Jonathan Kellerman

ZABIJÁK

1

„Nezastřelím vás, doktore Delaware. I když bych měla.“ Jak na něco takového správně zareagovat?

„Jé, díky, vážím si vaší ohleduplnosti.“ „Doufám, že si to nerozmyslíte.“

„Hmm. To zní, jako byste… byla ve vražedné náladě.“

Když si nejste jisti, neříkejte nic. Já jsem při své práci na pochybách dnes a denně, ale je to rada, která seobčas hodí každému.

Přehodil jsem si nohu přes nohu, abych působil ležérně, a dál jsem na tu osobu, která mi právě pohrozilasmrtí, upíral pohled. Oplácela mi ho naprosto nevzrušeně. V bezvýrazných hnědých očích jí neprokmitl ani

náznak výčitek svědomí. Právě naopak – čišela z nich mrazivá spokojenost.

Takovou strašidelnou, mrtvolnou sebejistotu jsem zvyklý vídat u psychopatů zamčených ve věznicích snejvyšší ostrahou. Ale žena naproti mně měla naprosto čistý trestní rejstřík.

Neprojevovaly se u ní žádné varovné příznaky. Netrpěla bludy ani imperativními halucinacemi,nevykazovala bizarní chování ani prudké změny nálad, jak tomu bývá u lidí, kteří mají hodně porouchanévedení. Nesálal z ní nadbytek testosteronu, který vede k násilnickým sklonům.

O testosteronu u ní sotva mohla být řeč.

Jmenovala se Constance Sykesová a nechávala se oslovovat Connie. Bylo jí čtyřiačtyřicet, byla střednípostavy, měla prošedivělé blond vlasy, pohlednou hranatou tvář, příjemný hlas a dokonalé držení těla. Veškole bývala premiantka, pořád samé jedničky, studium s vyznamenáním, bakalářský titul z chemie, pakdoktorát na prestižní lékařské fakultě, stáže ve špičkových zdravotnických zařízeních a atestace z

patologie.

Momentálně ve Valley vlastnila a provozovala malou soukromou laboratoř, specializovanou na testy napohlavně přenosné choroby a neobvyklé infekce, vozila se lexusem a bydlela v domě, který byl pro

jednoho člověka značně předimenzovaný. Většina lidí by ji označila za bohatou; ona sama se popsala jako„dobře zajištěná“.

Kdykoli jsem ji viděl, dnešní ráno nevyjímaje, byla hezky upravená a měla na sobě nevtíravě módníoblečení. Nosila šperky, ale zažil jsem, že si po chvíli náramek, brož a náušnice sundala a dívala se na nějako na podivnosti, které právě vyplavilo moře. Pak si je zase nasadila a mračila se přitom, jako by jí péče

o vzhled lezla na nervy, ale patřila k povinnostem, před kterými neuhýbá.

Byla to poněkud problematická osobnost, ale toho, co přišlo, bych se ani v nejmenším nenadál.

Connie Sykesová sama sebe označovala za samotářku a zřejmě jí naprosto vyhovovalo, že od chvíle, kdyodešla z domova studovat na univerzitu, s nikým nežije. Suše mě informovala, že se o sebe umí postaratpřímo expertně a že nikdy nepotřebovala a nechtěla, aby jí do života vstoupil někdo další, a ani si toneuměla představit

Dokud se neobjevilo „to děcko“.

Nepočala ho ani neporodila, ale chtěla ho, měla pocit, že si ho zaslouží, a neváhala investovat značné úsilía finanční prostředky, aby ho získala.

Její snaha byla od počátku odsouzena k nezdaru, i kdyby mě nebylo. Jenže právě já jsem dostalzaplaceno za vypracování odborného posudku k jejímu případu a Connie se zrovna dozvěděla, ženeuspěla, a potřebovala na někoho svalit vinu, protože nebyla zvyklá prohrávat.

Sice zbytečně roztočila kolotoč bolesti, ale bylo mi jí svým způsobem líto. Můj nejlepší kamarád,homosexuální detektiv z oddělení vražd, popisuje psychology jako skalní pozitivisty. („Zapomeň nadoktora Ne. Ty jsi doktor Ano-žádný-problém.“) Samozřejmě má pravdu. Kdyby si terapeuti libovali vodříkání a zákazech, dali by se na kněžskou dráhu nebo by kandidovali v politice.

Říkal jsem si, že jestli mi Connie Sykesová zavolá, budu se snažit, abych jí byl oporou a uhladil ostré

hrany.

Nezavolala. Prostě se mi objevila za dveřmi. Měl jsem zrovna volnou chvíli, a tak jsem ji zavedl do své

pracovny.

Vešla dovnitř a usadila se na omšelém gauči potaženém kůží stejně jako poprvé – na samém krajíčku,

záda rovná jako pravítko. Sundala si brýle, uložila je do pevného koženého pouzdra a to schovala do

kvalitní italské kabelky. Usmála se na mě.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem ji.

„Je ještě ráno?“ opáčila.

Pak se jí úsměv z tváře vytratil, odkašlala si, jako by se chystala pronést předem nacvičený projev, a

oznámila mi, že mě nezastřelí. I když by měla.

Přešel jsem to mlčením a snažil se působit jaksepatří klidně, zatímco naše pohledy spolu tančily tango.

Connie Sykesová uhnula očima jako první, urovnala si černé gabardénové kalhoty a pohladila kabelku z

kůže v barvě whisky. Poklepala na ni, přejela prstem vybouleninu, nasadila široký úsměv a vyčkávala.

Komička, která čeká, jestli publikum pochopilo narážku.

Naznačovala, že si přinesla zbraň.

Dál objížděla prstem bouli na kabelce a ve mně zatrnulo, útroby se mi stáhly a nejspíš mi úlek probleskl i

ve tváři.

Connie Sykesová se zasmála. Pak vstala, vyšla z pracovny a kráčela chodbou pryč.

Vždycky pacienty vyprovázím až k domovním dveřím. Tuhle ženu jsem nechal, ať si najde cestu sama.

Zamkl jsem dveře pracovny a tiskl ucho k dubovému dřevu, dokud jsem neuslyšel, jak vstupní dveře

klaply.

Ještě nějakou dobu jsem zůstal v pracovně. Panák whisky Chivas mi nepomohl, ale tok času a veletokracionálního zdůvodňování ano, a tak jsem nakonec sám sebe přesvědčil, že Connie jenom potřebovalaupustit páru. Vzhledem k tomu, jak dlouho už pro soud pracuju, je s podivem, že se mi něco podobného

nestalo už dávno.

Během následujících deseti dnů se mi neozvala, nezahlédl jsem ji potloukat se kolem domu ani jsemneobdržel žádné nenávistné anonymní dopisy či podivné telefonické vzkazy, a tak jsem si řekl, že bychměl na celou záležitost zapomenout.

Nezapomněl jsem ovšem na právní bitvu, která ke mně Connii Sykesovou přivedla. A i když jsem doufal,že mě časem vytěsní z mysli jako hořkou vzpomínku, obával jsem se, že hněv a zármutek z ní hned tak

nevyprchají.

Pokud vůbec někdy.

Na začátku rozvodového řízení vyrazí někteří lidé do útoku jako býk do arény, dychtiví roznést protivníkana kopytech. Jiní předstírají dobré úmysly a odsunou útok na později. Malá část lidí si uchová slušnost, ale

obvykle se rozpoutá gerilová válka.

Soupeři, kteří mají děti, se na ně často vášnivě upnou. A to včetně těch, kterým na rodičovství mocnezáleží – zničehonic lžou a dušují se, že ano. Přiznat, že jsou vám děti ukradené – veřejně se svěřit s

tím, že už roky sníte o tom, že se na celý slavný rodinný život vykašlete –, by totiž znamenalo porušit

řadu společenských norem.

Nejlhostejnější rodiče často bojují nejtvrději, protože jim záleží pouze na vítězství.

Při opravdu ošklivých rozvodech se z dětí stávají ruční granáty. Padají obvinění ze zanedbávání, týrání azneužívání, většinou smyšlená. Jenže když jde o děti, musí se prověřit všechno. Právě v takovýchpřípadech hledají soudy moudrost u lidí, jako jsem já.

Můj profesní život má ovšem ještě jednu stránku – pracuji s poručíkem Milem Sturgisem na řešeníobzvlášť ošklivých vražd.

To bývá většinou snazší.

Když jsem odešel ze Západní dětské kliniky a otevřel si soukromou praxi, vyhýbal jsem se případům, kdešlo o svěření dítěte do péče, a dokonce jsem odmítal klienty, u kterých třeba jen vzdáleně hrozilo, že sezapletou do právních tahanic, a posílal jsem je jinam. Věděl jsem, že práce pro soud je lukrativní, ale měljsem své vlastní až dost a znalí kolegové popisovali celý ten systém jako nevypočitatelný binec spíchnutýbandou pitomců a sadistů.

Prý že jde o zájmy dítěte, to tak.

Já si na svou práci nemohl stěžovat, většinou ke mně milí lidé vodili v podstatě milá děcka s potížemi,které byly řešitelné v krátkodobém horizontu. Takové ty případy, u nichž si člověk může připadat jako

hrdina – komu by se to nelíbilo?

Jenže pak se z jednoho dítěte, které ke mně už nějakou dobu docházelo, znenadání stal soudní případ.

Čtyřletou Amy vychovávala svobodná matka a počínala si dobře, jen si ke mně chodila pro rady ohledněkázně a rozvíjení Amyiných schopností. Tichá holčička vděčila za svoje zrození vztahu na jednu noc asvého otce v životě neviděla – byl to washingtonský policista, kterého vyhodili za braní úplatků apodezírali z ledačeho ještě horšího.

Zmíněný otec se v Amyině životě vůbec nevyskytoval a nikdy na dítě nezaplatil ani cent. Amyina matka sisice zažádala o alimenty, ale netlačila na pilu, protože s penězi vycházela a současný stav jí vyhovoval.

Pak jednoho večera zazvonil zvonek a otec stál za dveřmi. Pokusil se ji obejmout a dát jí pusu a pak jí sesamolibým úšklebkem strčil pod nos žádost o střídavou péči. Nedávno se rozvedl a zamítli mu styky sdalšími dvěma dětmi. Po vyhazovu od policie pracoval jen nárazově a dospěl k závěru, že „je načase začítse dceři věnovat. Vždyť se mi dokonce trochu podobá.“

Možná byste čekali, že nebude mít sebemenší šanci proboxovat se Amy do života. Jenže to neznáte ty

pitomce a sadisty.

„Tatínek“ si najal agresivního právníka a ten sehnal psycholožku, jejíž užvaněná zpráva důraznědoporučovala střídavou péči půl na půl, kvůli níž by musela Amy týden co týden letecky pendlovat meziLos Angeles a Spokane. To vše pochopitelně mělo být „z psychosociálního hlediska v nejlepším zájmudítěte“.

Autorka toho brilantního opusu, žena jménem Joan Mortová, se s Amy ani její matkou v životě neviděla avycházela jen „z dobře zdokumentovaných výzkumných údajů potvrzujících škodlivé účinky absence otce,

a to zejména u prepubertálních dívek“.

Amyina matka musela už tak šetřit, aby dceři zaplatila terapii, a tak jsem případ vzal zadarmo a sepsalvlastní posudek. Soudce patřil k lidem, kteří opravdu čtou, co jim přistane na stole, a vyžádal si schůzku správními zástupci a experty obou zúčastněných stran.

Setkal jsem se s doktorkou Joan Mortovou na chodbě v soudní budově. Byla to už postarší žena, kteráměla všechna potřebná osvědčení; trošku šilhala, měla rázný krok a takový ten přeslazený terapeutickýhlas, který se člověku brzy přejí. Sevřela mi ruku v obou dlaních, prohlásila, že mě moc ráda poznává a že

si váží mého přispění – jako bychom stáli na stejné straně.

V soudcově kanceláři se nabídla, že promluví jako první. Hovořila pomalu a zřetelně, její dobře nacvičenápromluva byla hodně akademická a využívala odborný žargon, takže se jí povedlo dodat absurdníargumentaci zdání učenosti. V jejím podání zněl požadavek svěřit čtyřletou holčičku cizímu člověku skriminální minulostí téměř rozumně.

Když odložila poslední stránku svého posudku, poplácala mě po ruce a konejšivě se na mě usmála.

Teď jsi na řadě ty, synku.

Začal jsem tím, že jsem bod po bodu vyvracel argumenty z jejího proslovu; udržel jsem klidný tón, i kdyžjsem spustil přednášku o šarlatánech a prodejných děvkách, které udělají za honorář cokoli. Pochopitelně

za použití naprosto slušného výraziva. („Povrchní takzvaná hodnocení, která se neohlížejí na pacienta, v

nejlepším případě balancují na hraně vědy a etiky. V horším případě zacházejí daleko za ni, a to velmiškodlivým způsobem. Já je každopádně pokládám za neomluvitelná. A obzvlášť krutá a škodlivá mipřipadají, pokud je v sázce blaho dítěte.“)

Mortová a právník, který jí platil, oba zbledli. A právní zástupce Amyiny matky zrovna tak.

Ale soudce měl co dělat, aby potlačil úsměv. Všem poděkoval a schůzku ukončil. Joan Mortová odkráčelajako první a přišlo mi, že už zdaleka nerázuje tak temperamentně.

Příštího rána mi soudce zavolal a požádal mě, abych se s ním sešel.

„Smím se zeptat proč, Vaše Ctihodnosti?“

„Rád bych si s vámi promluvil.“

„O Amy?“

„Ne, to už se vyřešilo. A výsledek vás určitě nezarmoutí. Rád bych s vámi probral obecnější záležitosti.Pokud za svůj čas požadujete peníze, soud má jistý diskrétní fond.“

„To není potřeba,“ opáčil jsem. „Ale můžete zaplatit oběd.“

Sešli jsme se v restauraci vyhlášené svými steaky, poblíž soudní budovy. Milo tam často zaskočí, když jdek soudu svědčit nebo má schůzku se státními zástupci. Jeho osobitý jídelníček zahrnuje tolik červenéhomasa, že by se jím nasytila rančerská ubytovna plná kovbojů, a nikdy jsem nezažil, že by svoji porcinedojedl a nechal si zbytek zabalit domů. Soudce, elegantní štíhlý šedesátník, uždiboval z miniaturníhosteaku a popíjel martini. Řekl mi, že se mu líbí můj styl a že by byl rád, kdybych se stal členem panelusoudních znalců.

„Je členem i Joan Mortová?“ zeptal jsem se.

„Je.“

„Tak na to zapomeňte.“

„Je to prostě jen seznam. A žádný seznam není dokonalý.“

„To máte pravdu. Ale do takového klubu prostě vstoupit nechci.“

„Máte vysoké nároky.“ „Snažím se.“

„Hmm,“ protáhl. „Nemlžíte a nevykrucujete se jako většina psychologů.“

„To už jsem o sobě slyšel.“

„Nenecháte si to aspoň projít hlavou? Měl byste to udělat právě kvůli lidem, jako je Mortová. Systémpotřebuje vylepšit.“

„O tom nepochybuji, ale jsem se svojí soukromou praxí spokojen a opravdu nechci zabřednout do…“

Měl jsem na jazyku „do toho hnoje“, ale než jsem stačil vymyslet přijatelnější synonymum, soudcedokončil za mě: „Do té žumpy? Ano, občas zavání, že to musí být cítit na sto honů. Ale něco vám povím:za pár týdnů mě jmenují předsedou soudu a rád bych ji vyčistil. Nechcete mi pomoct, doktore Delaware?“

„Mám ukázat prstem na padouchy? Nejsem udavač.“

„Ne, ne, nechci po vás, abyste porušil svoje zásady. Jen odvádějte kvalitní práci a pomozte nám zvednout

laťku. Momentálně jsem schopen garantovat správný průběh jen u svých vlastních případů. Až se stanupředsedou, budu mít teoreticky větší vliv, ale prakticky s případy ostatních stejně nic nezmůžu. V soudnísíni je každý z nás svrchovaným pánem. Někteří moji velevážení kolegové by nedostali vyhazov, snad anikdyby přímo před zraky spravedlnosti znásilnili kozu.“

Neubránil jsem se úsměvu. „Už chápu, proč se říká, že spravedlnost je slepá.“

„Hahaha.“

„Proč se namáhat verbováním jednoho nového psychologa?“ zeptal jsem se.

„Někde se začít musí. Existuje spousta slušných znalců, někteří dokonce pracují pro nás. Ale ještě jsem senesetkal s takovou… razancí, jakou jste předvedl vy. Hodil by se nám někdo kurážný.“

„Jsem polichocen, Vaše Ctihodnosti, ale –“

„Klidně mi říkejte Steve.“

„Mě prostě na právní záležitosti neužije, Steve.“

Pokrčil rameny, rozparceloval zbytek steaku na drobné lichoběžníky, snědl je a zapil. Po chvíli se zaseozval: „A co byste řekl na tohle, Alexi? Nemusíte se stát členem panelu znalců, pro začátek vám budupřidělovat případy přímo já. A budu ponoukat své osvícenější kolegy, aby dělali totéž. Nebudete sipřipadat jako prodejná děvka, protože budete pracovat přímo pro soud, ne pro jednu ze stran. Budete

poskytovat objektivní informace.“

„A platit mě budete z toho diskrétního fondu?“

„Ne, budete placen jako všichni ostatní.“

„Účastníky sporu?“

„Od každého dostanete polovinu, takže o zainteresovanosti nemůže být řeč.“

„Steve, když lidi někomu platí, tak si začnou klást požadavky.“

„Jasně stanovím pravidla.“

„A krom toho budou účty dost vysoké,“ upozornil jsem ho. „Protože obvyklý postup – krátký rozhovor, pár

psychotestů, sepsání posudku podle šablony – mi připadá jako špatný vtip. Správný přístup zabere

mnohem víc času a čas jsou peníze.“

„Účtujte si, kolik chcete.“

„Účtoval bych si čas strávený návštěvami u klientů doma, návštěvami škol, rozhovory s širší rodinou,

přáteli a dalšími lidmi, jejichž názory by mohly být relevantní. A taky čas strávený na cestě – zkrátka

veškerý čas, který tohle všechno zabere, podobně jako si ho účtují právníci.“

„Prostě od chvíle, kdy vypadnete ze své kanceláře, až do chvíle, kdy se do ní zas vrátíte. Připadá mi to

fér.“

„A taky bych trval na záloze splatné předem.“

„Bezevšeho.“

„A zdvojnásobil bych svoji obvyklou sazbu za terapie. Je řeč o velkých penězích, Steve.“

Odložil vidličku. „No tak vám nebudu přidělovat žádné sociální případy. To nevadí, ty se stejně málokdyvlečou.“

„Když dojdou peníze, právníci sklapnou kufry.“

Usmál se. „Nechce se vám do toho, a tak se pokoušíte nastavit nepřijatelnou cenu. Ale snažíte se marně,Alexi. Když se někomu nebude chtít platit, tak ať si stěžuje u mě. A upřímně doufám, že se vám budefinančně dařit, já vám prosperitu přeju. Už jste si odpracoval svoje na Západní dětské klinice. Můj syn tam

pracoval jako farmaceut, takže vím, jak mizerně tam platí. Svůj kus práce pro veřejné blaho už jste

odvedl.“

„Proklepl jste si mě.“

„Chtěl jsem se ujistit, že to, co jste předvedl u mě v kanceláři, je něčím podloženo. Máte působivý

životopis a zkušenosti, se kterými obstojíte při křížovém výslechu.“

Hodil do sebe zbytek ginu s vermutem. „Ano, byl to pokus trochu vám pošimrat ego. Zadařilo se?“

Přešel jsem to mlčením.

„Vy jste se vážně zakopal na pozicích, co?“ povzdechl si. „Škoda přeškoda, mohl jste změnit věci k

lepšímu.“

Mávl na číšníka, ať přinese účet.

„No dobře, zkusím to,“ řekl jsem.

„Výborně. Nedáte si dezert?“

„Ne, díky.“

„Tak já taky ne. A schovejte tu kreditku, platím já.“

„To nemusíte,“ namítl jsem.

„Nemusím, ale je to slušnost. A té bychom přece rádi viděli víc, Alexi – při našem hledání pravdy,spravedlnosti a správného amerického způsobu života.“

Odešli jsme z restaurace a předali zřízenci na parkovišti parkovací lístky. Soudce přijel zánovním černýmPorsche 911. Když uviděl moji sevillu, poznamenal: „Vzpomínky na detroitskou minulost. Vidím, že jste

loajální.“

Než jsem stačil cokoli říct, vklouzl za volant a sešlápl plyn. O kousek popojel, pak zastavil a mávl na mě,ať k němu dojdu.

Když jsem se naklonil k okénku, řekl mi: „Joan Mortová co nevidět rezignuje na svoje místo v paneluznalců, na to se spolehněte.“ Usmál se od ucha k uchu. „Kdyby nic jiného, aspoň umí reagovat na

konstruktivní kritiku.“

Steve Yates se mi skoro dva měsíce neozval, a tak jsem usoudil, že si to rozmyslel. Ale krátce poté, co sev Timesech objevila zpráva, že se stal předsedou soudu, svěřil mi první případ, spor mezi dvěmadobromyslnými, starostlivými rodiči, které právníci s náturou pitbulů vyhecovali k nelítostnému boji.

Ze všeho nejdřív jsem si proklepl dotyčné právníky a zjistil, že oba za sebou mají vlastní nehezký rozvod.Pak jsem se postupně sešel s oběma rodiči a bohatě překročil doporučovanou denní dávku vitriolu.Nakonec jsem si dohodl setkání s jejich třemi dětmi.

Působily vcelku vyrovnaně, i když na nich byla pochopitelně znát úzkost. Ignoroval jsem opakovanételefonáty od právníků, znovu jsem se sešel s rodiči, řekl jim, že jsou fajn lidi, kteří se nechali svést nascestí, a že mají na vybranou buď urychleně změnit kurz, anebo riskovat, že se z jejich dětí stanoukandidáti na dlouhodobou terapii. Obou se to dotklo a začali protestovat. Matka zašla ještě dál azpochybnila moji kvalifikaci. Jen averze vůči ní zabránila otci, aby si přisadil.

Trval jsem na svém a pokračoval v roli zlého policajta. To je přimělo, aby uzavřeli dočasné spojenectvícoby dobří rodiče. Pár dalších sezení, a souhlasili, že i když budou pokračovat v boji o peníze, potomky ztoho vynechají. Řekl jsem jim, že to je to nejmenší, co pro ně mohou udělat, a když jsme se prokousaliněkolika dalšími sezeními, konečně jsme se v otázce péče o děti dobrali rozumného řešení. Ve svémposudku jsem usilovnou snahu rodičů neopomněl zdůraznit. Soudce Yates mě citoval ve svém konečnémrozhodnutí a pak dokumenty – s pozměněnými jmény účastníků – rozeslal ostatním soudcům jako

výukový materiál.

Překvapilo mě, jak rychle se záležitost vyřešila, a zjistil jsem, že část pětitisícové zálohy jsem ani nevyužil.

Odeslal jsem zbylé peníze šekem oběma rodičům; od ženy mi přišla kartička s poděkováním prosycenákvětinovou vůní a lahvička kolínské značky Armani, od muže knížka o baseballu. Přijímat dary je neetické,a tak jsem kolínskou věnoval chlapíkovi, který mi provádí údržbu zahradního jezírka, a knížku místníknihovně.

Další případ mi soudce Yates přidělil za měsíc a půl. Taková frekvence mi vyhovovala, protože mi zbývalaspousta času na pacienty, kteří ke mně chodili na terapii.

Druhý případ se od prvního lišil – dva slušní právníci pracovali pro dvojici naprosto nesnesitelných lidí.Nakonec jsme dospěli k dohodě, ale nedával jsem jí v dlouhodobém horizontu moc šancí. Přesto jsem měl

pocit, že jsem udělal, co se dalo, a že snad dvěma už tak neurotickým dětem aspoň trochu usnadnímživot.

V tomhle případě jsem zálohu nejen využil, ale dokonce nestačila. Neobtěžoval jsem se vyúčtovat si zbylé

hodiny.

Osm dní nato mi přistál na stole případ číslo tři. V rychlém sledu pak následovaly případy čtyři až sedm ado konce roku už jsem měl na kontě třináct posudků a dobrý pocit ze systému. Ať už je, jaký je.

V losangeleském okrese to funguje tak, že když se protistrany nejsou s to rychle dohodnout, soud jim

přidělí mediátora z řad vlastních zaměstnanců. Mediátory dělají sociální pracovníci a lidé s magisterskýmtitulem v oboru psychologie a někteří jsou vynikající. Jsou ale zahlceni prací a rozhodovací řízení musíproběhnout rychle. Když se nepodaří snadno dosáhnout dohody, nehrozí za to žádné penále; spis sezkrátka označí jako nevyřešený, pošle se zpátky a následují dodatečné konzultace s psychiatry apsychology z panelu soudních znalců anebo s odborníkem, na němž se shodnou obě strany.

Anebo kterého jim doporučí předseda soudu.

Občas tenhle druhý krok uspěje, často ne. Protože chtít po lidech, kteří spolu nedokážou normálněkomunikovat, aby se dohodli na něčem tak citlivém, jako je výchova dětí, je jako chtít po šimpanzovi, aby

vyučoval fyziku.

A navíc, jak mě Steve varoval, každý soudce je ve své soudní síni svrchovaný pán, a zatímco někteřínakládají se svou autoritou moudře, jiní jsou Kaddáfíové v černých talárech, skoro odtržení od reality.

Když se případu ujal sám Steve, vyhlídky na úspěšné vyřešení byly skvělé. Když ho musel svěřit jinémusoudci, výsledek byl nevypočitatelný jako hod mincí, i když jsem se snažil sebevíc. Čekal bych, že mě topřiměje s prací pro soud seknout, ale zjistil jsem, že špatné výsledky snáším líp, než bych čekal, protožešťastné konce mi přinášely nezměrné uspokojení. A dokonce i když to dopadlo mizerně, dařilo se miaspoň poskytovat dětem podpůrnou terapii.

Ale popravdě řečeno v tom bylo ještě něco víc. V nových situacích člověk líp poznává sám sebe. Získaljsem doktorát ve čtyřiadvaceti a krátce zvažoval, že vystuduju ještě práva, ale pak jsem dospěl k závěru,že by to nebylo nic pro mě. Protože já chtěl pomáhat, ne bojovat.

Ale světe div se, teď jsem zjistil, že poměřovat se v důvtipu s právníky je docela psina. A že mě ty

šarvátky baví.

A platilo to i o případech, při kterých jsem musel svědčit před soudem. Když se mi to stalo poprvé – upřípadu číslo osm –, nervy mi jen hrály a měl jsem co dělat, abych na sobě úzkost nedal znát. Ale kdyžjsem z lavice svědků odcházel, dmul jsem se samolibou spokojeností a od té chvíle se pro mě z výstupůpřed soudem stala vítaná adrenalinová zábava. Většina právníků totiž nesahá Perrymu Masonovi ani pokotníky. A psychology pokládají za užvaněné sralbotky, takže nebývají připraveni na sebevědomé

vystupování a asertivitu.

Vybudoval jsem si pověst důkladného a neoblomného parchanta a to mě většinou ušetřilo křížovýchvýslechů.

Jednomu z partnerů ve špičkové právní kanceláři v Beverly Hills, „specializující se na rodinné právo“, který

mi zavolal ohledně případu jedenáct, se moje reputace nedonesla. Sterling Stark nebyl do případuosobně zapojen, pracoval na něm ale jeden z jeho podřízených a on cítil potřebu „osobně se do věci

vložit“.

„Pročpak, pane Starku?“

„Přečetl jsem si váš posudek, doktore.“ Kratičká odmlka. „Nelíbí se mi.“

„Beru na vědomí.“

„Budete ho muset změnit.“

„Prosím?“

„Chci, abyste ho změnil, doktore.“

„To neudělám.“

„Nechcete vědět, jaké změny si od vás přeji?“

„Ne.“

„Vůbec vás to nezajímá?“

„Za tím posudkem si stojím.“

„Říkejte si, co chcete. Změníte ho.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože když to neuděláte, nechám vás předvolat k soudu jako běžného svědka, ne jako znalce. Víte, co

by to znamenalo, doktore?“

„Povězte mi to, pane Starku.“

„Že za svůj čas nedostanete zaplaceno.“

Mlčel jsem.

