ta tajemství?“

„Ani ne, ale já to nedokážu posoudit zvenčí.“

„Já ano, a věř mi, připadá mi to čím dál hrozivější. Budu ráda, až se vrátí Milo a postará se o to.“

„Ano, už bych ho tady taky chtěl mít. A jak se daří tobě?“

„Neděje se nic, co by bylo aspoň náznakem vzrušující. Přece jen něco. Dnes ráno mi volala hlavní představitelka jedné feministické skupiny – je to něco jako ženská obchodní komora. Spravovala jsem té ženě banjo, a když si pro ně přišla, daly jsme se do řeči. To bylo před několika měsíci. Teď mi ale zavolala a požádala mě, jestli bych jim příští týden neudělala krátkou přednášku. Téma by bylo něco jako Umělkyně v současné společnosti s podtitulem Pronikání kreativity do obchodního světa.“

„To je fantastické. Určitě si tě přijdu poslechnout, pokud mě tam ty dámy pustí.“

„Opovaž se! Už tak mě to děsí. Ještě nikdy jsem nic nepřednášela – jsem úplně ztuhlá strachem.“

„Neboj. Víš, o čem mluvíš, jsi chytrá a výřečná, zamilují si tě.“

„To říkáš ty.“

„To říkám. Poslouchej, jestli budeš opravdu moc nervózní, můžeme zkusit slabší hypnózu. Ta ti pomůže uvolnit se. Pak už to bude hračka.“

„Myslíš, že hypnóza pomůže?“

„Určitě. Se svou představivostí a tvořivostí budeš skvělý objekt.“

„Slyšela jsem tě o hypnóze mluvit, o tom, jak jsi ji používal při práci s pacienty. Nikdy mě ale nenapadlo tě požádat, abys to zkusil se mnou.“

„Obvykle když jsme spolu, máme na práci jiné věci.“

„Hypnóza,“ opakovala si. „Teď abych se bála ještě víc.“

„Neboj. Nijak ti neublíží.“

„Ani trochu?“

„V tvém případě ani trochu. Jediný problém bývá v případě, že má objekt hypnózy velký emocionální konflikt nebo hluboko zakořeněný problém. To pak může hypnóza vylovit prvotní vzpomínky. Následuje stresová reakce a panický strach. Ale i ten může někdy pomoci. Školení psychoterapeuti používají strach konstruktivně, tak, aby pacientovi pomohl překonat problémy.“

„Mně se to stát nemůže?“

„Určitě ne. To ti můžu zaručit. Jsi ta nejnormálnější osoba, jakou jsem kdy potkal.“

„Ha ha. Už jsi moc dlouho ve výslužbě!“

„Tak mi uved alespoň jediný svůj symptom psychopatologie.“

„Co třeba extrémní nadržení? Slyším tvůj hlas a chci tě mít tady, abych se tě mohla dotknout, popadnout tě a stáhnout na sebe?“

„Hmm. To zní vážně.“

„Tak se vrať a něco s tím udělej, doktore.“

„Přijedu zítra. Léčba začne okamžitě.“

„V kolik hodin?“

„Letadlo přistává v deset – tak půl hodinu potom.“

„Kruci, zapomněla jsem, že zítra dopoledne musím do Santa Barbary. Má teta je vážně nemocná, leží na jipce v Cottageské nemocnici. Jde o rodinnou věc. Musím tam být. Kdybys přijel dřív, mohli jsme si dát předtím snídani.“

„Letím tím nejčasnějším letadlem, zlato.“

„Možná bych mohla tu návštěvu posunout na později.“

„Zajdi za svou tetou. Dáme si spolu večeři.“

„Možná to bude pozdní večeře.“

„Jed přímo ke mně a pak se rozhodneme.“

„Dobře. Budu se snažit to stihnout do osmi.“

„To je skvělé. Přeji tvé tetě rychlé uzdravení. Miluji tě.“

„Já tebe taky. Dávej na sebe pozor.“

26

Následujícího dne ráno mi pořád něco vrtalo hlavou. Pocit neklidu přetrvával během jízdy na Sea-Tac i cestou do letadla. Nemohl jsem přijít na to, co se ukrývá v nejhlubším koutku mé mysli, obtěžuje mě během servírování jídla v plastovém nádobí, nucených úsměvů letušek, špatných vtipů druhého pilota. Čím více jsem se snažil vytáhnout toho hlodajícího červíka do popředí vědomí, tím hlouběji zalézal. Cítil jsem netrpělivost a zklamání dítěte, které se poprvé pokouší vyřešit čínský hlavolam. Nakonec jsem se rozhodl nechat to být, opřít se a čekat, jestli se myšlenka neukáže sama.

Krátce před přistáním jsem na to přišel. V hlavě mi seděl noční rozhovor s Robin. Ptala se mě na nebezpečí hypnózy a já jsem ji přesvědčoval, že je bezpečná, pokud nerozvíří dřímající konflikty. Vylovit prvotní vzpomínky, to byla má přesná slova. Reakcí na původní vzpomínky je pak obvykle děsivý strach…

Plný napětí jsem čekal, až se kola podvozku dotknou letištní plochy. Jakmile se otevřely dveře, proběhl jsem průchodem, vyběhl ven z letiště, vyzvedl si na parkovišti sevillu, zaplatil značnou sumu peněz, aby mě brána pustila ven, a zamířil jsem po Century bulváru směrem na jih. Kalifornský dopravní podnik se ve své nezměrné moudrosti rozhodl opravovat středový pruh během ranní dopravní špičky aut spěchajících na letiště a z něj. Byl jsem chycen v zácpě a skoro dva kilometry jsem se vařil v cadillacu, než jsem se dostal na nájezdovou rampu na San Diegskou dálnici. Zamířil jsem k severu a sjel těsně před Pacifickou pobřežní dálnicí. Jízda po Oceánu a několik zatáček mě dovedly do Palisád a do místa, kde vyhasly životy Mortona Handlera a Eleny Gutierrezové.

Dveře do bytu Bonity Quinnové byly otevřené. Zevnitř jsem slyšel nadávání a vstoupil jsem. V předním pokoji stál nějaký muž, kopal do květované pohovky a něco si mumlal. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl kudrnaté vlasy, těstovitou postavu s našedlou pokožkou, bojácné oči a tmavě šedou kudrnatou bradku, která oddělovala první bradu od druhé. Byl oblečený v černých kalhotách a světle modré nylonové košili, jež se mu zařezávala do záhybů a oblin želatinového trupu. V jedné ruce držel cigaretu a odklepával popel na koberec. Druhou se škrábal za masitým uchem. Znovu kopl do pohovky, zvedl hlavu, spatřil mě a rukou držící cigaretu ukázal po pokoji.

„Dobrá, dejte se do práce.“

„Do jaké práce?“

„Odvezte přece tyhle krámy – jste přece stěhovák…“ Podíval se na mě znovu, tentokrát ostřejším pohledem. „Ne, nevypadáte jako stěhovák. Omlouvám se.“ Trhl rameny. „Co pro vás můžu udělat?“

„Hledám Bonitu Quinnovou a její dceru.“

„Já je taky hledám.“

„Jsou pryč?“

„Už tři zatracené dny. Kdoví s kým a s kolika šeky. Nájemníci si stěžují, že jim nikdo nebere telefon, nikdo se nestará o opravy. Zkusil jsem jí taky zavolat. Nic. Tak jsem se sem vydal a zjistil jsem, že už je tři dny pryč. Nechala tady všechno to haraburdí, spěchala. Nikdy jsem o ní neměl dobré mínění. To je tak, když někomu prokážete laskavost. Pro dobrotu na žebrotu. Děje se to každý den.“

Potáhl z cigarety, zakašlal a pak opět potáhl. Měl zažloutlá bělma a jeho oči lemovaly váčky nezdravé kůže. Vypadal jako člověk, který se vzpamatovává z koronární příhody nebo je těsně před ní.

„Kdo jste? Inkasní agent?“

„Jsem jeden z lékařů její dcery.“

„Ano? O doktorech mi nic neříkejte. Byl to jeden z vás, kdo mě do téhle situace dostal.“

„Towle?“

Zvedl obočí. „Jo, jste jeho člověk? Protože jestli ano, mám spoustu…“

„Ne. Jen ho znám.“

„Pak víte, jaký je to idiot. Cpe se do věcí, do kterých mu vůbec nic není. Kdyby mě slyšela má žena, zabije mě. Towla přímo zbožňuje. Říká, že to báječně umí s dětmi, a kdo jsem já, abych se hádal, že? Jaký doktor jste vy?“

„Psycholog.“

„To děcko má potíže, že? Vůbec by mě to nepřekvapilo. Vypadala trochu divně, jestli víte, co tím myslím.“

„Říkal jste, že vás do potíží s Bonitou Quinnovou dostal doktor Towle?“

„Přesně tak. Setkal jsem se s ním jednou nebo možná dvakrát. Znal jsem ho kvůli Adamovi. Jednoho dne mi zničehonic zavolal a požádal mě, jestli bych nezaměstnal jednu z jeho pacientek. Věděl, že se hledá někdo na místo správce a žádal mě, jestli bych té dámě nemohl pomoci. Zeptal jsem se ho, jestli má ta osoba zkušenosti, protože tady je správa bytů složitější než u nějakých dvojdomků. Přiznal, že nemá, ale že se rychle učí. A dodal, že má dítě a potřebuje peníze. Zkoušel jsem mu vysvětit, že tyhle byty obývají pouze svobodní bezdětní lidé a že ta práce není vhodná pro někoho s malým dítětem. Správcovský byt je příliš malý.“ Zamračeně se na mě podíval. „Vy byste strčil dítě do díry, jako je tahle?“

„Ne.“

„Ani já. Člověk nemusí být doktor, aby viděl, že tohle místo nevyhovuje. Řekl jsem to Towlovi. Vysvětlil jsem mu to. Opakoval jsem, že tahle práce je míněna pro svobodnou osobu. Obvykle tu mívám studenta z univerzity – ti nepotřebují hodně místa. Řekl jsem mu, že mám i jiné domy, ve Van Nuys, v parku Canoga, a že ty jsou více pro rodiny s dětmi. Nabídl jsem, že zavolám svému člověku do Valley a nechám ověřit, jestli té ženě mohu nějak pomoci.“

„Towle ale řekl, že ne, že to musí být tenhle dům. Dítě je už prý zapsané do místní školy a přesun by pro ně mohl být traumatizující. Zdůraznil, že je doktor a ví, že by k tomu došlo. Povídám, doktore, na místech jako je tohle, nemůžou děti dělat hluk. Nájemníci jsou převážně svobodní a rádi ráno dlouho vyspávají. Řekl, že se mi zaručuje, že je ta dívenka hodná a že nedělá hluk. To mi přišlo divné a pomyslel jsem si, že dítě, které nedělá rámus, má určitě nějaké problémy. Teď jste se tu ukázal vy a mně už to dává smysl.

Chtěl jsem ho odmítnout, ale tlačil na mě. Je to otravný náfuka. Má žena ho zbožňuje a zabila by mě, kdybych ho odmítl, proto jsem souhlasil. On hned domluvil schůzku. Přišel s Quinnovou i tou malou. Byl jsem překvapený. Po tom telefonátu jsem přemýšlel a říkal jsem si, že s ní určitě chrápe a chce se jí nějak odvděčit. Čekal jsem nějakou exkluzivní krásku s velkým poprsím. Takovou, která se chce stát herečkou, víte? On už je trochu starší, ale vypadá zachovale a elegantně, že? Pak se objevil s ní a děckem a obě vypadaly jako chudé příbuzné z venkova. Matka s jizvou na hlavě, která hulí ještě víc než já, a to je co říct, a ta holka je, jak už jsem řekl, trochu divná, pořád jen hledí někam doblba. Věděl jsem, že ta potichu bude. Nevydala ani hlásek. Pochyboval jsem, že ta ženská tu práci zvládne, ale co jsem měl dělat, už jsem mu to v podstatě slíbil. Najal jsem ji. Vedla si dobře. Dřela, ale učila se hodně pomalu. Na dítě si ale nikdo nestěžoval. Zůstala pár měsíců a teď si klidně vezme roha. Pravděpodobně s několika šeky za nájem. Budu to muset prověřit, říct nájemníkům, ať je zablokují a napíšou nové. Musím taky vyklidit tenhle byt a najmout někoho nového. Řeknu vám, už žádné ohledy na oblíbence své drahé ženy. Doktory i kohokoli jiného.“

Zkřížil paže na prsou.

„Máte představu, kam mohla odjet?“ zeptal jsem se.

„Kdybych měl, myslíte, že bych tu s vámi lelkoval a žvanil?“

Vešel do ložnice. Působila stejně ponurým dojmem jako předtím.

„Koukněte na to. Jak můžou lidi vychovávat děti v takovém prostředí? Já mám tři, každé má svůj pokoj, televizi, Pacmany, police s knihami. Jak se v takovém místě může vyvíjet dětská mysl?“

„Kdyby se vám ozvala nebo kdybyste zjistil, kde je, dáte mi prosím vědět?“ Vytáhl jsem z kapsy starou vizitkou, škrtl telefonní číslo a napsal tam číslo k sobě domů a podal mu ji.

Krátce ji přelétl očima a strčil do kapsy. Přejel prstem po povrchu skříňky. Když ho zvedl, měl na bříšku vrstvu prachu. Cvrknutím o palec se prachu zbavil.

„Hepčí! Nenávidím špínu. Mám rád, když je všude čisto – připlácím za nejlepší uklizeči služby. Je důležité, aby se mí nájemníci cítili dobře a byli v čistém a zdravém prostředí.“

„Zavoláte mi?“

„Jistě, jistě. Vy pro mě uděláte totéž, ano? Nevadilo by mi, kdybych madam Bonitu našel, dostal zpět své šeky a řekl jí, co si o ní myslím.“ Zalovil v kapse, vytáhl peněženku z krokodýlí kůže a z ní perleťově šedivou vizitku, která uváděla firmu M a M, bytové i nebytové nemovitosti, Marduk I. Minassian, prezident, s uvedením adresy v Century City.

„Děkuji, pane Minassiane.“

„Marty.“

Pokračoval v prohlídce pokoje, otevíral šuplíky, vrtěl hlavou. Pak se sklonil pod postel, kterou Bonita Quinnová sdílela se svou dcerou. Něco pod ní našel, zvedl se, podíval se na svůj úlovek a hodil ho do koše, kde přistál s hlasitým klepnutím.

„Takový nepořádek.“

Podíval jsem se do koše, zjistil jsem, co vyhodil, a vytáhl to ven.

Byla to scvrklá hlavička, kterou mi Melody ukázala ten den, kdy jsme spolu byli na pláži. Držel jsem ji v dlani a křišťálová očka, jež na mě upřeně zírala, byla lesklá a zlá. Většina umělých vlásků už vypadala, ale nad čelem trčelo několik černých pramínků.

„Taková veteš,“ řekl Minassian. „Je špinavá. Vyhodte ji.“

Sevřel jsem dlaň kolem dívčina suvenýru. Ještě víc jsem se utvrdil v tom, že hypotéza, kterou jsem si vybudoval v letadle, je správná. A taky že musím co nejrychleji konat. Strčil jsem hlavičku do kapsy, usmál se na Minassiana a vyšel ven.

„Hej!“ zavolal za mnou. Pak sám pro sebe přidal komentář, ze kterého jsem zaslechl něco jako „střelení doktoři.“

Vrátil jsem se na dálnici a zamířil na východ. Jel jsem jako blázen a doufal jsem, že si mě nevšimne dálniční hlídka. Měl jsem v kapse svůj odznak konzultanta policejního oddělení L. A., ale pochyboval jsem, že by mi pomohl. Ani policejní konzultanti nemají dovoleno přejíždět z pruhu do pruhu při rychlosti sto třicet kilometrů v hodině.

Měl jsem štěstí. Doprava byla celkem řídká a strážci asfaltu se nenacházeli v dohledu. K výjezdu na Silver Lake jsem dojel před jednou hodinou. O pět minut později jsem už stoupal k domu Gutierrezových. Povadlé oranžové a žluté máky dychtily po vodě. Veranda byla prázdná. Když jsem na ni vstoupil, zavrzala.

Zaklepal jsem na dveře. Otevřela Cruz Gutierrezová. V rukou držela pletací jehlice a křiklavě růžovou přízi. Nezdálo se, že by ji můj příchod překvapil.

„Sí seňor?“

„Potřebuji vaši pomoc, seňora.“

„No hablo ingléz“

„Prosím. Vím, že rozumíte natolik, abyste mi mohla pomoci.“

Snědý oválný obličej zůstal bez výrazu.

„Seňora, jednomu dítěti jde o život.“ Mluvil ze mě optimismus. „Una niňa. Sedm let – siete aňos. Je v nebezpečí. Mohli by ji zabít. Muerta – jako Elenu.“

Nechal jsem, ať mé informace vstřebá. Skvrnami pokryté ruce se sevřely kolem jehlic.

„Jako to jiné dítě – ten chlapec Nemeth. Elenin student. Nezemřel při nehodě, že ne? Elena to věděla. Zemřela, protože to věděla.“

Položila ruce na dveře a začala je zavírat. Zadržel jsem je hřbetem ruky.

„Soucítím s vaší ztrátou, seňora, ale jestli má mít Elenina smrt nějaký smysl, může to být skrze zastavení dalšího zabíjení. Zabránění smrti dalších lidí. Prosím.“

Začaly se jí třást ruce. Jehlice cinkaly jako hůlky v ruce sevřené křečí. Pustila je na zem. Klubko následovalo. Sklonil jsem se a věci posbíral.

„Prosím.“

Vzala si je ode mě a přitiskla na prsa.

„Pojďte dál, prosím,“ vyzvala mě angličtinou, která měla jen sotva znatelný přízvuk.

Byl jsem příliš nervózní, než abych měl touhu se posadit, ale když mi ukázala na zelenou pohovku, sedl jsem si. Zaujala místo naproti mně, jako by očekávala rozsudek.

„Nejprve chci, abyste pochopila, že v žádném případě nechci očerňovat Eleninu památku. Kdyby nešlo o život dalším lidem, neobtěžoval bych vás.“

„Rozumím.“

„Co ty peníze – jsou tady?“

Přikývla, vstala, vyšla z pokoje a za pár minut se vrátila s krabicí na doutníky.

„Tady je.“ Podala mi krabici s výrazem, jako by držela něco živého a hodně nebezpečného.

Bankovky měly různé hodnoty – dvaceti, padesáti a stodolarovky sepnuté gumičkami do úhledných roliček. Udělal jsem hrubý odhad. Krabice obsahovala nejméně padesát tisíc dolarů, pravděpodobně o dost víc.

Zavřel jsem krabici a podal ji paní Gutierrezové. „Nechejte si je u sebe.“

„Ne, ne. Nechci. Špinavé peníze.“

„Jen si je tady nechte, dokud se pro ně nevrátím. Ví o nich ještě někdo jiný – některý z vašich synů?“

„Ne.“ Rozhodně zavrtěla hlavou „Kdyby Rafael věděl, vzal by a koupil drogy. Ne. Jen já.“

„Jak dlouho je tady máte?“

„Elena, ona je přinesla den, než byla zabita.“ Matčiny oči se naplnily slzami. „Ptám se, co to je, kde ty to vzala. Řekla, to nemůžu říct, mami. Jen je pro mě schovej. Přijdu si pro ně. Už nepřišla.“ Vytáhla z rukávu kapesník s krajkovým okrajem a otřela si oči…

„Prosím, vezměte je zpátky k sobě. Schovejte je.“

„Jen na chvilku, seňor, ano? Černé peníze. Zlé oko. Mal ojo“

„Vrátím se pro ně, pokud to opravdu chcete.“

Vzala si ode mě krabici, opět zmizela a za chvíli se vrátila.

„Určitě o nich Rafael neví?“

„Určitě. Kdyby věděl, byly by pryč.“

Dávalo to smysl. Narkomani nejsou schopni schraňovat si ani drobné peníze, natož takové bohatství.

„Mám ještě jinou otázku, seňora. Raquel se zmínila, že Elena vlastnila nějaké pásky – nahrávky. S hudbou a relaxačním cvičením, které jí dal doktor Handler. Když jsem procházel její věci, žádné pásky jsem nenašel. Nevíte o tom něco?“

„Nevím. Opravdu ne.“

„Prohlížel někdo ty krabice, než jsem se k nim dostal já?“

„Ne. Jen Rafael a Antonio, hledali knihy, věci na čtení. První je měla policía. Nikdo víc.“

„Kde jsou teď vaši synové?“

Rozrušeně vstala.

„Neublížit jim. Oni jsou hodní chlapci. Nic neví.“

„Neublížím jim. Chci si jen s nimi promluvit.“

Pohlédla stranou, na zed pokrytou rodinnými fotografiemi. Na své tři děti, malé, nevinné a usmívající se. Chlapci měli krátké vlasy, hladce učesané na pěšinku, bílé, u krku rozepnuté košile, dívka, oblečená v halence s nabíranými rukávy, stála mezi nimi. Na fotku z promoce: Elena stála oblečená v čapce s plochou horní částí a dlouhém hábitu, ve tváři dychtivý a sebevědomý výraz, připravená dobýt svět svými znalostmi, šarmem a vzhledem. Na tmavě kolorovanou fotografii dávno zesnulého manžela, upjatého a vážného, v naškrobeném límci a šedém keprovém obleku, pracujícího muže nepřivyklého shonu a nervozitě, které doprovázely jeho potomstvo.

Dívala se na fotografie a neslyšně, téměř neznatelně pohybovala rty. Jako generál, který na kouřícím bitevním poli přepočítává mrtvé.

„Andy pracuje,“ oznámila a nadiktovala mi adresu autoopravny na Figueroa.

„A Rafael?“

„Rafael – nevím. Říkal, že jde hledat práci.“

Ona i já jsme věděli, kde je. Ale ten den jsem otevřel už hodně ran, takže jsem držel jazyk za zuby a jen jsem jí upřímně poděkoval.

Našel jsem ho po půlhodinovém projíždění po Sunsetu a nahlížení do vedlejších uliček. Kráčel jižním směrem po Alvaradu, pokud se chůzí dalo nazývat klopýtání, kymácení a nejisté posunování nohou kupředu. Držel se blízko u zdí a nejistě se o nich odkláněl, když se mu do cesty postavili lidé nebo nějaké předměty. Pak se rychle vrátil do stínu markýz. Bylo skoro třicet stupňů, ale on měl na sobě flanelovou košili s dlouhým rukávem, která mu visela přes plandavé khaki kalhoty. Měl ji zapnutou až ke krku. Vratké nohy měl obuté ve vysokých botách se šněrováním a jednu tkaničku měl rozvázanou. Vypadal ještě hubenější, než jsem si ho pamatoval.

Jel jsem pomalu v pravém pruhu a snažil jsem se udržet jeho rychlost. Prošel kolem skupinky obchodníků středního věku. Když ho minuli, otočili se za ním, nesouhlasně vrtěli hlavami a mračili se. Vůbec si jich nevšímal, nevnímal celý okolní svět. Pomalu se posunoval dopředu, tváří se špičatým nosem napřed, jako setr sledující pachovou stopu. Z nosu mu teklo a on si ho neustále utíral rukávem. Zároveň s pohybem kupředu mu oči těkaly ze strany na stranu. Přejel si jazykem po rtech. Pak si začal rukama poklepávat na stehna, vyšpulil rty, jako by si něco broukal, a pohupoval hlavou nahoru a dolů. Soustředěně se snažil vypadat normálně, ale nikoho neoblafnul. Jako opilý člověk, který se snaží působit střízlivě, i jeho chování bylo přehnané, nepřirozené a postrádalo spontánnost. Mělo úplně opačný efekt: vypadal jako šakal na lovu, slídící, zoufalý, sžíraný vnitřní hlodavou bolestí a zraněný na celém těle. Kůže se mu leskla potem, byl bledý a působil strašidelně. Lidé mu uhýbali z cesty a on se dál potácel proti nim.

Popojížděl jsem asi dva bloky, než jsem zaparkoval u obrubníku kousek od uličky za třípatrovou budovou, která měla v přízemí obchod se zeleninou a ve dvou vyšších patrech byty.

Rychlý pohled do zrcátka mi potvrdil, že se Rafael stále blíží.

Vystoupil jsem z auta a zalezl do uličky, která páchla rozkládající se zeleninou a močí. Na chodníku se povalovaly rozbité láhve od vín. Asi třicet stop ode mě byl nakládací dok. Opuštěný, s pevně zavřenými ocelovými dveřmi. Po obou stranách uličky stálo šest aut zaparkovaných v rozporu s dopravními předpisy. Výjezd blokoval půltunový pick-up, postavený kolmo k chodníku. Z dálky se nesl zvuk latinskoamerické hudby. Tu a tam zavřískla kočka. Směsici zvuků doplňovalo troubení klaksonů a dětský pláč.

Vykoukl jsem za roh. Rafael byl asi půl bloku ode mě. Připravil jsem se. Když se dostal na úroveň uličky, nahlas jsem zašeptal: „Hej, člověče, mám, co chceš.“

To ho zastavilo. Podíval se na mě s velkou láskou, myslel si, že našel spásu. Okamžitě jsem ho zbavil iluzí, když jsem ho popadl za hubenou paži a vtáhl ho do uličky. Táhl jsem ho za sebou pár metrů, než jsem zvolil úkryt za starým chevroletem s oloupaným lakem a dvěma prázdnými pneumatikami. Přitiskl jsem ho na zed.

V obraně zvedl ruce. Stlačil jsem mu je dolů a obě přichytil jednou rukou. Bránil se, ale neměl žádnou sílu. Bylo to jako prát se s batoletem.

„Co chceš, čéče?“

„Odpověd, Rafaeli. Pamatuješ si mě? Byl jsem u vás před pár dny na návštěvě. S Raquel.“

„Hej, jo, jasně,“ řekl, ale jeho zmatený pohled vypovídal o opaku. Z nosu mu vytekla nudle a stekla až k ústům. Nechal ji tak, dokud se nedotkla jazyka, pak se ji snažil sklepnout stranou. „Jo, pamatuju si, člověče. S Raquel, jasně, člověče.“ Rozhlédl se po uličce.

„Pak si taky pamatuješ, že vyšetřuji Vraždu tvé sestry.“

„Och, jo, jasně. Elena. Hnusná věc, člověče.“ Řekl to bez jakýchkoli emocí. Jeho sestru někdo rozřezal a jediné, na co byl schopen myslet, byl balíček bílého prášku, který by přeměnil na svůj speciální druh mléka. O závislosti jsem četl celé svazky, ale až teď, v úzké uličce, jsem si uvědomil plnou moc jehly.

„Měla nějaké pásky s nahrávkami, Rafaeli. Kde jsou?“

„Hej, člověče, o nějakých páskách vím prd.“ Snažil se osvobodit. Opět jsem ho přitiskl ke zdi. „Au, člověče, to bolí, nechej mě, ať si něco dám, a pak ti popovídám o těch páskách. Oukej, člověče?“

„Ne. Chci to vědět teď, Rafaeli. Kde jsou ty pásky?“

„Nevím, člověče, už jsem to přece řekl!“ Fňukal jako tříletý kluk, s obličejem špinavým od hlenů vytékajících z nosu. S každou vteřinou byl zoufalejší a zběsilejší.

„Myslím, že víš, a já to chci vědět.“

Škubal sebou v mém sevření, chrastil jako pytel kostí.

„Pusť mě, ty hajzle!“ sípal.

„Tvá sestra byla zavražděna, Rafaeli. Někdo ji změnil v hamburger. Viděl jsem fotky. Kdokoli to udělal, dal si s tím načas. Musel jí působit hroznou bolest. A s takovým člověkem chceš mít něco společného?“

„Nevím, o čem to mluvíš, člověče.“

Opět se pokusil uvolnit z mého sevření a já jsem ho znovu prudce přirazil na zed. Tentokrát poklesl v kolenou, zavřel oči a já jsem si na chvilinku myslel, že ztratil vědomí. Hned ale oči otevřel, olízl si rty a suše zakašlal.

„Byl jsi z toho venku, Rafaeli. Pak sis začal znovu píchat. Hned po Elenině smrti. Kde jsi sehnal prachy na dávku? Za kolik si ji prodal?“

„Nic nevím.“ Křečovitě sebou škubal. „Nechte mě jít, nic nevím.“

„Tvá vlastní sestra,“ řekl jsem vyčítavě. „A ty jsi ji prodal vrahům za blbou dávku.“

„Prosííím, pane. Pusťte mě.“

„Nepustím, dokud nepromluvíš. Nemám čas s tebou ztrácet čas. Chci vědět, kde jsou ty pásky. Jestli mi to rychle neřekneš, vezmu tě s sebou domů, svážu tě a nechám tě shnít v rohu. Jen si to představ – mysli na to, jak mizerně se cítíš teď, Rafaeli. Víš, že to bude stokrát horší.“

Zkřivil obličej.

„Dal jsem je jednomu frajerovi,“ zadrmolil.

„Za kolik?“

„Ne za peníze, člověče. Dal mi prášek. Dost na celý týden. Dobrá kvalita. Teď mě pusťte. Mám schůzku.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Prostě nějaký chlap. Bílý. Jako vy.“

„Jak vypadal?“

„Nevím, člověče. Přesně si nevzpomenu.“

„V rohu, Rafaeli. Svázaný.“

„Dvacet pět, dvacet šest let. Malý, vypracovaný. Vypadal slušně. Světlé vlasy do čela, stačí?“

Popisoval Tima Kruger a.

„Proč chtěl ty pásky?“

„To mi neřekl a já jsem se neptal. Měl kvalitní herák, rozumíš?“

„Vůbec tě to nezajímalo? Tvá sestra umřela a tobě nebylo divné, proč chce nějaký úplně cizí člověk její pásky?“

„No a? Bylo mi to jedno, je mi to jedno, nepřemýšlím o tom. Jen ujíždím. A budu i teď. Mám bolesti. Nechte mě jít.“

„Ví o tom tvůj bratr?“

„Ne! Zabil by mě. Vy mi ubližujete, ale on by mě zabil, rozumíte? Neříkejte mu to!“

„Co bylo na těch páskách, Rafaeli?“

„Nevím. Neposlouchal jsem je, člověče!“

Z principu jsem mu nevěřil.

„Do rohu. Svázat. Úplně na suchu.“

„Mluvení nějakého děcka. Přísahám. Neslyšel jsem všechno, ale když mi za ně nabídl zboží, poslechl jsem si aspoň kousek, než jsem mu je dal. Nějaké děcko něco povídalo ségře. Ona poslouchala a říkala, ať mluví ještě, a ono mluvilo.“

„O čem?“

„Nevím. Přestalo se mi to líbit. Ten kluk brečel, ségra brečela. Vypnul jsem to. Nechci to vědět.“

„Kvůli čemu brečeli, Rafaeli?“

„Nevím, člověče, kvůli tomu, že někdo tomu klukovi nějak ublížil, Elena se zeptala, jestli mu ublížili, a on řekl, že jo. Ona brečela, ten kluk pak brečel taky.“

„Co ještě?“

„To je všechno.“

Přiškrtil jsem ho tak, že mu zacvakaly zuby.

„Jestli chcete, abych si něco vymyslel, tak to udělám, ale tohle je všecko, co vím!“

Vykřikoval, funěl a lapal po dechu.

Podržel jsem ho na délku paže a pak jsem ho pustil. Nevěřícně se na mě podíval, pak se pomalu posunoval podél zdi až k prostoru mezi chevroletem a rezavou dodávkou. Upřeně na mě hleděl, utíral si nos, pak proklouzl mezerou a upaloval za svobodou.

Dojel jsem k benzínové pumpě na křižovatce Virgilu a Sunsetu, natankoval jsem a z telefonního automatu zavolal do Domova opuštěných dětí. Ozval se pozitivně naladěný hlas recepční. Nasadil jsem afektovaně pomalý tón a požádal o spojení s Timem Krugerem.

„Pan Kruger není přítomen, pane. Bude tu až zítra.“

„Ach ano, to je pravda! Říkal mi, že bude pryč.“

„Chcete mu nechat vzkaz, pane?“

„Ne, kruci. Jsem jeho starý kamarád ze školy. Tim a já se známe už dlouho. Zrovna jsem sem přijel na služební céstu – prodávám nástroje a razidla pro Becker Machine Works, San Antonio, Texas a měl jsem se sejít se staroušem Umem. Dal mi i své číslo domů, ale někde jsem ho ztratil. Nemáte ho náhodou?“

„Je mi líto, pane, ale nemůžeme sdělovat osobní informace.“

„To chápu. Ale jak už jsem říkal, já a Tim se známe dost dobře. Co kdybyste mu zavolala domů, řekla, že máte na drátě starého Jeffa Saxona, který se chce za ním podívat, ale ztratil adresu?“

V pozadí jsem slyšel zvonění telefonů.

„Moment, pane.“

Když se vrátila, zeptal jsem se: „Už jste mu volala, paní?“

„Ne – já – je teď obsazeno, pane…“

„Jmenuji se Saxon. Jeff Saxon. Můžete Timovi zavolat a říct mu, že je Jeff Saxon ve městě a chce ho navštívit, a uvidíte, že…“

„Raději vám dám to číslo.“ Odříkala sedm číslic. První dvě ukazovaly na některou z plážových oblastí.

„Díky. Tom mi myslím říkal, že bydlí někde u pláže – je to daleko z letiště?“

„Pan Kruger bydlí v Santa Monice. Asi dvacet minut od letiště.“

„To vůbec není špatné – možná bych se tam mohl rozjet hned a připravit mu malé překvapení, co myslíte?“

„Pane, musím už…“

„Nemáte náhodou přesnou adresu? Řeknu vám, já mám dneska den blbec. Aerolinky mi ztratily kufřík se vzorky a zítra mám dvě schůzky. Myslím, že jsem si dal adresář do toho kufříku, ale teď si nejsem jistý a…“

„Tady je ta adresa, pane.“

„Moc vám děkuji, paní. Ohromně jste mi pomohla. A máte moc milý hlas.“

„Děkuji vám, pane.“

„Máte dnes večer čas?“

„Omlouvám se, pane, ale nemám.“

„Musel jsem to zkusit, že?“

„Ano, pane. Na shledanou, pane.“

Jel jsem dobrých pět minut na sever, když jsem zaregistroval bzučivý zvuk. Uvědomil jsem si, že mě to bzučení provází od chvíle, kdy jsem vyjel od benzínové pumpy. Při pohledu do zpětného zrcátka jsem o několik délek zpátky uviděl motocykl, který se držel v takřka stejné vzdálenosti, jen se vždy o kousek přiblížil a s trhnutím vrátil zpět. Pak řidič otočil ručním akcelerátorem a motorka se začala přibližovat a zvětšovat jako monstrum v japonském hororu.

Byl už dvě délky za mnou a přibližoval se. Když se za mě zavěsil, prohlédl jsem si ho: džínsy, vysoké boty, černá kožená bunda, černá helma s celoobličejovou kouřovou clonou, která dokonale maskovala jeho obličej.

Několik bloků se držel v těsném závěsu. Přejel jsem z pruhu do pruhu. Místo, aby mě předjel, stáhl se zpátky a nechal mezi nás vjet ford plný řádových sester. Půl kilometru za Lexingtonem sestry odbočily. Ostře jsem zatočil k chodníku a náhle zastavil před malým bistrem. Motocykl projel kolem. Čekal jsem, dokud nezmizel, pomyslel jsem si, že začínám být paranoidní a vystoupil jsem z auta. Rozhlédl jsem se po něm, ale nikde jsem ho neviděl. Koupil jsem si kolu, sedl za volant a zařadil se do provozu na bulváru.

Zabočil jsem východně na Temple směrem na Hollywood, když jsem ho uslyšel znovu. Ověřoval jsem si ve zpětném zrcátku, že jde opravdu o stejného motocyklistu, a minul jsem sjezd. Zůstal jsem na Templu a vjel pod most vytvořený nadjezdem. Motocyklista se držel za mnou. Šlápl jsem na plyn a přejel křižovatku na červenou. Udržel svou pozici, a s bzučením, a chrchláním se mě držel jako klíště. Další křižovatka byla plná chodců a já jsem musel zastavit.

Sledoval jsem ho ve zpětném zrcátku. Přibližoval se a pomalu se dostával na mou úroveň. Jednou rukou sáhl pod koženou bundu. Přes cestu přecházela mladá korpulentní mamina, která před sebou tlačila kočárek s kvílejícím děckem. Šla těsně před nárazníkem, pomalu, co noha nohu mine. V ruce, kterou jsem stále kontroloval ve zpětném zrcátku, se objevilo něco kovového. Motocykl byl už těsně za mnou, takřka v jedné rovině s předním okénkem. Kovový předmět nabyl tvaru pistole, malé věcičky s krátkou hlavní, která se dala snadno skrýt ve větší dlani. Šlápl jsem na plynový pedál a motor zařval. Na mladou přežvykující matrónu to neudělalo žádný dojem. Pomalu se sunula dopředu, čelistmi líně zpracovávala žvýkačku. Dítě už ječelo z plných plic. Na semaforu stále svítila červená, ale v diagonální pruhu se už červená změnila v oranžovou. Nejdelší intervaly v historii dopravního inženýrství…, jak dlouho může trvat oranžová?

Hlaveň pistole se přitiskla na sklo, v jedné linii s mým levým spánkem. Černá díra dlouhá celé kilometry, lemovaná soustředným stříbrným kruhem. Ta nejpomalejší matka na světě stále vlekla své tělo přes křižovatku, holeň na úrovni pravé přední pneumatiky mého auta a neměla ani tušení, že muž za volantem toho zeleného cadillacu bude mít každou vteřinou vystřelený mozek z hlavy. Prst na spoušti zbělel. Noha ženy se posunula o centimetr vedle auta. Stočil jsem volant doleva, dupl na plyn a vyrazil šikmo přes křižovatku do jedoucího pruhu aut. Motor zařval a pneumatiky zanechaly na asfaltu černé pásy. Slyšel jsem chór nadávek, výkřiků, klaksonů a pištících brzd. Odbočil jsem do první boční ulice a těsně jsem se vyhnul dodávce jedoucí v protisměru.

Ulice byla úzká, klikatá a plná výmolů. Sevilla není žádné sportovní auto a já jsem měl co dělat, abych zvládl její řízení, udržel rychlost a kontroloval průjezd zatáčkami. Vyjel jsem nahoru, poskočil s tvrdým dopadem a kodrcal z prudkého kopce. Hlavní silnice na dolním konci byla prázdná, takže jsem projel stopkou bez zastavení a hnal se více než stodesítkou dál. Ujel jsem tři bloky a známé bzučení bylo zpět. Motocykl, který neměl takové potíže s manévrováním v úzké uličce, se rychle blížil.

Cesta končila u popraskané zdi. Doleva nebo doprava? Jak se rychle rozhodnout, když adrenalin proniká každičkou buňkou těla, bzučení je stále silnější, ruce se potí a kloužou po volantu. Koukl jsem do zrcátka a uviděl, jak se jedna ruka natahuje přes řídítka a pistole míří na pneumatiky. Zvolil jsem odbočení doleva a sešlápl pedál až k podlaze. Řídil jsem celým tělem. Cesta se zvedala, míjela prázdné uličky, šplhala se spirálovitě výš a výš, jako horská dráha navržená šíleným konstruktérem. Motocyklista se držel kousek za mnou, a kdykoli mohl, natáhl ruku s pistolí a snažil se lokalizovat stabilní cíl…

Neustále jsem měnil směr, snažil se uhnout jeho mířidlu, ale úzká ulička mi poskytovala jen úzký prostor k manévrování. Věděl jsem, že nesmím nevědomky sklouznout ke stereotypnímu rytmu – dozadu a dopředu, dozadu a dopředu – a změnit se v benzínem poháněný metronom, který by byl snadným cílem. Řídil jsem nevyzpytatelně, bláznivě, trhal jsem volantem, zpomaloval, zrychloval, kodrcal se kolem obrubníku. Jedno kolo ztratilo disk, jenž odlétl jako stříbrný házecí talíř. Byl to přímý náraz na poloosu a já jsem netušil, jak dlouho sevilla takový nápor vydrží.

Pokračovali jsme v cestě vzhůru. Za rohem se objevil výhled na Sunset dole pod námi. Byli jsme zpátky v Echo parku, na jižní straně bulváru. Ulice dosáhla vrcholu stoupání. Kulka prosvištěla těsně vedle auta a rozvibrovala okna. Strhl jsem volant a druhý výstřel proletěl kus vedle.