„Svážu vám ruce na celé týdny, pane Delaware. Vyrukuji s obviněním z neetického jednání, vznesu ho a

odložím, pak ho znovu vznesu a znovu odložím. Budete na těch tvrdých lavicích v soudní budově

vysedávat, až vám zmodrá zadek.“

„To nezní moc zábavně.“

„Taky to žádná zábava není. Takže si rozumíme?“ „Hmm,“ protáhl jsem.

„Kdy můžu očekávat –“

„Neočekávejte nic.“

Odmlka. „Neslyšel jste, co jsem vám říkal? Já vás varoval.“

„Jen to na mě zkuste,“ opáčil jsem. „Parchante mizerná.“

Cvak.

Už se mi nikdy neozval.

Tou dobou, kdy Constance Sykesová zažalovala svou sestru Cherii Sykesovou a domáhala se opatrovnictví

její šestnáctiměsíční dcery Rambly Pacifico Sykesové, jsem si myslel, že už jsem zažil kdeco.

Jenže tenhle případ byl od samého počátku odlišný. Jelikož Connie nebyla rodič, nemohla se obrátit narodinný soud a zažádat si o svěření dítěte do péče tam. Její právník přišel s tvůrčím řešením – obrátit sena opatrovnický soud a postavit žádost na tom, že Cherie je jako matka nezpůsobilá, což prý dokázalatím, že Connii dítě na tři měsíce „hodila na krk“.

Pro opatrovnický soud jsem ještě nikdy nepracoval a k tomuhle případu jsem se dostal jen proto, žesoudkyně Nancy Maestrová byla švagrová soudce Stephena Yatese. Ten mezitím odešel do důchodu adoporučil jí, ať se na mě obrátí. Mělo to probíhat, jak jsem byl zvyklý od rodinného soudu – měl jsem

vystupovat jako nestranný znalec pracující pro soud, ne pro žádnou ze stran.

Případ zněl zajímavě, tak jsem souhlasil, že se sejdu se soudkyní Maestrovou. Beztak jsem byl v centru,celý týden jsem chodil podávat svědeckou výpověď k případu několikanásobné vraždy, který Milo lonivyřešil. Z kanceláře státního zástupce Johna Nguyena na West Temple Street jsem to do budovyopatrovnického soudu měl jen nějakých pět minut pěšky.

Soudní síň Nancy Maestrové jsem našel snadno, byla dobře osvětlená a zela prázdnotou. Kancelářsoudkyně se nacházela vlevo vzadu za soudcovskou lavicí. Vstup střežil robustní člen justiční stráže vbéžové šerifské uniformě. Silné paže měl založené na hrudi. Na nose mu seděly tónované brýle – sklaměla lehce bronzový odstín, kterému se dařilo odclonit jakoukoli případnou vstřícnost. Když jsem k němudošel, nehnul ani brvou. Neobměkčil ho ani můj úsměv.

H. W. Nebe stálo na jeho odznaku. Mohlo mu být mezi pětapadesáti a šedesáti, měl bílé vlasy a širokoutvář poznamenanou sluncem, která by mohla působit vlídně, kdyby tak urputně netiskl rty k sobě.

„Jsem doktor Delaware. Mám domluvenou schůzku se soudkyní Maestrovou.“

Nijak to s ním nehnulo. „Legitimujte se.“

Prohlédl si můj řidičský průkaz a znovu si mě důkladně změřil. „Zatím se posaďte, doktore.“

Minulý rok někdo napadl soudce trestního soudu v jeho kanceláři a pobodal ho. Šuškalo se, že šlo omilostný trojúhelník, ale případ se dosud nepovedlo vyřešit, takže opatrnost H. W. Nebeho byla nejspíšopodstatněná.

Usadil jsem se v přední řadě sedadel v síni – na místě, kde sedává obžalovaný. Nebe s někým mluvilvysílačkou a dával si načas. Neslyšel jsem, co říká, ale nakonec ke mně stočil bronzová skla a pokynul miprstem. „Pojďte.“

Zavedl mě do malého předpokoje. Vedly z něj dveře, na kterých oprýskaným černým písmem stáloKancelář soudce.

Nebe zaklepal. „Vstupte,“ ozvalo se zevnitř.

Nebe se otočil ke mně. „To platilo vám.“

Steve Yates úřadoval v působivé kanceláři obložené dubovým dřevem, přesně takovém prostředí, v jakém

si představíte soudce soudu vyšší instance. Nancy Maestrová se musela spokojit s obíleným prostoremani ne čtyři krát pět metrů, který byl zařízený lacinými policemi na knihy, dřevotřískovým stolem napoškrábaných kovových nohách, nepohodlnými židlemi a laptopem. Z okna měla výhled na městskoušpínu a nebe, které se usilovně snažilo vypadat modře.

Vstala, potřásla si se mnou rukou a usadila se zpátky za stůl. Byla to hezká baculatá brunetka něco málopřes čtyřicet, s širokými pruhy světlefialových stínů nad zvídavýma hnědýma očima a s nápadnými lícnímikostmi zvýrazněnými broskvovou tvářenkou. Plné rty se jí leskly jako sklo. Místnost voněla parfémemWhite Shoulders. Na věšáku v rohu visely dva černé taláry. Nancy Maestrová na sobě měla světlouncemodrý kostýmek s krémovým šátkem volně ovinutým kolem krku, perlový náhrdelník a náušnice. Prstenyna obou ukazováčcích, ale žádný snubní.

„Dobrý den, doktore Delaware. Tak tohle jste vy.“

Tázavě jsem povytáhl obočí.

„Ten lišák. Tak o vás mluví můj švagr. A občas používá i další výrazy.“

„Třeba agresor.“

„Něco v tom stylu,“ řekla Nancy Maestrová. „A možná právě proto byste nám mohl pomoct s touhle

patálií. Ty dvě ženské jsou jedna bláznivější než druhá – koho je mi fakt líto, to je ta holčička.“

„Rambla.“

„Rambla Pacifico. Víte, co je Rambla Pacifico?“

„Ulice v Malibu.“

„Vidím, že se vyznáte v zeměpise, doktore Delaware.“ Pohodlně se opřela, vyndala z mísy na stole dvěminiaturní čokolády a jednu mi nabídla. Když jsem zavrtěl hlavou, prohlásila: „Fajn, tak já sním obě.“Způsobně je sežvýkala, poskládala papírky a odhodila je do koše, na který jsem neviděl. „Ulice v Malibu,kde ta holčička byla počata. To je asi tak jediné, na čem se ty dvě bláznivky shodnou.“

Sklouzla pohledem k míse se sladkostmi, ale pak ji odstrčila. „Rambla Pacifico. Dostala jméno na počest téudálosti. Má štěstí, že ji nezplodili třeba ve Schmucklerově baru.“

Zasmál jsem se.

„Tohle je poslední legrační věc, kterou ode mě o tom případu uslyšíte,“ řekla Maestrová. „Kolik toho víte o

opatrovnickém soudu?“ „Moc ne.“ „Většinou řešíme nekontroverzní případy. Papírování k závětem a pozůstalostem, opatrovnictvínesvéprávných osob. Občas se objeví i opatrovnictví dětí, ale většinou se o ně nikdo nepřetahuje – lidijsou naopak rádi, že se jich zbaví. Rodiče schizofrenici, rodiče závislí na drogách, kteří už péči nezvládají,rodiče zločinci, které odsoudili k dlouhému pobytu za mřížemi… Takže je potřeba děti oficiálně svěřitprarodičům, tetám, strýcům a tak. Chápete, kam tím mířím?“

„Je to úplně jiné než u rodinného soudu.“

„Tam bych nepracovala ani za nic, to už se radši budu zabývat kriminalitou gangů než tou špínou, kterouna sebe lidi neváhají nakydat, když se rozhodnou ukončit manželství.“

Stočila pohled stranou. „Jak to zvládáte?“

„Není to moje jediná pracovní náplň.“

„Taky se zabýváte terapií.“

Nemělo cenu zacházet do detailů, a tak jsem jen přikývl.

„No nic,“ řekla, „povím vám o případu Sykesová versus Sykesová. Je to ve skutečnosti zakuklený případsvěření dítěte do péče, a tudíž bych ho nejradši poslala k rodinnému soudu. Anebo rovnou hodila do

stoupy. Protože je to úplná blbost.“

„Proč jste ho tedy přijala?“

„Protože mi podle zákona nic jiného nezbývá.“ Přisunula se na židli o kousek blíž. „Mohu vám svěřittajemství? Určitě ano, vždyť jste terapeut. Sekám latinu, protože mám zálusk na změnu působiště.Naskytla se mi šance na přeložení k trestnímu soudu. Jenže ve skutečnosti nejde jen o přeložení, ale opovýšení, protože bych rozhodovala případy, ve kterých se točí obrovské finanční částky. Velké bankovnía investiční podvody. Finanční případy byly moje první láska, dělala jsem na nich jako žalobkyně, pakjsem si je vyzkoušela z druhé strany jako obhájkyně a pak mě jmenovali soudkyní. Jelikož mám bohaté zkušenosti, dostávala bych přednostně závažné případy firemní kriminality. Takže sporné rozhodnutí je toposlední, co momentálně potřebuju – odvolání nebo nedejbože dokonce zrušení rozsudku. Přijala jsemten zpropadený případ Sykesová versus Sykesová a byla bych vám vděčná, kdybyste mi pomohlvypořádat se s ním co nejčistěji a nejrychleji.“

„To chápu, ale potřebuju pracovat vlastním tempem –“

„To zase chápu já,“ skočila mi do řeči. „Nepokouším se vám podsouvat, jak máte dělat svou práci. Jenvám objasňuju svoje priority – chci, aby ten případ odsejpal. Nehodlám mu věnovat ani o vteřinu víc, než

si zaslouží. Objektivní psychologická data by mi v tom mohla pomoci. Rozumíte mi?“

„Rozumím.“

„A vážně nechcete ani kousek čokolády? Pomáhá rozproudit endorfiny.“

Usmál jsem se.

„No dobře,“ přešla k věci, „takže Sykesová versus Sykesová. Neboli Megera versus Nula, tak tomu samapro sebe říkám. Sykesová číslo jedna – Megera – je Constance. Zazobaná doktorka, bydlí ve Westwoodu v

domě, který ji přišel na sedmimístnou částku, a může si dovolit poskytnout dítěti všechny vymoženosti apříležitosti, na jaké si vzpomenete. Jenže má smůlu, to dítě neporodila, a tak si k němu chce pomocizkratkou. Neboli vyfouknout ho mladší sestře.“

Pootočila se na židli doleva a přejela si prstem upravené obočí. „Tím se dostáváme k Sykesové číslo dvě.K Cherii. Zaměstnání jen příležitostná, v minulosti se dopustila několika přestupků, žije z toho, co sidokáže nabrat z kotle polívky vládní dobročinnosti. Počala to děcko pod malibuským sluncem a odmítáuvést otce. Bydlí v sešlém bytě ve východním Hollywoodu a malá Rambla nejspíš nebude navštěvovatvýběrové soukromé školy.“ Zamračila se. „Až vyroste, možná si taky bude chodit pro polívku z vládního

kotle, ale do toho mi nic není.“

„Takže Cherie má problémy, ale nic nenasvědčuje tomu, že by jako matka byla nezpůsobilá.“

„No právě,“ povzdechla si Nancy Maestrová. „Prokažte mi u ní nedostatek sebeovládání – anebo ještě líp,násilnické sklony. Předhoďte mi páchání závažné trestné činnosti, drogovou závislost, cokoli, co by to dítě

ohrožovalo, a budu mít čeho se chytit a všichni budeme moci odkráčet domů s pocitem dobře vykonanépráce.“

„Myslíte si, že u Connie by se ta holčička měla líp.“

V očích se jí zablýsklo. „To netvrdím. A až se s Connií potkáte, tak pochopíte proč. Jen hledám vhodnýzpůsob, jak v rámci práva zajistit tomu dítěti maximální pohodlí a bezpečí.“

„Megera,“ zopakoval jsem po ní. „Takže Connie má nepříjemnou povahu?“

Neodpověděla, jen si hrála s mísou sladkostí. „Máte děti, doktore?“

„Ne.“

„Já taky ne. Vdala jsem se brzo, rozvedla se, dospěla. Jsem spokojená se svým životem, jaký je. ConnieSykesová mi připadá jako žena, která odkládala osobní vztahy kvůli kariéře, a teď zjistila, že zůstalasama, a chce bez čekání založit rodinu.“

„Na úkor své sestry.“

„Přesně tak. A jsme u další věci – u vztahu těch dvou. Nebo spíš u toho, že žádný neexistuje. Což ovšemCherii nebránilo v tom, aby Connii hodila děcko na krk, když se jí zachtělo vyrazit si na cesty s nějakou

rockovou kapelou.“

„Na jak dlouho?“

„Na osmdesát osm dní,“ odpověděla. „Conniina právnička mluví o třech měsících, Cheriin právník to spočítal přesně na den a oponuje jí. Táhne se to přes celé stránky úmorně suchopárného čtiva. Vidíte, sčím zápolím?“

Přikývl jsem. „Byla Cherie se sestrou a dítětem během té doby v kontaktu?“

„Podle Connie zavolala jen párkrát, toť vše. Cherie tvrdí, že se snažila volat každou chvíli, ale nikdo jítelefon nebral. Když si přišla dítě vyzvednout, Connie jí ho odmítla dát. Strhla se kvůli tomu scéna u

Connie v práci.“

„V její ordinaci?“

„Je to spíš laboratoř, Connie je patoložka. Prý si tam Ramblu brala, aby jí zajistila optimální péči. Než by ji

odložila k nějaké paní na hlídání nebo do jeslí, pověřila své zaměstnance, aby jí pomáhali ,v patřičnémrozsahu se dítěti věnovat‘. Každopádně to skončilo tak, že se k ní Cherie přes zaměstnance protlačila aRamblu jí vyrvala.“

Nancy Maestrová zkřivila tvář. „To je děs, jaká jména rodiče potomkům přilípnou. Představte si, že byměla aférku na Busch Drive. Prostě mi to nedá.“

„Takže Connie k děcku přilnula a Cherie ji o ten vztah připravila,“ konstatoval jsem. „A teď jsou z nichnepřátelé na život a na smrt.“

„Tak nějak se to dá shrnout, doktore… Smím vám říkat Alexi?“

„Budu rád.“

„Uhodil jste hřebík na hlavičku, Alexi. Connie se nejspíš těžko vypořádává s odloučením, ale moudře se otom v žalobě ani slovem nezmínila, protože emocionální trable dospělých, kteří nejsou rodiči, soud ani vnejmenším nezajímají. Místo toho se ohání tím, že když k ní Cherie dítě odložila, jasně to dokazuje, žejednak není jako matka způsobilá, jednak chtěla, aby si Connie dítě nechala. Prý se na tom ústně dohodly

a jen ,nízká míra sebeovládání‘ způsobila, že Cherie dohodu nedodržela. Jinak Connie přihodila do žalobyještě obvyklá nařčení: drogy, zhoubný životní styl, nevhodné prostředí pro dítě. Ty drogy se vztahují ktomu, že Cherii dvakrát zatkli za přechovávání marihuany – jenže to bylo před dvanácti a čtrnácti lety.Kromě toho ji ještě před devatenácti lety zatkli za krádež v obchodě – tehdy jí bylo osmnáct. Jak říkám,předhoďte mi heroin, crack, metamfetamin, nákazu HIV, špinavé jehly, něco v tom stylu. Tráva a drobná

krádež, to jsou pitomosti.“

„Cheriiny údajné charakterové vady v očích práva rozhodně neobstojí.“

„A popravdě řečeno, připadá mi jako mnohem vhodnější adeptka na mateřství než Connie.“

„Je srdečnější?“

„Srdečnější, přátelštější, víc společenská. Taky jsem ji viděla s tím dítětem a to se s ní očividně cítí dobře.S Connií jsem tu malou dohromady neviděla, protože jsme teprve na začátku a navíc si nejsem jistá, jestli

chci šestnáctiměsíční mrně vystavit dalšímu odloučení od matky. Co myslíte?“

„Dobře děláte.“

„Fajn. Dám na vaši odbornou radu, až mě příště bude Conniina právnička uhánět, ať dám její klientcešanci předvést mateřské dovednosti.“

„Je neodbytná?“

„Je k nevydržení,“ prohlásila. „Mladá ženská, jmenuje se Medea Wrightová a pracuje pro právní kancelářStark a Stark. Určitě víte, co jsou zač – exemplární ukázka právníků bez špetky morálky.“

„To by mohl být problém,“ poznamenal jsem.

„Proč?“

Pověděl jsem jí o svém zážitku se Sterlingem Starkem.

„To snad není pravda,“ zavrtěla hlavou. „Naváděl vás ke lži, parchant jeden. Ohlásil jste to?“

„Ne, jenom jsem ho odpálkoval.“

„Škoda. Mohl jste mu pěkně zavařit.“

„Neměl jsem zájem.“

„Sterling Stark,“ zopakovala. „Ale mám pro vás dobré zprávy, Alexi – už nežije. Před pár roky zkolabovalcestou od soudu na parkoviště. Měl honosný pohřeb, pozvali na něj všechny soudce. A pár jich prý ipřišlo. No nic, důležité je, že se žádný střet zájmů nekoná a můžete vesele jednat se ctěnou Medeou

Wrightovou.“

„Kdo zastupuje Cherii?“

„Nezávislý advokát z Valley, jmenuje se Myron Ballister.“ Zamračila se.

„Žádné eso.“

„To ani náhodou,“ přitakala. „Určitě si neúčtuje tolik jako právníci od Starka a Starka. Že je to neférovýpoměr sil? Jasně, ale Cherie má na svojí straně zákon, takže Medea s gustem podává jeden absurdnínávrh za druhým, aby si aspoň mohla naúčtovat co nejvíc hodin.“

„A vy ty návrhy nemůžete prostě jen hodit do koše.“

Vzala si další čokoládku. Rozbalovala ji pomalu, snědla rychle. „Už se nemůžu dočkat, až odtud vypadnu a

vrhnu se na souzení opravdových zločinců. Tak co? Můžu s vámi počítat?“

„Jasně.“

„Prima,“ usmála se. „A říkal jste, že nemáte děti? To vám pomáhá zachovat si objektivitu?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jen to tak prostě vyšlo.“

Prohlížela si mě. „Jste ženatý?“

„Skoro.“

„Zasnoubený?“

„Mám dlouhodobý vztah.“

„Ale do závazků se nehrnete, co? Proč taky, život je příliš krátký na hloupé chyby. No nic, pošlu vám

materiály.“

„Mám ještě jeden dotaz,“ řekl jsem. „Jak stará byla Rambla, když ji Cherie nechala u Connie?“

„Byla tam od svých šesti do devíti měsíců.“

„Tou dobou se dítě učí zvedat do sedu, leze, anebo už se dokonce pokouší stavět na nohy. A taky se

začíná verbálně projevovat – žvatlá, říká mama.“

„No a?“ zeptala se.

„Pro rodiče je to zábavné období. Connie si ho asi užívala.“

„Je to relevantní?“

„Jen se snažím vžít do její situace. Abych pochopil, proč vyrukovala se svým požadavkem.“

„Možná na tom něco bude,“ řekla Nancy Maestrová. „Ale já mám stejně dojem, že hlavně sestru z duše

nenávidí.“

Dva dny po schůzce se soudkyní Maestrovou mi soudní zřízenec osobně doručil domů kopii složky kpřípadu Sykesová versus Sykesová. Patnácticentimetrový tlustospis obsahoval hromadu návrhů aprotinávrhů, ze kterých jsem se nedozvěděl nic víc, než co mi už shrnula Maestrová. Přesto jsem si jeslovo od slova přečetl, protože nepozorné rychločtení vede k problémům na lavici svědků.

Než jsem skončil, už mě po telefonu uháněli Medea Wrightová i Myron Ballister. Oba právníky jsemignoroval, poslal jsem e-mail soudkyni a sdělil jí, že jakmile dostanu proplacenou zálohu, jsem připravenvyslechnout obě sestry. Odhadl jsem, na kolik moje služby asi celkem přijdou, a podle toho vystavil

zálohovou fakturu.

Částka byla nižší než obvykle, protože případ vypadal jednoduše – Cherie Sykesová má na své dítě plnéprávo, pokud se protistraně nepodaří přesvědčit soud, že představuje jasnou a jednoznačnou hrozbu projeho bezpečí nebo psychosociální vývoj.

Maestrová mi příštího rána zavolala. „Jste rozený obchodník, Alexi. Všechno předem, žádné postupnévyúčtovávání?“

„Osvědčilo se mi to.“

Zasmála se. „Chráníte se před rozzuřenými účastníky sporu? No dobře, schválím vám to a můžete sioťuknout Wrightovou a Ballistera. Oba už se celí třesou, aby si s vámi promluvili.“

„Už mi volali. Nezavolal jsem jim zpátky a ani to nemám v úmyslu.“

„Proč ne?“

„Budou mi omílat, co už sepsali do těch materiálů, a budou se snažit ovlivnit můj úsudek. A kdybych snimi ztrácel čas, musel bych vám naúčtovat mnohem víc. Za utrpěnou újmu.“

„Neříkejte, že nemáte právníky v lásce.“

„O lásku nejde, Nancy. Život je prostě příliš krátký.“

Šek od soudu mi dorazil následující týden. Zavolal jsem Cherii Sykesové na domácí číslo a přivítal měvzkaz na záznamníku podbarvený hudbou, která zněla jako zpomalená a zahuhňaná nahrávka Lynyrd

Skynyrd.

„Tady Ree. Nechte mi vzkazík. Pac a pusu.“ Zahihňání.

Rozhodl jsem se, že jí dám den, aby se mi ozvala zpátky, než to zkusím u její sestry. Zavolala mi za dvě

hodiny.

„Zdravíčko, tady Ree! Vy jste ten psycholog!“ Bylo jí sedmatřicet, ale podle zvonivého hlásku a zpěvavéintonace bych si ji klidně spletl s teenagerkou.

„Ano.“

„Už se nemůžu dočkat, až přijdete. Abysme skoncovali s tou srač-… s tím, do čeho mě sestra zatáhla.“

„Měla byste čas zítra v deset?“

„Jasně! Tak zítra nashle!“

„Máte moji adresu?“

Odmlka. „No jo, tu asi budu potřebovat. Teď mě asi máte za pitomce.“

Nadiktoval jsem jí adresu.

„Tak co?“ zeptala se. „Máte mě za pitomce? Nejsem pitomá, ať si o mně každý říká, co chce. Jenom jsem

nervózní.“

„Nikomu nedělá dobře, když se ocitne před soudem.“

„Jo, ale to není hlavní důvod, doktore. To kvůli sestře. Je to zákeřná mrcha.“

Ale klidně jsi jí na osmaosmdesát dní svěřila svoje dítě.

„Popovídáme si o tom zítra,“ řekl jsem.

„Jasan. Budeme toho mít na povídání spoustu!“

Dorazila s pětiminutovým zpožděním a rozesmátě se omlouvala, že „zabloudila ve všech těch praštěnejchklikatejch uličkách“.

Bydlím v přísně geometrickém bílém domě na konci neznačené příjezdovky nad někdejší vozovou cestouvinoucí se z Beverly Glen na severozápad. Když už u mě člověk jednou byl, najde to snadno. Když ne, takhodně štěstí.

Lidé, kteří ke mně přijdou poprvé, často chválí výhledy a spoustu světla v domě. Cherie „Ree“ Sykesovázůstala stát v obýváku s očima sklopenýma k podlaze. Potřásl jsem si s ní rukou. Měla ji chladnou avlhkou a rychle ji stáhla, jako by se bála, že na ni pot něco prozradí.

Byla vysoká, s pevnou postavou a vlasy barvy pomerančové limonády, a vypadala nejen na svýchsedmatřicet, ale spíš na víc. Dlouhou ohnivou hřívu měla staženou do copu, který jí sahal těsně nadzadek. Nad čelem s vráskami od slunce se jí nadouvala jemná ofina. Z uší jí visely dlouhé náušnice. Vlevém měla navíc nahoře v chrupavce černou kovovou pecku. Visací náušnice tvořily řetízky s

miniaturními X na jednom uchu a O na druhém. Piškvorková bitva.

Na dlouhé úzké tváři vynikaly vysoké lícní kosti. Z tmavých, mírně sešikmených očí a širokých úst s plnými

rty se dalo vyčíst, že bývala krásná. Jizva šikmo přes bradu, pleť připomínající vydělanou kůži a hlubokévrásky vypovídaly o dobrodružném životě.

Po levé straně krku se jí plazil vytetovaný indigový had, soudě podle trojúhelníkovité hlavy nejspíš nějakázmije. Venku bylo teplo, ale měla na sobě kovbojskou košili s dlouhým rukávem – hnědou s černýmsedlem a zapínáním na cvočky, která vypadala úplně nově. Pod přiléhavými džínsy se rýsovaly oblé bokya dlouhé nohy s velkými, širokými chodidly. Obutá byla v jasně zelených koženkových sandálech sestředně vysokým podpatkem, které jí k metru pětasedmdesát, kterým ji obdařila příroda, přidávaly ještěpár čísel navíc.

Vysoká, ramenatá, mohutně stavěná žena s ošlehaným obličejem, která bezděčně vyvolávala vzpomínkyna fotografie Walkera Evanse pořízené za prachových bouří na prériích.

Tedy až na to zdobení těla.

Odhadoval jsem, že dlouhými rukávy zakrývá další tetování. Moc platné jí to ale nebylo – modré, červené a zelené kudrlinky se jí klikatily i přes hřbety rukou a klouby prstů. Nehty měla ostříhané nakrátko anenalakované, ale drobné černé flíčky na některých naznačovaly, že si je spěšně odlakovala.

Gotička z prérie?

Žena, která se nenechá omezovat konvencemi.

Chvilku jsem ji nechal jen tak stát, protože přitom bývá hezky vidět, jak se lidé vypořádávají s nejistotou.Otočila se, vyhlédla z okna a na mě přitom vykouklo další tetování – čínské znaky na druhé straně jejíhokrku. Co já vím, klidně to mohla být přepsaná objednávka kuřete kung-pao s sebou.

Zase se obrátila ke mně a setkali jsme se pohledem. Usmál jsem se na ni. „Super výhled,“ řekla.

„Díky.“

„Fakticky mě mrzí, že jsem přišla pozdě.“

„Nic se nestalo, Ree.“

Některým lidem vadí, když je někdo hned zkraje osloví zdrobnělinou; berou to jako předčasnoudůvěrnost. Ale Cherie Sykesová se uvolnila a vykročila ke mně, jako by mi chtěla zase podat ruku. Pak sezarazila, spustila paže podle těla a řekla: „Díky, doktore Delaware. Vážně vás potřebuju.“

Posadila se na můj odřený gauč a nervózně si žmoulala ruce. Na jednom zápěstí měla tenoučký červený

náramek, na druhém kožený řemínek s kovovými cvočky.

„Musí to pro vás být těžké,“ řekl jsem.

„Je to peklo. A pořádně drahý peklo. I když mi Myron dal slevu.“

„To je od něj hezké.“

„Našla jsem si ho v telefonním seznamu. Nejspíš si o mně myslel, že jsem cvok, když jsem mu jenom tak

zavolala.“ Nejistě se ošila. „Je hrozně mladej. Nikdy jsem u něj v kanclu nikoho neviděla a jako recepční

používá mladou holku – skoro ještě děcko.“

„Dělá vám starost, jestli je dost zkušený.“

„Ne, ne, je bezva, fakt. A umí naslouchat. Prostě poznáte, když vás někdo chápe – víte, jak to myslím?“

Z jejího výrazu čišela naděje, že se podobně osvědčím taky.

„Je příjemné, když u někoho najdete porozumění,“ řekl jsem.

Ramena jí trošku poklesla. „Je to hrozný. Celá ta soudní tahanice. Odjakživa mi připadá, že lidi, co jsou

posedlí posuzováním ostatních, jsou ze všech nejhorší.“ „Jako vaše sestra.“

Rázně přikývla. „Vždycky byla taková – ohrnovala nade mnou nos. Tohle je zase to samý.“ Sotvaslyšitelně zaklela. „Nemá vlastní život, tak se snaží schramstnout ten můj jako rohlík k snídani.“

Vykulila oči. „Kde se to ve mně vzalo? To s tím rohlíkem. Tyhlety… jak se jim říká, metafory?… normálně

nepoužívám.“

„Máte pocit, že se vás Connie snaží zhltnout.“

„Jo! Přesně tak! Začínáte to chápat, doktore Delaware… To je pěkný jméno, je indiánský? Já v sobě mámtrochu indiánský krve. Prej čipevajský, aspoň máma to tvrdila. Jste taky částečně indián? Jste z tohostátu – z Delaware? Tam jsem nikdy nebyla, ale určitě je tam krásně. Co myslíte?“

„Měli bychom se soustředit na vás, Ree.“

Z tváře jí vyprchala barva. Díky silné vrstvě bronzového make-upu jí nezbělel celý obličej, ale na tváři, nabradě a nad jedním okem se jí udělala světlejší skvrnka. „Nezlobte se, že jsem tak vlezlá.“

„To nic, Ree. Ale když se budeme držet tématu, tak tuhle záležitost vyřídíme rychleji.“

„Jasně,“ přitakala. „Čím rychleji, tím líp. Aspoň doufám.“

Začal jsem vývojem dítěte. Pamatovala si, jak se Rambla vyvíjela po tělesné i duševní stránce, aleneprojevovala nadměrnou mateřskou pýchu ani hlubší vhled. Už jsem viděl matky, které působilyzaujatěji, i matky, které toho nedovedly říct ani tolik.

O dceřině spánku a chutích referovala úplně normálně. A Rambla se podle všeho vyvíjela normálnímtempem. Cheriino líčení se shodovalo s tím, co stálo ve zprávě pediatra z kliniky v Silverlake. Byl tojednostránkový dokument formulovaný tak obecně, že jsem doktora podezíral, že je píše podle šablony.

„K doktoru Keelerovi chodíte pravidelně?“ zeptal jsem se.

Světlá místa na její tváři ještě víc zbledla. „Ne tak úplně, jdeme vždycky k tomu, kdo má zrovna službu.Ale to je v pohodě, všichni doktoři jsou tam bezva. A Rambla je zdravá jako řípa, chodí na všeckoočkování, nebaštím ty nesmysly, že očkování škodí. Kdepak, já chci, aby byla zdravá a v bezpečí.“

Sáhla do kabelky a vytáhla fotku. Nejspíš ji pořídila v takové té samoobslužné budce, kde vám to napočkání vyplivne čtyři snímky za dolar.

Držela na ní v náručí baculaté, přiměřeně velké tmavovlasé batole. Roztomilé děcko s roztomilýmúsměvem, které váhavě mávalo do objektivu. Až na mírně sešikmené tmavé oči se matce moc

nepodobalo.

„Je krásná,“ pochválil jsem ji.

„Je to moje srdíčko.“ Přeskočil jí hlas.

Vrátil jsem jí fotografii. „Popište mi běžný Ramblin den.“

„Jak?“

„Co dělá, když se probudí?“

„Přebalím ji, nakrmím a pak si hrajem.“

Vyčkával jsem.

„A pak… Někdy prostě zůstanem doma a jen tak se poflakujem.“

„Jaké hračky má ráda?“

„Na hračky ji moc neužije, dávám jí třeba prázdný krabice od ovesnejch vloček a mašle do vlasů a takový

věci. Lžíce, ty přímo miluje. Bouchá s nima do všeho možnýho, je to děsně roztomilý.“

Usmál jsem se. „Takže se prostě poflakujete.“

„Taky chodíme ven. Beru ji na nákupy. Anebo se prostě jdeme jen tak projít. Chodí strašně ráda, hrozně ji

baví používat ty mrňavý nožičky, co to jenom jde, a do kočárku nechce, dokud není úplně utahaná.Pořídila jsem jí takovej ten bezpečnej. Myslím kočárek. Na tom přece nebudu šetřit. Sehnala jsem ho vbazaru, ale je v super stavu, jenom zvenčí trochu poškrábanej.“ Zmínila značku. „Ta je dobrá, že jo?“

Přisvědčil jsem. „Takže spolu trávíte spoustu času.“

„Jsme spolu pořád. Jenom my dvě, jsme nejlepší kámošky, ona je fakt bezvadný děcko.“ Rty se jí

zachvěly. „Je to moje srdíčko,“ zopakovala a poklepala si na hrudník.

Odhodila si cop za záda, jako by házela kotevní lano. „Mám ji hrozně ráda a ona má ráda mě. Jakmilejsem zjistila, že jsem těhotná, tak jsem… Začala jsem o sebe dbát. Ze všeho nejdřív jsem si koupila

vitamíny.“

„Těhotenské vitamíny.“

Zarejdila očima doleva. „Abych k vám byla upřímná – a taková k vám budu, doktore, vždycky k vám buduupřímná, úplně vždycky –, nejdřív jsem si koupila obyčejný vitamíny. Prostě jsem zašla do lékárny a vzalaprvní, co mi přišly pod ruku. Protože jsem nevěděla co a jak. Ale pak jsem si došla na kliniku. V Malibu –

tam jsem tehdy pracovala. Asi byste chtěl vědět, co jsem dělala. Drhla jsem boháčům baráky, takový ty

luxusní sídla na pláži. Ne že bych já sama bydlela na pláži, pronajala jsem si karavan kus od Cross CreekRoad – znáte Malibu?“

„Znám.“

„Takže víte, o čem mluvím. Jsou to sice karavany, ale je to tam pěkný a čistý, nestěžovala jsem si.“ Svýdechem se opřela.

„Takže jste si došla na kliniku…,“ nasměroval jsem ji k původnímu tématu.

„Jo. A tam mi řekli, že mám brát speciální těhotenský vitamíny, a tak jsem ty obyčejný vyhodila a koupilasi je. Fakt jsem se o sebe starala, jak to šlo. Rambla se narodila velká, měla tři kila devadesát.“Zachichotala se. Tím dívčím smíchem, který jsem slyšel na nahrávce na záznamníku. „Dostat ji ven, to

teda byl zážitek, to vám povím.“

„Měla jste těžký porod?“

„Ne že bych si to chtěla jen tak pro srandu zopáknout, doktore. Ale povedlo se, přežila jsem to ve zdraví a

Rambla byla krásná. Tím neříkám, že si zasloužím metál nebo tak něco. Za to, že jsem se o sebe starala.

To se prostě má.“

„Ale zdaleka to nedělají všichni.“

„Přesně tak! Ale pro mě to bylo důležitý. Těhotenství – to, aby se mi narodilo zdravý děcko. Tak… tak

jsem chtěla udělat, co se dá.“

„Změnil se vám život,“ konstatoval jsem.

„Víte o tom, že jo?“

„O čem?“

„O tom, co jsem prováděla dřív. No jasně. Nebudu to tajit, říkala jsem, že k vám budu upřímná. Takže jo,

změnila jsem se. Protože Rambla je moje srdíčko, od začátku byla a fakt nechápu, proč bych to měla

dokazovat nějaký soudkyni. Jaká vůbec je? Ta soudkyně.“

„Připadá mi rozumná.“

„No to fakt doufám – je to hrozně divný, když mě soudí někdo, koho vůbec neznám.“ Smích. „Proto se jí

říká soudkyně, že jo. Já bych to teda nedělala za nic na světě. Takovou práci.“

Oči jí zvlhly. Podal jsem jí papírový kapesník. „Je to fakt těžký, doktore Delaware. Já jsem to nijak

nevyprovokovala. To všecko ona.“ „Vaše sestra.“

„Ta svině,“ zavrčela. „A ne, nebudu se za to omlouvat, protože prostě říkám, co si myslím. Je svině, žárlína všechno a na všechny. Neumí si sama nabrnknout chlapa, protože má pořád plný ruce práce, jakhrabe prachy a buzeruje všecky kolem, a tak mě teď chce připravit o to, co je moje!“

„Nikdy jste spolu nevycházely, viďte?“

„Ne, nikdy. Teda počkejte, to není tak úplně pravda – když jsme byly děti, tak jsme spolu docelavycházely. Ne že bysme se zrovna milovaly a byly si bůhvíjak blízký. Ale snášely jsme se. Nikdy jsme

jedna druhou nepraštily. Ani jsme se moc nehádaly.“ „Constance je o sedm let starší.“

„Jak to… No jasně, přečetl jste si to v papírech. Jo, je o sedm let starší, teda skoro o osm, takže jsmenikdy nebyly moc velký kámošky. Věkově je mezi náma náš brácha, s tím jsem se bavila víc, i když je

kluk. Na rozdíl od Connie, ta se nikdy nebavila s nikým.“

„Je samotářka?“

„Přesně tak! To jste se trefil do černýho, doktore Delaware, je samotářka, nechápe lidi, nemá je ráda,mnohem víc se kamarádí s číslama. Matika, přírodopis, takový věci ji bavily. Když jí to táta dovolil, vjednom kuse měla nos zabořenej v knížkách.“

„Váš táta neměl knížky rád?“

„Táta neměl rád nic, když se ožral. Po jednom pivu se směje, po dvou taky. Po třech ztichne. A kdyždojde na šestý, sedmý, osmý, tak je v obličeji rudej jako rak, nahrbí ramena a radši se mu klidíte z cesty,aby vás nepřeválcoval. Jako taková ta mašina, co se používá k uhlazování asfaltu, když se staví silnice.“

„Parní válec.“

„Jo, parní válec. Ne že by vás zmlátil nebo tak, ale stejně z něj jde strach, řve a rozbíjí věci. Když začneválcovat, je lepší jít mu z cesty. Takže když si Connie četla nějakou knížku z knihovny a on se zrovnapřivalil k nám do pokoje a rozhodl se, že se mu to nezamlouvá, nadělal z tý knížky konfety. Praštěný je,že jinak ho čtení taky bavilo.“

„To vás muselo děsit.“

„Jo,“ přikývla. „Bylo to děsivý, ale člověk se tomu naučil vyhejbat.“

„Kde byla vaše matka, když se tohle dělo?“

„Taky v lihu. Pití ji zmohlo rychleji než tátu a usnula jako dřevo.“

„Měly jste s Connií těžké dětství.“

„S Connií a s Connorem – to je náš brácha, ten, co se narodil mezi náma. Naučil se běhat jako rychlík,

protože táta na něj řval ze všech nejvíc. Běhal pak ve škole, na střední i na vejšce. Dlouhý tratě, vyhrával

medaile. Zvládnul uběhnout spoustu kilometrů.“

„Kde teď žije?“

„Nahoře na severu,“ odpověděla. „Má fajn rodinu.“

„Jací byli vaši rodiče, když se zrovna neopíjeli?“

„Oba pracovali. Máma dělala sekretářku u dopravní firmy a táta tam řídil kamión.“

„Takže býval často pryč.“

„Díkybohu.“

„Choval se k vám jinak než ke Connii?“

„Hmm… Musím říct, že jo. Jí dělal z knížek konfety. Mě na čtení moc neužil, zajímali mě spíš kamarádi než knížky – společenskej život. Takže se žádný konfety nekonaly.“

„Vybíjel si na vás vztek jinak?“

„Ani ne. Popravdě řečeno, skoro mi neubližoval, protože mě měl ze všech nejradši. Říkal mi to. Když bylstřízlivej. ,Ree, jsi moc hezká holka, dej si majzla, abys zůstala hezká a vdala se. Connie akorát leží vknížkách a tváří se, jako by zbaštila všechnu moudrost světa, to se žádnýmu chlapovi líbit nebude.‘“

„Takže Connie si to odnášela nejhůř.“

„Kdyby byla milejší, tak by to měla snazší.“

„Milejší k otci?“

„K němu, ke všem… Doktore Delaware, něco vám povím – tu holku odkojili na kyselý okurce. Tak tovždycky říkala máma. Nikdy se neusmála, uzavírala se do sebe, a když jste jí něco řekli, tak se tvářila, že

vás nevnímá. Jako by si myslela, že je lepší než všichni okolo.“

„A pořád ležela v knížkách.“

„V knihovně byla víc než doma. Takže já jsem musela makat za dvě. Kdyby byli táta s mámou střízliví, tak

by ji nejspíš dokopali k tomu, ať doma taky pomůže.“

„Jenže byli opilí, takže si Connie dělala, co chtěla.“

„Přesně tak.“

„A co vy, Ree?“

„Co já?“

„Taky jste si dělala, co jste chtěla?“

„Když jsem vypadla z domova, tak rozhodně.“

„A kdy to bylo?“

Sklopila tmavé oči k podlaze. „Už dávno.“

„Jak dávno?“

„Byla jsem hodně mladá, to přiznávám.“

Vyčkával jsem.

„V patnácti,“ odpověděla konečně.

„Utekla jste z domova.“

„Ne, prostě jsem odkráčela a nikdo se mě nesnažil zastavit.“ Zničehonic se usmála – nasadila úsměv

vyprahlý jako Údolí smrti. „Dokonce mě ani nenahlásili jako pohřešovanou.“

„Jak jste to nesla?“

„Jestli mě to uráželo? Kdyby mi na nich záleželo, tak možná jo. Ale věděla jsem, že kdyby mě našli, bylo

by to stejný jako předtím.“

„Musela byste se klidit z cesty opilému otci.“

„To taky,“ řekla. „Ale hlavně to byla šílená nuda. Vůbec nic se nedělo. Začínala jsem se bát, že to takbude pořád, když tam zůstanu.“

„Kdežto když jste sama vyrazila do světa, zažívala jste dobrodružství.“

Prohlížela si mě. „Zažívala jsem ledacos. Použijete to proti mně?“

„Proč bych to dělal?“

„Alternativní životní styl. Tak to nazvala ta pitomá advokátka. Jako bych byla nějakej magor. Prostě jsem

si žila, jak jsem chtěla, a nikomu jsem neubližovala. Tak mě kvůli tomu nesuďte, jo? Prosím. A cokdybysme mluvili o tom, co je teď, a do minulosti moc nezacházeli? Protože minulost je už jednouprovždy fuč, ne snad?“

„Potřebuju se vás na pár věcí z minulosti zeptat.“

„Na co?“

„Měla jste někdy se sestrou nějaké finanční vazby?“

„Co tím myslíte?“

„Půjčila vám nějaké větší finanční obnosy?“

„Protože je zazobaná, kdežto já ne?“

„Protože ze závazků občas plynou potíže.“

„Já tyhle potíže nemám. Jsem se svým životem spokojená – kdybych chtěla zbohatnout, tak jsemzbohatla. Ale rozhodla jsem se, že si radši dopřeju radost a lásku. Ona se rozhodla jinak a koukněte, jak

dopadla.“

„Zůstala sama.“

„Sama, vysušená jako mumie a úskočná jako lasička. Ale ji to netrápí, doktore. Fakt nemá ráda lidi. Protodělá doktorku nad mikroskopem. Aby mohla dřepět v laborce a nemusela mluvit s pacienty. Taková bylavždycky. Pořád jenom studovat, studovat a žádný kamarádi, žádný večírky, žádná legrace. Když měl nášgénius nos zabořenej v knížkách, tak si člověk netroufnul vkročit do pokoje.“

„Takže žádné finanční vazby mezi vámi dvěma nejsou.“

Ošila se. „Párkrát jsem si od ní půjčila. Malý částky. Ale vždycky jsem všechno splatila. A koukněte, čím mi

splácí ona!“ „Co ji podle vás vedlo k tomu, aby na vás podala žalobu?“

„Nenávist,“ odpověděla. „Prostě zákeřná nenávist. Já jsem odjakživa byla ta hezčí, měla jsem kamarády.Odjakživa mě nenáviděla.“

„Ale proč myslíte, že vás pohnala před soud právě teď?“

„Na to se zeptejte jí.“

„Podala žalobu dva měsíce poté, co jste si u ní Ramblu vyzvedla. Sehnat právníka a sepsat žalobu nějakoudobu trvá, takže to vypadá, že začala jednat skoro okamžitě.“

„No a co?“

„Možná se začala považovat za Ramblinu matku.“

„Do prdele s ní a s tím, za co se považuje!“

Přešel jsem to mlčením.

Cherie Sykesová se popotáhla za cop. „Omlouvám se. Jsem z toho… Ubližuje mi, hrozně se tím užírám.Jako by se mě snažila zabít.“ Zase si poklepala na hruď. „Jo, asi to plánovala už od tý doby, ale ne proto,že by jí na Ramble záleželo. Myslí jenom sama na sebe. Chtěla mi vyrvat srdce a koukat se, jakvykrvácím, jenže já jsem šla za ní a vzala jsem si svý srdíčko zpátky a to ona nesnesla. Myslela si, že když

mi poručí, co mám dělat, tak sklapnu a udělám to, protože tak to občas chodilo, když jsme byly děti.“

„Connie měla hlavní slovo.“

„Snažila se o to, a jak. A když jsem byla malá, tak jsem jí to žrala. Pak jsem prokoukla.“ Vysunula bradu.

„Abych vám pravdu řekla, vypadla jsem z domova taky proto, abych se jí zbavila.“

„Nechtěla jste, aby vám poroučela.“

„Jo. A teď chce využít svoje prachy, aby mě… terorizovala. Společně s tou zkurvenou zazobanouprávničkou z Beverly Hills.“ Luskla prsty. „Ale malá Ree si to nenechala líbit, šla a sehnala si vlastníhoadvokáta, takže se ta mrcha může jít vycpat… Nemáte něco k pití? Ze všeho toho mluvení mi úplně

vyschlo v puse.“

Přinesl jsem jí vodu.

„Díky, doktore. Potřebujete ode mě ještě něco?“

„Pojďme si popovídat o těch třech měsících, kdy se Connie starala o Ramblu.“

Bojovně povysunula bradu. „To ona furt omílá, že to byly tři měsíce. Bylo to osmaosmdesát dní.“

„Dobře, Ree. Povězte mi, jak k tomu došlo.“

„Bála jsem se, že se na to budete ptát. Proč na tom záleží?“

„Connie se tím ohání jako důkazem, že jste si přála, aby se dítěte ujala.“

Ree práskla hrnkem o stůl, až to zadunělo. „To jsou kecy!“

„Tak na čem jste se domluvily?“

„Na ničem jsme se nedomlouvaly,“ prohlásila. „Vůbec na ničem. Jednoho dne jsem si hrála s Ramblou a

ona se u mě zničehonic objevila. Byla milá – úplně jako vyměněná. Přinesla mi pro Ramblu nějaký věci.Dětský oblečky, plínky – jako bych jí neuměla koupit plínky sama. Ty, co přinesla, byly od blbý firmy ablbá velikost, ale to je fuk, poděkovala jsem jí, protože taková já prostě jsem, v každým vidím to nejlepší.A navíc mi ke štěstí nic nechybělo, tak jsem neměla důvod na ni nevražit.“

„Takže Connie se k vám chovala mile.“

„Jako by jí najednou záleželo i na někom jiným, a ne jenom na sobě. Dokonce mě pochválila, že se oRamblu dobře starám – to teď ta její svinská advokátka popírá. Takže když mě poprosila, jestli si můžeRamblu pochovat, řekla jsem jí, že jasně. Nevěděla, jak se to dělá, a Rambla začala kňourat, tak jsem jimusela naučit, jak má uvolnit ruce, aby se Rambla zase uklidnila.“

Tmavé oči se jí změnily v úštěpky obsidiánu. „To byla chyba jako hrom. Něco ji učit. Tou dobou už kula

pikle.“

„Plánovala, jak vás o dítě připravit.“

„Co jinýho? Nikdy dřív u mě nebyla, a teď za mnou najednou začala chodit.“

„Jak často vás navštěvovala?“

„Já nevím, tak jednou za tejden? Tak něco. Ne že by mi Ramblu hlídala nebo mi nějak pomáhala. Za

celou dobu jsem si ani jednou večer nikam nevyrazila, brala jsem svý mateřský povinnosti vážně. A než se

zeptáte – jo, podsouvala mi peníze.“

„Podsouvala, ale vy jste si je nevzala?“ zeptal jsem se.

„Vzala jsem si je, proč bych si je nevzala? Nebyly to půjčky, byly to dárky. A byl to její nápad, já se jí onic neprosila. Ještě toho trochu, půjčovala jsem si od ní dřív a všechno jsem jí vrátila a teď už jsemnechtěla žádný… jak jste tomu říkal?… závazky. Ale když se vnucovala, že mi něco dá, a když má vícpeněz, než sama potřebuje, a mohlo to pomoct Ramble, tak proč si nevzít?“

„Takže váš vztah s Connií se na nějakou dobu zlepšil.“

„Byla to faleš, doktore, jenom to na mě hrála. Já každýmu věřím, to je můj problém – věřím lidemmnohem víc, než bych měla. Když se mi naskytla šance vyrazit na šňůru s O. S. – to je kapela, mojikamarádi –, tak mě Connie pobízela: ,Jasně, jeď, pobav se.‘“

„O. S.?“

„Znamená to Osamělý sten. Hrajou předělávky věcí od kapel Lynyrd Skynyrd a Sir Douglas Quintet, odStevieho Raye Vaughana i vlastní písničky. Znám se s nima hrozně dlouho, občas s nima zpívám,vypomáhám jim s perkusema a tak. Jenom v místních klubech, maximálně v Renu. Ale tentokrát dostalinabídku na pořádnou šňůru. Čtrnáct dní v Arizoně a Novým Mexiku, večerní hraní v indiánskejch kasinech.

Zeptali se mě, jestli nechci jet taky – vypomáhat, s čím bude potřeba, a zpívat. Já na to: ,To nejde, kluci,jsem teď máma.‘ Ale Connie mě přemlouvala: ,Jeď, Ree, taková šance se ti hned tak nenaskytne, dej sipauzu, já se ti o Ramblu klidně postarám.‘ Tou dobou už jsem ji naučila, jak se o Ramblu starat, a Ramble

nevadilo být s ní pohromadě, ale stejně jsem říkala: ,Ne, to nejde.‘“

Přehodila si nohu přes nohu a vypila hrnek vody až do dna. „Connie do mě pořád hučela, doktore. Pořádmi tvrdila, ať si nedělám starosti. A pak mi… Budu k vám úplně upřímná, jo? Dala mi nějaký prachy. Natu cestu. Říkala jsem si, že se na mě snaží bejt hodná, že ví, jak jsem se s Ramblou nadřela, a chce,abych si trochu odpočinula. Teď už chápu, o co jí šlo. Podplácela mě, aby mě odklidila stranou a vecpala

se na moje místo.“

„Na čtrnáct dní.“

Tvář jí zase zkropenatěla bledými fleky. „Kapku se to protáhlo. Ty koncerty byly super, O. S. dostávalidalší nabídky, jelo se dál. Ale pravidelně jsem domů volala. Connie mi to skoro nezvedala. Když mi topárkrát přece jen zvedla, tvrdila, že Rambla spí. Takže jsem si říkala, že je všechno v pohodě. A zůstala

jsem s kapelou další tejden. A pak další…“

Čtrnáct dní se protáhlo na osmaosmdesát. Snažil jsem se zachovat neutrální výraz, ale asi se mi tonepovedlo, protože si povzdechla a vyhrkly jí slzy. Rozhodila ruce. „Podělala jsem to, co? Prostě jsem jeladál a dopřála si trochu zábavy.“

„Co vás přivedlo domů?“ zeptal jsem se.

Otřela si oči papírovým kapesníkem. „Měla bych se před váma snažit vypadat dobře a tvrdit, že to bylaRambla, jenom Rambla a nic jinýho. Myron mi doporučoval, ať to udělám, nadiktoval mi fráze, abych seje naučila nazpaměť.“

„Jaké fráze?“

„Nervozita z odloučení, mateřský pudy… A jasně, to v tom bylo taky, příšerně se mi po ní stejskalo. Protojsem Connii v jednom kuse volala, ale ta mi tvrdila: ,Nedělej si starosti, bav se, takovouhle šanci užmožná nikdy nedostaneš, Rambla se má báječně, pořád tě má ráda, nic jí nechybí.‘ A tak…“

„Vrátila jste se z jiného důvodu.“

Třikrát pomalu přikývla.

Vyčkával jsem.

„Říkám vám pravdu pravdoucí, abyste viděl, že jsem k vám upřímná. A věřil mi ve všem dalším.“

„Dobře.“

„Vrátila jsem se, protože O. S. už neměli žádný další koncerty, doktore Delaware.“

„Turné skončilo.“

„A všichni jsme odjeli zpátky domů.“

Vyptal jsem se Ree Sykesové ještě na pár věcí – jak Rambla mluví, kdy a jak spí, co jí, jak je na tom s

hrubou a jemnou motorikou. Zdálo se, že všechno je naprosto v normě.

„Je to úžasný děcko.“

„Už se těším, až se s ní uvidím.“

„Vy se s ní potřebujete vidět?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nebylo by dobré psát doporučení, aniž bych ji viděl.“

„Je nerada sama.“ „Budete s ní vy, Ree.“

Ve tváři jí probleskl podivný úsměv – náhlý, podezíravý. Nepřátelský. „Takže ji chcete vidět, jen abyste ji

poznal?“ „Ano.“

„Dobře.“

„Myslíte si, že je v tom ještě něco?“

„Ne, ne, doktor jste vy.“

Zastrčila si ruku pod zadek a seděla si na prstech, jako by se bála, co by mohly provést, kdyby jim

dopřála svobodu.

Mlčel jsem.

„Fajn, přivedu ji sem, kdy budete chtít.“

„Popravdě řečeno, radši bych zašel k vám domů.“

Odvrátila zrak.

„Vadí vám to, Ree?“

„Ne… No dobře, tak fajn, budu k vám upřímná. Napadlo mě, že mě chcete vidět s Ramblou, abyste

posoudil, jestli jsem dobrá matka.“

„Já už teď vycházím z předpokladu, že dobrá matka jste, Ree.“

„Proč?“

„Protože jsem zatím neslyšel nic, co by mě přesvědčilo o opaku.“

„Jen počkejte. Až za vámi přijde ona, tak toho uslyšíte spoustu.“

„O tom nepochybuju, Ree.“

„Věříte mi? Že je lhářka a totální cvok?“

„Nepředbíhejme, Ree.“ Domluvil jsem se s ní, kdy k ní zajdu.

„Mám nakoupit další hračky?“ zeptala se.

„Postačí, co máte.“

Zamračila se. „Asi se budu muset spolehnout, že jste chytrej. Neberte to jako urážku. Vím, že jste chytrej,

jste přece doktor. Určitě vám to myslí, když pracujete pro soud. Prostě vám musím věřit.“ Vytáhla si ruku zpod zadku. Podívala se na ni, sevřela ji v pěst a položila si ji na koleno. Svaly na krkuměla napjaté jako nosná lana mostu. Sešikmené oči se jí zúžily, takže připomínaly pomlčky. „Myslím, že topomůže. Když mě uvidíte s Ramblou. Když uvidíte, jak mě má ráda. Bude sem muset přijít s Connií?“

„Nejspíš ne.“ „Nejspíš?“

„S největší pravděpodobností ne.“

„Nechci ji s Connií nechávat samotnou. Když jsem to naposled udělala, pokusila se mi ji ukrást.“

„Přišla jste si Ramblu vyzvednout k ní do práce.“

Třikrát rázně přikývla. „Connii přeskočilo, vyjela po mně, jako by mě chtěla praštit, jako by mi chtělavyškrábat oči. Jako by si chtěla Ramblu nechat za každou cenu. Naštěstí u toho byl Winky – to je můjkamarád –, tak jsem mu Ramblu podala a předvedla Connii pěsti.“

Ukázala mi jak; tvář jí přitom zrudla a dech se jí zrychlil. „Povídám jí: ,Jen si to zkus, teď už nejsme děti,natrhnu ti prdel.‘ To ji zaskočilo a nevěděla, co na to říct. Winky mezitím posadil Ramblu do auta,přikurtoval ji do sedačky a nastartoval. Já jsem udělala krok směrem ke Connii, ta ucouvla a já jsemnaskočila do auta a odfrčeli jsme.“

„Ošklivá situace.“

„A jenom kvůli tomu, aby mi vrátila moje vlastní dítě. Ale říkala jsem si, že tím to skončilo. Finito. Párměsíců nato se mi za dveřmi objevil chlap, co se tvářil, že jde na odečty vodoměrů, a vrazil mi do rukyžalobu. Vidíte, co jsou zač? Moje prolhaná zazobaná ségra a ta její prolhaná zazobaná právnička. Věřímvám, že mi pomůžete, doktore. Kdy k vám Connie přijde?“

„Už brzo.“

„Vy mi to nepovíte?“

„Existuje nějaký důvod, proč byste to měla vědět, Ree?“

„Ne, asi ne,“ řekla. „Teda vlastně jo. Jeden mě napadá. Abych věděla, co se děje, a nemusela se v nocibudit s rozbušeným srdcem a černými myšlenkami, kvůli kterým už pak neusnu.“

„Nejistota je ubíjející.“

„Ta je na tom vůbec nejhorší. Skoro horší než…“ Potřásla hlavou. A pak zničehonic další úsměv. Jemný,svůdný. „Vy byste to mohl všechno napravit, doktore. Stačí vaše přímluva, a bude happy-end.“

Vstal jsem.