S přibývající výškou se měnil terén. Obytné bloky ustoupily jednotlivým domům a stále větším prostranstvím pokrytým prachem, které tu a tam hostily vetché chatrče. Skončily telegrafní sloupy, auta, nikde ani známka po osídlení lidmi. Skvělé místo pro odpolední zabíjení.

Honička pokračovala z kopce a já jsem s hrůzou zjistil, že se řítíme do slepé ulice, končící několik metrů od hromady sutě blokující vjezd na prázdné staveniště. Neviděl jsem žádnou možnost úniku – cesta končila na staveništi a byla navíc blokována šedými betonovými kvádry, stohy suchého zdivá a haraburdí a hromadami vytěžené zeminy. Zatracený uzavřený kaňon. Pokud mě nezabije čelní náraz, skončím zapíchnutý v hromadě špíny, s pneumatikami, které se bezmocně otáčejí ve vzduchu, nehybný jako kousek petržele v aspiku, perfektní, nehybný cíl…

Muž na motocyklu musel přemýšlet stejně, protože sundal ruku se zbraní z řídítek, zpomalil a zajel doleva, připravený být vedle mě, až můj útěk dospěje ke konci.

Udělal jsem jediný tah, který mi zbýval: dupl jsem na brzdy. Sevilla sebou zaškubala, dostala smyk, otočila se a zahoupala se na nápravách a chvíli hrozila, že se převrátí. Potřeboval jsem, ať smyk pokračuje, proto jsem dál točil volantem. Auto se otáčelo jako lopatka rotoru.

Náhlý náraz mě odhodil na druhé sedadlo.

Přední část vozu se vymkla řízení a srazila se s motocyklem plnou silou točivého momentu. Lehčí vozidlo se odrazilo od auta, zvedlo a letělo velkým obloukem přes kopec hlíny. Sledoval jsem, jak se muž a stroj rozdělili, jak motorka stoupá a padá, jak její řidič letí volně vzduchem ještě výš, jako velký strašák uvolněný ze svého kůlu, a pak padá neznámo kam.

Sevilla se přestala točit a její motor zhasl. Zvedl jsem se. Při nárazu jsem zraněnou paží narazil do dveří a teď mě bolela jako čert. Ze staveniště se nic neozývalo. Potichu jsem vystoupil, přikrčil se za autem a čekal jsem, až se dám do pořádku a zpomalí se mi dech. Stále bylo ticho. Vyhlédl jsem ven a stále přikrčený jsem pomalu obešel hromadu hlíny. Vplížil jsem se na staveniště a zjistil, že byly už částečně položeny základy – pravoúhlý betonový blok, z něhož trčely zvlněné ocelové tyče. Vypadaly jako stonky, kterým někdo odtrhal květy. Okamžitě jsem si všiml motorky. Změnila se ve změť pomačkaného a potrhaného kovu a roztříštěného čelního skla.

Několik minut mi trvalo, než jsem našel odvahu vykouknout zpoza suti a podívat se po těle. Přistálo v prohlubni ve spojení dvou betonových ramen, na místě, kde byla zem rozrytá pásy buldozeru, vedle hromady skelné vaty, napůl zakryté pásy izolace.

Helma s matným hledím zůstala na svém místě, ale svému majiteli neposkytla ochranu před železnou tyčí, která trčela z velké rozšklebené díry na hrdle. Tyč propíchla krk těsně pod ohryzkem. Z rány vytékala krev a v okolní špíně se měnila v tmavou bahnitou hmotu. Zřetelně jsem viděl průdušnici, dosud růžovou, ale splasklou, vypouštějící rudou tekutinu. Na špičce tyče visel krvavý chuchvalec.

Klekl jsem si a rozepnul pásek, který přidržoval helmu pod krkem, a pokusil jsem se ji sundat. Ztěžoval mi to nepřirozeně ohnutý krk. Pomalu jsem uvolňoval helmu a cítil jsem, jak se obratle a chrupavka třou o železný materiál. Zvedal se mi žaludek. Nevolnost nakonec zvítězila a já jsem se musel odvrátit a vyzvracet se na špinavou zem.

V puse jsem měl hořko, oči mě pálily slzami a zhluboka a hlasitě jsem dýchal, ale vrátil jsem se ke svému odpornému úkolu. Helma se konečně uvolnila a odhalená lebka klepla o zem. Hleděl jsem do neživého vousatého obličeje Jima Halsteada, trenéra z Domova pro opuštěné děti. Rty se mu ve smrti stáhly a propůjčily tváři věčný úšklebek. Síla nárazu při dopadu na zem mu stlačila čelist a poškodila jazyk, jehož špička teď ležela na porostlé bradě jako nějaká masitá parazitická ponrava. Oči měl dokořán otevřené a obrácené v sloup. Bělma byla zalitá krví a z koutků vytékaly nachové slzy.

Odvrátil jsem hlavu. Sluneční paprsky dopadly na nějaký lesklý předmět ležící kousek ode mě a odrazily se mi do očí. Vstal jsem a šel se podívat. Byla to pistole – chromovaná osmatřicítka. Vzal jsem si ji a strčil za pásek kalhot.

Země pod nohama sálala horkem a měl jsem pocit, že se někde něco pálí. Tér tavící se horkem. Toxický odpad. Biologicky neodbouratelné svinstvo. Polyvinylová vegetace. Na Halsteadův obličej usedl modrý pták a začal mu klovat do očí.

Našel jsem kus plachty potřísněný uschlým cementem. Pták poodlétl. Přehodil jsem plachtu přes tělo a její konce zatížil kameny a kousky betonu. Pak jsem opustil místo posledního odpočinku člověka, místo kterého jsem tam měl původně ležet já.

27

Adresa Tima Krugera, kterou mi poskytla recepční, odpovídala velikánským ocelovým číslicím na průčelí slonovinově bílé výškové budovy na Oceánu, asi kilometr od místa, kde byli zavražděni Handler a Gutierrezová.

Vstupní hala vypadala jako krypta s mramorovými podlahami a zrcadly. Byla zařízená jedinou bílou pohovkou a dvěma umělými květinami v proutěných květináčích. Horní polovinu jedné zdi zabírala řada mosazných poštovních schránek, uspořádaných podle abecedy. Netrvalo dlouho, a zjistil jsem, že Krugerův byt se nachází ve dvanáctém patře. Svezl jsem se tichým výtahem vyloženým šedým polstrováním a vyšel na chodbu s královsky modrým plyšovým kobercem a trávově zelenými tapetami.

Kruger bydlel v severovýchodní části budovy. Zaklepal jsem na královsky modré dveře.

Otevřel. Měl na sobě běžecké šortky a tričko s nápisem Domov opuštěných dětí. Tělo lesklé potem a tělesný pach prozrazovaly, že zrovna cvičil. Když mě uviděl, potlačil překvapení a teatrálně pozdravil: „Ahoj, doktore.“ Pak si všiml zbraně v mé ruce a jeho netečná tvář zohyzdněla vztekem.

„Co sakra…“

„Šup dovnitř,“ vybídl jsem ho.

Zacouval do bytu a já jsem ho následoval. Vešli jsme do malé místnosti, s nízkým stropem omítnutým žlutou barvou s kousíčky lesklé slídy. Zdi a koberec měly béžovou barvu. Prostor vyplňovalo jen pár kousků nábytku a i ty měl nejspíš pronajaté spolu s bytem. Jen díky skleněné stěně, nabízející výhled na Santa Monicu, nevypadal pokoj jako cela. Zdi byly holé, bez jakékoli výzdoby, až na jediný zarámovaný plakát z wrestlingového turnaje v Madarsku. S pokojem sousedila malá kuchyňka, další dveře vedly do předsíně.

Velkou část obývacího pokoje zabíralo sportovní vybavení – lyže a lyžařské boty, pár dřevěných vesel, několik sad tenisových raket, běžecké boty, horolezecký batoh, fotbalový míč, basketbalový míč, luk a toulec s šípy. Na římse natřené na béžovo stál asi tucet pohárů.

„Jste dost aktivní člověk, Time.“

„Co k čertu chcete?“ Žlutohnědýma očima těkal ze strany na stranu.

„Kde je ta malá holčička – Melody Quinnová?“

„Nevím, o čem mluvíte. Schovejte tu věc.“

„Víte až moc dobře, o čem mluvím. Vy a vaši vrahouni jste ji před třemi dny unesli, protože je svědkem vašeho krvavého díla. Taky jste ji zabili?“

„Nejsem žádný vrah. Neznám žádnou holku, co se jmenuje Quinnová. Jste blázen.“

„Nejste vrah? Jeffrey Saxon by s vámi nejspíš nesouhlasil.“

Kruger nechal překvapením otevřená ústa, pak je ale rychle zavřel.

„Nechal jste za sebou stopu, Time. Jste dost arogantní, když jste si myslel, že ji nikdo neobjeví.“

„Kdo k čertu vlastně jste?“

„Jsem ten, kdo jsem říkal, že jsem. Lepší otázka je, kdo jste vy? Bohatý kluk, jenž se, jak se zdá, nedokáže držet dál od problémů. Kluk, který s radostí láme větvičky před zraky starého hrbáče a čeká na slzy v jeho očích? Nebo amatérský herec, jehož nejlepší rolí je Jack Rozparovač.“

„Nepokoušejte se mi něco přišít.“ Sevřel dlaně v pěsti.

„Ruce nahoru,“ mávl jsem pistolí.

Váhavě mě poslechl a pomalu natáhl ruce a zvedal je nad hlavu. Tím přitáhl mou pozornost nahoru, pryč od nohou a dostal příležitost udělat svůj tah. Kopnutí přiletělo jako bumerang, zasáhlo mě pod zápěstím a na chvíli ochromilo prsty. Pistole mi vylétla z ruky a s bouchnutím přistála na koberci. Oba jsme po ní skočili a skončili jsme jako jeden velký propletenec trupů, rukou a nohou, bušící, kopající, škrábající. Nedbal jsem na bolest, zcela mě ovládal vztek. Chtěl jsem ho zničit.

Byl jako železný muž. Měl jsem pocit, jako bych bojoval s běžícím lodním motorem. Chtěl jsem mu zatnout prsty do břicha, ale našel jsem jen vypracované svaly. Bodl jsem ho loktem do žeber.

Rána ho odhodila dozadu, ale hned se odrazil zpátky, jako by ho ke mně poutaly neviditelné gumy. Úder do čelisti mě vyvedl z rovnováhy na tak dlouho, aby po mně mohl skočit. Chytil mě za hlavu a šikovně držel v sevření, které mi zcela ochromilo ruce.

Tiskl mě a zvyšoval tlak. Měl jsem pocit, jako by se mi hlava měla každou chvíli rozskočit. Začal jsem vidět rozmazaně. Bezmocně jsem do něj bušil pěstmi. S podivuhodnou lehkostí uhýbal a tiskl mě stále víc. Ucítil jsem, jak mi tahá hlavu dozadu. Věděl jsem, že ještě kousek, a zlomí mi vaz. Na zlomek vteřiny jsem pocítil náhlou spřízněnost s Jeffreym Saxonem, sebral jsem poslední zbytek sil a vší silou jsem mu patou dupl na nárt. Vykřikl a reflexivně mě pustil, pak se snažil obnovit sevření, ale bylo příliš pozdě. Kopl jsem ho do hlavy a pokračoval sérií rychlých úderů na podbřišek. Když se předklonil, udeřil jsem hranou ruky do místa, kde se hlava napojovala na krk. Klesl na kolena, ale já jsem nechtěl nic podcenit – byl silný a uměl bojovat. Znovu jsem ho kopl do obličeje. Padl na zem. Posunul jsem jednu nohu ke kořenu jeho nosu. Jeden bleskový kop dopředu a úlomky kosti provedou lobotomii. Opatření se ukázalo zbytečné. Byl v hlubokém bezvědomí.

V horolezeckém batohu jsem našel cívku silnějšího nylonového lana. Otočil jsem Krugera na břicho, svázal mu kotníky, nohy ohnul v kolenou a připoutal je ke svázaným zápěstím. Zkontroloval jsem uzly, pevně je utáhl a odvlekl ho z dosahu jakékoli zbraně. Zvedl jsem ze země pistoli, chytil ji do jedné ruky a vydal jsem se do kuchyně. Vzal jsem utěrku a namočil ji do studené vody. Když ani několik minut plácání mokrou látkou nevyvolalo víc než napůl vědomé sténání, vrátil jsem se do kuchyně, vzal ze sušičky nádobí kastrol, naplnil ho studenou vodou a tu pak chrstl na Krugerovu hlavu. To ho konečně probralo.

„Ach bože,“ zasténal. Zkusil to, co nejprve zkusí všichni vězni – zápasil s lany, skřípal zuby a nakonec uznal realitu a zůstal ležet. Prudce oddychoval.

Zapíchl jsem mu hlaveň osmatřicítky do zadní strany stehna.

„Vím, že rád sportuješ, Time. To máš štěstí, protože ve vězení tě nechají cvičit. Bez cvičení ubíhá čas velmi pomalu. Chci ti dát pár otázek, a jestli na ně nedostanu uspokojivé odpovědi, začnu tě po kouscích odrovnávat. Nejprve tě střelím přesně tady.“ Zapíchl jsem chladnou ocel do teplého svalu. „Pak si vezmu za terč jedno koleno. Pak druhou nohu. Následovat budou prsty, zápěstí, lokty. Svůj trest si odkroutíš jako živá mrtvola, Time.“

Poslouchal jsem vlastní hlas, ale slyšel jsem cizince. Dodnes nevím, jestli bych své vyhrůžky splnil. Naštěstí jsem to nemusel zjišťovat.

„Co chcete vědět?“ Slova ze sebe namáhavě vyrážel, hrdlo stažené hrůzou a tělo omezené nepohodlnou pozicí.

„Kde je Melody Quinnová?“

„V Domově.“

„Kde v Domově?“

„Ve skladu. Kousek od lesa.“

„V těch šedivých budovách, o kterých jste se nechtěl bavit, když jste mě prováděl po areálu?“

„Ehm. Jo.“

„Ve které? Jsou tam čtyři.“

„V té poslední – nejvzdálenější.“

Koberec u mých nohou zbarvila velká tmavá skvrna. Pomočil se.

„Panebože,“ řekl.

„Pokračujeme, Time. Vedeš si dobře.“

Přikývl, zdánlivě toužící po pochvale.

„Žije ještě?“

„Ano. Pokud vím. Bratranec Will – doktor Towle – chtěl, aby zůstala naživu. Gus a soudce souhlasili. Nevím, na jak dlouho.“

„A co její matka?“

Zavřel oči a mlčel.

„Mluv, Time, jinak je na řadě tvá noha.“

„Je mrtvá. Udělal to člověk, kterého pro ni a tu holku poslali. Pohřbili ji na Louce.“

Připomněl jsem si pruh pole na severním konci Domova. Máme v plánu tam letos v létě zasadit zeleninovou zahradu, řekl mi tehdy…

„Kdo je ten člověk?“

„Jeden šílenec. Kulhá, je na jedné straně trochu ochrnutý. Gus mu říká Earle.“

Nebylo to jméno, které jsem čekal, ale popis seděl.

„Proč to udělal?“

„Nechává co nejméně nedořešených věcí.“

„Na příkaz McCaffreyho?“

Kruger neodpověděl. Zatlačil jsem na zbraň. Stehenní sval se zachvěl.

„Jo. Na jeho příkazy. Earl pracuje jen na cizí příkazy.“

„Kde je Earl teď?“

Opět zaváhal s odpovědí. Bez přemýšlení jsem ho pistolí klepl do čéšky. Oči se mu rozšířily překvapením a bolestí.

„Bože, ne!“

„Přestaň vzývat Boha. Raději mluv.“

„Je – je mrtvý. Gus řekl Halsteadovi, ať ho oddělá, až pohřbí tu ženskou. Earl házel hlínu, Halstead ho praštil lopatou, strčil ho k ní a oba zasypal. Halstead i Gus se tomu později smáli. Halstead říkal, že když Earla praštil po hlavě, byl slyšet dutý zvuk. Vždycky se tak bavili za jeho zády – nazývali ho mrzákem, tupounem s poškozeným mozkem…“

„Pěkný bídák, ten Halstead.“

„Jo. To je.“ Krugerovy rysy se rozjasnily dychtivostí zavděčit se mi. „Teď jde po vás. Moc jste kolem sebe čenichal. Gus nevěděl, kolik vám toho ta malá řekla. Varuji vás, člověče, dávejte poz…“

„Dík za varování, kámo, ale Halstead už nebude představovat hrozbu pro nikoho. Pro nikoho.“

Podíval se na mě. Nevyřčenou otázku jsem zodpověděl krátkým přikývnutím.

„Ježíši,“ řekl zlomeným hlasem.

Nedal jsem mu čas na přemýšlení.

„Proč jsi zabil Handlera a Gutierrezovou?“

„Řekl jsem vám už, že já to nebyl. Udělali to Halstead a Earl. Gus jim poradil, aby scéna vypadala jako sexuální motiv. Halstead mi řekl, že pro Earla to bylo naprosto přirozené – krájel je, jako by se mu to líbilo. Vyřádil se hlavně na té učitelce. Halstead ji držel a on řezal.“

Dva páni, možná tři, vzpomínala Melody.

„Byl jsi tam taky, Time.“

„Ne. Jo. Já – já jsem řídil. Se zhasnutými světly. Nesvítil měsíc a ani hvězdy nebyly vidět. Objel jsem parkoviště kolem dokola, pak jsem si uvědomil, že by si mě mohl někdo všimnout, odjel jsem do Palisád a vrátil se zpět. Ještě nebyli hotoví – pamatuji si, že jsem si říkal, co jim tam tak dlouho trvá. Znovu jsem odjel a znovu se vrátil, právě v okamžiku, kdy scházeli se schodů. Byli celí v černém a vypadali jako démoni. Páchli krví. Byla tmavá jako oblečení, ale měla jinou texturu – víte, takovou lesklou. Mokrou.“

Tmaví páni, dva, možná tři.

Kruger se odmlčel.

„To ještě není konec příběhu, Time.“

„To je pravda. Převlékli se v autě a věci nacpali do pytle.

V kaňonu jsme je pak spálili. To, co zůstalo, jsme hodili z mola do oceánu.“ Opět se odmlčel a snažil se zklidnit dech. „Já jsem nikoho nezabil!“

„Říkali něco v autě?“

„Halstead mlčel jako pěna. Vypadal vyděšeně a mě se zmocnil divný pocit, protože on byl normálně naprosto cynický a lhostejný – ta historka s dítětem a nožem je vymyšlená hovadina. Vyhodili ho ze školy bojových umění, protože používal nedovolené kopy a dost vážně zranil několik studentů. Předtím musel odejít od mariňáků. Miloval násilí. Ale to, co se odehrálo v tom bytě, ho dostalo – seděl úplně zticha.“

„A co Earl?“

„Earl byl pravý opak, ten si to užíval, chápete? Olizoval si rty a houpal se dopředu a dozadu jako autistické dítě. Něco si brebentil a říkal ‚kurva jedna‘ znovu a znovu. Byl jako šílený. Děsivý. Nakonec ho Halstead okřikl, ať drží hubu, a on na něho něco zaječel ve španělštině. Španělsky on mluvil často. Halstead na něho zařval taky a já jsem začal mít strach, že se začnou rvát. Bylo to jako řídit auto se dvěma divokými šelmami. Pokusil jsem se je zklidnit, použil jsem Gusovo jméno – to na Earla vždycky platilo. Tu noc jsem se nemohl dočkat, až se jich zbavím. Typičtí psychopati, oba.“

„Ušetři si učené moudrosti a řekni mi, jak jste zabili Bruna.“

Do očí se mu vrátil strach.