„Chápu,“ řekla. „Nemůžete mi nic povědět. Ale budu doufat. Jaká vůbec je? Ta soudkyně.“ Na tuhle otázku už jsem jí jednou odpovídal. „Připadá mi milá.“

„To teda doufám. Protože máte pravdu, doktore, máte stoprocentní pravdu, ta nejistota je hrozná. Ale

ještě horší by bylo prohrát. Já neprohraju. Myron mi tvrdil, že z právního hlediska to mám v kapse.“

Dívala se na mě a čekala, jestli jí to potvrdím.

„Takže ve čtvrtek,“ řekl jsem. „Už se na Ramblu těším.“

Vymrštila se na nohy. „Jasně, už musím jít. Rambla mě potřebuje.“

„Kdo ji hlídá?“

„Můj kámoš Winky. Ne že by s tím měl moc práce, dala jsem ji spát. Ale už brzo se probudí a nechci, aby

se probudila a máma nikde. Potřebuje mě mít pořád u sebe, jinak brečí.“

Vyběhla z kanceláře, a než jsem došel ke dveřím, už byla pryč z domu.

Příštího dne jsem zavolal Connii Sykesové do práce, abych si s ní domluvil schůzku.

Recepční mi oznámila: „Doktorka Connie už váš telefonát čekala. Nadiktuji vám, kdy má volno.“

„Co kdybychom začali tím, kdy mám volno já?“

„No… Ale doktorka je opravdu hodně zaneprázdněná.“

„O tom nepochybuji.“ Nabídl jsem dva termíny.

„Těmi si nejsem jistá,“ řekla recepční. „Tehdy mám čas.“

„Mohl by to být problém.“

„Zavolejte mi zpátky a dejte mi vědět, který termín doktorce vyhovuje líp.“

„Vydržte chvilku na lince. Prosím, doktore.“

Čtyřicet vteřin ticha a pak se ozval tentýž hlas, tišší a napjatější. „Doktorka Connie říká, že čím dřív, tímlíp. Bere ten zítřejší termín.“

„Takže zítra na shledanou.“

„Přeji vám hezký den.“ Mráz v jejím hlase prorazil i předstíranou zdvořilostí.

Příštího rána mi zvonek zazvonil s desetiminutovým předstihem.

Za dveřmi stály dvě ženy. Středně vysoká čtyřicátnice s hranatou tváří a naondulovanými blond vlasy, jak

se nosily před pár desetiletími, musela být doktorka Connie. Obličejem se podobala sestře, ale chyběly vněm stopy drsného života. Na nose jí seděly brýle ve zlatých obroučkách, na sobě měla vínový kostým amokasíny ve stejné barvě. V jedné, ničím nezdobené ruce držela kufřík z teletiny.

Špičkou pravé boty poklepávala o zem. Žena, která stála kousíček před ní, ke mně vykročila.

Byla mladší, tak ke třiceti nebo něco málo přes. Brunetka asi metr šedesát, s hebkými vlasy, vosímpasem, hezky vyvinutou hrudí a svalnatýma nohama. Postavu jí ještě zdůrazňovaly přiléhavé bílé šaty bez

rukávů. Na nohou měla tyrkysové sandály z umělé hadí kůže na jehlových podpatcích, kolem krku šňůrupravých perel. Její tmavé vlasy byly dlouhé a pečlivě upravené. Holé paže jí krášlila sbírka náramků adámské hodinky od Pateka zdobené diamanty. Když se usmála, zuby se jí blýskaly ještě oslnivěji nežvšechny ty šperky.

Vedle Robininy dodávky parkovala dvě auta: smetanový sedan lexus a černý kabriolet mercedes.

„Doktorka Sykesová?“ zeptal jsem se.

„Jakožto výhradní právní zástupkyně doktorky Sykesové se schůzky zúčastním i já,“ prohlásila mladábrunetka. Přistrčila mi svoji vizitku. Medea L. Wrightová, advokátka.

„Mám schůzku jen s ní, paní Wrightová.“

V krásných modrých očích jí prokmitla nejistota, ale hned ztvrdly skálopevným odhodláním. „Nezlobte se,ale jinak to zkrátka nejde, doktore. Tohle je právní záležitost a já jsem právnička.“

Podíval jsem se za ni, na její klientku. Connie Sykesová si prohlížela borovice, platany a sekvoje, které mi

vroubí příjezdovou cestu.

„Je mi líto.“

„Tohle je nepřijatelné,“ prohlásila Medea Wrightová.

„Doktorko Sykesová, jestli chcete, tak pojďte dál,“ řekl jsem. „Jestli ne, tak jsme spolu pro dnešek skončili

a proberu se soudkyní možnosti dalšího postupu.“

Connie Sykesová se zamračila, ale nespouštěla oči ze stromů.

Medea Wrightová ke mně postoupila o další krok, vecpala se mi do osobní zóny. Ještě pustit muziku, a

mohli bychom si spolu zatančit tango. Linula se z ní vůně pudru a svěžího květinového parfému. Přes ně

bylo cítit něco štiplavějšího – adrenalinový pot.

Potřásla hlavou. „Očividně se potřebujete zorientovat, doktore Delaware.“

„V čem?“

„V právním systému. Pro začátek si ujasnit pojmy objektivita a rovnost.“

„Rovnost s kým?“

Ta otázka ji pobavila. Dopřál jsem jí, aby směrovala konverzaci, kam chce.

„Mluvil jste s panem Ballisterem, takže máte povinnost promluvit si i se mnou.“ „Neprohodil jsem s panem Ballisterem ani slovo.“

„On tvrdí něco jiného.“ „V tom případě lže.“ „Vážně?“ Uchechtla se.

Podíval jsem se na hodinky.

Právě to možná Connii Sykesovou přimělo k tomu, že se k nám konečně otočila. Pohlédla na mě. Oči mělabezvýrazné, hnědé, znuděné. „Medeo, myslíte, že je dobře hned od začátku ho proti sobě poštvat?“ „Doktor Delaware nám byl představen jako objektivní profesionál. Pokud se ukáže, že –“ „Nechte toho, Medeo. Radši si to odbudu, ať s touhle fraškou co nejrychleji skoncujeme.“

„Connie –“

„Ať vám dělají starost jakékoli právnické nesmysly, beru na sebe plnou zodpovědnost. Mám víc práce než

vy oba, tak bych se ráda hnula z místa.“

Wrightová zkřivila tvář. „Doktore Delaware, popíráte tedy, že byste navázal jakýkoli kontakt s Myronem

Ballisterem? Ať už osobní, anebo telefonický?“

Teď byla s úsměvem řada na mě. „Už jsem vám na tuhle otázku odpověděl.“

Connie Sykesová k nám vykročila, až se jí kufřík v ruce pohupoval. Prošla kolem právničky i mě a vnořila

se do domu.

Na rozdíl od Wrightové se kolem ní nevznášel žádný odér.

U Wrightové momentálně na celé čáře vítězil adrenalin. Byla napjatá jako struna. Asi si to uvědomila, atak vystrčila bok a položila mi na zápěstí dva pečlivě upravené prsty. Sálal z nich žár. „Omlouvám se,doktore, jestli se cokoli, co jsem řekla, dá vykládat jako útočné. Pokud se Ballister opravdu nepokusilotrávit studnu, tak není důvod…“

Odmlčela se.

Connie Sykesová stála uprostřed obýváku, zády k nám.

„Můžete počkat tady, paní Wrightová,“ řekl jsem, „ale já a doktorka Sykesová půjdeme ke mně do

pracovny.“

„Ne, radši pojedu, mám víc práce, než si umíte představit. Nějak se s tím vypořádejte, Connie. Hezký den,

doktore Delaware.“

Během posledních čtyřiadvaceti hodin to bylo podruhé, co mi někdo popřál hezký den a nemyslel to anitrochu upřímně. Začínalo mi to připadat jako nějaké zaklínadlo.

Vedl jsem Connii Sykesovou do své pracovny. Rázovala dlouhými kroky, předešla mě a pokračovala vchůzi, i když už cíl cesty minula.

Zastavil jsem se, abych otevřel dveře, a Connie se hrnula dál jako parní lokomotiva. Konečně jí došlo, žeje něco špatně, a zabrzdila. Když se ke mně vracela, ve tváři neměla sebemenší náznak rozpaků.

Podržel jsem jí otevřené dveře. Vkráčela dovnitř, jako by tu byla už stokrát, usadila se na koženém gaučina přesně stejném místě jako předtím její sestra, a přitiskla kolena k sobě.

Ve tváři se jí nehnul ani sval, nebylo v ní ani stopy po nějakém bezděčném tiku, oči měla nehybné jakovycpané zvíře. Ale když jsem si schválně dal načas a dlouze se probíral papíry, začala si žmoulat rucestejně jako Ree. Odhrnula si vlasy stejně jako Ree. Neměla cop, se kterým by si mohla hrát, a tak siaspoň ohnutým palcem hladila spodek jedné obzvlášť dramatické vlny.

„To bylo nešťastné,“ poznamenala. „Ta roztržka s Medeou. Doufám, že mi její průbojnost nebudete mít za

zlé.“

„Žádný problém.“

„Pro vás ne, ale pro mě ano, a velký, jestli to zpacká. Už jsem jí zaplatila balík a ona mi odmítá zaručitvýsledky. Hrozná pakáž, tihle advokáti, nemyslíte? My lékaři jsme na vyšší úrovni.“

Pokud to byla snaha nalézt společnou řeč, nepodpořila ji ani náznakem vlídnosti. Mluvila zvláštně, jakobymechanicky. Úsečnost, přesná artikulace, stejné mezery mezi slovy – připomínala robota.

Když jsem nereagoval, pokusila se o cosi, z čeho by se mohl vyklubat úsměv, kdyby ji rty poslechly.„Doporučil byste mi, abych ji vyhodila?“

„V tomhle vám radit nemůžu.“

„Jistěže ne,“ opáčila. „Vy jste jen Šalamoun s vysokoškolským titulem, který se snaží vykoumat, jakrozdělit dítě, aby se přitom prolilo minimum krve.“

„Povězte mi, proč jste podala tu žalobu, doktorko Sykesová,“ vybídl jsem ji.

„Proč?“ Jako by to byla absurdní otázka. „Protože jsem zkrátka musela. V dobré víře.“

„V dobré víře v co?“

„Že je to ve prospěch optimální výchovy dítěte. A oddané péče o dítě. Viděl jste moji sestru.“

Mlčel jsem.

„Vy jste vrozená diskrétnost, co?“ Connie rozepnula kufřík, ale nechala ho ležet na podlaze. „No dobře, vy

se ptáte, já odpovídám. Ale k tajnůstkaření není důvod. Vím, že už jste se s mojí sestrou sešel, řekla mito Medea. Ačkoli ta si je taky jistá, že jste se vybavoval s tím břídilem Ballisterem. Ale na tom nezáleží, ikdybyste se s mojí sestrou nesešel, určitě jste četl materiály, které jsme vám poslali. Takže víte, s čím sepotýkám.“

„S čím?“

„No ovšem, už je to tady,“ opáčila. „Klasická psychiatrická taktika, odrážení otázek otázkami. Učili jsme se

o tom při seminářích z psychiatrie na medicíně. Jak se tomu jenom říká… Dialog orientovaný napacienta?“ Přehodila si nohu přes nohu. „Psychiatrie, to není nic pro mě. Je příliš vágní. Spíš šamanismusnež věda. Psychologové se prý drží faktů o něco víc.“

„Co přesně jste měla na mysli, když jste mluvila o tom, ,s čím se potýkáte‘?“ zeptal jsem se.

„Naprostou iracionalitu. To je klíčová součást jejího psychoemočního nastavení – přesnou diagnózunechám na vás. Co vám ale v tuhle chvíli ještě nemusí být zřejmé, je skutečnost, že moje sestra je osobavolných mravů, jak se tomu dříve říkalo. V dobách, kdy ještě na mravnosti záleželo a kdejaká špatnost sihned nenárokovala nálepku duševní choroby. Mám být konkrétnější? Je impulzivní, postrádásebeovládání. Když se k tomu přičte nízké IQ, výsledek jí neslouží ke cti. Stručně řečeno, nedovede se osebe postarat – finančně ani psychologicky –, natož aby dovedla vychovávat dítě.“

Connie Sykesová si sundala brýle a kroutila nožičkou v prstech. „A jako třešnička na dortu, je tu letitádrogová závislost a s ní související zločinné aktivity.“

„Na jakých drogách je závislá?“

„Netuším, co jí poskytuje povyražení právě teď. Ale přiznala se, že v průběhu let vyzkoušela opiáty,kokain, amfetamin, halucinogeny, zkrátka všechno, na co si vzpomenete. A k tomu si připočtěte zálibu valkoholu. Teď to samozřejmě popírá.“ Navinula si na prst kudrlinu. „Na vašem místě bych si vyžádalaanalýzu vlasových cibulek. Tím by se to definitivně vyjasnilo.“

„Má v trestním rejstříku ještě něco kromě tří přestupků?“ zeptal jsem se.

„Aha, takže vy o nich víte. Copak v dnešní době už tři přestupky jako důkaz nezpůsobilosti nestačí? Že byobecná úroveň klesla tak hluboko? Jakožto odborník jste si jistě vědom toho, že na každé přistižení přičinu připadá šest neodhalených. Podle FBI.“

„Nastudovala jste si, co se dalo.“

„Není to snad moje povinnost? V zájmu dítěte.“

Pokračovala, než jsem stačil cokoli říci: „A teď bych vás ráda podrobněji seznámila se sestřiným

psychologickým profilem.“

Sestra. Dítě.

V jejím světě byla jména na obtíž.

Na počátku každého hodnocení se snažím o maximální nezaujatost, ale postupně se ve mně formují

dojmy a často je vzápětí podpoří fakta. Stačila chvíle strávená s Connií Sykesovou, stačilo vidět ty jejíbezvýrazné oči a poslouchat její robotickou mluvu, a neodbytně přede mnou vyvstával obrázek patoložky,která trůní na laboratorní stoličce a zkoumá na sklíčku vzorek. „Pokračujte,“ vybídl jsem ji. „Tak zaprvé, je nedospělá v tom, že je nezdravě závislá na okolí. A nechává se ovlivňovat obzvlášť

nevhodnými jedinci.“ „Špatná parta?“ zeptal jsem se.

„Druží se se zvrhlíky ze dna společnosti, v jejichž zkažené povaze se zrcadlí její vlastní. Zvlášť si musímedávat pozor na dva konkrétní jedince. Kterýkoli z nich by docela dobře mohl být otcem dítěte.“

Vytáhla z kufříku složku a položila si ji do klína.

„Začneme pochybnou existencí jménem William J. Melandrano. Neboli Winky. Původ té přezdívky mizůstává utajen, ale vzhledem k tomu, že dotyčný zjevně trpí poruchou pozornosti, mám jisté teorie.Osoba číslo dvě je Bernard V. Chamberlain. Neboli Boris.“

Suše se zasmála.

„Takže vy si myslíte, že jeden z nich je Ramblin otec,“ řekl jsem.

„Ani jeden se k tomu nepřihlásí a nepotvrdí to a moje sestra nám tu záležitost taky neobjasní, ale vprůběhu let měla s oběma důvěrný vztah. S oběma naráz, což o lecčem vypovídá.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem je s ní viděla. Jak se jí dotýkají. Sestra pozornost přímo miluje.“ Otřásla se.

„A odmítá prozradit totožnost otce.“

„Další důkaz mrzkého charakteru,“ prohlásila. „Nemá snad každé dítě právo vědět, kdo je jeho otec? Neníto důležitá součást jeho správného vývoje?“

„Oba ti muži představují špatný vliv, ale Rambla by měla vědět, který ji zplodil.“

„Přinejmenším proto, aby si dávala pozor.“

„Jak jste se s Melandranem a Chamberlainem seznámila?“

„Sestra nás navzájem představila. Přesvědčila mě, ať si je poslechnu.“ Odfrkla si. „Vydávají se zahudebníky. Ta jejich údajná hudební skupina se jmenuje – zhluboka se nadechněte – Osamělý sten. Kdyžje člověk nucen poslouchat ten randál, který vyluzují, tak se mu skutečně derou na rty steny.“

„Nejsou to žádní virtuosové.“

„Prostě hrůza.“ Zakryla si uši. „Celé to prostředí, ve kterém se sestra pohybuje, je odpudivé. Celý životčiní rozhodnutí, která ji připravila o normální materiální a emoční živiny, jimiž se sytí slušní lidé. A nyníučinila chybu největší, když povila nemanželské dítě. Nemohu s čistým svědomím připustit, aby své hříchy

přenesla i na potomka.“

„Myslíte si, že je u ní Rambla v ohrožení.“

Dal jsem jí šanci použít holčiččino jméno.

„Já si to nemyslím, já to vím. Protože na rozdíl od vás, od soudkyně a advokátů – ačkoli jste všichniinteligentní a vkládám naději ve vaše dobré úmysly – mohu čerpat z komplexní zásobárny dat a vytvořit si

ucelený obraz.“

Ťukla špičkou nohy do kufříku.

„Díky všem těm letům prožitým se sestrou,“ řekl jsem.

„Musíte tohle dělat?“ ohradila se. „Parafrázovat všechno, co řeknu? Tohle není psychoterapie, to jehledání faktů.“

„Co máte v tom kufříku?“ zeptal jsem se.

„Kroniku života stráveného se sestrou. Smím to shrnout?“

„Ano, ovšem.“

„Když se narodila, bylo mi skoro osm. Brzy bylo zřejmé, že za mnou a za Connorem intelektuálně

zaostává.“

„Nebyla tak chytrá jako sourozenci.“

„Určitě vám to připadá jako bezcitná poznámka. Ale je to skutečnost podepřená fakty. Já měla ve školesamé jedničky a odmaturovala jsem jako druhá nejlepší v ročníku – na první místo jsem nedosáhla jenproto, že jsem nenasbírala dost bodů ve společenské oblasti. Ať už se tím míní cokoli. Dostala jsem plnéstipendium na prestižní Occidental College, ukončila studium chemie s vyznamenáním, odešla studovat

medicínu na Kalifornskou univerzitu do San Franciska. Tam jsem si odbyla praxi a stáže na patologii.“

„Byla jste odjakživa studijní typ.“

„Ano. Po škole jsem nějakou dobu pracovala v nemocnici Harbor General Hospital, pak jsem získala místov soukromé laboratoři. Před deseti lety jsem si otevřela vlastní laboratoř a ta je od samého počátku velmiúspěšná. Momentálně se specializuji na analýzu tropických nemocí a také různých poruch imunity,samozřejmě včetně HIV. Mám doporučení od soukromých lékařů a institucí a rovněž od několika vládníchagentur, které vědí, že se u mě mohou spolehnout na naprostou diskrétnost. Co jsem dokončila stáže,vydělávám si trvale šestimístné částky ročně, moudře investuji a těším se z pohodlného života, k němužpatří vlastnictví domu ve Westwoodu o rozloze tři sta dvacet metrů čtverečních. Jsem schopna zajistitdítěti v podstatě cokoli. Toho si byla má sestra dobře vědoma, když se na tři měsíce zřekla péče o dceru a

postoupila ji mně, aby se mohla potulovat po Státech s Melandranem a Chamberlainem a věnovat sebůhvíčemu. Až po návratu se v ní ozvala jakási chabá obdoba mateřských pudů, změnila názor a udělala

scénu.“

Connie Sykesová si zase nasadila brýle a opřela se.

Byla to dlouhá promluva a očividně se ode mě čekalo, že se vyptám na podrobnosti oné „scény“.

„Povězte mi o svém bratrovi,“ řekl jsem.

„Connor byl také vynikající student. Nedosahoval mé úrovně, ale míval jedničky a dvojky. Chodil na

Kalifornskou státní univerzitu v Northridge, obor účetnictví. Vystudoval s vyznamenáním. Nevím přesně,jaký měl průměr, ale vyznamenání dostal – pamatuji se, že na programu promoce byla u jeho jménahvězdička. Mimochodem, sestra se té promoce nezúčastnila, protože měla zřejmě na práci něco lepšího.Tedy spíš horšího… Connor je každopádně slušný člověk.“

„Živí se jako účetní?“

„Ne, vyšvihl se mnohem výš, doktore. Vede technologickou firmu v Palo Altu. Je velice úspěšný. Tak

vidíte.“

„Vy a Connor,“ prohodil jsem. „A pak tu máme Ree.“

„Nikdy se nám nemohla rovnat a jsem přesvědčena, že ji ta nerovnost poznamenala. Proto nepochybně

utekla z domova. V patnácti. Zmínila se vám o tom?“

„Co ji k tomu útěku vedlo?“

„Na to byste se musel zeptat jí.“ Potutelný úsměv. „Pokud už jste to neudělal. Ne, do téhle pasti mě

nechytíte, doktore. Neposkytnu vám nepodložené informace – spekulace, drby. Chci, abyste se mohl

spolehnout, že když vám něco říkám, je to podloženo fakty. Proč utekla? Zřejmě nebyla spokojená.“

„S životem v rodině.“

„Měli jsme dobrou rodinu. Pokud do ní sestra nezapadala, smůla pro ni. Ale dítě by nemělo trpět.“

„Povězte mi něco o svých rodičích.“

„Dobří lidé. Pracující.“

„Kde pracovali?“

„Otec jezdil s kamiónem, matka dělala účetní.“

„Všichni jste spolu vycházeli dobře.“

Zúžila oči. „Slyšel jste snad něco jiného?“

„Povězte mi, jak na život v rodině vzpomínáte.“

Založila si paže na hrudi. Špičkou nohy odsunula kufřík trochu stranou. „No tak dobře. Ale to přece nijak

neomlouvá její chování. Byli jsme tři a jen jeden z nás postrádá morálku.“

„Co ji neomlouvá?“

„Že pili. Oba rodiče. Ne přes den – nikdy jim to nebránilo v práci a po celé dětství se o nás dobře starali.Vždycky jsme měli jídlo na stole, čisté oblečení a dům byl vzorně udržovaný. Matka byla skvěláhospodyně. A v těch dobách se to ještě cenilo.“

„Pili jen rekreačně?“

„Pili, aby se uvolnili po dlouhém a náročném pracovním dni. Ano, pili přes míru. Ale to přece neomlouváživotní styl, který si sestra zvolila. Já jsem vyrostla v tomtéž prostředí a jsem abstinentka. A Connora jsemnikdy neviděla, že by si dal víc než jedno pivo, koktejl nebo skleničku vína. Vždycky odmítá, když se mučíšník snaží vnutit další: ,Pro mě platí jeden drink a dost.‘ Takže jí nedovolte, aby se vymanila z

odpovědnosti tím, že všechno hodí na rodiče.“

„Měnilo se pod vlivem alkoholu chování vašich rodičů?“ zeptal jsem se.

„Ani ne,“ odpověděla.

Mlčky jsem vyčkával.

„Jak říkám, k žádným dramatickým změnám nedocházelo, doktore. Přinejmenším se nedělo nic

neočekávaného.“

„Ty změny byly předvídatelné.“

„Matka usnula. Otec taky.“ Popotáhla se za kadeř. „Jen párkrát se nechal trochu unést náladovostí. Ale to

není nijak relevantní vůči té nynější záležitosti, tedy způsobilosti mé sestry. Respektive nezpůsobilosti.“

Představil jsem si ji, jak sedí u stolu a snaží se učit. A přemítá, jestli se její učebnice dneska promění v

konfety.

Sám jsem si to prožil v ještě horší verzi, takže jsem chápal, že chce vzpomínky vytěsnit. Ale kdyby senepokoušela připravit sestru o dítě, nemusela by žádnou konfrontaci s minulostí podstupovat.

Nicméně…

„Váš otec tedy býval v opilosti náladový,“ poznamenal jsem.

„Copak to není běžné?“ opáčila. „No dobře, občas býval trochu… nevrlý. Ale násilnicky se nechoval. Ať už

jste slyšel cokoli.“

„Neubližoval dětem.“

„Ne, to nikdy. Ona vám tvrdila opak?“

„Ale nevypočitatelnost stejně může dětem nahánět strach,“ poznamenal jsem.

„Nebyl nevypočitatelný, doktore. Člověk věděl, že když se napije, tak je možné, byť nepravděpodobné, žebude ve špatné náladě.“

Tentokrát ji rty poslechly a obdařila mě širokým, podmanivým úsměvem.

„Popravdě řečeno, vyvolávalo to ve mně zvědavost,“ prohlásila. „Zvědavost, jak často dochází k ovlivněníjeho nálady. Rozhodla jsem se k té otázce přistoupit vědecky. Začala jsem si vést záznamy a z těch pakvyvodila závěr. Nevrlost nastala ve třiceti dvou a půl procentech případů.“

„Takže zhruba ve třetině.“

„Žádné zhruba, doktore. Přesně ve třiceti dvou a půl procentech. Vedla jsem si záznamy pečlivě.Analyzovala jsem je a snažila se najít vzorec. Dny v týdnu, denní dobu a podobně. Nepodařilo se miodhalit žádný a myslím, že právě tehdy jsem se rozhodla, že se radši budu věnovat vědě na buněčnéúrovni, abych se nemusela zabývat něčím tak nedokonalým, jako je lidské chování. Tak vidíte, otec miprokázal laskavost. Nasměroval mě k oboru, který se ukázal jako velmi dobrá kariérní volba, a tím pádem

mi poskytl neocenitelnou pomoc.“

„Když vám život nadělí citróny, udělejte z nich citronádu.“

„A teď to srovnejte s ní, doktore. Všechny své nedostatky dává za vinu druhým, ne sama sobě. Je štěstí,

že jsme se dostali k tomuto tématu, protože vám to umožní pochopit rozdíl mezi mnou a mou sestrou – já

realitě čelím, ona před ní utíká. Ale tentokrát jí to neprojde tak snadno, viďte? Co dalšího vám ještě

mohu objasnit?“

„Už nic,“ řekl jsem.

Zatvářila se zaskočeně, ale pak se usmála. „Poskytla jsem vám víc faktů, než jste čekal? To je dobře.Tady jsou písemné záznamy ke všemu, co jsem vám tu prezentovala verbálně, takže si je můžete v klidupečlivě prostudovat a rozšířit si obzory.“

Vytáhla z kufříku černé desky. Položila mi je vedle diáře a zarovnala jejich okraje s okrajem stolu. „Byla tovelmi užitečně strávená hodina. Na shledanou.“

Další krok: návštěva u Cherie Sykesové a její dcery doma.

Cherie bydlela v garsonce o pětačtyřiceti metrech čtverečních v ne zrovna výstavním domě s desetibytovými jednotkami v okrajové čtvrti poblíž Western Avenue a bulváru Hollywood.

Už na mě čekala ve dveřích a rozmáchlým mávnutím mě pozvala dál. Vzduch byl cítit lyzolem; asi se naschůzku patřičně připravila.

Na uklízení toho v bytě moc neměla. Přes skládací postel natáhla tenký bílý přehoz a na něj naaranžovaladva batikované polštáře, které vypadaly úplně nově. Vedle stála dětská postýlka. A zbytek místa vprostoru pro spaní zabíralo notně opotřebované křeslo pro dva čalouněné tvídem. Mezi kuchyňským aobývacím koutem byl umístěn skládací stolek se dvěma židlemi. O mrňavou ledničku se opíral vysavač.Před dřezem stála vysoká, umělohmotná dětská sedačka.

Hodně místa na podlaze zabíraly úhledně srovnané hromady hraček. Otevřenými dveřmi komory bylovidět štosy plenek na jedno použití, skleničky se speciální kojeneckou a batolecí výživou, krabicecelozrnných sušenek a „zdravého jablečného bio džusu“ a skládací kočárek.

„Dětská centrála,“ okomentovala to Ree. Za chvějivé vibrace v jejím hlasu by se nemusely stydět aniHammondovy varhany. Ospalé děcko v její náruči se zavrtělo.

„Chce se jí spát, nebo se právě probudila?“ zeptal jsem se.

„Probudila. Vždycky se probouzí pomalu a nikdy přitom nepláče. Občas když se vzbudím, tak stojí vpostýlce a jenom na mě kouká. Vždycky ji chvíli pochovám, aby se mohla rozvinout jako kytička.“

Pohladila děcko po tmavých vlnitých vláscích. Z obličejíku Rambly Pacifico Sykesové jsem viděl kusbuclaté tvářičky, upocené a zrůžovělé spánkem. Na sobě měla růžové pyžámko s obrázky koček,puntíkatých klobouků a nafukovacích míčů. Jak se tiskla tvářičkou k matčině hrudi, její plné rtíky vypadaly

jako růžové poupě.

V duchu jsem si dělal poznámky. Hezké děcko. Průměrně velké. Dobře živené. Pohodové.

Povzdechla si, až se jí zvedl drobný hrudníček. Jednou rukou zavadila Ree o bradu. Ta jí dala pusu naprsty. Rambla měla pořád zavřené oči.

„Moje srdíčko,“ prohlásila Ree.

Posadil jsem se do tvídového křesla a Ree si sedla na kraj skládací postele. Rambla se k ní pořád tiskla.

Dech se jí zrychlil, ale pak se zase zpomalil, jak znovu usnula.

„Asi je ještě utahaná,“ poznamenala Ree. „Spí bezvadně, už ve dvou měsících dovedla prospat celou noc.“

„To je skvělé. Pozorovala jste na ní nějaké změny poté, co jste ji vyzvedla od Connie?“

„Jestli jí pobyt u Connie nějak uškodil? Ráda bych řekla, že jo, ale upřímně řečeno ne, byla v pohodě. Alebyla fakt ráda, že mě zase vidí, přímo se mi vrhla do náruče. Nebyla jsem si jistá, že to udělá, bála jsemse, jestli na mě třeba nezapomněla. Ale nezapomněla.“

„Okamžitě bylo všechno jako dřív.“

„Jo.“ Zalétla očima ke stropu. „Teda ne tak úplně. Byla tišší než obvykle. A když jsem jí chtěla dát pusu,otočila se stranou. Ale netrvalo to dlouho, tak půl dne, a pak byla zase jako jindy.“

Medea Wrightová by to nejspíš použila jako důkaz, že Connie Sykesová si v dočasné rodičovské rolipočínala skvěle. Kdyby byl Myron Ballister chytrý, uvedl by to naopak jako důkaz vrozeného pouta meziRee a dítětem.

Já jsem si jen v duchu poznamenal fakta a interpretaci jsem nechal na později.

Ree si skousla ret. „Musím vám něco říct, doktore. Abyste si o mně nemyslel, že jsem bláznivá nebosurová – podělala jsem to, jasný? Tím, že jsem od ní odjela. A pak tím, že jsem zůstala pryč tak dlouho.Connie mlela jako kolovrátek, že je všecko v pohodě, a bylo to poprvý, co jsme my dvě – Connie a já –podnikaly něco spolu. Líbilo se mi to. Nejen že se mi stará o Ramblu, ale že spolu… No nic, to je fuk.“

„Připadalo vám, že vás Rambla sblížila.“

„Doufala jsem, že jo. Protože jsme nikdy… Pořád ze mě dělala blbce. Vím, že je chytrá, ale… Jasně žejsem mohla ve škole víc makat, ale bylo to pro mě těžký. Nešlo mi to – čtení, čísla, prostě nic. Snažilajsem se, ale byla to fuška. Kvůli tomu ze mě přece nemusela dělat blbce.“

Oči jí zvlhly. Začala Ramblu pohupovat. Vynořila se drobná ručka a popadla ji za cop. „Má to hrozně ráda.Moje vlasy. Asi to v ní nějak navozuje pocit bezpečí, co myslíte?“

„Ano.“

„No nic…“

„Takže jste doufala, že se s Connií sblížíte.“

„Protože se najednou chovala jinak. Teď už vím, že to jenom hrála, ale jak jsem to měla vědět tehdy? Jájsem důvěřivá.“

„Jak jinak se chovala?“

„Věnovala mi pozornost, doktore Delaware. Mluvila se mnou jako s dospělou – jako se baví normální

sestry. Nabídla se, že mi Ramblu pohlídá, a kdykoli jsem jí pak zavolala, tvrdila mi, že se Rambla má

dobře a že si zasloužím dovolenou, tak ať si to užiju – působilo to, jako že mi schvaluje, co dělám. Poprvýv životě.“

„Dodalo vám to vzpruhu.“

„To mě pochopitelně neomlouvá. Že jsem zůstala od svýho zlatíčka pryč takovou dobu. A nebyla jsem kvám úplně upřímná – Rambla se mi nevrhla do náruče, napřed se zatvářila ustrašeně a mně spadlo srdceaž do kalhot. Tentokrát jsi to fakt podělala, holka, říkala jsem si. To, co v životě nejvíc miluješ, a takhle jsi

to zvorala. Přijala mě, ale byla taková zamlklá. Ale netrvalo dlouho, a zase se ke mně tulila tak jako teď.“

Sklopila oči ke svému rameni. „A chytala mě za cop tak jako teď. Jako by potřebovala zase vykřesatplamínek, ale jakmile vyskočil, tak už to bylo dobrý.“

Políbila děcko na buclatou tvářičku. „Miluju tě, prostě tě miluju, miluju, miluju.“

Rambla se zavrtěla. Otevřela oči. Ospale se na matku usmála.

Když si všimla mě, pevněji se k Ree přitiskla. Zakňourala.

Patřičně silný vztah. Strach z odloučení typický pro dítě v tomhle věku.

„Obvykle jí po probuzení dám něco k jídlu,“ řekla Ree.

„Fajn, tak to udělejte.“

Seděl jsem a přihlížel, jak Rambla jí; držel jsem se stranou, abych ji nevyrušil. Ree jí porcovala jídlo na

malinké kousíčky a každé sousto komentovala. („Je to bio, doktore Delaware, bez konzervantů.“) Konečněsi Rambla troufla párkrát se po mně podívat.

Usmál jsem se na ni.

Při čtvrtém pohledu mi úsměv oplatila. Vstal jsem, došel k ní a podřepl u židličky, abych měl tvář jen

kousek od její.

Kníkla a chytila se matky.

Vrátil jsem se na své místo.

„Nic se neděje, holka,“ konejšila ji Ree. „Omlouvám se, doktore Delaware, je asi ještě rozespalá.“

Správně, správně, správně.

Jsem prostě doktor Ano.

Rambla se zklidnila, ale vyhýbala se očnímu kontaktu.

O pět minut později mi dovolila, abych jí ukázal obrázek, který jsem nakreslil. Rozesmátý obličej ve

veselých barvách.

Rozzářila se. Zahihňala. Vyškubla mi papír, zmačkala ho a hodila na zem. Báječně se tím bavila. Následujících deset minut jsem dřepěl u její židličky a smáli jsme se spolu.

Když jsem vstal, zamávala mi.

Poslal jsem jí vzdušnou pusu. Pokoušela se mě napodobit.

„Ahoj,“ řekl jsem jí.

„Ááóó.“ Připlácla si baculatou ručku k puse a nadšeně mi mávala.

Zamířil jsem ke dveřím.

„Co bude dál?“ vyzvídala Ree.

„Nic,“ odpověděl jsem. „Už jsem viděl dost.“

Stiskl jsem jí ruku na rozloučenou a odešel jsem.

Ještě ten večer jsem sepsal posudek. Nejkratší, jaký jsem kdy jakému soudci poslal.

Začínal větou: „Tohle dobře živené a po všech stránkách správně vyvinuté šestnáctiměsíční dítě ženského

pohlaví je předmětem sporu o opatrovnictví mezi biologickou matkou a tetou.“

A končil větami: „Zdá se, že neexistuje jediný důvod, ať už z psychologického nebo právního hlediska,

proč na současném stavu cokoli měnit. Důrazně doporučuji požadavek dr. Constance Sykesové

zamítnout.“

Mezi tím bylo ještě několik odstavců. Nestálo v nich nic, na co by člověk potřeboval doktorát, ale za učené

řeči dostávám zaplaceno. Týden poté, co jsem poslal posudek Nancy Maestrové, jsem si byl zaběhat, a když jsem se vrátil domů,našel jsem na verandě Connii Sykesovou. Seděla v jednom z proutěných křesílek, která si tam s Robinnecháváme, abychom se z nich mohli občas dívat na východ slunce.

Bylo teplé ráno a já byl po běhu celý zpocený a udýchaný, na sobě jen tílko a šortky.

„Máte pěkně vypracované svaly, doktore,“ poznamenala.

„Co pro vás mohu udělat, Connie?“

„Jak si asi umíte představit, jsem zdeptaná.“

„Je mi líto, že –“

„Chápu to,“ řekla vlídnějším tónem, než jsem od ní kdy slyšel. Ale pořád mluvila tak podivně roboticky.Jako by každé slovo musela pečlivě změřit a zvážit, než ho vypustí z úst. „Od začátku jsem věděla, ženemám moc velkou šanci. Můžu jít dál?“

Zaváhal jsem.

„Jen abyste mi poskytl morální podporu. Jste přece terapeut.“

Podíval jsem se na hodinky.

„Nepřipravím vás o moc času. Potřebuji… se s tím srovnat. Podělit se o své plány. Možná bych si mohla

nějaké dítě adoptovat?“

„Uvažovala jste o něčem takovém už dřív?“

Ramena se jí zvedala a zase klesala. „Promluvíte si se mnou? Prosím. Jen chviličku, ale zaplatím vám za

celé sezení.“

„Nic mi platit nemusíte,“ řekl jsem jí. „Pojďte dál.“

Tentokrát mě nechala, ať jdu první. Usadila se na gauči na jiném místě, odložila si kabelku napravo od

sebe a ruce složila do klína.

„Dobré ráno,“ řekl jsem jí.

Usmála se. „Předpokládám, že všechno běží tak, jak má. Ale byla bych radši, kdybych si mohla být jistáblahem toho ubohého dítěte.“

„Rambly.“

„Opravdu jí hrozí nebezpečí, doktore. Možná o tom nejste přesvědčen, možná o tom není přesvědčensoud, a dokonce si nejsem jistá, jestli o tom byla přesvědčena moje advokátka. Ale já mám neobyčejnéanalytické schopnosti. Odjakživa jsem je měla. Vidím – vycítím – věci, které druhým unikají.“

Vlídný tón byl tentam.

A v očích jí prokmitlo cosi nového. Záblesk… vyšinutosti?

„Takže,“ změnil jsem téma, „vy uvažujete o adopci?“

Rozesmála se. „Proč bych to dělala? Proč riskovat, že budu mít na krku něco geneticky méněcenného?Ne, to byl jen… Asi byste to označil za pokus prolomit ledy. Navázat přátelštější vztah, abyste midůvěřoval a pustil mě dovnitř. Přes to jste expert, ne? Přes navozování přátelského vztahu a důvěry. Namě jste s tím vyrukoval taky. Přesvědčil jste mě, že mě chápete, a pak jste sepsal ten elaborát, že nemám na dítě žádný nárok. To bylo opravdu etické, doktore.“

„Connie –“

„Pro vás jsem doktorka Sykesová,“ odsekla. „Vy jste doktor, tak já taky. Jasné? To je to nejmenší, co pro

mě můžete udělat. Prokázat mi trochu úcty.“

„Bezevšeho,“ řekl jsem a nespouštěl z ní pohled. „Doktorko Sykesová, nikdy jsem –“

„Vy jste nikdy tohle a tamto a tamhleto,“ obořila se na mě. „Jste doktor Nikdy. A to nebohé dítě už nikdy

nepovede život, jaký by si zasloužilo.“

Uhladila si černé gabardénové kalhoty, pozdvihla ruku a pohladila kabelku z kvalitní kůže v barvě whisky.

„Nezastřelím vás, doktore Delaware. I když bych měla.“

Poklepala na kabelku, přejela prstem vybouleninu, nasadila široký úsměv a vyčkávala.

Komička, která čeká, jestli publikum pochopilo narážku.

Když jsem nereagoval, poklepala na kabelku silněji. Cosi uvnitř slabounce zadunělo.

Cosi tvrdého a těžkého. Naznačovala, že si přinesla zbraň.

Kdyby se rozhodla vystřelit, těžko bych ji stačil zarazit, protože jsem seděl o kus dál a v rychlé reakci mi

bránil stůl.

Zlá situace – polevil jsem v ostražitosti, porušil všechna pravidla, nechal se od ní zaskočit.

Něco takového se ale nedá předvídat.

To si nejspíš říkala spousta obětí. A nijak mě to neomlouvalo; já jsem přece vycvičen k tomu, abych čekal

neočekávané. A odjakživa jsem si myslel, že mi to jde skvěle.

To je nejhorší možné rozpoložení – kombinace lehkovážnosti a domýšlivosti.

Sledoval jsem tu podivnou ženu s bezživotnýma očima, usazenou naproti mně.

Reagovala naprosto klidným pohledem. Ledovým opovržením. Věděla, že vzbuzuje strach. Dosáhla toho,

kvůli čemu přišla.

Když mi vyhrožovala, poprvé za celou dobu mě oslovila jménem.

Nový druh důvěrnosti.

Mlčel jsem.

Connie Sykesová se rozesmála. Pak vstala, odkráčela z kanceláře a vzdalovala se chodbou pryč a já se

honem zamkl a připadal jsem si jako lovná zvěř.

Moje životní láska je úžasná, přemýšlivá, vitální žena, která má ráda samotu a živí se přeměňováním

dřeva v nádherné kytary a mandolíny. Zavřená ve své dílně hraje na vlastní ansámbl nástrojů: dláta,frézky, měřicí pásma, nože, pásovou pilu, lupénkovou pilku. A taky rozeřvanou stolní cirkulárku, která sezakusuje do růžového dřeva a ebenu jako hladový dravec.

Křehké tělo versus kovové ostří nabroušené jako žiletka. Jediná chyba může mít děsivé následky a Robins tím rizikem žije dnes a denně. Jenže teď nás ohrozila moje práce, ne její.

Seděl jsem za stolem a zvažoval, co jí povědět o Connii Sykesové.

Jsme spolu už dlouho a odjakživa zápolím s tím, kolik jí toho říct o hrůzách, s nimiž se setkávám. Robin ví,

že na pacienty, kteří ke mně chodí na terapii, se nesmí vyptávat. Ale ostatní záležitosti – soudní případy,vraždy, které mi Milo servíruje jako krvavé dárečky – jsou volně přístupné teritorium a já se neustálepotýkám s nutkáním přehnaně ji ochraňovat.

Postupem času jsem se dobral k přístupu, který funguje docela dobře: posoudit, v jak vhodné je náladě,neříct jí víc, než chce sama slyšet, zmírnit podrobnosti.

Že někdo pracuje s nářadím a straní se lidí, ještě neznamená, že postrádá vnímavost a důvtip. Robinobčas přijde s nápady, které ukážou cestu k řešení.

Taková je aspoň momentální situace.

Před lety nám vypálil dům psychopat. Když jsme se otřepali z prvotního šoku, Robin se rychle dala dokupy tak jako vždycky, navrhla nový dům a dohlížela na jeho stavbu. Tak vzniklo atraktivní bílé stavení,které jsme se postupem času naučili nazývat domovem.

Teď jsem se poprvé od té doby cítil osobně ohrožen člověkem usazeným na mém odřeném koženémgauči.

Nezastřelím vás.

Technicky vzato to není žádná výhrůžka.

Jen pohladila vybouleninu v kabelce.

Počínala si rafinovaně.

Connie Sykesová předvedla, že jako zbraň ráda využívá právní systém, takže celá ta návštěva možná bylalest. Třeba mě chce vyprovokovat, abych ji z něčeho obvinil a poskytl jí důvod mě zažalovat.

Zbraň? To je absurdní. Já v kabelce nosím papírové kapesníky, kosmetiku a mobil. Tohle je pomluva aobtěžování, ten člověk je zjevně nezpůsobilý vykonávat práci, která mu byla svěřena.

Pokud by to zkusila, prohrála by. Už zase. Ale nepochybně by sama sebe přesvědčila, že má šanci vyhrát.Protože pokud něčemu věří Connie Sykesová, tak to přece musí být pravda.

Mohl bych zavolat Milovi, ale kdybych ho do té patálie zatáhl, jen bych zkomplikoval život ještě jemu.

Uměl jsem si živě představit úhlednou stížnost, kterou by kurýr osobně doručil policejním šéfům. A ti seřídí heslem „především si chránit vlastní židli“. Milo je odjakživa rušivý element a překračuje oficiálněvytyčené hranice, takže by byl zranitelný.

Medea Wrigtová, která rozhodně nepatří do mého fanklubu, by si to určitě vychutnala.

Pistole v kabelce? Stěžovatelka je lékařka, nikoli zločinec. A tenhle údajný odborník na duševní zdravívykazuje známky paranoie a bludů, což vede k závažným otázkám ohledně jeho profesní způsobilosti akvalifikace, na jejichž základě mu byla udělena licence. Zneužívání osobních konexí v policejním sboru,aby mohl pomstychtivě uškodit stěžovatelce, navíc nese neklamné známky zkorumpovanosti.

Když už nemůžete dosáhnout vytouženého cíle, aspoň protivníka zdeptejte procedurou.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím líp to vysvětlovalo, proč se mi Connie objevila za dveřmi. U soudu

prohrála, a tak chtěla být aspoň chvilku zase na koni a třímat otěže.

Connii záleželo na tom, mít vždycky navrch. To byl hlavní důvod, proč se pokusila připravit sestru o dítě.

A vítězství pro ni znamenalo, že ten druhý musí prohrát. Hru s nulovým součtem.

Dospěl jsem k závěru, že nejlepší bude vůbec na její provokaci nereagovat. Dát jí čas, aby vychladla.

I když zapomene na mě, nejspíš bude sbírat síly na další utkání Connie versus Ree. Protože má příležitost

i finanční prostředky a systém otevírá dveře druhým, třetím, čtvrtým i milióntým pokusům.

Takže bude moudřejší Milovi nic neříkat a nechat medvěda zalezlého v brlohu. Ale Robin o tom povědět

musím, protože vetřelec pronikl na území, které je její stejně jako moje.

Chtěl jsem se na cestu přes zahradu do dílny duševně připravit, a tak jsem si napřed v kuchyni nalil kafe,

trochu ho vypil, i když bylo hořké, uklidil si na stole a zkontroloval papíry, které jsem kontrolovat

nepotřeboval. Pak už mi oddalovací taktiky došly.

Zrovna když jsem se chystal zamířit z pracovny ven, napadlo mě, že bych o incidentu měl povědět ještě

někomu.

Jestli je Connie Sykesová takhle rozzlobená na mě, co asi cítí vůči soudkyni?

Zavolal jsem Nancy Maestrové. Z telefonu se ozval drsný, podezíravý mužský hlas: „Soudní kancelář.“

Byl mi povědomý – patřil členovi justiční stráže, se kterým už jsem se setkal, tomu s bronzově

tónovanými skly brýlí – H. Nebemu.

„Dobrý den, tady doktor Delaware.“

„Její Ctihodnost není k dispozici. Mám jí nechat vzkaz?“

Zas ten ochranitelský postoj, který mi předvedl už u soudu. Teď se ukazovalo, že možná není od věci.Pověděl jsem mu o Connii Sykesové.

„To je šílené,“ řekl. „Provedla ještě něco?“

„Ne.“

„Prý že vás nezastřelí… Pěkně vás vyděsila, viďte?“

„Ne, jen jsem ostražitý.“ „Jak to myslíte?“

„Zůstávám ve střehu. A říkal jsem si, že by o tom měla vědět i soudkyně.“ „Dobře, doktore. Odteď si to beru na starost.“

„Jak to myslíte?“

„Jestli se ta bláznivá ženská zase ukáže, zamkněte se a volejte tísňovou linku.“

Nalil jsem kávu do dalšího hrnku, sešel po zadních schodech do zahrady, zastavil jsem se u jezírka, chvíli

poslouchal zurčení vodopádu a krmil kapry koi a pak jsem pokračoval po dlážděné cestičce do Robininy

dílny.

Vládlo tam ticho, žádný řev strojů. Našel jsem ji, jak se sklání nad ponkem, přes obličej ochrannoumasku, kaštanové kadeře stažené do drdolu, na sobě červené montérky a černé tričko. Byla neskutečněsexy. Kolem ní stály lahvičky s laky, oleji a mořidly. Opodál vrčela na plný výkon čistička vzduchu.

Robin držela v ruce jemný bavlněný hadřík a pohybovala jím v drobných soustředných kruzích. Roztíralašelak po vzorovaném javorovém dřevu tvořícím zadní stranu francouzské kytary ze sedmnáctého století.Byl to takový ten drobný nástroj pro salónní hudbu, bohatě zdobený, ale s nepříliš výrazným zvukem.Říkávalo se jim ženské kytary – v dobách, kdy se mělo za to, že ženy nedovedou hrát na hudební nástroje

pořádně. Majitelem téhle kytary byl muž, sběratel, který neuměl zahrát ani akord, ale vyžadoval, abyvšechno kolem něj – včetně jeho třetí ženy – bylo krásné a přímo zářilo.

Robin dál pracovala a u nohou jí pochrupovala Blanche, naše světlá francouzská buldočka.

Odkašlal jsem si. Robin si sundala ochrannou masku, odložila hadřík a usmála se. Blanche otevřela oči a

rozespale mžourala.

„Pohádkový princ mi nese dávku kofeinu. Jak jsi věděl, že přesně to zrovna potřebuju?“

„Prostě jsem se náhodou trefil.“

Než mi stihla dát pusu a vzít si ode mě hrníček, už u nás byla Blanche. Robin vytáhla z plechovky na polici

proužek sušeného hovězího a podřepla k ní. Blanche si od ní pochoutku jemně vzala a čekala, až ji Robin

vybídne: „Jen si dej.“

Pak se odkolébala do rohu, uvelebila se a s chutí, ale přitom způsobně se do dobrůtky pustila.

Ucítil jsem, jak mi Robin vklouzla prstem pod límeček a zatáhla za něj. „Co se stalo?“

Ani jsem se nepotřeboval ptát, jak ví, že se něco stalo – prostě to vždycky poznala. Tak jsem jí vylíčil, co

se seběhlo.

„Hnusná pomstychtivá potvora,“ prohlásila. „Dobře, že jsi jí to děcko nesvěřil.“

„Stejně by to posoudil každý.“

„Ale udělal jsi to ty.“

Přesunuli jsme se k pohovce u jedné stěny a usadili se těsně vedle sebe, takže jsme se dotýkali koleny.

„Myslíš si, že by vážně mohla něco provést?“ zeptala se Robin.

„Pochybuju o tom,“ odpověděl jsem. „Jen jsem si říkal, že bys to měla vědět.“

„Vážím si toho. Takže jaký je další plán? Zabedníme dveře a vyhlásíme červený stupeň poplachu?“

„Možná oranžový.“

Stiskla mi ruku. „Nechtěla jsem to zlehčovat. Takže podle tebe se jenom předváděla?“

„Je to narcistka a asociálka, ale nic z její minulosti nenaznačuje, že by měla násilnické sklony.“

„Povíš o tom Milovi?“

Vysvětlil jsem jí, proč to nemám v úmyslu.

„Asi dobře děláš,“ přitakala. „No nic, tak odteď budeme aspoň týden – anebo i delší dobu, jak uznáš zavhodné – zamykat branku na začátku příjezdovky, takže pokud sem někdo bude chtít vpadnout, budemuset jít pěšky. Zkontrolujeme, že fungují venkovní světla na fotobuňku. A budeme se hlídat, abychomna noc zamykali dům, a když půjdeme ven, budeme mít oči na stopkách.“

„To zní dobře,“ řekl jsem, ale můj tón naznačoval, že „dobře“ je cizí slovo.

Vyklouzla mi prsty zpod límce a pohladila mě po tváři.

„To je děs,“ povzdechla si. „Děláš svou práci, a takhle dopadneš. Asi byla jen otázka času, kdy budeněkdo potřebovat obětního beránka.“

„Vadí ti, že pracuju pro soud?“

„Jasně že ne. Děláš dobré skutky. Prohnilý systém tě potřebuje.“

Položila mi hlavu na rameno. „O děti jde až v poslední řadě, co? Hlavní je, že pošahaní dospělí vytáhnoudo boje. Pamatuju se na chvíle, kdy jsem byla přesvědčená, že se naši rozvedou.“

„Stávalo se to často?“

„Tak dvakrát, třikrát do roka. Štěkali se v jednom kuse, ale občas ty hádky vygradovaly fakt hnusně ačlověk přímo cítil, jak se navzájem nenávidí. Bylo to doslova cítit, Alexi. Celým domem se linul ten strašnýodér. Pak každý zalezl do svého zákopu a snažil se mě přetáhnout na svou stranu. Táta se mi odjakživavíc věnoval, takže u něj to nadbíhání působilo přirozeně. Ale znáš mámu. Rodičovství nikdy nemělavysoko na seznamu priorit, takže když začala vykládat, co bysme spolu měly podniknout, jen my dvě

holky…“

Otřásla se. „Nehádala jsem se s ní, ale brrr.“

Vysvobodila z drdolu záplavu kadeří a odhrnula si je z obličeje.

„Nakonec se vždycky udobřili a dopřáli si nechutně hlučný sex – já jsem šla ven a úporně si sugerovala,

že jsem někde na Marsu. A potom se všechno vrátilo do starých kolejí, táta mě zase učil, jak zacházet shoblíkem, a z mámy se zase stala sobecká ledová královna. Je to hrůza, říct takovou věc o člověku, co midal život, co? Ale vždyť mámu znáš.“

Mojí matce nebyla laskavost cizí, ale většinu času bývala zatažená do sebe, v depresi a nedokázala – nebonechtěla – mě chránit před otcovými opileckými výbuchy vzteku. „Příbuzné si nevybíráme,“ poznamenal jsem. Zasmála se. „Sestra té bláznivé ženské by mohla vyprávět.“

Týden a půl uběhl v poklidu, jen jsme zamykali branku a zapínali venkovní světla. A kdykoli jsem se šelráno proběhnout, rozhlížel jsem se, jestli za stromy nečíhá někdo se střelnou zbraní – ale o tom jsemRobin neřekl.

Abych se uklidnil, představoval jsem si Connii Sykesovou v maskáčích a s obličejem zamazaným od bláta,jak se noří zpoza keřů a hraje si na paní Rambovou. Byla to naprosto absurdní představa a křečovitěsevřené čelisti mi nakonec povolily. Sedmého dne už jsem tu terapii ani nepotřeboval. A desátého dnejsem si byl jistý, že není čeho se bát a klidně můžeme branku zase nechávat odemčenou.

Zrovna jsem to chtěl navrhnout Robin, když vtom se od té branky ozval zvonek.

„To jsem já, Alexi,“ ohlásil se Milo.

Pustil jsem ho bzučákem dovnitř.