„Zdá se, že víte všechno.“

„A co nevím, to mi teď povíš ty.“ Mávl jsem pistolí. „Bruno.“

„Udělali jsme – udělali to tu noc, co zabili doktora a učitelku. Halstead nechtěl Earla s sebou, ale Gus trval na svém. Řekl, že dva muži jsou na takovou práci lepší. Měl jsem dojem, že se je snaží poštvat proti sobě. Vůbec jsem tam nebyl. Halstead řídil a on ho taky zabil. Použil baseballovou pálku z nářadovny. Byl jsem u toho, když se vrátil a podával Gusovi informace. Zastihli toho obchodníka u večeře a umlátili ho k smrti přímo u stolu. Earl dojedl zbytek jídla.“

Dvě vraždy přišité dvěma mrtvým mužům. Velmi lišácký způsob. Smrdělo mi to a svůj dojem jsem sdělil Krugerovi.

„Tak se to ale stalo. Neříkám, že jsem úplně nevinný. Věděl jsem, co se chystají udělat, když jsem je vezl k doktorovu domu. Dal jsem jim klíč. Ale nikoho jsem nezabil.“

„Jak jsi získal ten klíč?“

„Od bratrance Willa. Nevím, kde k němu přišel.“

„Dobře. Už jsme si ujasnili, kdo to udělal. Teď mi řekni, k čemu všechna ta řezničina.“

„Myslel jsem, že víte…“

„Raději vůbec nemysli.“

„Dobrá, dobrá. Jde o Brigádu. Je to jen pláštěnka pro zneužívání dětí. Ten cvokař a ta učitelka to zjistili a vydírali ho. Hlupáci, jak si mohli myslet, že jim to projde.“

Vybavil jsem si obrázky, které mi Milo ukázal ten první den. Za svou hloupost zaplatili příliš vysokou cenu.

Zaplašil jsem krvavé představy a vrátil se ke Krugerovi.

„Jsou všichni Gentlemani tak zvrhlí?“

„Ne. Jen čtvrtina. Ostatní jsou slušní a poctiví. Celá věc se dá mnohem snáz zamaskovat, když je nenápadně vsunete mezi normální lidi.“

„Ty děti o tom nikdy nemluví?“

„Ne, dokud – mezi ty, které si ti perverzní cvoci berou domů, vybíráme takové, které pak nic neřeknou. Retardované, ty, které neumí anglicky, postižené mozkovou obrnou. Gus má obzvlášť rád sirotky, protože ti nemají rodinu a nikdo se o ně nestará.“

„Rodney patřil mezi ty vyvolené?“

„Jo.“

„Má s tím něco společného jeho strach z doktorů?“

„Jo. Jeden z těch zvrhlíků k němu nebyl zrovna jemný. Chirurg. Gus je pořád upozorňuje, aby se ovládali. Nechce, aby byly děti doopravdy zraněné – zničené zboží nemá takovou hodnotu. Ne vždy to ale funguje. Ti lidi přece nejsou normální.“

„To vím.“ Zloba a odpor mi zamlžovaly zdravý úsudek. Kdybych ho nakopl do hlavy, měl bych nádherný pocit zadostiučinění, ale na takové potěšení jsem si musel nechat zajít chuť.

„Já nejsem jeden z nich,“ trval na svém a znělo to tak, jako by o tom sám sebe přesvědčil. „Ve skutečnosti to považuji za nechutné.“

Sklonil jsem se a popadl ho za krk.

„Věděl jsi o tom a souhlasil jsi s tím, hajzle!“

Jeho obličej zrudl a žlutohnědé oči se vyboulily. Uvolnil jsem sevření a hlava spadla na podlahu. Dopadla na nos, ze kterého se okamžitě spustila krev. Začal se svíjet.

„Jen neříkej, že jsi jen poslouchal příkazy.“

„Vůbec tomu nerozumíte,“ potahoval. Skutečné slzy se smísily s krví na horním rtu a vytvořily dojem zaječího pysku. Kdybych nevěděl o jeho herecké minulosti, asi bych se nechal oklamat. „Gus mě přijal, když se ostatní – takzvaní přátelé a rodina, všichni – ode mě odvrátili kvůli Saxonovi. Myslete si, co chcete, ale to nebyla vražda. Byla to – nehoda. Saxon vůbec nebyl nevinná oběť. Chtěl mě zabít – říkám pravdu.“

„Bohužel není ve stavu, že by mohl něco říct na svou obhajobu.“

„Do prdele! Nikdo mi nevěřil. Kromě Guse. Věděl, jaké to může být. Všichni si mysleli, že jsem ztracený případ, ostuda rodiny a tak. On mi poskytl zodpovědnost a já jsem žil podle jeho očekávání – ukázal jsem, co umím, ukázal jsem, že člověk nepotřebuje titul, aby byl dobrý. Všechno šlo perfektně, vedl jsem Domov bez problémů a hladce jako…“

„Jsi úžasný herec, Time. A teď chci odpovědi.“

„Ptejte se,“ řekl ochable.

„Jak dlouho zakrývá Brigáda řádění těch sexuálních zvrhlíků?“

„Od začátku.“

„Stejně jako v Mexiku?“

„Stejně. Tam dole – slyšel jsem ho o tom mluvit – policie o všem věděla. Jedině, co musel udělat, bylo podmazat pár správných lidí. Dovolili mu, aby si přivážel bohaté obchodníky z Acapulca – Japonce, spoustu Arabů, kteří si hráli s dětmi. To zařízení se jmenovalo Křesťanský dům otce Augustina – tak nějak by se to dalo přeložit ze španělštiny. Všechno klapalo až do chvíle, kdy na místo policejního komisaře nastoupil nový člověk, nějaký nábožensky založený otrava, kterému se to nelíbilo. Gus tvrdí, že se ten hajzl nechal pořádně podmáznout a pak ho podrazil a zařízení zavřel. Gus se přestěhoval sem a zařídil nový domov. Šíleného Earla si vzal s sebou.“

„Earl pro něj pracoval v Mexiku?“

„Jo. Podle mě dělal špinavou práci. Běhal za Gusem jako pejsek. Španělsky mluvil jako Mexičan – chci říct, že přízvuk měl dobrý, ale to, co říkal, byly samé bláboly. Měl přece poškozený mozek. Robot s povolenými šroubky.“

„Přesto ho McCaffrey nechal zabít.“

Kruger pokrčil rameny do té míry, jak mu to pouta dovolila.

„Musel byste znát Guse. Je bezcitný. Miluje moc. Postavte se mu do cesty a jste mrtvý muž. Ti dva povedení vyděrači neměli šanci.“

„Jak se mu podařilo tak rychle se usadit v L. A.?“

„Má své konexe.“

„Bratrance Willa?“

Zaváhal. Povzbudil jsem ho osmatřicítkou.

„Jeho. Soudce Haydena. A další. Zdá se, že jsou navzájem spojeni. Jeden prasák zná druhého. Je udivující, kolik takových lidí je. Bratranec Will byl pro mě překvapením, protože ho dobře znám. Vždycky mi připadal jako slušňák, svatější než všichni svati. Rodina mi ho dávala za příklad – dobrý, čestný bratranec doktor.“ Chraplavě se rozesmál. „A on si přitom hraje s dětičkami.“ Opět se zasmál. „Ačkoli můžu říct, že jsem ho nikdy neviděl brát si nějaké dítě domů – dával jsem dohromady rozvrhy a nikdy jsem ho tam neviděl. Jediné, co vím, je, že přijel vždy, když bylo nějaké děcko zraněné. Přesto musejfbýt stejně nemocný jako ostatní, proč by jinak lezl Gusovi do prdele?“

Ignoroval jsem otázku a položil svou vlastní.

„Jak dlouho to vydírání pokračovalo?“

„Několik měsíců. Už jsem vám říkal, že jsme ty děti pořádně prověřovali, abychom měli jistotu, že se nikdo z nich neprokecne. Ale jednou jsme šlápli vedle. Byl tu jeden kluk, sirotek, naprosto perfektní. Všichni si mysleli, že je němý. Panebože, nikdy na nikoho z nás nepromluvil. Dělali jsme řečové a sluchové testy – placené vládou samozřejmě – a nikdy neřekl ani slovo. Byli jsme si jistí, a přitom jsme se tak spletli. To děcko mluvilo úplně normálně. Všechno vyklopil své učitelce. Ta z toho úplně šílela a všechno řekla bratranci Willovi – byl jeho pediatrem. Nevěděla, že Will je do toho namočený taky. Práskl ji Gusovi.“

A Gus ho nechal zabít. Caryho Nemetha.

„A pak se stalo co?“

„Já – musíme o tom mluvit?“

„To si sakra piš, že musíme! Jak se to stalo?“

„Přejeli ho náklaďákem. Uprostřed noci ho vytáhli z postele. Muselo být tak kolem půlnoci. V tu dobu je všude klid. Postavili ho na cestu a nechali ho jít. V pyžamu. To pyžamo si pamatuji. Bylo žluté, s baseballovými míčky a rukavicemi. Já – já jsem se je snažil zastavit, ale nemělo by to žádný význam. Ten kluk to věděl, proto musel zmizet. Udělali by to později, a pravděpodobně i se mnou. Bylo špatné udělat něco takového malému děcku. Chladnokrevně. Vím, že jsem začal něco říkat. Gus mi stiskl paži a řekl, ať sklapnu. Chtělo se mi křičet. Ten kluk šel po cestě, sám tmavou nocí, napůl spící, jako ve snu. Byl jsem zticha. Halstead sedl do náklaďáku a odjel dolů po cestě. Slyšel jsem, jak se za zatáčkou otáčí. Jel zpátky, zrychloval a zapnul dálková světla. Najel na kluka zezadu. Ten si ani nestačil uvědomit, co se stalo – napůl spal.“

Přestal mluvit. Prudce oddychoval a zavřel oči.

„Gus se chtěl nejprve zbavit té učitelky hned, ale pak se rozhodl počkat a zjistit, co ví a jestli to řekla někomu jinému. Poslal Halsteada, ať ji sleduje. Ten pozoroval její byt. Nebyla tam. Jen její spolubydlící. Halstead ji chtěl unést a vytlouct z ní, jestli něco ví. Pak uviděl, že přijíždí učitelka s nějakým chlapem – byl to Handler. Jela si pro své věci. Jako by se k něťj^u stěhovala. Halstead to oznámil Gusovi. Začalo se to komplikovat. Sledovali oba dva a nakonec je viděli, jak se sešli s Brunem. Bruna jsme znali – pracoval jako dobrovolník v Domově a jevil se jako ohromný člověk. Velmi vstřícný, nesobecký. Děti ho zbožňovaly. Najednou bylo jasné, že je to slídil. A bylo třeba zavřít troje ústa.

Za pár dnů začaly telefonáty. Byl to Bruno, měnil hlas, ale poznali jsme ho. Řekl, že má pásky s Nemethem, který prozradil úplně všechno. Dokonce kousek přehrál po telefonu. Byli to amatéři, netušili, že je má Gus v hledáčku už od prvního dne. Bylo to tak patetické.“

Patetické bylo to správné slovo pro možný scénář: Jedna milá dívka, Elena Gutierrezová, pocházející ze španělské čtvrti, atraktivní, oslnivá. Trochu materialistická, ale s dobrým srdcem. Nadaná učitelka. Trpící depresí z práce, ztrácející energii a motivaci, hledající pomoc. Začne docházet na terapii k Mortonu Handlerovi, trochu zvrácenému psychiatrovi. Skončí s ním v posteli, ale pořád mu vypravuje o svých problémech – a hlavním z nich je dítě, které nikdy nemluvilo a které najednou mluvit začalo a povídá jí hrozné věci o podivných mužích, kteří s ním dělají špatné věci. Svěřuje se slečně Gutierrezové, protože ona je hodná a chápající. Uměla je přimět, aby s ní mluvili otevřeně, jak řekla Raquel Ochoaová. Talent na práci s dětmi, které s nikým jiným nespolupracují. Talent, který stál Elenu život. Protože to, co pro ni bylo lidskou tragédií, vonělo pro Mortona Handlera ziskem. Špinavosti na vysokých místech – existuje snad šťavnatější sousto?

Handler o tom přemýšlí, ale samozřejmě si to nechá pro sebe. To děcko si koneckonců možná vymýšlí. A Elena možná zareaguje přehnaně – znáte ženy, zvláště pak Latinoameričanky. Řekne jí proto, ať pokračuje v naslouchání, zdůrazní, jak skvělou práci dělá, jakou podporou pro toho chlapce je. Čeká na svou chvíli.

„Neměla bych to někomu oznámit?“ zeptá se ho. „Počkej, drahoušku, dokud nebudeš vědět víc.“ Ale dítě křičí o pomoc, ti zlí páni si pro něj pořád chodí… Elena se rozhodne jednat sama a zavolá Caryho lékaři. A tím si podepíše ortel smrti.

Když se Elena doví o klukově smrti, tuší strašnou pravdu a složí se. Handler ji nacpe zklidňujícími léky a utiší ji. Jeho psychopatická mysl jede na plné obrátky, protože teď ví, že na tom vydělá prachy.

Spojí se s Mauricem Brunem, taky psychopatem, svým bývalým pacientem a teď novým kamarádem. Dokonalý gentleman. Najme ho a nabídne velký podíl, když pronikne do Brigády gentlemanů a zjistí co nejvíce. Jména, místa, data. Elena chce volat policii. Handler ji ztiší dalšími léky a přesvědčováním. „Policie nic nezmůže, drahoušku. Nic s tím neudělají. Vím to ze své vlastní zkušenosti.“ Pomalu, postupně ji zpracovává pro své vyděračské plány. To je skutečný způsob, jak je potrestat, ujišťuje ji. Udeřit je tam, kde to bolí. Poslouchá, tak nejistá, tak zmatená. Něco se jí nezdá na profitování ze smrti a bezmoci malého dítěte, ale je tu opět Morton s ujištěním, že toho hocha už nic nevrátí zpátky na svět. Zdá se jí, že Morton ví, o čem mluví. Je velmi přesvědčivý a kromě toho je tu Datsun 280Zx, který vždycky chtěla, a to krásné oblečení, jež viděla minulý týden u Neimana-Marcuse. To si nikdy nemohla dovolit z toho platu, který jí dávala škola. A kromě toho, kdo pro ni kdy co udělal? Vybírej to nejlepší, říká vždycky Morton, a možná má pravdu…

„Earl a Halstead ty pásky hledali,“ říkal zrovna Kruger. „Potom, co je svázali. Mučili je, aby řekli, kam je dali, ale ani jeden z nich nepromluvil. Halstead si Gusovi postěžoval, že by to z nich dostal, ale Earl se příliš rychle chopil nože. Handler zemřel, když mu prořízl hrdlo, a ta dívka úplně šílela, ječela, takže jí museli něco nacpat do pusy. Udusila se a pak ji Earl dodělal a přitom si s ní pěkně pohrál.“

„Ty jsi ale nakonec ty pásky našel, že ano, Timmy?“

„Ano. Měla je schované v domě své matky. Dostal jsem je od jejího fetujícího bratříčka. Podplatil jsem ho herákem.“

„Mluv dál.“

„Ti dva se pokusili na Guse zatlačit. Jednou nebo dvakrát jim zaplatil – velké částky, protože jsem viděl tlusté roličky bankovek. Chtěl jim poskytnout falešnou jistotu. Už od samého začátku ale neměli šanci. Ty peníze jsme nikdy nedostali zpátky, ale myslím, že na tom nezáleželo. Byla to jen kapka v moři. Kromě toho se nezdá, že by byly peníze pro Guse důležité. Žije jednoduše, jí levně. Každý den se k nám valí spousta peněz. Od vlády – státní i federální. Soukromé dary. Nemluvě o tisících, které mu ti perverzní klienti platí za své špásování. Něco si dává stranou, ale nikdy jsem ho neviděl dělat něco extravagantního. Pro něj je důležitá moc, ne chleba.“

„Kde jsou ty pásky?“

„Dal jsem je Gusovi.“

„Ale jdi.“

„Dal jsem mu je. Poslal mě pro ně a já mu je doručil.“

„Tohle koleno vypadá dost pevně. Byla by škoda ho změnit v kostní moučku.“ Postavil jsem se mu zezadu na nohu a zatlačil. Bolest ho donutila zvednout hlavu.

„Přestaňte! Dobře. Udělal jsem si kopie. Musel jsem. Abych měl v ruce nějakou páku. Co kdyby se mě chtěl Gus jednoho dne zbavit? Teď jsem jeho zlatý chlapec, ale člověk nikdy neví, že?“

„Kde jsou?“

„U mě v ložnici. Přilepené páskou zespodu na matraci.“

„Nikam nechod.“ Uvolnil jsem mu nohu.

Zaskřípal zuby jako žralok chycený v síti.

Na místě, které uvedl, jsem našel tři neoznačené pásky, strčil jsem je do kapsy a vrátil se k němu.

„Chci slyšet jména. Lidí, co zneužívají děti. Gentlemanů z Brigády.“

Odříkal je jako dítě recitující povinné fráze při biřmování. Automaticky. Nervózně. Příliš nacvičeně.

„Nějaká další?“

„Tohle vám nestačilo?“

Měl pravdu. Jmenoval známého filmového režiséra, zástupce prokurátora, politické zvíře – zákulisního človíčka, kterému se podařilo dostat dopředu. Firemní právníky. Lékaře. Bankéře. Šéfy realitních společností. Muže, jejichž jména se dostanou do tisku vždy, když něco darují nebo vyhrají cenu za humanitní služby. Muže, jejichž jména na volební soupisce přitáhnou hlasy. Ned Biondi bude mít dost materiálu, aby mu čtenářská obec L. A. zůstala na nějakou dobu věrná.

„Nezapomeneš nic z toho, co jsi mi právě řekl, až se tě bude vyptávat policie, Time?“

„Ne! Proč bych měl? Možná, že by mě spolupráce mohla dostat ven.“

„Z tohohle se nevykroutíš. Smiř se s tím. Ale aspoň neskončíš jako hnojivo na McCaffreyho záhonu.“

Zvažoval své možnosti. Muselo to být pro něj těžké – spoléhat se na něčí milost, když se do kotníků a zápěstí zařezávají pevně utažená pouta.

„Poslouchejte,“ řekl. „Pomohl jsem vám. Pomozte mi dohodnout se. Budu spolupracovat – nikoho jsem nezabil.“

Moc, kterou mi přisuzoval, byla čistě fiktivní. Přesto jsem ji využil.

„Udělám, co budu moci,“ řekl jsem velkomyslně, „ale hodně to záleží na tobě. Pokud z toho vyjde malá Quinnová zdravá, přimluvím se za tebe. Jestli ale ne, máš smůlu, půjdeš ke dnu.“

„V tom případě něco rychle dělejte, proboha! Dostaňte ji z toho místa! Nedávám jí více než den. Willovi se zatím podařilo Guse zadržet, ale to nebude nadlouho. Ta malá bude mít nehodu. Její tělo se nikdy nenajde. Je to jen otázka času. Gus si je jistý, že viděla příliš.“

„Řekni mi, co potřebuji k tomu, abych ji odtamtud bezpečně dostal.“

Uhnul pohledem.

„Lhal jsem o tom, kde je. Není až v té poslední budově, je v té před ní. V té s modrými dveřmi. Kovovými dveřmi. V kapse mých žlutohnědých kalhot najdete klíč. Ty kalhoty visí ve skříni v pokoji.“

Opět jsem ho opustil, našel jsem, co jsem hledal a vrátil se k němu. Mezi prsty se mi pohupoval klíč.