Odjakživa mi spílá kvůli nedostatečným bezpečnostním opatřením. Teď ale tohle nové vůbec

neokomentoval.

Že by byl myšlenkami jinde? Nejspíš u nového případu.

Zabývá se cizími potížemi. Výborně, rád se k němu přidám.

Čekal jsem na zápraží a sledoval, jak se blíží černý Ford LTD. Dveře na straně řidiče se otevřely a

vysoukala se z nich Milova mohutná postava. Měl na sobě tmavomodrou větrovku, pytlovité hnědékalhoty, poškrábané farmářky, bílou košili a uzoučkou kravatu. Dokonce i z dálky ta kravata přímo bolelado očí: kašmírový vzor v odstínu pomerančové kůry na podkladu v barvě týden starých zeleninovýchodřezků. V ruce se mu pohupoval kufřík z olivové koženky.

„Ahoj,“ zavolal jsem na něj.

Místo odpovědi jen stroze mávl.

Ze sedadla spolujezdce se vynořila nevysoká podsaditá třicátnice v kovově šedivém kostýmku. Nakrátko

ostříhané tmavé vlasy, kulatý obličej, výborné držení těla, jako by se mermomocí snažila povytáhnout nadsvůj metr pětapadesát. Na náprsní kapse sáčka měla připíchnutý odznak detektiva. Nechala si sáčkorozepnuté, takže pod ním bylo vidět bílou blůzu a černý popruh od podpažního pouzdra s pistolí. Okamžitě se mnou navázala oční kontakt, ale nikdy dřív jsme se neviděli a měla nicneříkající výraz. Pustila Mila před sebe a oba vystoupali po schodech. Než došli nahoru, Milo mi ji představil: „Detektiv Millie Riverová ze Severohollywoodské divize. Millie, tohle

je doktor Alex Delaware.“

Riverová mi podala ruku. Měla ji sotva větší než děcko, ale její stisk byl pevný – miniaturní kleště sezakously a nepovolily. Krom toho ovládala trik s položením palce na záprstní kůstky, který si osvojí ženy,jimž příliš často drtí ruku přitroublí machové.

„Těší mě,“ řekl jsem a Riverová mě pustila. „Co se děje?“ zeptal jsem se Mila.

„Pojďme dovnitř,“ řekl.

Obvykle to vezme nejkratší cestou do kuchyně a vybílí mi ledničku. Občas, když mu vrtá hlavou nějakáobzvlášť zapeklitá hádanka, zamíří do mojí pracovny a tam si buď přivlastní počítač, anebo se natáhne nagauč a nahlas přemýšlí nebo nadává na těžký úděl policajta.

Před pár měsíci jsem mu věnoval žertovnou fakturu. S šestimístnou sumou za „roky naslouchání“. Podívalse na ni a zeptal se: „Můžu ti to proplatit velkou pizzou?“

Tentokrát ale došel jen do obýváku, vzal to přímo k nejbližší židli a ztěžka na ni dosedl.

Millie Riverová se posadila na tu vedlejší.

„Západní L. A. a Severní Hollywood,“ konstatoval jsem. „To zní komplikovaně.“ „Je to docela prosté, Alexi,“ řekl Milo. Mávl rukou k pohovce naproti.

Posadil jsem se.

„Špatná zpráva je, že tě někdo chce zabít. Dobrá je, že k tomu ještě nedošlo.“ „Constance Sykesová,“ řekl jsem.

Podívali se na sebe.

„Takže vy o tom plánu víte?“ zeptala se Millie Riverová.

„Vím, že na mě má vztek, ale v životě by mě nenapadlo, že zajde takhle daleko.“ Vybavila se mi Conniinavýhrůžka-nevýhrůžka.

„Neznepokojilo vás to, doktore?“ zeptala se Riverová.

„Dívám se víc přes rameno.“

„Tím myslíš tu zamčenou branku?“ řekl Milo. „To je podle tebe bezpečnostní opatření?“

„Takže svým způsobem jste si uvědomoval, že jde o vážnou věc,“ konstatovala Riverová. „No, hádal jste

správně. Pokusila se najmout si vraha.“

„A vy jste ho dopadli?“

„Ne, doktore Delaware. Přišel za námi sám.“

„Cože?“

„Máte neuvěřitelné štěstí. Ten plán nevyšel díky tomu, že člověk, kterého si doktorka Sykesová na vašivraždu najala, chtěl dělat jen prostředníka a čirou náhodou se obrátil na někoho, kdo vás zná.“ Usmálase. „Pro některé záporáky jste zjevně klaďas.“

„Není nad kámoše,“ utrousil Milo.

Riverová se po něm podívala. Vybídl ji, ať pokračuje.

„Shrnu vám základní fakta, doktore Delaware. Sykesová oslovila člověka jménem Ramon Guzman, cožnení zrovna příkladný občan. Pracuje pro firmu, která po večerech uklízí v její laboratoři. Teď má sicestálou práci, ale je to gangster skrznaskrz a odseděl si nějaký čas za násilné přepadení. V tuhle chvílinetušíme, jestli Sykesová o jeho kriminální minulosti věděla, ale jelikož je samé tetování a vypadá jako

ostrý hoch, nejspíš to odhadla. A nespletla se. Guzman se ani v nejmenším nezdráhal zapojit do nájemné

vraždy, jen ji nechtěl provést vlastnoručně, protože – podržte se – už mu dobře neslouží oči a nerad by to

zpackal. Vzal si od Sykesové zálohu tisíc dolarů a obrátil se na jednoho ze svých dávných kamarádů,,gangsterského prince‘. A světe div se, ten mi zavolal. Znám celou jeho rodinu, protože má hodněbohatou kriminální historii. Ale tohle bylo poprvé, co mě přímo kontaktoval člověk z vyšších paterpodsvětí. Říká si Effo, ale celým jménem se jmenuje Efren Casagrande.“

Vytřeštil jsem oči.

„Takže očividně nelhal, že se spolu znáte,“ konstatovala Riverová.

Mlčel jsem.

„Doktore?“

„Myslí si, že musí mlčet, Millie,“ ozval se Milo. „Lékařské tajemství blablabla.“ Obrátil se ke mně. „Aleklídek, Alexi, klidně spusť, protože vážený pan Casagrande už nám prozradil, že býval tvůj pacient. Jenzdůraznil, že to nebylo kvůli tomu, že by měl ,o kolečko víc‘.“

Vyčkávali. Já jsem pořád mlčel.

„Effo dal svolení, abyste s námi mluvil,“ naléhala Riverová.

„Tak co kdybys nám rozšířil obzory, abych si nemusel chystat oslavnou řeč na tvůj pohřeb?“ přisadil si

Milo.

„Dal vám svolení písemně?“ zeptal jsem se.

Milo zaklel. Vytáhl telefon a vyťukal číslo. „Tady poručík Sturgis. Připraven na shledání po letech, amigo?Vydržte na drátě.“

Podal telefon mně.

„Delaware,“ představil jsem se.

Z telefonu se ozval povědomý hlas, i když starší a hlubší. Sršel pobavením. „Nazdárek, doktore. Dlouho

jsme se neviděli. Jak jde život? Zdá se, že ho ještě furt máte.“

„Zdá se, že jo. Díky.“

„Ale no tak, přece si nemyslíte, že bych vás připravil o kejhák. Ani za nic, doktore. Na to se můžu vysrat.“

„Vážím si toho, Efrene.“

„To je v pohodě. Jsou na lince cizí uši?“

„Ne.“

„Tak já vám něco řeknu: jsem tak nasranej, že vás ta kurva chtěla oddělat, že bych ji nejradši oddělal

sám. Jste pro?“ „Ne.“

Smích. „Dělám si srandu. Možná. No nic, hlavně aby nám ten život vydržel. A životní styl.“

„Souhlas. Jak se máš?“

„Většinou všecko v cajku, na pohotovosti jsem skončil naposled o Vánocích.“ Smích. „Až moc čilej

společenskej život. Dyť víte. Co vám budu vykládat.“

„Období radovánek,“ přitakal jsem. „Poslyš, kdybys někdy potřeboval –“

„Ne, jsem v pohodě. A vy taky. Tak se držte, doktore.“

Cvak.

Vrátil jsem mobil Milovi.

„To je tak dojemný,“ utrousil a zabrumlal prvních pár tónů „Valčíku na rozloučenou“.

Millie Riverová řekla: „Casagrande je možná sympaťák, ale podezíráme ho minimálně z pěti vražd. Vy jste

snad největší klikař v celém L. A., doktore.“

„A postaráme se, aby to tak zůstalo,“ řekl Milo. „A teď nám pověz všechno o tý pošahaný magorce, co ti

chtěla zatnout tipec.“

Pošahaná magorka. To je dvakrát totéž. Ale nebyla nejvhodnější chvíle upozorňovat na stylistické

chybičky.

„Zaplatila zálohu tisíc dolarů?“ řekl jsem. „Kolik měla doplatit za vykonanou práci?“

„Čtyři tisíce,“ odpověděla Millie Riverová.

„Šel bys pod kytičky za mizernejch pět tisíc,“ konstatoval Milo. Zelené oči mu plály. Bledou poďobanou

tvář měl staženou vzteky.

Neubránil jsem se pocitu, že část toho vzteku míří na mě.

V dobách kdy jsem pracoval na Západní dětské klinice, bylo mou hlavní pracovní náplní pomáhat naonkologii dětem s rakovinou a jejich rodičům. Ale brzo mě začala žádat o konzultace i další oddělení –nejčastěji endokrinologie. A když jsem si otevřel soukromou praxi, doporučovala mě endokrinologiepacientům dál.

Je to logické spojení. Onemocnění žláz a metabolismu – poruchy růstu, problémy v pubertě, dětskácukrovka – s sebou nesou i značné emoční potíže. Cukrovka navíc vyžaduje od pacienta značnoudisciplinovanost – kontrolovat si hladinu cukru v krvi, hlídat si jídelníček, píchat si inzulín –, se kterou máleckdo problém, a natož dítě.

Když dětští diabetici dorostou do puberty, bývá to ještě horší, protože dospívání spočívá v hledání vlastníidentity, odlišení se od ostatních, ve vzdoru vůči autoritám. Ne že by všichni náctiletí diabetici potřebovalipsychiatra. Mnozí se přehoupnou do dospělosti sami a úspěšně.

Jiní jsou jako Efren Casagrande.

Poslali ho ke mně, protože už si s ním nevěděli rady. Byl to čtrnáctiletý „obzvlášť tělesně zchátralý“diabetik, který by si měl kontrolovat krev několikrát denně a hlídat jídelníček tak pečlivě, že by s tímzápolil i profesionální kulturista. Cukrovku mu diagnostikovali v osmi letech a až do začátku puberty jizvládal v podstatě dobře, jenže pak se rozhodl, že „na to kašle“ a začal se vzpouzet.

Během posledního půlroku skončil třináctkrát na pohotovosti a dvakrát málem umřel.

Doktor se mu snažil promluvit do duše.

Efren pozorně naslouchal a sliboval, že si jeho kázání vezme k srdci.

Bohapustá lež.

Líp nepochodila ani Efrenova matka a dvě starší sestry, dokonce ani osoba, kterou v rodině považovali zasvého zdravotního guru – Sheila Baxterová, nemocniční sociální pracovnice, která byla ve své práci eso a

dokázala s pacienty hotové zázraky.

Tři dny poté, co jí Efren slíbil, že se polepší, málem upadl do kómatu.

Když ho propustili z nemocnice, zavolala mi. „Měl byste čas na zajímavý případ, Alexi?“

„Jestli si s ním nevíte rady vy, tak musí být opravdu zajímavý.“

Unaveně mi odvyprávěla celý příběh.

„Mám být brutálně upřímný?“ zeptal jsem se.

Povzdechla si. „Je to beznadějné?“

„Naději neztrácím nikdy, Sheilo, ale čarovat neumím.“

„Ne? Copak péče o duševní zdraví není právě tohle? Čáry máry a kouzelná zaříkávání a trocha vúdú?

Sakra, možná bych měla vytáhnout tarotové karty, protože i ty by zmohly víc než já.“

„Musí chtít sám,“ řekl jsem.

„Já vím, já vím. Kdyby šlo o zlobení ve škole, tak to nechám plavat. Jenže tenhle kluk – a je milej a

chytrej, když zrovna neblbne – bez pomoci brzo umře.“

„Zkusím, co s ním svedu, Sheilo.“

„Nic víc po vás nechci. Mimochodem, rodina vám zaplatí, nežádám vás o dobročinnost.“ Odmlka. „Což mě

přivádí k tomu, že byste o Casagrandeových měl vědět ještě něco. Z právního hlediska je rodina úplná,ale otec už hodně dlouho nebydlí doma. Když byly Efrenovi tři roky, zavřeli ho do vězení Pelican Bay aposedí si tam ještě dalších dvacet let.“

„Do Pelican Bay posílají sériové vrahy a prvoligové gangstery,“ poznamenal jsem.

„V tomhle případě jde o to druhé. Efrenův táta obchodoval s heroinem.“

„A byznys nezastaví ani vězeňské zdi, co? Proto je rodina solventní.“

„Neříkejte mi, že si vybíráte pacienty podle morálních kritérií, Alexi. Ať už ty peníze pocházejí odkudkoli,Efren vážně potřebuje pomoc. A věřte nebo ne, ale jeho máma je slušná ženská. Hodně si vytrpěla. Ajako rodič se osvědčila – Efrenovy dvě starší sestry chodí na vysokou.“

„Dostanu zaplaceno pytlíky heráku?“

Další povzdech. „To těžko.“

„V tom případě žádné strachy. Morálka je pro sraby.“

Rozesmála se. „Efren by nepochybně souhlasil. Kdo ví, třeba si vy dva nakonec budete rozumět.“

Dvě hodiny nato mi zavolala Rosalinda Casagrandeová a domluvila Efrenovi sezení hned na příští ráno.

Přesně ve smluvenou hodinu zastavil před domem zlatý chevrolet se zelenými pruhy a černým aztéckýmorlem na kapotě. Motor běžel dál. Ze sedadla spolujezdce se vynořil hubený kluk v plandavém oblečení.

Podrbal se na zadku pytlovitých khaki kalhot a mžoural proti slunci.

Motor nepřestával vrnět. Kdo v autě sedí, nebylo přes tónovaná skla vidět.

Kluk mě měl přímo uprostřed zorného pole, ale díval se všude okolo, jen ne na mě.

Když se začal odvracet, zavolal jsem na něj: „Efrene!“

Neochotně se otočil.

„Pojď dál.“

Ani se nehnul.

„Anebo nechoď.“

Poklesla mu čelist. „Cože?“

„Můžeme si popovídat buď vevnitř, nebo tady.“ Zasmál jsem se. „Jestli chceš, klidně zůstaň tam dole a

budeme na sebe pokřikovat. Je to prima trénink pro hlasivky.“

Probodával mě pohledem.

„Hezkej bourák,“ prohodil jsem. „Možná ho jednou budeš řídit.“

Zkroutil rty do preclíku. „Už řídím.“

„Bezva.“

Chevrolet zaburácel. Efren sebou škubl. Při dalším dupnutí na plyn prudce otočil hlavu, jako by sepokoušel řev odblokovat. Při třetím těžkopádně vykročil po schodech.

Když došel nahoru, už se neploužil, ale hrdě si vykračoval, až to působilo komicky. Zblízka vůbec nepůsobil impozantně: byl na svůj věk drobný, samá kost a skoro žádné svaly, brada, která bypotřebovala trochu přifouknout, a nezdravě bledé tváře zbrázděné akné. Hlavu měl úplně dohola. I na níse mu usídlilo pár pupínků. Dlouhé paže působily křehce, o hrudi skoro nemohla být řeč. Drobná chodidlase snažil opticky zvětšit až groteskně velkými pracovními botami. Nehty měl čisté a nepáchl, jen z jehooblečení se slabě linul zatuchlý pižmový odér typický pro pokoje puberťáků.

Podal jsem mu ruku. Jenom se na na ni podíval.

Zase jsem ruku stáhl, vešel jsem do domu a pokračoval směrem k pracovně, aniž bych se ohlédl, jestli jdeza mnou. Usadil jsem se za stůl a teprve po čtyřiadevadesáti vteřinách se Efren objevil ve dveřích. Přejel

místnost zběžným pohledem. „Máte mraky věcí, člověče.“ Hlas mu přeskakoval. Alt se pokoušel o tenor, ale k úspěchu mu ještě hodněscházelo. V telefonu byste si ho klidně spletli s děvčetem. Snad ho nakonec testosteron vysvobodí. Inzulín

mu zjevně pomocnou ruku nepodal. „Mraky věcí,“ zopakoval. V pracovně jsem neměl žádné osobní serepetičky, protože do terapeutické místnosti nepatří. „Myslíš?“ „Jo, třeba ty obrazy.“ „Zajímáš se o umění?“ „Ne…“ Pohupoval hlavou, jako by se pokoušel sladit s nějakým vnitřním rytmem. „A vy mi to klidně

všecko svěříte?“

„Co všecko?“

Usmál se. Zuby měl křivé, ale bílé. „No ty věci. Máte spoustu pěknejch věcí, člověče. A klidně jste mě tam

s nima nechal samotnýho.“ „Chceš je?“

„Můžu si je vzít?“

„Ani náhodou.“

Jen na mě zíral.

„Můžeš si sednout,“ vybídl jsem ho.

Ani se nehnul.

„Ale nemusíš.“ Přerovnával jsem papíry a listoval diářem.

Efren dál stál na místě.

„Povím ti, co si myslím,“ řekl jsem. „Všichni do tebe hučí, ať si dáš říct a zacházíš s cukrovkou, jak je

potřeba. Je to jako zvuková lavina, co se na tebe v jednom kuse valí ze všech stran. A tak jim říkáš ,jo,

jasně, provedu‘, ale ve skutečnosti tím myslíš ,seru na vás, dejte mi pokoj‘.“

Při té vulgaritě cukl hlavou dozadu. Černé oči se zúžily. Začal poklepávat nohou o zem.

„Neustálý příval zvuků.“ Začal jsem vypočítávat na prstech: „Doktor Lowenstein, tvoje máma, teta Inez,

teta Carmen, teta Dolores, paní Baxterová. Možná někdo další, o kom nevím.“

Nereagoval.

„Stručně řečeno, útočí na tebe celá armáda lidí, a tak se musíš bránit.“

Zavrtěl hlavou.

„Pletu se?“ zeptal jsem se.

„Vy mě neznáte, člověče.“

„To máš pravdu.“

„Jak myslíte.“ Poklepávání zrychlilo. Ukazováčkem si začal ťukat o nehet palce.

„A teď už si nevědí rady, tak tě poslali ke mně,“ pokračoval jsem. „Víš, co jsem za doktora?“

Něco zamručel.

Vyčkával jsem.

„Doktor, co se šťourá lidem v hlavě,“ řekl.

„Všichni doufají, že najdu dvířka, kterými se dá vstoupit do tvojí hlavy, vlezu dovnitř a přemluvím tvůj

mozek, ať seká dobrotu. Potíž je, že to udělat nemůžu, i kdybych chtěl, protože taková dvířka prostě

neexistují. Tvůj mozek patří jenom tobě. Nikdo tě nemůže ovládat.“

„A vy nechcete?“ „Vlézt ti do hlavy?“

Přikývnutí.

„Ani za nic, Efrene. Mám dojem, že je to hodně komplikované místo.“

Prudce zvedl hlavu a podíval se na mě.

„Děje se tam toho spousta, protože jsi mnohem víc než jenom diabetik,“ pokračoval jsem.

Něco zamumlal. Nerozuměl jsem mu, ale podle pohrdavě ohrnutých rtů jsem usoudil, že mě posílá

někam.

Zalétl pohledem ke gauči.

Poodsunul jsem se na židli od stolu a protáhl se.

„Proč to děláte?“ zeptal se.

„Co?“

„Psychologa. Když nechcete… Když vám na tom nezáleží.“

„Jakmile někoho poznám, tak mi na něm záleží hodně.“

Ušklíbl se. „Ale když ho neznáte, tak je vám u prdele?“

„Tobě snad záleží na lidech, které neznáš?“ opáčil jsem. „Mně nezáleží na ničem.“

Vstal jsem. „Piješ kafe?“ „Ne, ten hnus nesnáším.“

„Já ten hnus miluju, tak tady chvíli počkej.“

Nechal jsem ho v pracovně a dal si v kuchyni načas s naléváním kávy. Když jsem se vrátil, seděl nabočnici gauče.

Upil jsem kávu. Efren si olízl rty.

„Máš žízeň?“

„Ne.“ Trošku se zakymácel.

Znovu jsem se napil a opřel se na kancelářské židli, co nejležérněji to šlo.

Jednou rukou sevřel gauč. Zase se zakymácel, teď víc. Oči se mu začaly obracet v sloup. „Neměl byste

džus?“ Hlas mu zněl slabě, ztrácel se.

„Mám pomerančový.“

„Jo, beru.“

Bez otálení jsem mu ho šel nalít. Když jsem se se skleničkou vrátil, seděl shrbený na gauči, celý bledý a

upocený. Pil pomalu, vzpamatoval se rychle. Vrátil jsem se za stůl a dál popíjel kafe.

Efren se s prázdnou skleničkou v dlaních zase rozhlédl po pracovně. „Vyděláváte si hodně?“

„Stačí mi to.“

„Na co?“

„Abych si mohl dopřávat hezké věci.“

„Líbí se mi jeden ten obraz. Chlapi, jak se mlátěj.“

„Boxeři. Je to reprodukce obrazu od malíře jménem George Bellows.“

„Byla drahá?“

„Ani ne, koupil jsem ji už dávno. A existuje jich hodně. Původní obraz má cenu v řádu miliónů.“

„Kdo ho má?“

„Muzeum.“

„Kde?“

„V Clevelandu.“

„Kde to je?“

„Přes tři tisíce kilometrů odtud.“

Měl zastřený pohled. Ale teď už za to nemohla nízká hladina cukrů v krvi; jen se nudil. Klidně jsem mohl

říct, že je to na Venuši.

„Pěšky se tam dojít nedá,“ dodal jsem.

Užuž se usmál, ale v poslední chvíli se zarazil. „Vždycky pracujete z domova?“

„Občas docházím do nemocnic. Nebo k soudu.“

Strnul. „K soudu? Jako polda?“ „Ne, platí mi za odborný názor.“

„Na co?“

„Většinou když se lidi rozvádějí a přetahují se o děti. Dostávám zaplaceno za to, že řeknu, co si myslím.Občas jde o nějaké zraněné dítě – třeba při dopravní nehodě – a já mám potvrdit, že vážně utrpělo

újmu.“

Jenom na mě zíral.

„Jo, je to prima práce,“ řekl jsem.

„A kdo je teda získá?“ „Koho?“

„Ty děti, co se o ně přetahujou.“

„To musí rozhodnout soudce.“

„Co teda děláte vy?“ „Říkám soudci svůj názor.“ „Jste chytřejší než soudce?“

„Líp se vyznám v psychologii – v tom, jak lidi uvažují a jak se chovají.“

Vysunul drobnou bradu. Kdyby ji měl výraznější, mohlo by to působit bojovně. „A jak teda?“

„Co jak?“

„Jak lidi uvažujou?“

„Záleží na tom, co jsou zač a co se s nimi děje.“

Soudě podle jeho výrazu jsem právě selhal v nějaké zkoušce.

„Jako třeba ty, Efrene,“ řekl jsem. „Občas si myslíš, že vládneš světu, že jsi významný a mocný.“

Upíral na mě tmavé oči.

„Jindy ti připadá, že nemáš pod kontrolou vůbec nic. Záleží na situaci.“

Ruce se mu zachvěly. Prázdná sklenička mu vyklouzla a dopadla na perský koberec. „Promiňte.“

„A stejné je to se všemi ostatními,“ řekl jsem. „Občas si připadáme velcí, občas malí. Mně platí za

fundované rady, protože mám vystudované správné školy a mám zkušenosti. Ale magii neovládám a

neumím otvírat žádná tajná dvířka.“

„Tak co umíte?“

„Pracovat s tím, co mi lidi řeknou.“ „Já vám neříkám nic.“

„To je tvoje volba.“

Potřásl hlavou. „No jasně…“

„Myslíš, že žádnou volbu nemáš?“

Ticho.

„Na rozdíl od ostatních doktorů, kteří tě zkoumají, šťourají do tebe a říkají ti, co máš dělat, ti nic

přikazovat nebudu.“

„No jasně.“

„Myslím to vážně, Efrene. Už takhle se toho na tebe hrne až moc. Nechci se k tomu přidávat.“

Sklopil zrak ke kolenům. „Nestojíte o to, že jo?“

„O co?“

„Bejt můj… dělat mi doktora.“

„Chci dělat svoji práci,“ odpověděl jsem. „Hrozně mě baví. A ty vypadáš na zajímavého kluka a rád bych stebou pracoval. Ale rozhodně se nechci přidat k té zvukové lavině. To ani za nic.“

Vstal. Zvedl spadlou skleničku a prudce ji odložil. „Kápnul jste na to, člověče – nepotřebuju žádný další

sračky.“

Prosvištěl kolem mě. Konec sezení.

Čekal jsem, že už ho nikdy neuvidím, a v duchu jsem si nacvičoval neveselý telefonát Sheile Baxterové.

Pak mi ale zavolala moje telefonní operátorka.

„Chce s vámi mluvit nějaká paní Casagrandeová, doktore Delaware.“

„Spojte nás.“

Po chviličce se ozvalo: „Haló?“

„U telefonu doktor Delaware.“

„Tady Efrenova matka.“

„Dobrý den. Tak jak to vypadá?“

„Kupodivu celkem dobře,“ odpověděla. „Co se od vás Efren vrátil, tak si už dvakrát kontroloval cukry.“

„To je skvělé.“

„Sice si pořád potají bere sladkosti, ale aspoň si měří cukry a píchá inzulín… Kdy byste na něj měl zase

čas?“

„Chce za mnou zase přijít?“

„Zapomněl vám zaplatit,“ řekla. „Dala jsem mu peníze, ale zapomněl vám je předat. Pošlu vám

dvojnásobek, ano?“

„Dobře. Takže Efren…“

„Navrhuje příští týden. Hodí se vám to?“

Našel jsem v diáři, kdy mám volno, a domluvil se s ní na termínu.

„Díky, doktore. Effo říká, že jste drsňák.“

„Vážně?“

„Od něj je to lichotka. Označuje tak silnou osobnost. Vyrůstal mezi holkama a všichni ho berou jako

děcko, chápete?“

„Zacházejí s ním jako s malým klukem.“

„Takže myslím, že potřebuje někoho, kdo by mu nakopal zadek. Příští týden je u vás.“

Během příštích tří měsíců ke mně zlatý chevrolet přijížděl týden co týden, vždycky přesně na čas. Nikdyjsem si s Efrenem nedomlouval sezení na delší dobu dopředu, aby měl na vybranou a musel se sám za

sebe rozhodnout.

Ale nechával jsem si na něj volno, protože pro mě měl vysokou prioritu. To jsem mu samozřejmě neřekl.

S výjimkou jednoho týdne, kdy nastydl a osobně naše setkání dvaasedmdesát hodin předem odvolal, sevždycky rozhodl přijít.

Prvních pár sezení mě zásoboval spíš otázkami než odpověďmi. Otázkami týkajícími se mě: co jsemstudoval, kolik si vydělávám, kde všude jsem žil. Moc jsem mu toho o sobě neprozradil a mojezdrženlivost ho zřejmě těšila – když si někdo takhle chrání své soukromí, dá se mu věřit, že bude

respektovat soukromí druhých.

Hned zkraje jsem mu objasnil, jak se to má s důvěrností – že vzhledem k tomu, že je mu teprve čtrnáct,mu nemůžu slíbit mlčenlivost. Ale ujistil jsem ho, že když si nebude přát, abych někomu něco říkal, tak toneřeknu, ani kdyby na mě tlačili.