„Zatím mluvíš pravdu, Time.“

„Jsem k vám upřímný. Jen mi pomozte.“

„Je u ní někdo?“

„Ne. Není potřeba. Will ji udržuje pod sedativy. Většinou je mimo nebo spí. Někdo tam za ní chodí, aby ji nakrmil, umyl a uklidil kolem ní. Je přivázaná k posteli. Ta místnost je z pevného betonového bloku. Vstup je jen jeden – dveřmi. Je tam jedno střešní okénko, které je pořád pootevřené a zajišťuje výměnu vzduchu. Kdyby ho někdo zavřel, tak se kdokoli uvnitř udusí do osmačtyřiceti hodin.“

„Dostane se Will Towle do Domova, aniž by vzbudil pozornost?“

„Jistě. Má čtyřiadvacetihodinovou pohotovost, když jsou Gentlemani k dětem příliš drsní. Většinou nejde o nic závažného – škrábance, tržné rány. Občas jsou z toho děti vyděšené a on jim dá valium nebo mellaril nebo rychlou dávku thorazinu. Jo, může se tam ukázat kdykoli.“

„Dobře. Teď mu zavoláš. Řekneš mu, že je nutná právě taková pohotovostní návštěva. Chci, ať do Domova přijede půl hodiny po setmění – řekněme v sedm třicet. Zajisti, ať přijede na čas. A sám. Mluv přesvědčivě.“

„Mohl bych být přesvědčivější, kdybych se mohl trochu více pohnout.“

„Spokoj se s tím, co máš. Věřím ti. Použij svůj herecký talent. Jako Bill Roberts jsi byl dost dobrý.“

„Jak víte…“

„Nevěděl jsem. Teď už to vím. Byl to jen odhad. Jsi vyučený herec a pro ten kousek jsi byl přirozenou volbou. Obsahovala tvá role i zabití Hickla?“

„To je stará historka,“ řekl. „Jo, ten telefonát byla moje práce. Naaranžovat celou scénu do vaší ordinace byl ale Haydenův nápad. Je to malý podlý zženštilec. Má zvrácený smysl pro humor. Opět ale opakuji, že jsem nikoho nezabil. Ani jsem u toho nebyl. To celé byla práce Haydena a bratrance Willa. Oni a Gus se rozhodli Hickla umlčet – stejná historka. Hickle byl členem Brigády, jeden z prvních. Mimo to měl ale dětičky na hraní i jinde – ve škole své ženy.

Pamatuji si, že když ho zatkli, ti tři se o něm bavili. Gus měl patetické proslovy. ‚Podělaný pitomec!‘ vykřikoval. ‚Dodávám tomu kreténovi dost materiálu na to, aby se mohl usmívat blahem až do konce života, a on provede takovou volovinu!‘ Pochopil jsem, že Hickle byl vždycky považován za slabocha a hlupáka, který se dá snadno ovlivnit. Sázeli na to, že jakmile začne přiznávat fakta o škole, otevře tlamu ještě víc a řekne o nich celou pravdu. Museli ho odstranit.

Udělali to tak, že mu Hayden zavolal a řekl, že má dobré zprávy. Hickle ho předtím požádal, aby zatahal za ty správné nitky u prokurátora. To jen ukazuje, jaký byl hlupák. V té době byl na prvních stránkách. Už jen znát ho znamenalo polibek smrti. On ale přesto zavolal Haydenovi a požádal ho o pomoc. Hayden naoko slíbil, že se o to pokusí. O pár dnů později mu zavolal, řekl ano, že má dobré zprávy a že mu pomůže. Setkali se v Haydenově domě, velmi tajně, nikdo jiný tam nebyl. Zaslechl jsem, že mu Will dal něco do čaje – ten hlupák ani nepil alkohol. Něco, co se dá přesně načasovat a co z organismu zmizí, takže nenajdete žádné stopy, pokud nehledáte něco specifického. Will určil dávku – je v tom opravdu dobrý. Když Hickle odpadl, přemístili ho do vaší ordinace. Hayden si pohrál se zámkem – má šikovné ručičky, dělá pro děti v Domově kouzelnická představení. Obléká se za klauna a ukazuje různé triky.“

„Zapomeň na kouzla a triky. Pokračuj o Hicklovi.“

„Už už. Přemístili ho k vám a nahráli sebevraždu. Nevím, kdo stiskl spoušť. Nebyl jsem tam. Jediný důvod, proč něco vím, je ten, že jsem zahrál Billa Robertse a o pár dnů později mi Gus pověděl, jak to proběhlo. Měl jednu ze svých zlých nálad, kdy mluví jako megalomaniak. ‚Nemysli si, že tvůj bratránek doktor je tak noblesní, jak se zdá být, chlapče“ říkal. „Stačí, abych jednou zvedl telefon a on i ti ostatní aristokrati se budou smažit.“ Občas se dostane do vzteklé nálady namířené proti bohatým. Vždycky, když začne vzpomínat, jak byl chudý a špatně se k němu bohatí chovali. Tu noc, potom, co zabili Hickla, jsme seděli v jeho kanceláři. Pil gin a začal vzpomínat na dobu, kdy pracoval pro pana Hickla – Hicklova otce –, začal už v dětství. Byl sirotek a nějaká agentura ho v podstatě Hicklům prodala, jako otroka. Postěžoval si, že prý byl starý Hickle tyran. Měl zlomyslnou a zvrácenou povahu a kopance rozdával stejně štědře jako úkoly. Prozradil mi, jak to snášel. Měl oči otevřené, díval se a poslouchal, a tak odhalil spoustu špinavých rodinných tajemství – například Stuartovy výstřednosti a jiné. Vše si dobře zapamatoval a později použil, aby se dostal z Brindamooru a získal práci v Jedsonské akademii. Pamatuji si, jak se na mě přiopile usmíval a přitom vypadal jako šílenec. „Docela brzy jsem zjistil, že informace znamenají moc.“

„Pak povídal o Earlovi, který je duševně narušený, a který by pro něj udělal všechno, dokonce i snědl vlastní hovno a tvrdil, že je to kaviár.“ Pak dodal: „Taková je moc.“

Zatímco Kruger mluvil, prohýbal záda, zvedal hlavu a napínal krk. Když skončil, vyčerpaně se položil na podlahu.

„Myslím,“ dodal, „že se nám všem mstí.“

Ležel v okrové skvrně vlastní moči a byl politováníhodný.

„Chceš mi říct ještě něco, Time?“

„Nic mě nenapadá. Ptejte se vy, odpovím vám.“

Viděl jsem, jak jeho končetinami probíhají vlny napětí, a udržoval jsem bezpečnou vzdálenost.

Na podlaze, kousek od Krugera, ležel telefon. Přitáhl jsem ho až k němu a položil sluchátko na podlahu kousek od jeho úst. S pistolí přitisknutou na jeho čele jsem vyťukal číslo do Towlovy kanceláře a ustoupil jsem dozadu.

„Snaž se.“

Snažil se. Mě by určitě přesvědčil. Doufal jsem, že na Towla zapůsobil. Očima mi naznačil, že je rozhovor u konce. Zavěsil jsem a pak jsem ho nechal zatelefonovat ještě jednou, tentokrát ochrance Domova, aby nahlásil Towlovu noční návštěvu.

„Jaký jsem byl?“

„Kritici jsou nadšení.“

Zdálo se, že ho to potěšilo.

„Prozrad mi, Time, jak jsou na tom tvé dutiny.“

Otázka ho nijak nepřekvapila. „Ve skvělém stavu,“ vyhrkl. „Nebývám vůbec nemocný.“ Mluvil s hrdostí rozeného sportovce, který věří, že mu cvičení a svaly zaručí nesmrtelnost.

„Výborně. Pak ti tohle nebude vadit.“ Nacpal jsem mu do úst utěrku. Chvíli vyrážel zuřivé zvuky, ztlumené froté tkaninou.

Opatrně jsem ho odtáhl do ložnice. Vytáhl jsem ze skříně vše, co by se dalo použít jako nástroj nebo zbraň, nacpal jsem ho dovnitř a upravil jeho polohu tak, aby se vešel do malého prostoru.

„Jestli se i s dítětem dostanu z Domova bezpečně ven a v dobrém stavu, zavolám policii a řeknu, kde tě najdou. Pokud ne, nejspíš se udusíš. Chceš mi ještě něco říct?“

Zavrtěl hlavou. Jeho oči na mě prosebně hleděly. Zavřel jsem dveře a zajistil je těžkým prádelníkem. Vrátil jsem zbraň za opasek, pozavíral všechna okna, v ložnici jsem zatáhl závěsy a zavřel dveře, které jsem pak zajistil dvěma židlemi. Kuchyňským nožem jsem odřízl telefonní šňůru a zatažením žaluzií zakryl výhled na oceán. Věnoval jsem bytu poslední zběžný pohled. Spokojený s výsledným stavem jsem vyšel na chodbu a zabouchl za sebou dveře.

28

Sevilla se rozjela, i když trochu roztřeseně. Po tom grand prix s Halsteadem jsem se nedivil. Pro mé plány byla navíc příliš podezřelá. Nechal jsem ji stát na jednom parkovišti ve Westwood Village. Prošel jsem se pár bloků do půjčovny aut a vybral jsem si tmavě hnědé japonské autíčko – malou hranatou krabičku z tvarovaného plastu, pokrytou vrstvou, která vzdáleně připomínala kovovou metalízu. Trvalo mi patnáct minut, než jsem přefuněl z jedné strany Village na druhou. Zaparkoval jsem autíčko v podzemní garáži, pistoli zamkl v palubní schránce a vydal jsem se nakupovat.

Koupil jsem si džínsy, tlusté ponožky, boty s měkkou podrážkou, tmavomodrý rolák a větrovku stejného odstínu. Každá věc měla připnutý plastový alarm a prodavačce trvalo několik minut, než všechny sundala.

„Báječný svět,“ zamumlal jsem.

„Myslíte si, že je to otravné, ale prodáváme drahé věci – kůži, kožichy. Jinak by v nich někteří zákazníci jednoduše vypochodovali ven.“

Oba jsme si jako poctiví lidé vzdychli a poté, co jsem byl informován, že bych byl pravděpodobně sledován, jsem zamítl své původní rozhodnutí převléci se v šatně obchodu. Než jsem vyšel z obchodu, snesla se noc. Bylo krátce po šesté. Měl jsem dost času sníst si v klidu sendvič se steakem, řecký salát a vanilkovou zmrzlinu a vypít spoustu černé kávy. Z výhodné pozice stolu v přední části malé restaurace na bulváru West Pico jsem pozoroval noční oblohu. V šest třicet jsem zaplatil a odešel jsem na pánskou toaletu s úmyslem změnit svou vizáž. Když jsem se soukal do nového oblečení, všiml jsem si, že na podlaze leží složený papírek. Zvedl jsem ho. Byla to kopie nehody Lilah Towlové, kterou mi dala Margaret Dopplemeierová. Znovu jsem se ji pokusil přečíst, ale nebyl jsem o moc úspěšnější než prve. Rozeznal jsem pouze něco o pobřežní stráži a vysokých vlnách, ale to bylo vše. Strčil jsem papírek do kapsy, upravil se a byl jsem připravený na cestu do Malibu.

V zadní části kavárny jsem našel placený telefonní aparát a zavolal z něj na policejní stanici v Západním L. A. Měl jsem nejprve v úmyslu zanechat trochu spletitý vzkaz pro Mila, ale rozmyslel jsem si to a požádal jsem o Delana Hardyho. Po několikaminutovém čekání jsem se dověděl, že je v terénu. Zanechal jsem mú tedy trochu spletitý vzkaz, zaplatil jsem a zamířil do Malibu.

Auto jelo pomalu, ale při spřádání svých plánů jsem s tím počítal. Chvilku před sedmou jsem dojel na Rambla Pacifica a deset minut po sedmé jsem minul dopravní značku odkazující na Domov opuštěných dětí. Nade mnou visela temná bezhvězdná obloha. Ze vzdálené rokle zavyl kojot. Kolem auta tu a tam proletěl noční pták nebo netopýr. Vypnul jsem světla a další dva kilometry jsem jel doslova po hmatu. Nebylo to moc složité, až na to, že se malé auto rozhýbalo při každé prasklině nebo hrbolu a všechny nárazy přenášelo přímo na můj kosterní systém.

Zastavil jsem asi osm set metrů před odbočkou do Domova. Hodinky ukazovaly čtvrt na osm. V dohledu ani doslechu nebylo jediné auto. Modlil jsem se, aby to tak zůstalo, protože jsem zastavil autíčko kolmo k cestě a zablokoval oba pruhy: zadními koly směrem ke strži a předními čelem k hustému křoví. Seděl jsem v tmavé kabině, pistoli v ruce, a čekal.

Dvacet tři minuty po sedmé jsem uslyšel zvuk blížícího se auta. O minutu později se nahoře na cestě objevila hranatá světla lincolnu. Vyskočil jsem z auta, doběhl do křoví a přikrčil se tam. Napětím jsem zatajil dech.

Prázdného auta si všiml pozdě a musel dupnout na brzdy. Nechal běžet motor a zapnutá světla. S klením vešel do paprsku světla, které mu změnilo bílé vlasy ve stříbro. Měl na sobě černé sportovní sako a bílou košili, černé kalhoty a černobílé golfové boty se střapci. Vše pečlivě vyžehlené, bez poskvrnky.

Rukou přejel po boku autíčka, sáhl na kapotu, zavrčel a naklonil se do otevřených dveří řidiče.

Přišla má chvíle. Vykradl jsem se z příkopu a přiložil mu zbraň k zádům.

Ve skutečnosti jsem střelné zbraně nenáviděl. Můj otec je miloval, sbíral je. Nejprve to byla značka Luger, památka na druhou světovou válku. Pak pušky na vysokou, brokovnice, automatické pistole koupené v zastavárně, starý zrezivělý kolt, hrozivě vypadající italské pistole s dlouhou hlavní a vyřezávanou pažbou, modré ocelové dvaadvacítky. S láskou je leštil a vystavoval ve své pracovně v prosklené skříni z třešňového dřeva. Většina byla nabitá a otec si s nimi hrál u televize. Volal mě k sobě a ukazoval mi konstrukci, krásné zdobení, mluvil o rychlosti komory, kalibru, ústí, pažbě. Pamatuji si pach mazacího oleje a odér spáleného doutnáku, jež mu pronikly pod kůži rukou. Jako malý kluk jsem měl noční můry o zbraních, které utečou ze svých bidýlek jako domácí mazlíčci ze svých klícek, jednají pudově, štěkají a vrčí…

Jednou se pohádal s mou matkou. Byla to hlasitá a nepěkná hádka. V návalu vzteku přistoupil ke skříni a popadl první kus, který mu padl do ruky – luger, germánsky účinný. Namířil na ni. Vidím to, jako by se to stalo dnes: matka vykřikla: „Harry!“ a on si uvědomil, co dělá. Vyděsil se a hodil zbraň na podlahu jako jedovatého hada. Natáhl k matce ruce a koktal omluvu. Už to nikdy neudělal, ale ta vzpomínka ho změnila. Jeho, oba – a mě, pětiletého prcka, který stál při tom incidentu ve dveřích, napůl skrytý, zabalený v dece, a díval se. Od té chvíle jsem nenáviděl zbraně. Ale tu noc na cestě se mi dotek osmatřicítky, zapíchnuté hlavní do Towlova saka, zamlouval.

„Nastupte do auta,“ šeptal jsem, „sedněte za volant a nehýbejte se, jinak vám vystřelím střeva.“

Poslechl. Rychle jsem oběhl auto a sedl si vedle něj.

„Vy,“ reagoval.

„Nastartujte.“ Přiložil jsem pistoli k jeho boku, tvrději, než bylo nutné.

Autíčko se se zakašláním probudilo k životu.

„Zajedte na kraj cesty, tak, aby dveře na vaší straně byly přímo proti skále. Pak vypněte motor a klíčky vyhoďte z okna.“ S aristokraticky nehybným pohledem udělal, co jsem nařídil.

Vystoupil jsem a jemu přikázal udělat totéž. Dveře na jeho straně blokovalo čtyřicet centimetrů žuly. Přesunul se na stranu spolujezdce a vystoupil. Zůstal nehybně stát, stoicky klidný.

„Dejte ruce vzhůru.“

Věnoval mi povýšený pohled, ale poslechl.

„Tohle je urážející,“ řekl.

„Jednou rukou vytáhněte klíčky od vašeho auta. Pomalu je hodte na zem. Tam.“ Ukázal jsem na místo asi čtyři metry od něho. Se zbraní namířenou na něj jsem klíčky sebral.

„Jděte ke svému autu a sedněte si za volant. Obě ruce položte na volant tak, abych na ně viděl.“

Následoval jsem ho k lincolnu. Nastoupil jsem dozadu, sedl si za něj a špičku hlavně mu položil do jamky na spodní části lebky.

„Anatomii znáte,“ řekl jsem potichu. „Jedna kulka do prodloužené míchy a světla světa pro vás navždy zhasnou.“

Mlčel.

„Docela se vám povedlo zaneřádit si svůj vlastní život i životy mnoha dalších. Teď to padne všechno na vás. Nabízím vám šanci na částečné vykoupení. Zkuste jednou zachránit lidský život, místo toho, abyste ho zničil.“

„Zachránil jsem spousty životů. Jsem lékař.“

„Já vím, jste svátý ranhojič. Kde jste byl, když bylo třeba zachránit Caryho Nemetha?“

Z hloubky jeho těla vyšel suchý skřehotavý zvuk. Sám Towle ale navenek zůstal klidný a vyrovnaný.

„Předpokládám, že víte všechno.“

„Skoro všechno. Bratránek Tim umí být za správných okolností pěkně upovídaný.“ Uvedl jsem několik příkladů, aby viděl, že si nevymýšlím. Ani se nepohnul, seděl se stoickým klidem, ruce položené na volantu. Bělovlasá figurína naaranžovaná na výstavu.

„Mé jméno jste znal ještě dřív, než jsme se setkali,“ pokračoval jsem, „a to díky té záležitosti s Hicklem. Když jsem vám zavolal, pozval jste mě k sobě, abyste zjistil, kolik mi toho Melody řekla. Tehdy mi to nedávalo smysl – zaneprázdněný pediatr, který si udělá čas sednout si a popovídat si tváří v tvář. Vše, o čem jsme mluvili, mohlo být prodiskutováno po telefonu. Chtěl jste si mě vyposlechnout a ohodnotit. Pak jste se pokusil znemožnit mi další postup.“

„Měl jste reputaci vytrvalého člověka.“ řekl. „A věci se začaly hromadit.“

„Věci? Nemyslíte tím náhodou těla?“

„Není třeba být melodramatický.“ Mluvil jak filmový android: monotónně, bez emocí, bez zaváhání.

„O to se ani nepokouším. Nějak ale nemůžu přestat myslet na několikanásobnou vraždu. Ten chlapec Nemeth. Handler. Elena Gutierrezová. Morry Bruno. A teď Bonita Quinnová a starý dobrý Ronnie Lee.“

Při posledním jméně sebou sice jemně, ale postřehnutelně trhl.

„Smrt Ronnieho Lee na vás nějak zvlášť zapůsobila?“

„Ne, jen mi to jméno nic neříká. To je vše.“

„Ronnie Lee Quinn. Bonitin exmanžel. Melodyin otec. Blonďák, vysoký, s výrazem šílence a se špatnou levou stranou těla. Postižený hemiparézou. S jižanským přízvukem McCaffreyho to mohlo znít, jako by mu říkal Earl.“

„Aha,“ řekl, potěšený, že mu věci konečně dávají smysl. „Earl. Nechutný chlap. Neupravený. Pamatuji si, že jsem se s ním párkrát setkal.“

„Spodina, že?“

„Pokud myslíte.“

„Byl to jeden z McCaffreyho zlých hochů z Mexika. Ten ho vzal s sebou a nechal dělat špinavou práci. Pravděpodobně chtěl vidět své dítě, tak mu ji McCaffrey našel. Ji a Bonitu. Pak mu došlo, jak by se mu mohla hodit. Bonita byla chytrá, že? Nejspíš si myslela, že jste Santa Claus, když jste jí sehnal práci správcové v nemovitostech pana Minassiana.“

„Dokázala být uznalá,“ řekl Towle.

„Prokázal jste jí velkou laskavost. Naaranžoval jste to tak, abyste měli přístup k Handlerovu bytu. Je správcová a má univerzální klíč. Pak jednou přijde s Melody do ordinace na kontrolu a ‚ztratí‘ kabelku. Je to tak jednoduché, ta ženská je hrozně roztržitá. A nedojde jí to. Věci ztrácí pořád. Vy získáte klíč a McCaffreyho zrůdy se dostanou dovnitř, kdykoli se jim zlíbí – podívat se po páskách, zmasakrovat, zabít. Chudák Bonita s tím nemá nic společného, až na to, že se stane postradatelnou a skončí jako substrát pro úrodu cuket pro příští sklizeň. Hlupačka. Jen další spodina.“

„Tak se to nemělo stát. To v plánu nebylo.“

„Víte, jak to chodí s těmi nejlepšími plány.“

„Na své mládí jste příliš sarkastický. Doufám, že se tak nechováte ke svým pacientům.“

„Ronnie Lee oddělá Bonitu – možná to udělal na McCaffreyův příkaz nebo jen vyrovnával staré skóre. Teď se ale McCaffrey potřebuje zbavit taky Ronnieho Lee, který je sice kruťas a cvok, ale mohl by se vzepřít, kdyby viděl umírat svou dceru.“

„Jste nesmírně chytrý, Alexi, ale sarkasmus je opravdu vaše nepříjemná vlastnost.“

„Děkuji za upozornění. Vím, že jste expert na jednání s pacienty.“

„V podstatě ano, jsem. A jsem na to pyšný. Vždycky se mi brzy podaří navázat vztah s dítětem i rodinou, bez ohledu na to, z jak různého prostředí pocházejí. Je to první krok k poskytnutí kvalitní péče. To také učím studenty prvního ročníku, když vedu pediatrickou sekci Úvodu do klinické medicíny.“

„Fascinující.“

„Studenti mi dávají vynikající hodnocení. Jsem vynikající učitel.“

Zesílil jsem tlak osmatřicítky na jeho krk. Stříbrné vlasy se rozdělily, ale on se ani nepohnul. Ucítil jsem závan vůně vlasového tonika. Hřebíček a limetku.

„Nastartujte auto a zajedte ke kraji cesty. Hned za ten velký eukalyptus.“

Lincoln zaburácel a rozjel se, pak se zastavil.

„Vypněte motor.“

„Nebudte hrubý,“ řekl. „Nemusíte se pokoušet zastrašit mě.“

„Vypněte motor, Wille.“

„Doktore Towle.“

„Doktore Towle.“

„Musíte mi držet tu věc u hlavy?“

„Otázky tu budu klást já.“

„Připadá mi to zbytečné. Nejsme přece v levném hollywoodském filmu.“

„Máte pravdu. Je to horší. Krev je skutečná a nikdo se nezvedne a neodejde, až se kouř rozptýlí.“

„Už zase melodrama. Sladké melodrama.“

„Přestaňte to na mě hrát.“ řekl jsem rozzlobeně.

„Hrát? Copak my si hrajeme? Myslel jsem, že si hrají jen děti. Skáčou přes lano, panáka a tak.“ Nápadně zvýšil hlas.

„Dospělí si hrají taky,“ řekl jsem. „Nechutné hry.“

„Hry. Hry dětem pomáhají udržet integritu vlastního ega. Někde jsem to četl – u Eriksona? Piageta?“

Budto Kruger nebyl jediný herec v rodině, nebo se dělo něco, na co jsem nebyl připraven…

„Anna Freudová,“ zašeptal jsem.

„Ano, Anna. Jemná žena. Bylo by krásné se s ní setkat, ale jsme tak zaneprázdnění… Jaká škoda… Ego musí zachovat integritu. Za každou cenu.“ Chvíli seděl mlčky. Asi po minutě začal: „Ta sedadla potřebují vyčistit. Vidím na nich skvrnky. Teď se dá sehnat dobrý čistič na kůži… Viděl jsem ho v myčce aut.“

„Melody Quinnová,“ připomněl jsem a pokusil se přivést ho zpátky k tématu. „Musíme ji zachránit.“

„Melody. Hezká holčička. Hezká holčička je jako písnička. Milé dítě. Jako bych ji znal…“

Promluvil jsem na něj, ale on byl jako duchem nepřítomný. Pak se jako by vrátil a začal mluvit, ale jeho řeč byla čím dál víc nesouvislejší a zmatenější a v posledním stadiu už produkoval jen naprosto nesmyslnou směsici slov. Vypadalo to, že trpí, jeho aristokratická tvář byla zkřivená bolestí. Každých pár minut opakoval jako předepsaný katechismus větu: „Ego si musí zachovat integritu.“

Potřeboval jsem ho dostat do Domova, ale ve stávajícím stavu byl naprosto nepoužitelný. Začala se mě zmocňovat panika. Towle měl ruce stále položené na volantu, ale silně se mu třásly.

„Tabletky,“ vyrazil ze sebe.

„Kde?“

„Kapsa…“

„Vezměte si je,“ vybídl jsem ho, ne zcela zbavený podezření. „Sáhněte do kapsy a vytáhněte je. Tabletky, nic jiného. A neberte si jich moc.“

„Ne…, dvě tabletky… doporučená dávka… nikdy více… nikdy více… havran děl… a nikdy více…“

„Vezměte si je.“

Držel jsem zbraň stále namířenou na něj. Sundal ruku z volantu, sjel s ní do kapsy a vytáhl lékovku dost podobnou té, do které dávkoval ritalin pro Melody. Opatrně vyklepl dvě bílé tabletky, zavřel lékovku a odložil ji.

„Vodu?“ požádal jako dítě.

„Polkněte je nasucho.“

„Polknu…, protivo.“

Obě tabletky zmizely v jeho ústech.

Kruger měl pravdu. Towle byl opravdu dobrý ve stanovování dávek. Za dvanáct minut, které uběhly na mých hodinkách, vypadal a mluvil o hodně lépe. Přemýšlel jsem o vypětí, kterým každý den prochází, aby se udržel na očích veřejnosti v pořádku. Povídání o vraždách zhoubný proces bezpochyby urychlilo.

„Jsem hlupák, že jsem zapomněl na… odpolední dávku. Nikdy nezapomínám.“

Pozoroval jsem ho s až morbidním okouzlením. Sledoval jsem změny v řeči a chování, zatímco psychoaktivní substance převzaly vládu nad jeho centrálním nervovým systémem, postupně zvyšovaly rozsah pozornosti, vracely ho do kontextu, obnovovaly konverzační schopnosti dospělého člověka. Jako bych hleděl do mikroskopu a pozoroval primitivní organismus, jeho dělení a přeměnu v něco mnohem složitějšího a vyvinutějšího.

Když byl účinek léku dosud v prvním stadiu, Towle prohlásil:

„Udělal jsem hodně… zla. Gus mě nechal dělat zlé věci. Velmi špatné pro… muže mého postavení. Pro kohokoli mého rodu.“

Nechal jsem ho mluvit.

Nakonec se mu vrátilo jasné myšlení. Vypadal ostražitě a zdánlivě bez jakéhokoli postižení.

„Co to berete, thorazin?“ zeptal jsem se.

„Jeho variantu. Teď už si nějakou dobu řídím léčbu sám. Vyzkoušel jsem různé fenothiaziny… Thorazin byl dobrý, ale byl jsem po něm příliš ospalý. Nemohl jsem ho brát, zatímco jsem dělal lékařské prohlídky. Nechtěl jsem upustit dítě. Ne, nic takového. Strašná představa, upustit miminko. Tohle je nová účinná látka, mnohem lepší než všechny ostatní. Experimentální. Poslal mi ji výrobce. Stačí si napsat pro vzorky, použít za jménem lékařský titul, a není třeba nic zdůvodňovat ani vysvětlovat. Jsou více než ochotni vyhovět… Mám dobré zásoby. Musím ale brát odpolední dávku, jinak začnu být zmatený – a právě to se před chvílí stalo, že?“

„Ano. Jak dlouho trvá, než lék zabere?“

„U muže mé velikosti tak dvacet až pětadvacet minut – znamenité, že? Vyklepnout, šup do pusy, počkat a obrazovka se opět rozjasní. Život je mnohem snesitelnější. Veškerá bolest ustoupí. Ještě teď cítím, jak pracuje, jako by se ve mě bláto měnilo v křišťálově čistou vodu. Kde jsme skončili?“

„Mluvili jsme o špinavých hrátkách, které McCaffreyho perverzní klienti provozují s malými dětmi.“

„Já mezi ně nepatřím,“ řekl rychle.

„Vím. Ale pomáhal jste jim zneužívat stovky dětí, poskytl jste McCaffreymu čas a peníze, zařídil jste vypořádání s Handlerem, Gutierrezovou a Hicklem. Opakovaně jste předávkoval Melody Quinnovou, abyste jí zavřel pusu. Proč?“

„Už je po všem, že ano?“ zeptal se a viditelně se mu ulevilo.

„Ano.“

„Vezmou mi licenci a nebudu moci dál provozovat lékařskou praxi.“

„Naprosto jistě. Nemyslíte, že to tak bude nejlepší?“

„Asi ano,“ řekl váhavě. „Přesto mám pořád pocit, že na mě čeká spousta přínosné práce.“

„Budete mít příležitost,“ ujistil jsem ho. Uvědomil jsem si, že lék zabírá víc než dobře. „Pošlou vás na místo, kde stres takřka neexistuje. Žádné papírování, faktury, účty a jiné nepříjemnosti spojené s lékařskou praxí. Žádný Gus McCaffrey, který vám říká, co dělat, jak vést svůj život. Jen vy – a budete vypadat a cítit se skvěle, protože vám nechají vaše léky a budete dále pomáhat ostatním. Lidem, kteří pomoc potřebují. Jste léčitel a budete schopen jim pomoci.“

„Budu schopen jim pomoci,“ opakoval.

„Rozhodně.“

„Jeden člověk pro druhého. Ničím nezatížený.“

„Ano.“

„Mám skvělý přístup k pacientům, když jsem v pořádku, když ne, všechno začne být zmatené a všechno bolí – dokonce i představy bolí, myšlenky umí být bolestivé. Když k tomu dojde, nejsem v nejlepším stavu. Ale když mi všechno funguje, tak jak má, udělám pro lidi cokoli, abych jim pomohl.“

„Já to vím, doktore. Znám vaši reputaci.“

McCaffrey mi povídal o vrozené inklinaci k altruismu. Věděl jsem, k čemu to využíval.

„Jsem Gusovi zavázán,“ řekl. „Ne kvůli nějakým neobvyklým sexuálním sklonům. Je tu spojení s ostatními – se Stuartem a Eddym. Už od dětství jsem věděl o jejich – zvláštních způsobech. Všichni jsme vyrůstali na izolovaném místě, na velmi podivném místě. Pěstovali nás jako orchideje. Soukromé hodiny toho i tamtoho, museli jsme vhodně vypadat, vhodně se chovat. Občas si říkám, jestli ta kultivovaná atmosféra nenadělala více škod než užitku. Koukněte, jak jsme skončili. Já se svými záchvaty – vím, že dnes už to má své označení – a Stuart a Eddy se svými divnými sexuálními dispozicemi.

Začali si spolu hrát jednou v létě, když nám bylo devět nebo deset. Pak s jinými dětmi. Malými dětmi, mnohem menšími. Neměl jsem o jejich počínání valné mínění, až na to, že mě takové věci vůbec nezajímaly. Ve způsobu naší výchovy se dobré nebo špatné nezdálo být tak důležité jako vhodné a nevhodné. „To není vhodné,“ říkával otec. Věřím, že kdyby je jejich otcové přistihli při hře s malými chlapci, jejich popis celé situace by zněl: nevhodné. Jako by použili špatnou vidličku při obědě.“

Jeho popis vyrůstání na Brindamooru se až podivuhodně shodoval s tím, co mi řekl Van den Graaf. V tu chvíli mi připadal podobný nádherné zlaté rybě v akváriu: krásné, parádní, vyšlechtěné mutacemi a stoletími množení v rámci jednoho druhu, vyrůstající v chráněném prostředí. V konečném součtu ale zakrnělé a nepřizpůsobitelné realitě života.

„Po sexuální stránce jsem byl docela normální. Oženil jsem se, stal se otcem dítěte, syna. Choval jsem se přiměřeně. Stuart a Eddy byli dál mými kámoši, pokračovali ve svých zvrácených způsobech. Bylo to, jako žij a nechej žít. Oni se nikdy nezmínili o mých záchvatech a já jsem je nechal být. Stuart byl doopravdy fajn kamarád, nepříliš chytrý, ale s dobrými úmysly. Byla škoda, že musel… Kromě té jedné výstřednosti to byl dobrý člověk. Eddy byl – je – jiný. Má smysl pro humor, ale ten humor je zlý. V jeho povaze je něco odporného. Je od přírody jedovatý a sarkastický – proto jsem citlivý na takový druh chování. Možná to je kvůli jeho velikosti…“

„Vaše spojení s McCaffreym,“ pobídl jsem ho.

„Malí muži takoví obvykle jsou. Vy jste – teď to nejsem schopen posoudit, ale jestli si dobře pamatuji, jste střední postavy. Je to tak?“

„Měřím sto osmdesát dva centimetry,“ řekl jsem unaveně.

„To je střední postava. Já jsem byl vždycky vysoký. Můj otec byl vysoký. Je to tak, jak předpověděl Mendel – dlouhé lusky, krátké lusky –, genetika je fascinující oblast, že ano?“

„Doktore…“

„Zajímal jsem se o vliv genetiky na mnoho znaků. Například intelektuálních. Liberální dogma nás nutí věřit, že prostředí má největší vliv na inteligenci. To je rovnostářský předpoklad, ale realita ho nepodporuje. Dlouhé lusky, krátké lusky. Malí rodiče, malé děti. Hloupí rodiče, hloupé děti. Já sám jsem heterozygota. Můj otec byl nesmírně chytrý. Matka byla irská kráska, ale v myšlení trochu jednoduchá. Žila ve světě, kde z ní kombinace těchto dvou znaků udělala skvělou hostitelku. Otcův výstavní kousek.“

„Vaše spojení s McCaffreym,“ přerušil jsem ho ostře.

„Mé spojení? Och, nic vážného. Pouze život a smrt.“

Rozesmál se. Bylo to poprvé, co jsem ho slyšel smát se, a doufal jsem, že i naposledy. Z jeho úst vycházel prázdný disonanční zvuk, vlezlá hudební chyba, která nahlas zazní uprostřed symfonie.

„Bydlel jsem s Lilah a Williem juniorem ve třetím patře Jedsonské koleje. Stuart a Eddy měli pokoj v prvním patře. Jako ženatému studentovi mi byl přidělen větší pokoj – skutečně pěkný byteček, když na to přijde. Dva pokoje, koupelna, obývací pokoj, kuchyňka. Ale žádná knihovna, žádná studovna, takže jsem se učil u kuchyňského stolu. Lilah z toho udělala pěkné místo k bydlení – ubrusy, závěsy, výzdoba. Willie měl v té době něco přes dva roky. Byl jsem v posledním ročníku a potýkal jsem se s některými přípravnými semináři na lékařskou fakultu – s fyzikou, organickou chemií. Nikdy jsem nebyl příliš chytrý. Ale když jsem se soustředil a věnoval nějakému úkolu, docela se mi dařilo. Zoufale jsem se chtěl dostat na medicínu svým vlastním přičiněním. Můj otec a jeho otec byli lékaři a oba byli vynikající studenti. Za mými zády se žertovalo o tom, že jsem zdědil matčinu hlavu i vzhled – mysleli si, že je neslyším, ale já jsem slyšel až moc dobře. Moc jsem jim chtěl ukázat, že dokážu uspět svou zásluhou, ne proto, že jsem syn Adolfa Towla.“

Tu noc, co se to stalo, se Willie necítil dobře, nemohl spát. Křičel a plakal a Lilah byla úplně vyčerpaná. Ignoroval jsem její prosby o pomoc, ponořil jsem se do knih a snažil se uzavřít před vším ostatním. Musel jsem si zlepšit známky. Bylo to nutné. Čím neklidnější jsem byl, tím méně jsem byl schopen se soustředit. Pokusil jsem se to zvládnout tím, že jsem si vytvořil jakési tunelové vidění.

Lilah se mnou měla vždy trpělivost, ale tu noc už začala zuřit a povolily jí nervy. Vzhlédl jsem a viděl, jak po mně jde, ruce – měla malé ruce, byla celkově drobná – ruce zatnuté v pěst, ústa otevřená, myslím, že něco křičela, oči plné nenávisti. Vypadala jako dravec chystající se slétnout dolů a vrhnout se na mě. Odstrčil jsem ji. Upadla nazad a hlavou se uhodila do rohu sekretáře – ohyzdného kusu nábytku, starožitnosti, kterou jí věnovala matka – a zůstala ležet. Jen tak tam ležela.

Vidím to všechno, jako by se to stalo včera. Lilah tam leží a nehýbe se. Zvednu se ze židle, jsem jako ve snu, všechno se houpe, všechno je zmatené. Zprava po mně něco jde, něco jako myš, krysa. Plácnutím to odeženu pryč. Ale není to krysa, ne, ne. Je to Willie a vrací se ke mně, brečí a chce svou mámu, bouchá mě. Jen mlhavě si uvědomuji jeho přítomnost a opět ho uhodím, ze strany do hlavy. Příliš silně. Padá, dopadne na zem a tiše leží. Nehýbe se. Na tváři se mu dělá velká podlitina… Moje žena, moje dítě. Usmrceni mou rukou. Chystal jsem se najít žiletku, podřezat si žíly, skoncovat s tím.

Za zády se mi najednou ozve Gusův hlas. Stojí ve dveřích, obrovský, obézní, zpocený, v pracovních šatech, koště v ruce. Správce, který v noci uklízí kolej. Cítím ho – amoniak, tělesný pach, čisticí prostředky. Slyšel hluk a přišel se podívat. Dívá se na mě, dlouhým, tvrdým pohledem, pak na těla. Kleká si a hmatá pulz. Jsou mrtví/ říká nevzrušeným hlasem. Na vteřinku mám pocit, že se usmívá, a jsem připravený ho praštit a spáchat třetí vraždu. Pak se jeho úsměv vytratí a on se mračí. „Sedni si,“ přikazuje. Nejsem zvyklý, aby mi rozkazoval někdo z jeho třídy. Ale jsem slabý a zdrcený bolestí, kolena se mi podlamují, všechno se začíná rozplétat… Odvracím se od Lilah a Willieho, sedám si a dávám hlavu do dlaní. Začínám plakat. A začínám být stále zmatenější… Přichází záchvat. Všechno mě najednou bolí. Nemám žádné tabletky, jako je tomu o léta později, až budu lékařem. Teď jsem jen student připravující se na medicínu, bezmocný a zraněný.

Gus telefonuje. O chvíli později se v pokoji objeví Stuart a Eddy, mí kamarádi, jako postavy vcházející na jeviště uprostřed krvavého dějství… Ti tři spolu mluví, občas se na mě kouknou, něco si mumlají. První ke mně přijde Stuart. Dává mi ruku na rameno. „Víme, že to byla nehoda, Wille,“ říká. „Víme, že to nebyla tvá chyba.“ Začnu se s ním hádat, ale slova mi uvíznou v hrdle… Kvůli tomu záchvatu se mi špatně mluví, bolí to… Vrtím hlavou. Stuart mě utěšuje, říká, že všechno bude v pořádku. O všechno se postarají. Připojí se ke Gusovi a Eddymu.

Zabalí těla do pokrývek a říkají, ať nikam neodcházím. Na poslední chvíli se rozhodnou nechat u mě Stuarta. Gus a Eddy odcházejí s těly. Stuart mi podává kávu. Brečím. Brečím, až z toho usnu. Ti dva se později vrátí a radí, co mám ohlásit policii. Nacvičují se mnou, takoví jsou to dobří kamarádi. Vedu si dobře. Ujišťují mě o tom. Trochu se mi uleví. Jsem dobrý aspoň v něčem. Umím hrát. O tom koneckonců chování k pacientům je. Dát obecenstvu, po čem touží… Mé první obecenstvo je policie. Pak důstojník z pobřežní stráže – rodinný přítel. Našli Lilahino auto. Její tělo je rozmočené a nafouklé. Nemusím ji identifikovat, pokud je to pro mě příliš mučivé. V jejích rukou se našly kousky Willieho oblečení. Jeho tělo odplavalo. Odliv, vysvětluje důstojník. Pokračují v pátrání… Jsem zlomený a připravuji se na další show, kondolující zástup, tisk…

Příliv, zamyslel jsem se, pobřežní stráž. Něco mi na tom…

„O několik měsíců později mě vzali na lékařskou fakultu,“ říkal právě Towle. „Stěhuji se do Los Angeles. Stuart jde se mnou, ačkoli oba víme, že nebude schopen medicínu dokončit. Eddy jde na právnickou fakultu v Los Angeles. Hlavy se opět spojují – tak nám říkali. Tri Hlavy státu.“

Máme nové životy, nikdy se nikdo ani slovem nezmíní o laskavosti, kterou mi prokázali. O té noci. Víc než kdy předtím odhalují přede mnou svou sexuální zvrácenost, nechávají nechutné fotografie tam, kde je můžu najít, neobtěžují se něco skrývat nebo zastírat. Vědí, že nemůžu nic říct, ani kdybych našel ve své posteli desetileté dítě. Váže nás zahnívající vzájemná závislost.