„Myslíte policajti?“

„Kdokoli. Proč by se na tebe měli vyptávat policajti?“

Potutelný úsměv. „Nevím. Ale kdyby přišli, tak jim všechno vyklopíte, že jo?“

„Ne.“

„Co kdyby vás odvlekli na stanici a dali vám nakládačku?“

„Nemám, co jim říct.“ Předvedl jsem mu jeho záznamy. „Tohle si o tobě pokaždé píšu.“

Obracel stránky a četl. Za každý týden tam stála tatáž poznámka: „Pacient si vede dobře.“

„To jsou kecy, člověče.“ Zasmál se. „Já jsem úplně v hajzlu.“ A po zbytek sezení byl v růžové náladě.

Když při příchodu působil pohodově, bavili jsme se spolu v pracovně. Když byl podrážděný, přesunuli jsme

se do zahrady. Hrozně ho bavilo krmit ryby a vyhrožoval, že přijde s udicí a „chytí si ty mrchy k večeři“.

Když se mu udělalo slabo, řekl si o džus. Brzy mi začal děkovat, že ho mám „krásně studenej. Pivo by

nebylo, člověče?“

„Pro tebe ne.“

„Ále no tak…“

„Co takhle vodku?“

„Dáte mi?“

„Ne.“

Párkrát ani posezení v zahradě nestačilo, a tak jsme se vyrazili projít. Došli jsme pokaždé až k BeverlyGlen a teprve tam to otočili zpátky. Jednou jsme viděli kroužící jestřáby a já musel Efrenovi vysvětlit, že továžně nejsou „supáci, co žerou mrtvoly“.

Dozvídal jsem se o něm víc a víc. Na co se dívá v televizi, jaké jsou jeho oblíbené filmy, co rád jí. Že má spolužačku, která „má kozy vocaď až pocaď, člověče, a nejspíš pořádně chlupatou pipinu“.

O jeho otci jsme se nebavili. Ani o gangsterském dědictví. Ani o přestřelkách v jeho čtvrti Boyle Heights, okterých noviny psaly, že si vyžádaly dva mrtvé, a já si na mapě našel, že k nim došlo jen kousek pěšky

od jeho domu. Ani o cukrovce.

Při dvanáctém sezení jsem zariskoval. „Můžu se tě na něco zeptat, Effo?“

„Na co?“

„Jsi chytrý. A nádavkem všímavý a vnímavý – vidíš pod povrch věcí…“

Zakřenil se. „Jako bych měl v očích laser. Já vím, co to znamená, člověče.“

„A kromě toho se máš rád. To je dobře, je to známka síly. A o cukrovce víš všechno možné – tím myslím

z vědeckého hlediska.“

„No jasně, všechny ty sračky. Že je potřeba udržovat cukr v mezích.“

„Přesně tak,“ přitakal jsem. „Tak proč jsi to nedělal, než tě sem poslali? Ptám se, protože mě to vážně

zajímá.“

Posunul se na gauči a natáhl se naznak. „Víte, proč si lehám?“

„Proč?“

„Protože jsem to viděl v telce. Takhle se to má u cvokaře dělat.“

Usmál jsem se. „Dopřej si pohodlí.“

Zavřel oči. Dech se mu zpomalil a já čekal, že si zdřímne anebo to aspoň bude předstírat, aby se vyhnul

odpovědi.

„Proč jsem to nedělal?“ zopakoval po mně.

Otevřel oči. Obrátil se na bok a mrkl na mě. „Páč je to cukrovka, člověče. Ta se nehodí k mýmu životnímu

stylu.“

K životnímu stylu? pomyslel jsem si. Ty kluku pitomá, buď rád, že vůbec ještě nějakej život máš. „Jo, to dává smysl,“ řekl jsem nahlas.

Detektiv Millie Riverová řekla: „Vypadá to, že jste měl štěstí na pacienta. V životě by mě nenapadlo, že byEffo mohl udělat cokoli správně – vyjma provádění špatností. Kdy jste se s ním viděl naposled?“

„Před lety.“

„Kvůli čemu k vám chodil?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Doufám, že ne kvůli svým asociálním spádům,“ poznamenala. „Pokud ano, tak to nezabralo. Je gangster,velké zvíře. Po otcově smrti se vyšvihl ještě výš. Jeho otec zemřel v Pelican Bay – víte, co je to zavězení?“

„Zavírají tam ty nejhorší z nejhorších.“

„A jednoho dne tam nejspíš skončí i Effo. Kdo ví, možná podědí taťkovu celu.“

Z hlasu jí sálal zápal pro věc. Levým zápěstím si přejížděla sem a tam po robustním stehně. Honit

gangstery je nekonečná dřina, která málokdy přináší uspokojivé výsledky.

Obrátila se k Milovi. „Mnohonásobný vrah se zachoval jako řádný občan, kdo by to byl řekl.“

„Pracujete v Severním Hollywoodu,“ poznamenal jsem. „Takže Effo už není doma ve Východním L. A.?“

„V Severním Hollywoodu podniká,“ řekl Milo.

„Údajně vede autodílnu,“ navázala Riverová. „Montují do aut rádia, gangsteři si u něj nechávají vylepšovat

svoje bouráky. Podle nás je to jenom zástěrka. Takže už jste se s ním neviděl dlouho?“

„Byl mým pacientem ještě jako teenager.“

„Teď je mu sedmadvacet,“ konstatovala. „Takže je to nějakých deset let?“

„Plus mínus.“

„A od té doby jste s ním nebyl v kontaktu? Ani telefonicky?“

„Neudržuju vztahy ani s ním, ani s nikým jiným z jeho gangu,“ odpověděl jsem.

„No, Effo si očividně myslí, že mezi vámi nějaký vztah existuje. Kdyby si to nemyslel, tak byste tu teďneseděl, doktore. Protože Effo se vražd rozhodně neštítí. Jak jsem říkala, podezíráme ho z pěti a ospoustě dalších nejspíš nevíme.“

„V těch pěti figuroval jako vrah, nebo jako zprostředkovatel?“

„Záleží na tom, doktore? Důležité je, že pokud se rozhodne, že někdo má umřít, tak dotyčný většinou

umře. Jdeme po něm už dlouho. Zaujímá v gangu přední postavení, a když ho dostaneme, bude to hodněvelký zářez. Jenže kvůli vám s ním teď musíme zacházet jako s kladným hrdinou a hodit zpátečku. Dokudvaši situaci nevyřešíme.“

„Omlouvám se,“ utrousil jsem. „Příště se nechám zachránit od Batmana nebo Supermana.“

Riverová zamžikala.

Milo dlaní zakryl úsměv.

„A jak tu moji situaci vyřešíme?“ zeptal jsem se.

„Tak, že zatočíme s doktorkou Sykesovou,“ odpověděla Riverová.

„Co se chce po mně?“

„Po tobě nic, Alexi,“ řekl Milo. „Pomáhat a chránit je naše práce.“

„To, že jsme vás informovali, k té ochraně patří,“ dodala Riverová. „Ale s nikým o tom nemluvte, ano? A

hlavně nekontaktujte Efrena Casagrandeho.“

Usmál jsem se. „Ani abych mu poděkoval?“

„Já mu poděkoval za tebe, Alexi,“ řekl Milo. „Je to fakt okouzlující krysoun.“

„Berte to vážně, doktore: Ani slovo, dokud si se Sykesovou neporadíme,“ prohlásila Riverová. „Když už je

o ní řeč, tak nám objasněte, co ji to popadlo – je cvok?“

Shrnul jsem jí své dojmy.

„To vypadá spíš na chladnokrevnou bestii než na případ pro cvokaře,“ podotkla Riverová.

Mohl bych zalovit v bohaté zásobárně diagnóz. Řekl jsem jen: „V podstatě ano.“

„Patří k umíněncům, co je neúspěch neodradí?“

„Kdy se obrátila na Guzmana?“ zeptal jsem se.

„Před čtyřmi dny,“ odpověděl Milo.

„Takže šest dní po tom, co přišla za mnou.“

Přitakal.

Riverovou ta změna tématu zmátla.

„Ta ženská si dává načas, Millie,“ vysvětlil Milo. „Jedná promyšleně, ne impulzívně.“

„Chytré zločince nesnáším,“ ucedila.

„Potrpí si na metodické počínání a plánování, takže ano, mohla by to zkusit znova,“ řekl jsem. „Co máte v

plánu?“

„Sykesová žije v přesvědčení, že vražda proběhne – Ramon Guzman jí to potvrdil,“ řekl Milo.

„Odpíchneme se od toho.“

„Takže Guzman s vámi spolupracuje.“

„Guzman, to je taky případ,“ povzdechla si Riverová. „Sociopat jako Effo, ale s IQ nižším o padesát bodů.

Ano, doktore, spolupracuje, ale jen proto, že nemá na vybranou. Mohli bychom ho obratem sebrat jako

spolupachatele, ale radši vyčkáváme, protože jeho zatčením by Sykesová dostala echo – a snadno by seze všeho vyvlékla, protože by proti sobě stálo slovo kriminálníka a slovo bohaté doktorky. Místo toho jsmeEffovi řekli, ať ho pozve na schůzku, a tam jsme na něj vybafli. A Effo mu objasnil, že musí tancovat, jak

pískáme.“

Zaťala zuby. Ruka na stehně se jí sevřela v pěst a zmáčkla látku kalhot a možná i kůži. „Ne že bychom senormálně spoléhali na lidi, jako je váš velevážený pacient. Ale potřebovali jsme, aby byl Guzmanstoprocentně poslušný, a před Effem se přímo klepal strachy. Bál se fakt upřímně, je příliš tupý na to, aby

to dovedl přesvědčivě zahrát. Jenže tupost může taky zadělat na problém, takže je potřeba držetvšechno pod pokličkou.“

„Poté, co mi Sykesová vyhrožovala, jsem varoval soudkyni Maestrovou,“ upozornil jsem.

Riverová se zamračila. „Proč?“

„Protože zamítla Conniinu žalobu. Napadlo mě, že by jí taky mohlo hrozit nebezpečí.“

„Takže ji jste informoval, ale policii ne.“

„Nepřipadalo mi, že by to bylo tak závažné, aby –“

„Bylo to tak závažné, že jste varoval soudkyni.“ „Jednal jsem, jak jsem uznal za vhodné, detektive.“

„A jak soudkyně reagovala?“

„Mluvil jsem jen s členem justiční stráže. Tvrdil, že si s tím poradí.“

„No, momentálně jste hlavní cíl vy, takže vyřešme vaši situaci. A ostatní z toho budou těžit taky.“

„Takže necháte Effa, aby se sešel se Sykesovou, a budete schůzku odposlouchávat?“ zeptal jsem se.

Ruka Riverové prořízla vzduch v odmítavém gestu. „Effo se s nikým scházet nebude, jeho účast oficiálně

skončila. Ani náhodou na něj nebudeme tak hodní – to by nám ještě chybělo, aby se jeho právník snažilnasbírat pro něj plusové body za hrdinnou spolupráci s policií, kdyby se někdy v budoucnu ocitl před

soudem.“

Předklonila se na židli. „Řekněme si to na rovinu, doktore: vaše situace nám způsobila nepříjemnost, alenavzdory tomu, co pro vás udělal, ho stejně dostaneme.“

„Narafičíme na Sykesovou past, ale použijeme vlastního člověka,“ řekl Milo. „Půjčil jsem si z Hollywoodu

Raula Bira.“

„Raul na gangstera moc nevypadá,“ poznamenal jsem.

„Nepodceňuj ho, Alexi. Je rychlý jako blesk a umí hrát chladnokrevného drsňáka.“

„Kdy má ke schůzce dojít?“

„Jakmile všechno připravíme,“ řekla Riverová.

„Chci být u toho.“ Riverová se zasmála. Milo ne.

„Poručíku?“ obrátila se k němu.

„Ta ženská se mě pokusila zabít,“ řekl jsem. „Chci vidět, jak si naběhne.“

„Jsem rád, že taky v sobě máš pomstychtivé geny jako my ostatní,“ poznamenal Milo.

„To budu muset probrat se svým poručíkem,“ prohlásila Riverová.

„Bill White je prima chlap, Millie. Já to vyřídím.“

„No dobře, odpovědnost je na vás.“ Riverová vstala. „Ráda jsem vás poznala, doktore. Snažte se nepřijít k

úhoně.“

Milo se taky zvedl, ale kufřík nechal na podlaze a nezamířil za Riverovou.

Zarazila se. „Ještě něco, poručíku?“

„Já se tu ještě zdržím. Trochu doktora dovzdělám.“

„Aha… Hodně štěstí.“

Vyprovodili jsme ji ven a z verandy se dívali, jak odjíždí.

„Budeš mě muset odvézt zpátky na stanici,“ poznamenal Milo.

„Až mě dovzděláš?“

Zasmál se. „Jak říkala Mille – hodně štěstí.“

„Myslíš, že jsem to zvoral, když jsem nic neohlásil?“ zeptal jsem se.

„Ochranitelské pudy mi říkají, že jo, neměls před tím zavírat oči. Ale popravdě řečeno, nevyhrožovala ti,jen se chovala jako mrcha. Nemohl bych udělat nic víc než ji varovat, ať toho nechá. A neznám ji natolikdobře, abych odhadl, jak by se zachovala pak.“

„Uvažoval jsem, že ti o tom řeknu. Ale bál jsem se, že kdyby ses do toho vložil, stěžovala by si a pořádněby ti zavařila.“

„Nepochybně.“ Usmál se. „Jsi prostě kámoš.“

„A co je s Riverovou? Naštval jsem ji, aniž bych se o to snažil.“

„Ty za to nemůžeš, Alexi. Prochází si krušným obdobím.“

„Už ji zmáhá honění gangsterů?“

„To asi taky. Ale hlavně má na krku hodně ošklivý rozvod. S detektivem z Van Nuys. Není to špatný chlap,

ale navzájem se nemůžou ani cítit. Mají spolu jedno děcko a nejradši by si vyškrábali oči. Takže Millie má

poslední dobou chlapy v zubech.“

„To ti řekla?“

„Mám vlastní zdroje.“

Vrátil se do domu a zamířil do kuchyně.

O dva hovězí sendviče se salátem a půl litru mléka později se zeptal: „Jak to snášíš?“

„Co?“ Nejhloupější možná reakce, jenže mě prostě nenapadlo co jiného říct.

„Alergenní pyly… Co asi, co myslíš?“

Pokrčil jsem rameny.

Umyl po sobě talíř a sklenici a vrátil se ke stolu. „Před Millie ses tvářil jako sfinga, ale teď jsme tu jenom

my dva skautíci, takže můžeš nechat emoce vytrysknout naplno.“

„Jsem v pohodě.“

Nechal to být. Znova zamířil k ledničce a pátral v ní po dezertu.

V duchu jsem si to opakoval: Jsem v pohodě. Trest za tu lež se dostavil ani ne za pár vteřin v podobě

vlny nevolnosti, která se mi vzedmula pod hrudní kostí a valila se do žaludku. Dech se mi zadrhával,

zamžilo se mi před očima, nevolnost se změnila v závrať a musel jsem se opřít oběma dlaněmi o stůl.

Nestačilo to, a tak jsem si položil hlavu na složené paže, zavřel oči a pokoušel se zklidnit dech.

„Alexi?“ slyšel jsem Milův hlas, jako by přicházel z velké dálky.

Celý jsem se zpotil. V uších mi duněl tep. Měl jsem pocit, že místo hlavy mám kus surového železa, který

gumová páteř neunese.

Potřeboval jsem se vzchopit, než budu muset čelit další výzvě – podělit se o novinky s Robin.

Dveře ledničky zaklaply. Po podlaze zaduněly těžké kroky. Povedlo se mi zklidnit tep do rychlého klusu,

ale hlava se mi pořád točila, a tak jsem ji radši nezvedal.

Kamarádíme se s Milem už dlouho a všechny ty případy, na kterých jsme společně pracovali, zřejmě

ovlivnily náš způsob uvažování, protože někdy jako bychom sdíleli jeden mozek.

Třeba právě v tuhle chvíli.

„Robin pracuje v dílně?“ zeptal se Milo. „Zůstaň tady sedět a odpočívej, já se o to postarám.“

Poplácal mě velkou dlaní po zádech. Těžké kroky se vzdálily. Kuchyňské dveře tiše zaklaply.

Šest hodin odpoledne, rozlehlé parkoviště za restaurací Mexická hacienda Rubina Roja na bulváru

Lankershim v Severním Hollywoodu.

Dvaapadesát hodin poté, co mě navštívili Milo a Millie Riverová. Takhle teď počítám čas.

S Robin jsme většinu toho času strávili v Santa Barbaře. Ubytovali jsme se v penzionu kousek od StateStreet a vyplnili si dny nucenou rekreací: nenáročné horské túry, procházky po pláži, projížďka v kajakupo moři, dokonce jsme se i projeli na kolotoči na bulváru Cabrillo.

Na první pohled prostě dvojice, která si užívá jedno z nejhezčích míst na planetě.

Robin přijala novinky dobře, i když byla zamlklejší než obvykle. Já se kvůli celé té patálii cítil provinile; řekljsem jí to a ona mě pochopitelně ujišťovala, že za nic nemůžu, a snažila se mě přivést na jiné myšlenky.

Bylo by fajn vyspat se víc než pár hodin v kuse, ale každou chvíli jsem se budil.

Teď jsme byli zpátky v L. A. – Robin na návštěvě u kamarádky v Echo Parku, já na zadním sedadle Milovaneoznačeného policejního vozu. Za volantem seděl Milo, na sedadle spolujezdce Riverová.

Přehnaně velká budova restaurace s kosočtvercovým půdorysem a štukovými ozdobami, kterou postavilipřed desítkami let, nezapřela dobu, kdy byly pozemky levné a uměřenost se nenosila. Majitel byl natolik

chytrý, že ji vlastnil, místo aby si ji jen pronajímal, a tak jí pomohl uniknout demolici.

Rubinovi je teď devadesát a nechává si restauraci pro zábavu; účtuje si rozumné ceny a servíruje mamutí

porce, protože chce být obklopen usměvavými lidmi.

V šest odpoledne je v Mexické haciendě v plném proudu „šťastná hodinka“. Přeslazené margarity ve

vysokých sklenicích se prodávají za čtyři babky. Velké parkoviště je ze tří čtvrtin plné.

Teplý losangeleský podvečer. Šedivé nebe, vzduch prosycený smogem…, nic nového pod sluncem.

Nejprve přijíždí krémový lexus, proplétá se uličkami na parkovišti, až najde volné místo.

Dorazil s patnáctiminutovým předstihem.

V šest nula tři se objeví šedivá dodávka ford. Zadek má plný zahradnického náčiní a pytlů hnojiv, na

jednom kole jí chybí poklice. Zdánlivě si lexusu vůbec nevšímá a parkuje o hodný kus dál.

Za volantem fordu sedí severohollywoodský policista Gil Chavez v upocené pracovní kombinéze, tvář

zarostlou dvoudenním strništěm. Vypne motor, zapálí si cigaretu a namíří na krémový lexus kameru.

Nastaví maximální zoom a zaostří na ženu ve středních letech, nehybně usazenou za otevřeným okénkem

na sedadle řidiče.

Poprvé se žena pohne v šest nula šest. Podívá se na hodinky.

Vytáhne mobil a píše textovou zprávu.

Když zprávu odešle – později se ukáže, že psala své sekretářce a připomínala jí, ať doobjedná formuláře

vyúčtování pro pojišťovnu –, dlouze zívne a ani se neobtěžuje zakrýt si pusu. Zase se zadívá na displej

telefonu, otevře si internet a něco si pročítá – posléze vyjde najevo, že zprávy na webstránce CNN. Ve

finanční sekci.

Chavez také později okomentuje, jak chladnokrevně žena působí.

„Jako by si prostě zajela na burrito a pár chlazenejch margarit.“

Na parkoviště vjede dalších pár aut.

Žena v lexusu je s mírným zájmem sleduje. Sklopí sluneční stínítko a podívá se do zrcátka na spodní

straně. Upraví si make-up.

Chavezova kamera běží dál. Zachytí její úsměv.

Mobil zmizí a vystřídá ho časopis.

Zoom kamery nestačí k rozluštění názvu.

Stojí tam cosi drobným písmem.

Později se ukáže, že šlo o časopis Moderní patologie.

Na parkoviště zajíždějí další dva vozy. Žena je letmo vezme na vědomí. Zase zazívá. Promne si kouteklevého oka, jako by ji v něm něco dřelo.

V šest čtrnáct – přesně s minutovým předstihem – se objeví deset let staré černé camaro. Zastaví, pakpomalu pokračuje dál, objede parkoviště, mine lexus. Dá si ještě dvě kolečka a teprve potom vedle

luxusního sedanu zaparkuje.

Camaro má otevřené i okénko na straně spolujezdce, aby skrz něj bylo vidět na řidičku lexusu. Jenže ženas hranatou tváří mezitím okénko zavřela, chce si prohlédnout řidiče, aniž by on viděl ji.

Jedna ze čtyř kamer skrytých v černém čalounění v camaru se zapne. Zachytí detail slabě tónovaného

skla.

Řidič camara se nakloní ke svému otevřenému okénku. Mladý štíhlý pohledný Hispánec s nápadnýmilícními kostmi a zvídavýma tmavýma očima, na sobě má kostkovanou košili s dlouhým rukávem zapnutouaž ke krku, plandavé khaki kalhoty a bílé tenisky Nike. Kolem oholené hlavy má obtočený modrý šátek.Ještě před třemi hodinami měl detektiv Raul Biro hustou černou kštici, tak lesklou, že si člověk říkal, jestlito není paruka. Jeho partnerka Petra Connorová mu ji oholila a natřela bledou lebku trochou make-upu,aby ladila s jeho snědou kůží. Teď Raul sedí ve voze a přimhouřenýma očima si měří lexus.

Hřbety rukou mu pokrývá dočasné tetování, další se plazí po krku. Má přesně ten správný modrý odstínvězeňských kérek a taky za něj vděčí Petře, která před vstupem do řad policie bývala malířka.

Na levé straně krku se mu vyjímá krásně propracovaný květ růže uprostřed oranžového krucifixu.

Pod levým okem má slzu.

Na zápěstí neuměle vyvedenou černou ruku.

Taková záplava tetování na tak omezeném prostoru naznačuje, že má nejspíš podobně dekorované celétělo.

Nikdo nečeká, že by se Biro musel svlékat a provalilo se, že jde jen o iluzi.

Dál upírá zrak na okénko lexusu. Sklo konečně sklouzne dolů, jako by mu telepaticky poručil, a objeví sehranatá ženská tvář.

S kamenným výrazem si Bira prohlíží. Ten jí oplácí stejnou mincí.

Konečně se žena zeptá: „Juan?“

„George,“ odvětí Biro. „Nehrajte si se mnou, dámo.“

Tvář se jí napne, ale pak se rozjasní. Zatřepotá řasami. „Ráda vás poznávám, Georgi. Jsem Mary.“

Jiný hlas, než jsem slyšel ve své pracovně. Connie Sykesová si hraje na koketní děvčátko a mluví s

přehnaným přízvukem jižanské dámy, který by působil až komicky, kdyby mě za daných okolností mohlo

něco pobavit.

Ani Milo, ani Millie Riverová její skutečný hlas nikdy neslyšeli. Nereagují.

Mně se svírá žaludek.

Ona se tím dobře baví.

„Viděl vás někdo?“ ptá se Biro. Taky mluví pozměněným hlasem. Hlubším, zpěvavým, jako by pocházel

odněkud z východního L. A., a nedbale vyslovuje.

Kultivovaný člověk s bezchybnou dikcí hraje divadlo pro jednočlenné publikum.

„Ovšem, že ne,“ říká Connie Sykesová. Ovšééém, že néé.

„Víte to určitě?“

„Vím, Georgi.“

Biro mlčí.

„Namouduši, Georgi, přísahám. Tak kde to provedeme?“

Biro neodpoví hned. Rozhlédne se po parkovišti. „Nastupte si.“ „K vám?“

„Máte s tím nějakej problém?“ „No… Vlastně ne.“

„Tak nasedejte.“

Connie Sykesová se zatváří kysele, ale vzápětí řekne: „Jasně, Georgi,“ a odhodí si z tváře vlnité vlasy. První ženské gesto, které jsem u ní kdy viděl. Působí absurdně a nepatřičně. Jako baletní sukýnka na

nosorožci.

„Georgeovi“ je její sex-appeal ukradený a Connie to pozná a zase se zamračí. Vystoupí z lexusu. Obejde černé camaro zezadu, protáhne se k dvířkům spolujezdce a vezme za kliku. Je zamčeno. Biro zmáčkne tlačítko a odemkne. Jasně jí dává najevo, kdo tady velí.

Connie nastoupí. Hraje si se zvlněnými kadeřemi. Pokusí se o srdečný koketní úsměv, ale čerstvě nalíčené

rty se jí zkroutí do odpudivého šklebu.

Anebo jsem vůči ní příliš zaujatý. Nemá přece nouzi o chromozomy X.

„Z té mrchy jde strach,“ poznamená Millie Riverová. Biro si zapálí cigaretu.

Sykesová teatrálně zakašle. „To vám neprospívá, Georgi.“

Biro vyfukuje kouřové kroužky. „Předveďte mi prachy, madam.“

Sykesová si poklepe na kabelku. Stejně, jako když seděla u mě na koženém gauči a naznačovala, že u

sebe má pistoli. „Všechny je mám tady, Georgi.“ „Kolik?“

„To, na čem jsme se dohodli.“

„Chci je vidět.“

Connie otevře kabelku a vyndá svazek bankovek.

„A co po mně chcete?“ zeptá se Biro.

„Co tím myslíte?“ Protahovaná koketní výslovnost je tatam.

„Ale no tak.“

„Myslela jsem, že Ramon už vám všechno objasnil.“

„Jo,“ přitaká Biro. „Mám někoho oddělat.“

„Takže to víte.“

„Nevím zdaleka všecko, madam.“

„Jak to myslíte?“

„Oddělat je širokej pojem,“ opáčí Biro. „Jak přesně byste si to přála?“

„Tím ,jak‘ myslíte…“

„Mám ho odprásknout, podříznout, rozbít mu palici?“ Biro se k ní otočí a vyfoukne oblak dýmu. „Oddělat

někoho jde různě, Mary.“

Sykesová stáhne okénko a vdechuje čerstvý vzduch. „Nemohl byste s tím kouřením přestat? Udusíte mě.“

Biro kouří dál. „Tak řeknete mi to, nebo ne?“

„Měla jsem za to, že Ramon už s vámi probral –“

„Do hajzlu s Ramonem. Já jsem tady, vy jste tady – fakt máte všecky ty prachy, dámo? Ukázala jste mijenom ten jeden svazek.“

„Jistěže mám.“ Naštvaný tón.

Ticho.

Pak se zase ozve Connie: „Mám permanentně spoustu práce. Proč bych ztrácela čas a jezdila sem,

kdybych to nemyslela vážně?“ Zasměje se.

„Něco vás pobavilo, dámo?“

„Georgi, nepřipadáte mi jako člověk, který dělá věci jen pro zábavu. I když pro vás to asi zábava je.“

Biro na ni upírá pohled. „Melete nesmysly, vážená. Tak řeknete mi, co chcete, nebo ne?“

Connie mu pohled opětuje, ve tváři neproniknutelný výraz.

Atmosféra ve voze se změnila, všem je nám to jasné.

Milo si mne tvář, jako by si ji nasucho myl.

„No tak, Raule, ty to určitě zmákneš,“ utrousí Riverová.

„Tak co, dámo?“ naléhá Biro.

„Připadá mi, že jste… zbytečný detailista, Georgi,“ opáčí Connie.

„Cože?“

„Taháte ze mě podrobnosti.“

„To vy jste si ten džob objednala, dámo.“

„Ale profík jste tu vy, Georgi.“

„Jo. Takže…?“

„Takže si to rozhodněte sám.“

„Všecko?“

„Ano. Proč ne?“

„Jak si přejete, Mary. Jen jsem si říkal, že třeba budete –“

Connie Sykesová zničehonic otevře dvířka a vystoupí. Nezamíří ale k lexusu, přejde k zadku černého

camara a na chvilku se tam zastaví. Zdá se, že si něco prohlíží.

„Co to sakra… Chce si zapamatovat poznávací značku?“ vyhrkne Milo.