Gus zmizel. Za několik let, když už je ze mě lékař na cestě k vynikajícímu postavení, se objeví v mé ordinaci, když už jsou všichni pacienti pryč. Je ještě tlustší, dobře oblečený, už žádný správce. Teď, žertuje, je božím mužem. Ukazuje mi titul z teologie. Je zpátky a žádá ode mě laskavost. Chce splatit staré dluhy. Zaplatil jsem mu ten večer a platím mu tak nebo onak dodnes/7

„Je čas přestat platit,“ řekl jsem. „Neobětujte mu Melody Quinnovou.“

„To dítě má svůj osud zpečetěný. Naléhal jsem na Guse, aby ji odložil. Její nehodu. Říkal jsem mu, že vůbec není jasné, že něco viděla nebo slyšela. Ale on už se nedal zastavit. Co pro něj znamená jeden život?“ odmlčel se. „Představuje pro něj Melody opravdu nebezpečí?“

„Ani ne. Seděla u okna a viděla stíny.“ V jednom z nich poznala svého otce – neznala ho, ale měla fotografii. Ten den, kdy jsem ji hypnotizoval, hned po tom sezení, se o něm spontánně rozpovídala. Ukázala mi fotku a tretku, kterou jí dal. Když začala mít ty noční děsy, měl jsem si to uvědomit. Myslel jsem, že v ní ta hypnóza nic neprobudila, ale opak byl pravdou. Přinesla jí vzpomínky na otce, na to, jak ho vidí oknem krást se do Handlerova bytu. Věděla, že se stalo něco zlého. Věděla, že její tatínek provedl něco strašného. Potlačila to v sobě, ale všechno se jí vrátilo ve spánku.

Všechno mi začalo dávat smysl, když jsem viděl vodítko, které za sebou nechala, když přišel Ronnie Lee a unesl ji i její matku. Svraštělou hlavu, do té doby drahocennou věc, symbol tatínka. Tím, že ji opustila, dala najevo, že svého otce odepsala, pochopila, že je to zlý člověk, který se vrátil ne na návštěvu, ale aby ubližoval. Možná zacházel hrubě s Bonitou, možná na ni škaredě mluvil. Ať už to bylo cokoli, věděla své.

Při pohledu zpátky se mi vše zdálo logické, ale tehdy se potřebné asociace nedostavily.

„Je to ironie.“ pokračoval Towle. „Předepsal jsem jí ritalin, abych měl kontrolu nad jejím chováním, a stejný lék jí způsobil nespavost, kvůli které byla vzhůru v nesprávnou dobu.“

„Opravdu je to ironie,“ potvrdil jsem. „Teď tam zajedeme a odvezeme ji. Vy mi pomůžete. Až bude po všem, postarám se, aby se vám dostalo řádné péče.“

Mlčel. Seděl vzpřímeně na sedadle přede mnou a ze všech sil se snažil vypadat vznešeně.

„Žádáte mě o pomoc?“

„Žádám, doktore.“

„Žádosti se vyhovuje.“

29

Lehl jsem si na podlahu lincolnu a přikryl jsem se dekou.

„Stále vám mířím na páteř.“ upozornil jsem ho. „Nečekám sice žádné potíže, ale neznáme se dost dlouho na to, abych vám mohl plně důvěřovat.“

„Chápu,“ řekl. „A neuráží mě to.“

Dojel k příjezdové cestě k Domovu, zatočil doleva a jel pomalu a hladce až k drátěnému plotu. Prokázal se hlasem do mluvítka a byl vpuštěn dovnitř. Krátce zastavil u strážní budky, vyměnil si pár zdvořilostních vět, několikrát zaznělo „doktore, pánové“ a byli jsme uvnitř.

Dojel na opačný konec parkoviště.

„Zaparkujte mimo dosah světla,“ zašeptal jsem.

Auto zastavilo.

„Je tu čisto,“ řekl.

Vyhrabal jsem se zpod deky, vystoupil z auta a pokynul Towlovi, aby vystoupil taky. Bok po boku jsme kráčeli po pěšině do kopce. Poradci nás míjeli ve dvojicích, uctivě Towla pozdravili a šli dál. Snažil jsem se vypadat jako jeho společník.

Noční Domov byl oázou klidu. Zpoza stromů zaznívaly tóny táborových písní. „Sto lahví piva“. „Zuzana“. Byly to dětské hlasy. A rozladěná kytara. Mikrofonem zesílený hlas dospělé osoby udílející příkazy. Komáři a můry zápasili o prostor kolem hříbkovitých světýlek zasazených do listí pod našima nohama. Vzduch sladce voněl jasmínem a oleandrem. Tu a tam zašuměl oceán – tak blízký, a přesto neviditelný. Nalevo se rozprostíraly šedozelené Louky. Dostatečně příjemné pohřebiště… A lesík, temné, borovicové útočiště…

Minuli jsme bazén a oba jsme si dávali velký pozor, abychom neuklouzli na vlhkém betonu. Towle kráčel jako starý válečník mířící do své poslední bitvy, bradu vzhůru, ruce podél těla, rázným pochodem vpřed. Osmatřicítku jsem držel v dostřelu.

Nikým nepozorováni jsme došli k bunkrům.

„Je to tenhle.“ ukázal jsem. „Ten s modrými dveřmi.“

Sešli jsme po rampě. Ztěžka otočil klíčem a byli jsme uvnitř.

Budova se dělila na dvě místnosti. První byla prázdná, až na skládací židli zasunutou pod hliníkovým karetním stolkem. Holé nenatřené stěny páchly plesnivinou. Podlahu tvořily betonové desky a betonový byl i strop. Uprostřed stropu se černal čtvercový otvor odhalující noční oblohu. Jediným zdrojem světla byla volně zavěšená žárovka.

Melody jsme našli v zadní části. Ležela na vojenském lůžku, přikrytá hrubou olivově zelenou pokrývkou a připoutaná koženými řemínky kolem kotníků a hrudníku. Pomalu oddechovala. Spala s pootevřenými ústy a hlavou nakloněnou na stranu. Její bledé, uplakané tváře vypadaly v pološeru jako průsvitné. Tvář rámovaly prameny rozcuchaných vlasů. Byla malinká, zranitelná, ztracená.

V nohách postele ležel plastový tác s nesnědenou vaječinou, bramborovými hranolky nevábného vzhledu, povadlým salátem á otevřenou krabičkou mléka.

„Rozvažte ji,“ ukázal jsem pistolí.

Towle se k ní sklonil a snažil se v šeru rozvázat řemínky.

„Co jste jí dával?“

„Valium, vysokou dávku. A navíc thorazin.“

Kouzelný elixír doktora Towla.

Uvolnil pouta a stáhl pokrývku. Melody měla na sobě špinavé džínsy a červenobíle pruhované tričko s obrázkem pejska Snoopyho. Vyhrnul jí tričko, poklepal na bříško, pohmatem ověřil pulz a položil ruku na čelíčko: hrál si na doktora.

„Je hubená, ale jinak vypadá zdravě,“ prohlásil.

„Zabalte ji. Dokážete ji nést?“

„Samozřejmě,“ odpověděl naštvaně, že jsem si dovolil pochybovat o jeho síle.

„Dobře. Tak ji zvedněte.“

Vzal holčičku do náruče a zvedl se. Hotové ztělesnění Velkého bílého otce. Holčička vzdychla, otřásla se a přitiskla se k němu.

„Venku ji neste úplně zabalenou.“

Začal jsem se otáčet. Za mými zády se ozval tichý, melodický hlas s protáhlým přízvukem.

„Ani se nehněte, doktore Delaware, nebo vám ustřelím tu vaši zasranou hlavu.“

Znehybněl jsem.

„Polož ji, Wille. A jemu vezmi zbraň.“

Towle se na mě rozpačitě podíval. Pokrčil jsem rameny. Jemně položil Melody na postel a přikryl ji. Podal jsem mu osmatřicítku.

„Postavte se ke zdi a ruce dejte nad hlavu, doktore. Prohledej ho, Wille.“

Towle mě poplácal od ramen až ke kotníkům.

„Otočte se.“

McCaffrey stál a usmíval se. Zabíral celý dveřní otvor mezi oběma místnostmi. V jedné ruce držel třistasedmapadesátku magnum, ve druhé polaroid. Měl oblečenou měňavou limetkově zelenou kombinézu zdobenou spoustou kapes a přezek a odpovídající limetkové koženkové boty. V mdlém světle odrážel jeho obličej barvu oblečení a vypadal taky nazelenalý.

„Ale, ale, Wille. Jakou neplechu dnes chystáš?“

Velký lékař svěsil hlavu a nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„Dnes nemáš povídavou náladu, Wille? To je v pořádku, popovídáme si později.“ Bezbarvé oči se zúžily do štěrbin. „Teď ještě musíme něco vyřídit.“

„Tohle je altruismus ve vašem pojetí?“ Podíval jsem se na Melody.

„Zavři hubu!“ štěkl. Obrátil se na Towla: „Svlékni ji.“

„Gusi – já – proč?“

„Udělej, co jsem řekl, Wille.“

„Už ne, Gusi,“ prosil Towle. „Už jsme toho udělali dost.“

„Ne, ty idiote. Ještě jsme toho zdaleka neudělali dost. Tady ten šťoural je schopný způsobit mně i tobě spoustu problémů. Vymyslel jsem plán, jak ho umlčet, ale zjevně se o něj budu muset postarat sám.“

„Plán,“ řekl jsem pohrdavě. „Halstead už hnije na opuštěném staveništi s krkem propíchnutým železnou tyčí. Byl to trouba, stejně jako ostatní vaši otroci.“

McCaffrey sevřel odulé rty.

„Varuji vás.“ procedil.

„To je vaše specialita, že?“ pokračoval jsem ve hře o čas. Viděl jsem, jak se jeho masivní silueta pohnula, jak se snažil držet mě na mušce. Ztěžovala mu to ale tma a také Towle, který se dostal mezi nás, jak se neustále nervózně vrtěl pod pohledem svého šéfa. „Máte úžasnou schopnost vyhledávat různé hlupáky, ztracené existence, emoční kriply, ty, kteří šlápli vedle. A se stejnou dovedností dokážete vyhrabat jejich špínu. Zaměříte se na otevřené rány, vrazíte do nich své pařáty a vycucnete je jako mouchy.“

„Ó, jaký máte smysl pro dramatičnost,“ pronesl zpěvavým hlasem. Očividně se snažil ovládnout vztek. Nacházeli jsme se v malém prostoru a impulzivní jednání by mohlo být nebezpečné.

„Její šaty, Wille,“ připomněl. „Sundej jí je. Všechny.“

„Gusi…“

„Dělej, ty ufňukaný mazánku!“

Towle zvedl ruku před obličej, jako dítě v obraně před očekávaným pohlavkem. Když žádný nepřišel, obrátil se k dítěti.

„Jste doktor,“ pokoušel jsem se ho zarazit. „Uznávaný lékař. Neposlouchejte toho…“

McCaffrey se rychle, rychleji, než bych od něj očekával, pohnul dopředu na místo, které předtím Towle uvolnil. Máchl svou sloní rukou a praštil mě pistolí ze strany do hlavy. Upadl jsem na podlahu. Obličej mi vybuchoval bolestí. Dlaněmi jsem si chránil hlavu před dalším úderem a cítil jsem, jak mi mezi prsty stéká krev.

„Teď laskavě zůstaňte tam, pane, a držte tu svou posranou hubu zavřenou.“

Towle stáhl Melody tričko a odhalil bílý propadlý hrudníček s šedomodrými pruhy žeber.

„Teď kalhoty. Kalhotky. Všechno.“

„Proč to děláme Gusi?“ chtěl vědět Towle. Jedno ucho jsem měl natrhnuté a zalité krví, ve druhém mi zalehlo a hučelo v něm, takže jsem jeho řeč slyšel nezřetelně. Napadlo mě, jestli stres nenarušil biochemickou bariéru, kterou si vybudoval kolem své narušené mysli.

„Proč?“ McCaffrey se rozchechtal. „Nejsi zvyklý vidět tyhle věci z první ruky, Wille, že ne? Doted jsi hrál svou bezpečnou roli, užíval sis v luxusním odstupu. Ale nevadí, vysvětlím ti to.“

Zvedl obočí a podíval se opovržlivě na Towla. Pak stočil pohled na mě a rozesmál se. Ten zvuk se nepříjemně rozléhal v iné poraněné lebce. Krev mi nepřestávala stékat po obličeji. Měl jsem pocit, jako by má hlava celá změkla a uvolnila se z krku. Začalo mi být špatně a měl jsem mžitky před očima. Zdálo se mi, že se podlaha kolem mě zvedá. Zmocnil se mě strach, když mě napadlo, že mě Gus udeřil tak silně, až způsobil poranění mozku. Věděl jsem, co dokáže subdurální hematom s křehkou šedou hmotou, tak důležitou pro normální život…

Bojoval jsem se slabostí a zamlženým viděním a napadaly mě šílené myšlenky. Představoval jsem si svůj mozek rozplácnutý na tácu nějakého patologa, který se snaží stanovit místo zranění. Pistole mě udeřila do levé strany – strany dominantní hemisféry, protože jsem pravák…, nebylo to dobré. Dominantní strana řídí logické procesy: úvahy, analýzy, dedukce – myšlenkové pochody, na kterých jsem se během těch třiceti let stal závislý. Bál jsem se, že to všechno ztratím, že upadnu do šera a zmatenosti. Pak jsem si vzpomněl na dvouletého Willieho juniora, který dostal stejnou ránu. Ztratil všechno…, což pro něj mohlo být vysvobozující. Protože kdyby přežil, bylo by poškození velké. Levá strana/pravá strana… příliv…

„Sehrajeme tady malé představení, Willie,“ přednášel McCaffrey. „Já budu producent a režisér. Ty budeš můj asistent, pomůžeš mi s rekvizitami.“ Kamerou opsal půlkruh. „Hvězdami tohoto představení budou Melody a náš přítel doktor Alex Delaware. Název se přímo nabízí – ‚Smrt cvokaře‘ s podtitulem Přistižen při činu. Drama o morálce.“

„Gusi…“

„Zápletka je následující: Doktor Delaware, záporný hrdina, je starostlivý, citlivý dětský psycholog. Avšak co jeho kolegové a pacienti netuší, je skutečnost, že si svou profesi nevybral z žádného smyslu pro altruismus. Ne, doktor Delaware si práci dětského psychologa vybral proto, aby byl nablízku dětem. Aby si mohl hrát s jejich genitáliemi. Je to deviant s nízkými pudy. Zlý a vážně narušený člověk.“ Odmlčel se a shlédl na mě. Usmíval se a těžce dýchal. I přes noční chlad se silně potil a brýle mu sklouzávaly po tučném nose. Temeno hlavy měl úplně mokré. Podíval jsem se na osmatřicítku v Towlově ruce a pohledem jsem měřil vzdálenost mezi ní a místem, kde jsem ležel. McCaffrey si toho všiml, zavrtěl hlavou a němě pronesl ne. Přitom odhalil zuby.

„Hnán touto zvrácenou motivací požádá o členství v Brigádě gentlemanů. Navštíví Domov. Ukážeme mu, jak to u nás chodí. Prověříme si ho a výsledky ukážou, že se do našeho bratrstva nehodí. Odmítneme ho. Zuří a je zklamaný, protože je mu odepřena dodávka malých hladounkých sladounkých holátek. Doslova to v něm vaří.“

Přestal povídat a vydal oplzlý chlemtavý zvuk. Melody se ve spánku zavrtěla.

„Vaří to v něm,“ opakoval. „Dusí se ve své vlastní šťávě. Nakonec jeho vztek dostoupí vrcholu a on se jednou v noci vloupe do Domova a slídí, dokud nenajde vhodnou oběť. Ubohou osiřelou holčičku, bezbrannou, ležící o samotě v posteli, protože má chřipku. Šílenec nad sebou ztrácí kontrolu. Znásilní ji, doslova ji roztrhá – pitva ukáže neobvyklou krutost, Wille. Svůj příšerný čin si fotí. Když to nebohé dítě křičí o život, objevíme se my – ty a já, Wille –, protože náhodou procházíme kolem. Běžíme jí na pomoc, ale už je příliš pozdě. Dětský život vyhasíná.

S odporem hledíme na ten strašlivý masakr. Odhalený Delaware se vztyčí proti nám, zbraň v ruce. Hrdinsky ho přemůžeme, srazíme na zem, bijeme se o pistoli a v zápalu boje je vrah smrtelně zraněn. Dobří hoši vítězí a v údolí opět zavládne klid a mír.“

„Amen,“ řekl jsem.

Ignoroval mě.

„To není špatné, že? Wille?“

„Gusi, tohle nevyjde.“ Towle se opět postavil mezi nás. „On všechno ví – o učitelce, o tom klukovi Nemethovi…“

„Ticho. Vyjde to. Minulost je nejlepší předpovědí budoucnosti. Uspěli jsme předtím, budeme triumfovat i nadále.“

„Gusi…“

„Ticho! Já tě nežádám, já přikazuji. Svlékni ji!“

Zvedl jsem se na loktech a promluvil skrze oteklé bolavé čelisti. Snažil jsem se, aby to, co říkám, znělo dostatečně srozumitelně.

„A co jiný scénář? S názvem Velká lež. Je o muži, který si myslí, že zabil svou ženu a dítě a celý svůj život vloží do ruky sprostému vyděrači.“

„Zavři hubu.“ McCaffrey udělal krok mým směrem. Towle se mu postavil do cesty a namířil osmatřicítku na půl akru zelené tučné hmoty. Patová situace.

„Chci si vyslechnout, co říká, Gusi. Mate mě to. Bolí. Chci, aby vysvětlil…“

„Přemýšlejte,“ řekl jsem. Mluvil jsem tak rychle, jak bolest dovolovala. „Zkontroloval jste vůbec Willieho životní funkce? Ne. To udělal on. To on vám řekl, že je váš chlapec mrtvý. Že jste ho zabil. Našlo se ale někdy tělo? Viděl jste někdy tělo?“

Towlův obličej ztuhl soustředěním. Unikaly mu souvislosti i realita, snažil se chápat a vydržet.

„Já – já nevím. Willie byl mrtvý. Řekli mi to. Příliv…“

„Možná. Ale přemýšlejte: byla to jedinečná příležitost. Smrt vaší ženy by vám nepřinesla vážnější obvinění než z neúmyslného zabití. Tehdy se domácí násilí neposuzovalo tak přísně. A s právníky vaší rodiny byste vyvázl nanejvýš s podmínkou. Ale dvě úmrtí – především mrtvé dítě –, z toho byste už nevybruslil. Potřeboval, abyste věřil, že je váš syn mrtvý, a tím si vás k sobě připoutal.“

„Wille,“ řekl McCaffrey výhrůžně.

„Já nevím – je to tak dávno…“

„Myslete! Uhodil jste ho tak silně, abyste ho zabil? Použijte mozek. Máte dobrý mozek. Předtím jste si vzpomněl.“

„Míval jsem dobrý mozek,“ zamumlal.

„Pořád máte! Vzpomeňte si. Uhodil jste Willieho z jedné strany. Ze které?“ í „Nevím…“

„Wille, to jsou všechno jen samé lži. Snaží se tě zblbnout.“ McCaffery hledal způsob, jak mě umlčet. Towle ale zvedl pistoli a namířil na místo, kde normální lidé mívají srdce.

„Ze které strany, doktore?“ naléhal jsem.

„Jsem pravák,“ odpověděl přemítavě, jako by si tuto skutečnost uvědomil poprvé. „Používám hlavně pravou ruku. Uhodil jsem ho pravou rukou… Vidím to jako dnes… Přichází ze svého pokoje. Pláče a volá maminku. Přichází zprava a vrhá se na mě. Já – uhodil jsem ho – do pravé strany. Do pravé strany.“

Bolest hlavy změnila mluvení v mučení, ale já jsem přesto pokračoval.