„To snad není pravda,“ ucedí Riverová. „Potvora drzá.“

Raul Biro tiše promluví, skoro přitom nehýbe rty. „Co teď? Mám jít za ní?“

Z jeho tónu je znát, že to je to poslední, o co by stál.

„Zůstaň, kde jsi,“ řekne Milo.

Connie Sykesová vejde do restaurace.

„Vypadni odtamtud,“ poručí Milo.

Biro poslechne.

Chvilku po odjezdu camara se Connie Sykesová zase vynoří, rozhlédne se, dojde k lexusu, ještě jednouobhlédne okolí a pak nasedne dovnitř.

Pomalu vyjede z parkoviště a zmizí.

Millie Riverová zakleje. Milo jakbysmet.

Mně hlavou krouží spousta „co kdyby“. Nechávám si je pro sebe.

Milo zamířil kaňonem Laurel zpátky do města, na nepochybně depresivní setkání s Raulem Birem.

Nejel ale na policejní stanici. Biro, který zněl pořádně schlíple, neměl náladu na společnost Petry a kolegů.

Nasměroval nás do kavárny na bulváru Sunset, kousek od Gowerovy. Když jsme tam dorazili, už seděl vboxu s hrníčkem kafe v ruce. Rozepnul si horní knoflík košile a vyhrnul si rukávy. Čistá předloktí senepatřičně vyjímala vedle falešných tetování na rukou. Místo šátku měl na hlavě kšiltovku s logem týmu

Dodgers.

Ještě než jsme s Milem a Riverovou dosedli, omlouval se: „Vím, že jsem to podělal, ale zaboha netuším

proč.“

Je to neobyčejně bystrý a vnímavý detektiv, netrpí machistickými bludy, ale zároveň mu nechybí

sebevědomí a rozvaha. Bylo smutné vidět ho, jak se trápí.

„Nic jsi nepodělal, Raule,“ utěšoval ho Milo. „Ta ženská je paranoidní magor.“ Biro mluvil dál, jako by ho neslyšel: „Hrál jsem si na drsňáka, protože mi to doporučil policejní psycholog.“Podíval se po mně. „Přišel bych si pro radu k vám, ale bylo mi řečeno, že jste příliš zainteresovaný.“ „To je pochopitelné,“ přitakal jsem.

„Šel byste na to jinak?“

„Nikdy neexistuje zaručený recept. Milo má pravdu, nedalo se předvídat, jak to dopadne.“

„Ach jo,“ povzdechl si Biro. „To je ale pech.“

„A ty, chudáku, jsi kvůli tomu přišel o vlasy,“ politovala ho Riverová.

„To je mi fuk,“ řekl Biro. „Ty dorostou. Ale ta ženská si pořád běhá na svobodě – fakt mě to mrzí,

doktore.“

„Netrapte se tím,“ řekl jsem mu.

Biro zavrtěl hlavou. „Vždycky jsem si myslel, že herci jsou pitomci. Teď mám pocit, že jsem pitomec já a

měl bych si jich víc vážit.“

Došla k nám servírka. Když si vyslechla, že chceme další tři kafe, zamračila se. „To je všechno?“

„Ne, to je jenom předkrm,“ opáčil Milo. „Přineste mi čokoládový zmrzlinový pohár s horkým ovocem –

máte ananas?“

„Jenom broskve a třešně.“

„Fajn.“

„Tak co z toho?“

„Obojí.“

„Budete si muset připlatit. Něco z toho bude extra.“

„Já jsem taky něco extra.“

Servírka obrátila oči k nebi a odkráčela.

„Jestli si teď dám něco k jídlu, tak se pozvracím,“ utrousil Biro.

„Já bych si sladkou bombu docela dala,“ řekla Riverová. „Možná si taky objednám pohár.“

„Dejte si ten, co jsem právě objednal,“ řekl Milo, vstal a pokynul mi, ať se taky zvednu. Vyšli jsme z boxu.

„Netrapte se tím, děcka, nakonec to zmáknem,“ obrátil se k Birovi s Riverovou.

„Vy už jdete?“ zeptala se Riverová. „Zase se ozvu.“

„Už jsme skončili?“

„Co se týče oficiální operace, tak jo. Prozatím.“

„Co mám říct poručíku Whiteovi?“

„Já mu podám hlášení.“ „A co bude s Guzmanem?“

„Mám dojem, že ho přes Effa máme pod kontrolou.“

Riverová se nad tím zamyslela. „No dobře, tak co bude s Effem?“

„Dělejte svou práci, Millie.“

Podívala se na mě. „Co vy na to, doktore?“

„Pokud se ptáte, jestli ho budu varovat, tak ne. Ale i kdybych to udělal – copak by to nebylo jedno? Určitě

ví, že po něm jdete.“

Riverová se zašklebila.

Došla k nám servírka s pohárem.

„Oslaďte si život,“ řekl Milo a hodil na stůl dvacku.

„Vy to nechcete?“ zeptala se servírka.

„Mám sladkosti rád, ale sladkosti nemají rády mě.“ Poklepal si na břicho a podal jí desetidolarovku.Poklesla jí čelist.

Milo na ni mrkl a odešli jsme.

U dveří jsem se ohlédl. Biro s Riverovou nehybně seděli v boxu.

Policajtské sousoší.

Můj nejlepší kamarád disponuje nemalou silou osobnosti a umí ji patřičně využívat.

Měl bych z toho čerpat uklidnění.

Milo nastartoval auto. „Abych ti odpověděl na první nepoloženou otázku – já vzniklou situaci vyřeším. A

abych ti odpověděl na druhou – proč by ses měl zatěžovat detaily?“ Chvíli jsme jeli mlčky a teprve pak jsem opáčil: „V reakci na tvoji první odpověď – kdy, kde a jak? V reakcina tu druhou – protože jde o můj život a potřebuju vědět, co se děje.“ Zrychlil. „No dobře. Chystám se na pěknou přímou konfrontaci s cvokem Connií.“

„Nevím, jestli –“

„Nech mě domluvit, Alexi. Překvapím ji u ní doma, vybalím na ni, že všechno víme, a v rámci přísnělegálních mantinelů ji vyděsím k smrti, třeba ji dokonce vyprovokuju, aby po mně vyrukovala, a hned jínasadím klepeta.“ Zase si pohladil břicho. „Jsem pořádnej terč. Jen se dotkne týhle nekonečný dálavyirčanský kůže, a má to spočítaný.“

„Takže ty –“

„Jsem polda z oddělení vražd, můžu pracovat na vraždách nebo pokusech o vraždu podle vlastního

výběru. Se svolením Jeho Veličenstva.“

„Už ses náčelníka ptal?“

„Položil jsem teoretickou otázku jednomu z jeho poskoků.“

„Takže ty jsi čekal, že ta dnešní návnada nezabere?“

„Nečekal jsem nic, Alexi. To ta moje skautská výchova. Buď připraven.“

„Connie ráda využívá právní systém –“

„No jasně, sežene si právníka. Ale vazba se může zatraceně protáhnout – uvidíme, kolik drzosti jí zůstane,až bude nějakou dobu sdílet bejvák s pár holkama z drsný čtvrti.“ Usmál se jako hladový vlk. „Chce těoddělat kvůli pitomýmu posudku? Ať se jde bodnout. Kde bydlí?“

„Ve Westwoodu.“

„Řekni mi adresu.“ „Zpaměti ji neznám.“

„Máš ji v její složce.“

„Jo.“

„A tu složku máš doma.“

Přikývl jsem.

„Takže právě tam teď tímhle kočárem zamíříme.“

Místo aby se u mě vydal rovnou do pracovny, prohlásil: „Pěkně popořadě,“ prošel domem do zahrady a

vykročil k Robinině dílně.

Pracovala zrovna se stolní cirkulárkou, a tak jsme zůstali stát ve dveřích. Když řev pily ztichl, sundala si

ochranné brýle a smetla rukou piliny z obdélníku smrkového dřeva. „Ahoj, Milo.“

„Ahoj,“ opětoval jí pozdrav.

Otřela si ruce a došla k nám. Blanche se jí hrnula v patách. „Chtěla bych říct, že tě ráda vidím, ale tuším,

že neseš špatné zprávy.“

Vylíčil jí, jak to dopadlo.

Pokrčila rameny. „To se stává.“

„Ty jsi prostě perfektní ženská.“

Konečně jsem s ním v něčem souhlasil.

Všichni tři jsme se usadili ke kuchyňskému stolu. Blanche se uvelebila Milovi u nohou. Bezmyšlenkovitě ji

podrbal na hlavě. „Kdybys měla psí výcvik, vzal bych tě s sebou.“

„Kam bys ji vzal?“ zeptala se Robin.

„Chystá se na konfrontaci se Sykesovou,“ vysvětlil jsem.

Milo jí objasnil, co má v plánu.

„To zní logicky,“ přikývla. „Díky.“ Obrátila se ke mně: „Copak máme na vybranou, zlato? Nemůžemenapořád takhle trčet v nejistotě.“

„Nevím, jestli nás zrovna tohle z té nejistoty dostane.“

„Tak co bys udělal ty?“ zeptal se Milo. „Pozval si ji na terapii?“

Mlčel jsem.

Robin si hrála s mými vlasy. „Upřímně řečeno, nevidím žádné jiné východisko, Alexi, ledaže bys

vlastnoručně ukončil její trápení.“ Lišácky se usmála. „Anebo já. Když o tom tak přemýšlím, mám v dílně

spoustu vražedných nástrojů.“

Milo si připlácl ruce k uším a začal si pískat.

Robin se rozesmála, odtáhla mu levou ruku a zašeptala mu do ucha: „A pak naplním vanu kyselinou

sírovou, popadnu tu megeru a –“

„To si schovej do zfilmované verze, holka. Alexi, dej mi tu adresu.“

„Kdy se za ní chystáš?“ zeptal jsem se.

„Je doktorka, možná pracuje i po večerech. Chci ji zastihnout doma, takže tak kolem desáté.“

„Dneska?“

„Vidíš důvod, proč to protahovat? Dám si nějakou pořádnou večeři, nacpu se, div mi neprasknou žebra…Vida, třeba bych si mohl zajet na žebírka do toho zapadáku na Centinela Avenue. Ne, kamarádi,nenabízejte mi, že mě něčím nacpete vy, potřebuju být chvíli sám. Posbírat si myšlenky a tak.“

„Cink, cink, tady oddělení vražd,“ utrousil jsem.

„Hele,“ opáčil, „kdyby Connie uspěla, tak bysme se potkali taky.“

Když Milo odešel, vrátili jsme se s Robin ke stolu v kuchyni. „Tak co?“ zeptal jsem se.

„Jsem pro plán B,“ odpověděla.

„Co je plán A?“

„Dřepět tady se staženým žaludkem a čekat, až nám Milo zavolá a poreferuje, jak to dopadlo.“

„Kam se poděl tvůj smysl pro humor? A co je plán B?“

„Užívat si života – třeba se taky nacpat k prasknutí. Jestli se s tímhle svinstvem někdo dovede vypořádat,

tak je to Milo. Tak proč si dělat starosti?“

„Ty dokážeš jíst?“

„Rozhodně bych to ráda zkusila. A neptej se mě, prosím tě, co budeme dělat, jestli ji nepřesvědčí. S tím si

budeme lámat hlavu až – a jestli – to bude aktuální.“

„No dobře. Kam chceš jet?“

„Rozhodneme se cestou.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „A omlouvám se.“

„Za co? Za to, že jsi potenciální oběť? Ale no tak, Alexi. Jediný, kdo by se tady měl omlouvat, je ta

bláznivá potvora.“ „Fakt jsi perfektní ženská.“

„To těžko, miláčku.“ Plácla mě po rameni. „Ale jsem mnohem lepší než většina ostatních.“

Rozhodli jsme se pro thajskou restauraci na Melrose Avenue a dojedli jsme ve tři čtvrtě na deset. Touhledobou už by měl být Milo u Connie, anebo její dům aspoň sledovat a čekat.

Zeptal jsem se Robin, jestli se nechce trochu projet.

„Jasně, všechno lepší, než abychom doma seděli jako na trní,“ souhlasila.

„Díky za laskavost.“ „Jakou?“

„Žes použila množné číslo.“

„Myslíš, že jsem ze železa? Taky z toho mám nervy nadranc. Jen se snažím využít všech těch triků, jakzvládnout náročné situace, které mě naučil jistý psycholog.“ Zamířili jsme na západ do Beverly Hills a tu a tam zastavovali, aby si Robin mohla prohlédnout zboží ve

výlohách.

„Ukaž si prstem, a je to tvoje, carevno.“

„Díky, štědrý strýčku.“ Protáhla to s jižanským přízvukem. To nebyla nejšťastnější volba; rázem se mi

stáhl žaludek. Podíval jsem se na hodiny na palubce.

Deset dvacet tři. Touhle dobou už Milo určitě –

„Pojď, pojedem domů a pustíme si telku,“ řekla Robin. „Jestli se neozve do půlnoci, tak je nejspíš všechno

v pohodě a naše sny budou mnohem sladší než ty její.“

Deset minut po půlnoci. Zhasli jsme.

„Miluju tě, zlato, díky za trpělivost.“

„Já tě taky miluju, Alexi. Všechno bude dobrý.“

Tři minuty nato jsem byl pohroužen v nejčernějších scénářích, takže jsem nadskočil, když se rozezvonil

telefon.

„To jsem já,“ řekl Milo. „Jste v bezpečí.“

„Víš to jistě?“

„Věř mi, nic vám nehrozí. Zato můj život se právě šeredně zkomplikoval.“

Connie Sykesová bydlela v přízemním domku v tudorovském stylu ve slepé uličce v kopcích mezi bulváryWilshire a Sunset. Na dlážděné příjezdovce stál krémový lexus.

Hezká klidná čtvrť, ulici lemovaly vzrostlé stromy. Dalo se odtud pěšky dojít k univerzitě, takže to byloskvělé místo k bydlení pro rodiny mladých profesorů – tedy aspoň v dobách, kdy si profesoři ještě mohlibydlení ve Westwoodu dovolit. Conniin dům stál dál od chodníku než ty sousední, skrytý za keři a cedremtyčícím se do čtyřpatrové výšky. Ideální útočiště pro člověka prahnoucího po soukromí.

Při psaní běžného posudku pro soud bych dům nejspíš navštívil. Ale v případu Sykesová versus Sykesováto nebylo potřeba, a tak pro mě až dosud zůstával jen abstraktní adresou ve složce.

A nedocházelo mi, jak je blízko od mého vlastního bydliště. Pět minut jízdy autem, maximálně deset,

pokud jsou ucpané ulice.

Dalo by se to dojít i pěšky, kdyby byl člověk fit a zachtělo se mu protáhnout si nohy.

Pro Connii by bylo snadné vypravit se pod rouškou tmy na procházku. Zamčená branka na konci mojípříjezdovky by zastavila auto, ale chodec by ji snadno obešel.

To ovšem nebyl Conniin styl, ta byla zvyklá delegovat práci jiným.

Ale teď se stala součástí cizího plánu.

Našikmo přes ulici parkovaly kus od domu tři černobílé policejní vozy a bránily v přístupu ke žluté pásce.Bezděčně jim v tom pomáhala i nedbale zaparkovaná bílá dodávka koronera a černá dodávka, kteroujezdí laboratorní technici. Nebe bylo temné a chodník před domem jakbysmet, vyjma osvětleného místa u

vstupních dveří.

Došel jsem k policistům střežícím žlutou pásku. Byli to takoví Jeníček s Mařenkou, něco málo přes dvacet.

Policistka Flynnová a policista Roosevelt. Když jsem zmínil Milovo jméno, neudělalo to na ně sebemenšídojem. Nebyl jsem si jistý, jestli pomůže obrátit se přímo na Mila, protože mi dal jasně najevo, že sem

chodit nemám.

„Ne, zůstaň doma, Alexi.“

„Ale zavolals mi.“

„Abych ti dal vědět, že jsi v bezpečí.“

Cvak.

Poodešel jsem od uniformovaných policistů a zavolal mu. „Hlásím se do služby, poručíku.“

„Do prdele,“ zaklel.

„Nařiď svým poskokům, ať mě pustí dovnitř.“

„Alexi –“

„Nenadělám nepořádek. Slibuju, mami.“

„Proč sak–“

„Potřebuju to vidět.“

Zavěsil.

Chviličku nato se policistce Flynnové ozval někdo vysílačkou. S pochybovačným výrazem na mě mávla, ať

podlezu pásku.

Connie Sykesová ležela na zádech skoro přesně uprostřed kruhové předsíňky. V malém prostoru nestálnábytek, na parketové podlaze se vyjímal jen kulatý kobereček. Imitace peršanu, béžovo-modro-bílý vzors beztvarou rudohnědou skvrnou, kterou žádný tkadlec nezamýšlel.

Mrtvolu ozařoval lustr z tepaného železa. Měla na sobě světle hnědý froté župan a pod ním decentnípyžamo z bílého flanelu s drobnými blankytně modrými kytičkami. Necelé dva metry od ní se povalovalpřevrácený porcelánový hrníček na čaj, který už policisté označili žlutou evidenční značkou. Asi se skutálel

z koberečku a zůstal ležet na dubových parketách. Kolem se rozlézala skvrna rozlitého čaje, taková

améba s šedivým okrajem.

Župan byl rozevřený, takže bylo vidět, že vrchní díl pyžama je skoro celý zbrocený další rezavohnědouskvrnou, už zaschlou a ztvrdlou do škraloupu. Kousek nad místem, kde musel být pupík, bylo přes krevvidět asi třinácticentimetrovou trhlinu. Vodorovný čistý řez, uprostřed nakrabacený.

Vrah ji asi nejdřív bodl a pak máchl nožem se strany na stranu, takže jí rozpáral bránici.

A župan se rozevřel proto, že z něj vyvlékl pásek a ještě jím Connii Sykesovou uškrtil.

Tvář měla místy popelavou, místy nachovou, až skoro černou. Jazyk trčící z bledých rtů vypadal jako lilek.

U těla klečela vyšetřovatelka z koronerova úřadu, kterou jsem znal jen jako Glorii, na krku se jí houpal

fotoaparát a zapisovala si do spirálového bločku poznámky. Milo přihlížel zpovzdálí.

„Někdo ji bodl a pak uškrtil?“ zeptal jsem se.

„Jo, v tomhle pořadí,“ přitakal Milo. „Žádné násilné vniknutí, žádné stopy zápasu. Když jsem přišel,

všechny dveře byly zavřené. Nejspíš někomu otevřela, ten ji napadl, a když ležela na zemi, dorazil ji tím

páskem.“

„Byla ta rána na břiše smrtelná?“

„Vypadám snad na doktora?“

Gloria se usmála. „Zdravím, doktore, takhle bychom se neměli pořád potkávat. Těžko říct, dokudneproběhne pitva, ale kdybych měla hádat, tak bych řekla, že ano. Takhle hluboká rána znemožní

dýchání.“

„Ale jen tak pro jistotu ji radši ještě uškrtíme,“ poznamenal jsem. Prohlížel jsem si pásek. Nebyl zavázaný

na uzel, jen stočený do smyčky.

Gloria se zadívala na Conniinu zkřivenou tvář. „Vypadá to na něco osobního. Někdo ji hodně neměl rád.“

A zdaleka nebyl sám, pomyslel jsem si. Zůstal jsem zticha a pokoušel se vyznat ve svých pocitech.

Vidět někoho takhle zřízeného ve mně vyvolává smutek a trochu se ho vydralo na povrch i teď.

Takže žádný pocit triumfu.

Ale…

Úleva.

Najednou jsem se cítil klidný, jak už celé dny ne. Uvědomil jsem si, jak nervózní jsem až doteď byl.

„Už jsi viděl dost?“ zeptal se mě Milo.

Sjel jsem pohledem za mrtvou. Bylo odtud vidět jen do jednoho dalšího pokoje – stroze zařízeného

obýváku s řadou oken rozdělených svislými příčlemi. Nejspíš z nich byl hezký výhled do zahrady, ale teď

byly okenní tabulky černočerné.

Nalevo od těla byla malá komůrka, napravo šatník.

Zpoza rohu se vynořil technik. „Ani stopy po vloupání, všechno vypadá neporušeně, poručíku. Bobby

snímá otisky v ložnici a v koupelně, ale podle mě se nic zajímavého nenajde, všechno se odehrálo tady.“

„Tomu se říká vyřídit byznys bez okolků,“ poznamenal jsem.

Všichni na mě zůstali zírat. Technik proto, že mě neznal, a Milo s Glorií nejspíš proto, že to znělo

uštěpačně.

Milo ukázal ohnutým palcem ke dveřím. „Pojď ven.“

Protáhli jsme se pod páskou a zamířili k seville. V sousedních domech se svítilo. Ob tři domy od místa činu

držel nějaký hromotluk velkého psa na napjatém vodítku. „Co se děje?“ zeptal se nás.

„Byl spáchán zločin,“ řekl Milo.

„Jaký zločin?“

Čekal jsem, že Milo bude mlžit, ale odpověděl: „Vražda.“

Hromotluk se zeptal: „Její vražda? Někdo ji zabil?“

Milo změnil směr a vykročil k němu. Když jsme se přiblížili, rozeznali jsme ve světle na zápraží detaily:

ochablé svalstvo, bílé vlasy, huňaté obočí, věk tak mezi pětapadesáti a šedesáti, černé sametové pyžamo.

Pes byl nějaký obtloustlý kříženec s tygrovanou srstí, tupým čumákem a bystrýma očima. Když jsme se

zastavili, dřepl si na zadek a hlasitě oddechoval. Neprojevoval se jako hlídač; možná to byl kříženec

labradora s rotvajlerem a víc genů zdědil po tom prvním.

„Vy doktorku Sykesovou znáte?“ zeptal se Milo.

„Vím, že tam bydlí,“ odvětil muž.

„Je milá?“

„No… Vcelku v pohodě.“

Milo vyčkával.

„O mrtvých jen dobré, ale milá není zrovna přiléhavé slovo,“ řekl muž. „Stranila se lidí, občas jste ji

pozdravili ,dobrý den‘ a ona ani neodpověděla. Možná byla myšlenkami jinde.“

„Anebo se chovala nepřátelsky.“

„Neviděl jsem, že by za ní někdy přišli kamarádi. A bavila se s vámi, jenom když si na něco stěžovala.“

„Na co si stěžovala?“

„Že neuklízíte po psech, že necháváte popelnice vystrčené na ulici moc dlouho atakdál, atakdál.“

„A stěžovala si na hodně lidí, pane…?“

„Jack Burghoff. Na kdekoho, kdo se podle ní provinil. Jednou mi zabušila na dveře a předvedla mi psí

hromádku u svojí příjezdovky. Mrňavou hromádku. To není zrovna Otisův styl, co ty na to, Otisi?“

Pes zafuněl.

„Kéž bys nechával jenom takový prťavý hromádečky, co se vejdou do pytlíku, kluku. Když Otis někde

nechá suvenýr, tak to abyste si na něj vzali lopatu. Přesně to jsem taky řekl doktorce Sykesový. Koukla sepo mně, jako by mě považovala za lháře. Pak jsem prostě odkráčel. Máte tušení, kdo ji zabil? Zastřelil ji?Já jsem nic neslyšel. My jsme tady bdělí, kdyby někdo něco slyšel, tak to ohlásí.“ Odmlka. „Tak co, zastřelil?“ „Ne, pane Burghoffe,“ odpověděl Milo.

„Tak jak –“

„To vám v tuhle chvíli bohužel nemůžu říct. Takže podle vás kolem vládl klid.“

„Úplný,“ přitakal Burghoff. „Asi před třemi roky jsme tu měli sérii vloupání, ztratila se spousta věcí.

Ukázalo se, že to spáchal univerzitní student, co si chtěl přilepšit ke stipendiu.“

„Stuart Belize,“ řekl Milo.

„To vy jste ho zatkl?“

„Moji kolegové z oddělení loupeží.“

„Magor, co? Ve dne si dělá doktorát, po nocích se vloupává do prázdnejch baráků. Ale proč o tom vůbecmluvím – zatkli jste ho, protože to někdo z místních nahlásil. Přesněji řečeno profesor Ashworth.“ Ukázalpřes ulici na patrový dům ve španělském stylu. „Pěkná ironie, co? Studenta pomůže dopadnout profesor.“

Milo se usmál. „Co nám ještě můžete povědět o doktorce Sykesové?“

„Nic moc – jak už jsem říkal, nebyla dvakrát společenská. Loni jsme uspořádali sousedský piknik, přišlivšichni z ulice a přinesli něco k zakousnutí. Ale doktorka Sykesová nedorazila – a přitom byla doma, jejíauto parkovalo na příjezdovce tak jako teď.“

„Jste všímavý, pane Burghoffe.“

„To patří k mému povolání, jsem umělec. Reklamy, průmyslová grafika a tak. Když mi řeknete, jak se jmenujete, do zítřka se mi to vykouří z hlavy. Ale tváře a vizuální podněty, to je jiná. Život je pro mě jako

film a pamatuju si každou scénu.“

„Všiml jste si dnes večer něčeho neobvyklého?“

„Ne. Kdyby ano, tak bych vás přivolal. Můžu vám jenom říct, kdy asi dorazila domů. Já jsem přijel v sedmdvacet a to tam její auto ještě nestálo. Pak jsem šel vyvenčit Otise. Ale napřed jsem se převlíknul a dal sipivo, takže jsem vyrazil ven tak v sedm čtyřicet. A její auto už tam parkovalo. Takže přijela domů kolempůl osmé.“

„Byla to pro doktorku Sykesovou typická doba, kdy se vracela?“

„Tak to vám nepovím,“ odpověděl Burghoff. „Obvykle přijíždím domů v pět, z venčení jsem zpátky došesti, a jakmile zapadnu do domu, tak už nevycházím. Dneska jsem se zpozdil kvůli pracovní schůzce.“

Otevřely se dveře sousedního domu a vyšel z nich muž. Burghoff mu zamával.

Muž došel k nám. Byl asi stejně starý jako Burghoff, ale štíhlejší a ne tak vysoký, na sobě měl bílé tričko ableděmodré tepláky. „Ahoj, Jacku.“

„Ahoj, Miku.“

„Co se děje?“

„Někdo zabil doktorku Sykesovou.“

„To si snad děláš srandu.“ Nově příchozí si nás změřil.

Milo se mu představil.

„Michael Bernini. Kdo ji zabil?“

„To zatím nevíme,“ řekl Milo.

„Vražda, no páni… Nazdar, Otisi.“

Pes zafuněl a Bernini ho pohladil. „To je šílený, co?“ řekl Berghoff.

„To teda jo.“

„Tak teď je řada na tobě, Miku. Pojď, Otisi, jdem si zase lehnout.“

Od Berniniho jsme se nedozvěděli nic nového. Ani od dalších sousedů, postarší manželské dvojice a mladé

ženy v hedvábném kimonu, která prohlásila, že Connie Sykesová žila „v podstatě jako poustevnice“, azopakovala nám historku o sousedském pikniku. Nemluvila o nic rozrušeněji nebo soucitněji než ostatní.

Zamířili jsme s Milem pryč.

„Nikdo zesnulou neoplakává,“ poznamenal Milo.

„To by mohlo znamenat, že seznam podezřelých bude hodně dlouhý,“ řekl jsem.

„Já ho mám krátký. První je na něm tvůj kámoš Effo nebo někdo z jeho party a druhá a poslední je

Conniina sestra.“

Došli jsme k seville. Podržel mi otevřená dvířka. „Fakta jsou fakta. Dobrou noc.“ „Ujmeš se toho případu?“ zeptal jsem se.

„Proč by ne?“

„Kdy jsi sem dorazil?“

„V půl jedenáctý. Proč se ptáš?“

„Zaparkoval jsi, díval ses na její dům a přemýšlel, jak jí co nejúčinněji nahnat strach, aniž by nám tozpůsobilo potíže. To je dost zapeklitá otázka, takže jsi nakonec prostě vystoupil, došel ke dveřím azazvonil. Žádná odezva. Na příjezdovce parkovalo její auto, takže jsi usoudil, že je ve sprše nebo děláněco jiného, kvůli čemu zvonek neslyší