„Ano. Přesně tak. Myslete! Co když vás McCaffrey podvedl a vy jste Willieho nezabil? Zranil jste ho, ale přežil. Jaké poškození a s jakými symptomy mohlo být způsobeno poraněním pravé hemisféry vyvíjejícího se dítěte?“

„Poškození pravé hemisféry mozku – pravá strana mozku řídí levou stranu těla,“ odříkával. „Poškození pravé strany vyvolává levostrannou dysfunkci.“

„Výborně,“ pochválil jsem ho. „Silný úder do pravé strany mozku mohl způsobit částečné ochrnutí levé strany. Špatnou levou stranu.“

„Earl…“

„Ano, lelo se nikdy nenašlo, protože dítě nikdy nezemřelo. McCaffrey hledal jeho pulz, nahmatal ho, viděl, v jakém jste šoku nad tím, co jste provedl, a využil toho. Zabalil obě těla, s malou pomocí vašich dvou kamarádů. Lilah strčili za volant a auto sešoupli do moře. McCaffrey si vzal dítě, poskytl mu nějakou lékařskou pomoc, ale ne kvalifikovanou, protože každý doktor by takový případ nahlásil na policii. Po pohřbu zmizel. To byla vaše slova. Zmizel, protože musel. Měl u sebe dítě. Vzal ho do Mexika, bůhví kam, změnil mu jméno a přeměnil ho z vašeho syna v takovou osobnost, jaká může vyrůst z někoho vychovávaného zrůdou. Udělal z něj robota.“

„Earl… Willie junior.“ Towle se zamračil.

„To je směšné! Je úplně mimo, Wille! Udělej, co jsem přikázal!“

„Je to pravda,“ řekl jsem za doprovodu kovadliny, která mi bušila v hlavě. „Dnes večer, než jste si vzal ty prášky, jste řekl, |e vám Melody připadá povědomá. Opatrně se otočte – nepřestávejte na něj mířit – a pořádně se na ni podívejte. A řekněte mi proč.“

Towle o kousek ucouvl. Se zbraní stále namířenou na McCaffreyho hrudník se krátce podíval na Melody a pak dlouze na mě.

„Vypadá.“ řekl potichu, „jako Lilah.“

„Její babička.“

„Nemohl jsem vědět…“

Samozřejmě, že nemohl. Quinnovi byli chudí, nevzdělaní, spodina společnosti. Naprosté nuly. Jeho představy genetické nadřazenosti horní třídy mu zabránily v jakémkoli fantazírování o spojení mezi nimi a jeho pokrevné linií. Nyní jeho obrana padla a fakta dopadala na jeho vědomí jako kapky kyseliny – každý bod dopadu otevřel psychickou ránu. Jeho syn je vrah, muž vychovaný v bestii. A je mrtvý. Jeho snacha je intelektuálně omezená, beznadějně patetická bytost. Taky mrtvá. Jeho vnučka je dítě, které využil pro své účely a dopoval ji až k bezvědomí. Ta ještě žije. Ale ne dlouho.

„Chce ji zabít. Doslova roztrhat. Slyšel jste ho. Pitva prokáže neobvyklou surovost.“

Towle se otočil k muži v zeleném.

„Gusi…“

„Ale, ale, Wille,“ řekl McCaffrey konejšivě. Pak stiskl spoušť. Kulka proletěla Towlovi břichem a vyletěla zády spolu se sprškou krve, kůže a kašmíru. Towle se zapotácel a přistál vedle pryčny. Ozvěna výstřelu burácela mezi betonovými stěnami jako hrom. Holčička se probudila a začala ječet.

McCaffrey na ni reflexivně namířil. Vrhl jsem se na něj a kopl ho do zápěstí. Uvolnil sevření a zbraň odletěla do přední místnosti. McCaffrey zavyl vzteky. Kopl jsem ho znovu, tentokrát do holeně. Měl jsem pocit, jako bych nakopl býka. Vrhl se zpátky pro zbraň. Vyrazil jsem za ním. Valil se jako balvan a natahoval se dopředu. Oběma rukama jsem ho vší silou praštil do zad. Pěsti se mi zabořily do měkké hmoty a on skoro nereagoval. Jeho prsty už byly jen pár centimetrů od pistole. Odkopl jsem ji a pak jsem se ho pokusil kopnout do žeber. Bez velkého úspěchu. Byl příliš tlustý a příliš velký a já jsem nebyl schopen zasadit mu přímý úder do obličeje. Šel jsem mu proto po nohou a stehnech. Dupal jsem a kopal.

Svalil se jako poražený strom a mě strhl s sebou. Vrčel, nadával, slintal, pak se na mě převalil a stiskl mě prsty kolem krku.

Funěl na mě nakyslým dechem. Jeho otylý obličej znachověl, rybí očka se takřka utopila v záhybech tuku a kůže. Snažil jsem se zpod něj vyhrabat, ale nemohl jsem se ani hnout. Byl jsem jako paralyzovaný a začala se mě zmocňovat panika. Gus mě tiskl stále silněji a silněji. Bezmocně jsem se ho pokoušel odtlačit.

Obličej mu ztmavl. Myslel jsem si, že námahou. Nach se změnil v hnědou, pak černou a červenou a nakonec změť všech možných barev. Kudrnaté vlasy jako by explodovaly. Z nosu, uší a úst začala vytékat jasně červená krev. Oči se doširoka otevřely a začaly zuřivě mrkat. Měl výraz groteskní postavy, která právě schytala velký úder. Z hrdla začaly vycházet bublavé zvuky. Snesla se na nás sprška jehliček a kousíčků rozbitého skla. Gušovo obrovské tělo mi posloužilo jako ochranný štít.

Střešní okno se změnilo ve vysklený otvor, kterým dovnitř nahlížela tvář. Černá a vážná. Delano Hardy. A ještě něco černého: hlaveň pušky.

„Vydržte, konzultante,“ řekl. „Jdeme pro vás.“

„Tvoje tvářička teď vypadá ještě hůř než moje,“ zašklebil se Milo, když ze mě odtáhl McCaffreyho tělo.

„To věřím,“ snažil jsem se formovat slova ústy, která bolela, jako bych je měl plná žiletek, „ale ta moje vypadá lépe za normálních okolností.“

Ušklíbl se.

„Zdá se, že dítě je v pořádku,“ ozval se Hardy ze zadní místnosti. Vyšel s Melody v náručí. Celá se třásla. „Je vystrašená, ale v pořádku, jak se vždycky píše v novinách.“

Milo mi pomohl na nohy. Přistoupil jsem k ní a pohladil ji po vlasech.

„Všechno bude dobré, beruško.“ Je až směšné, jak si klišé dokážou v bouřlivých situacích najít své místečko.

„Alexi,“ řekla. Usmála se. „Vypadáš legračně.“

Stiskl jsem jí ruku a ona zavřela oči. Sladké sny.

V sanitce skopl Milo boty a posadil se vedle mých nosítek jako jogín.

„Můj hrdino,“ řekl jsem. Vyznělo to jako Mmm dno.

„Tenhle se bude mít dlouho dobře, kámo. Bezplatné používání caddyho na požádání, bezúročné hotovostní půjčky, terapie gratis.“

„Jinými slovy,“ snažil jsem se artikulovat oteklými čelistmi, „jako obvykle.“

Rozesmál se, poplácal mě po rameni a něžně mě upozornil, abych zavřel klapačku. Saniťák s ním souhlasil.

„Ten člověk potřebuje sdrátovat,“ řekl. „Neměl by mluvit.“

Začal jsem protestovat.

„Ššš!“ tišil mě saniťák.

Po necelém kilometru se na mě Milo podíval a zavrtěl hlavou.

„Jsi dítě štěstěny, člověče. Vrátil jsem se do města asi před hodinou a půl a Rick mi předal vzkaz, abych ti zavolal. Zavolal jsem ti domů. Byla tam Robin, sama, celá vystrašená. Měli jste se sejít v sedm na večeři, ale ty nikde. Říkala, že ti takové chování není podobné a jestli bych nemohl něco udělat. Pověděla mi taky o tvých výletech – byl jsi jako pilná včelička, zatímco jsem byl pryč, že? Zavolal jsem na stanici – v den volna, podotýkám – a dostal zmatený vzkaz o Krugerovi, nadrápaný Hardyho škrabopisem, a taky poznámku, že jedeš do Domova. Zajel jsem ke Krugerovi, probojoval se tvou barikádou a našel ho tam dřepět ve skříni svázaného a posraného strachy. Byla z něj troska a všechno ze sebe vysypal, aniž bych se ho na něco zeptal. Zapípal jsem Delovi, chytl ho na Pacifické pobřežní – která je v tuto dobu ještě plná aut, nejspíš producentů a hvězdiček spěchajících domů –, přesvědčil jeho i sebe, že jde o kód tři, a jel jsem celou cestu se sirénou po kraji cesty. Pak akci převzali profíci a zbytek je historie.“

„Nechtěl jsem otevřený přepad,“ procedil jsem s námahou, napůl v agónii. „Nechtěl jsem, ať se něco stane té malé…“

„Pane, prosím, nemluvte,“ přerušil mě saniťák.

„Pšš,“ přidal se Milo laskavým hlasem. „Odvedl jsi skvělou práci. Díky. Stačí? A už nic takového neprováděj, ty jeden tvrdohlavý mezku.“

Sanitka zastavila u pohotovosti nemocnice v Santa Monice. Znal jsem to místo z doby, kdy jsem tam personálu přednášel o psychologických aspektech úrazů u dětí. Tentokrát jsem se ale nechystal na žádnou přednášku.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se Milo.

„Ehm.“

„Dobře. Teď se o tebe postarají bílé pláště. Já jedu zatknout soudce.“

30

Robin se krátce podívala na můj pevně sdrátovaný obličej a monokly kolem očí a propukla v pláč. Objala mě, pak mě začala obskakovat, krmila mě polévkou a sodou. To jí vydrželo celý den. Pak dala průchod své zlobě a vynadala mi, jak jsem mohl být tak šílený a dávat svůj život v sázku. Nebyl jsem ve stavu, abych se mohl obhajovat. Načež se pokusila přestat se mnou mluvit. To jí vydrželo šest hodin a pak se všechno začalo vracet do normálu.

Jakmile jsem byl schopen mluvit, zavolal jsem Ráchel Ochoaové.

„Ahoj,“ řekla. „Nějak divně mluvíte.“

Pověděl jsem jí celý příběh. Kvůli bolesti jsem se snažil být stručný.

Chvíli mlčela a pak potichu řekla:

„To nebyli lidé, ale netvoři.“

„Ano.“

Pak zavládlo nepříjemné ticho.

„Jste zásadový člověk,“ řekla nakonec.

„Děkuji.“

„Alexi – ten večer – my dva… Nelituji toho. Začala jsem přemýšlet. Donutilo mě to uvědomit si, že musím vylézt ze skořápky ven a najít si něco – někoho.“

„Neberte nic horšího než to nejlepší.“

„Já – děkuji. Dávejte na sebe pozor. A rychle se uzdravte.“

„Pracuji na tom. Mějte se hezky.“

„Sbohem.“

Další telefonát byl určen Nedu Biondimu, který přijel ještě to odpoledne a důkladně mě zpovídal, dokud ho sestry nevyhodily. Jeho články jsem pak četl několik dnů. Sepsal všechno – McCaffreyho podnikání v Mexiku, vraždu Stuarta Hickla, historii Brigády gentlemanů i sebevraždu soudce Haydena tu noc, kdy byl zatčen. Střelil se do úst, zatímco se převlékal, aby si ho Milo odvedl na stanici. Jeho čin se zdál být správný ve světle toho, co provedl Hicklovi, a Biondi nevynechal jedinou příležitost přidat pár filozofických myšlenek.

Zavolal jsem Olivii Brickermanové a požádal ji, aby se postarala o Melody. O dva dny později našla starší bezdětný pár v Bakersfieldu, lidi, které znala a kterým důvěřovala. Byli trpěliví a jejich domek obklopovalo pět akrů pozemku pro dětské hry. Nedaleko měla svou ordinaci schopná dětská psycholožka, žena, kterou jsem znal ze školy a která měla zkušenosti s dětmi, jež zažily stres a ztrátu blízké osoby. Tem třem lidem jsem dal svou důvěru s vírou, že holčičce pomůžou složit její rozbitý život dohromady.

Šest týdnů po pádu instituce s názvem Domov opuštěných dětí jsme se Robin a já sešli s Milem a Rickem na večeři v tiché, elegantní mořské restauraci v Bel Air.

Z Milova přítele se vyklubal muž, který by mohl vystupovat v reklamě na cigarety – přes sto osmdesát centimetrů vysoký, se širokými rameny a úzkými boky, svalnatý, s hezkou tváří a pevnými rysy, hlavou plnou upravených bronzových kudrn a hustým knírem stejného odstínu. Měl na sobě černý hedvábný oblek, černobílou proužkovanou košili a černou pečlivě uvázanou kravatu.

„Jsi šťastný muž, Milo.“ zašeptala mu Robin, když se k nám připojili.

Vedle Ricka vypadal Milo ještě plandavěji než obvykle, ačkoli se zjevně taky snažil vyparádit. Vlasy měl ulíznuté jako kluk před nedělní cestou do kostela.

Milo nás představil. Objednali jsme si pití a pomalu jsme se seznamovali. Rick působil tiše a rezervovaně. Jeho nervózní ruce chirurga měly potřebu pořád něco držet – sklenici, vidličku, míchátko. Vyměňoval si s Milem láskyplné pohledy. Jednou jsem si všiml, jak se dotkli rukama, jen na vteřinku. Během večera se postupně otvíral a povídal nám o své práci, o tom, co se mu na lékařské profesi nelíbí a co líbí. Přinesli nám jídlo. Ostatní si dali langustu nebo steak, já jsem se musel spokojit se suflé. Povídali jsme si a večer hezky ubíhal.

Když odnesli talíře a předtím, než přinesli dezert, zapípal Rickův pager. Rick se omluvil a odešel k telefonu.

„Pokud mě, pánové, na chvíli omluvíte, odskočila bych si na toaletu.“ Robin si otřela ústa ubrouskem a vstala. Sledoval jsem její pohupování, dokud nezmizela za dveřmi.

Pohlédli jsme s Milem na sebe. Setřepl si z kravaty kousek ryby.

„To je překvapení, kamaráde,“ řekl jsem.

„Je.“

„Je moc milý, ten tvůj Rick. Líbí se mi.“

„Chci, aby nám to vydrželo. Je to těžké, při životech, které vedeme.“

„Vypadáte spolu šťastně.“

„Jsme. V mnoha směrech se lišíme, ale máme taky hodně společného. Má Porsche 928,“ dodal se smíchem.

„Gratuluji. Teď si žiješ dobře.“

„Kdo si počká, ten se dočká.“

Mávl jsem na číšníka a objednali jsme si další nápoje. Když stály před námi na stole, řekl jsem: „Milo, chtěl bych se na něco zeptat. K případu.“

Pomalu se napil.

„Na co?“

„Na Haydena.“

Jeho obličej zvážněl.

„Jsi můj psycholog – takže můžu považovat tento rozhovor za důvěrný?“

„Jsem něco víc. Tvůj přítel.“

„Dobře,“ vzdychl. „Ptej se na to, na co vím, že se zeptáš.“

„Ta sebevražda. Nedává mi smysl, a to hned ze dvou důvodů. Za prvé proto, že vím, co to bylo za člověka. Udělal jsem si obrázek podle toho, jak ho všichni popisovali. Byl to arogantní, sprostý, sarkastický malý hajzl. Miloval jen sám sebe. Ani trochu o sobě nepochyboval. Takové typy nepáchají sebevraždu. Hledají cesty, jak svalit vinu na druhé, snaží se vykroutit z problémů. Za druhé, ty jsi profík. Jak bys mohl být tak nedbalý a nechat ho to udělat?“

„Verze, kterou jsem řekl Vnitřním vztahům, zněla, že jsem se k němu choval jako k soudci, s úctou. Nechal jsem ho, ať se převleče ve své pracovně. Zbaštili mi to.“

„Pověz mi pravdu, prosím.“

Rozhlédl se po restauraci. Stoly okolo nás byly prázdné. Rick a Robin se ještě nevrátili. Polkl zbytek skotské.

„Jel jsem k němu hned, jak jsem tě nechal v nemocnici. Dojel jsem tam určitě před desátou. Bydlel v jednom z těch obrovských tudorovských paláců v Hancock Parku. Velké peníze. Obrovský udržovaný trávník. Bentley na příjezdové cestě. Stromy a keře upravené do pravidelných tvarů. Domovní zvonek jako z hororu.“

Otevřel mi prcek, vysoký tak metr šedesát. S divnýma očima. Připomínal strašidlo. Byl oblečený v hedvábném županu a v ruce držel skleničku s brandy. Řekl jsem mu, proč jsem přišel. Ani trochu ho to nevyvedlo z míry.

Choval se normálně, nevzrušeně, jako by s celou záležitostí neměl nic společného. Následoval jsem ho do domu. Všude visely rodinné portréty. Stěny kolem stropu zdobí vlysy, visí tam drahocenné lustry – chci, aby sis udělal obrázek. Zámecký pán. Zavedl mě do své pracovny v zadní části. Zdi jsou tam obložené dubem a police od stěny ke stěně plné knih v kožené vazbě – takové, které si lidé kupují, ale nikdy nečtou. U krbu leží dva porcelánoví chrti – naprostý kýč –, uprostřed stojí vyřezávaný stůl a tak dále, a tak dále.

Prohledal jsem ho a našel jsem dvaadvacítku. Vzal jsem mu ji. Tvrdil, že ji má na ochranu proti nočním zlodějům. „Nikdy nevíte, kdo vám v noci zaklepe na dveře.“ Smál se, Alexi, přísahám, on se smál. Nemohl jsem tomu uvěřit. Jeho život se ocitá v troskách, on míří na titulní stránky jako pedofil, a přitom se klidně směje.

Přečetl jsem mu jeho práva, a on vypadal znuděně. Sedl si za stůl, jako bych tam byl na přátelské návštěvě. Pak začal povídat. Vysmíval se mi do obličeje. „Jak vtipné,“ šveholil tím svým odporným hláskem, „že poslali zrovna vás, teplého poldu, řešit právě takový případ. Ze všech lidí byste mě měl chápat právě vy.“

„Chvíli jen tak tlachal, usmíval se, naznačoval, pak z něj konečně vypadlo to, co chtěl říct. Že jsme dva různí ptáčci se stejným peřím. Spolupachatelé zločinu. Zvrhlíci. Stál jsem tam, poslouchal ty jeho kecy a cítil jsem stále větší horko. Zase se rozesmál a já jsem poznal, o co mu jde. Chtěl si udržet kontrolu nad situací. Trochu jsem se uklidnil, a dokonce jsem ho obdařil úsměvem. To ho jen povzbudilo. Začal mi vykládat o věcech, které s těmi dětmi prováděli, jako by si myslel, že mě tím vzruší. Jako bychom byli dva kámoši na pánské jízdě. Obracel se mi žaludek a on mě házel na stejnou loď.

Zatímco mluvil, začal jsem jeho obraz vidět jasněji. Jako bych náhle viděl skrze jeho děsivé oči až do mozku. A vše, co jsem viděl, byla temnota a zlo. Ani špetka ničeho dobrého. Zkrachovalá existence. Soudím soudce. Prorokuji budoucnost. A on mezitím štěbetá o večírcích, které mívali s dětmi, a jak mu to všechno bude chybět.“

Zmlkl a odkašlal si. Vzal mou skleničku a napil se.

„Pořád jsem se díval skrze něj do budoucnosti. A věděl jsem, co se stane. Rozhlédl jsem se po té jeho obrovské pracovně. Věděl jsem, že za tím mužem stojí velké peníze a postavení, a proto vyvázne s verdiktem ‚Nevinen‘. Pošlou ho do nějakého venkovského klubu. Nakonec si najde svou cestičku ven a začne znovu. Proto jsem došel k rozhodnutí. Přímo na místě.

Obešel jsem ho, popadl tu jeho odpornou hlavičku a zaklonil ji. Chytil jsem dvaadvacítku a nacpal mu ji do úst. Bránil se, ale byl to jen starý slaboch. Jako bych držel hmyz, velkou otravnou štěnici. Naaranžoval jsem ho do vhodné polohy – viděl jsem dost forenzních zpráv, abych věděl, jak na to. Řekl jsem: ‚Dobrou noc, vaše ctihodnosti,‘ a stiskl spoušť. Zbytek znáš. V pořádku?“

„V pořádku.“

„Co si tak dát další skleničku? Jsem vyprahlý jak poušť.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai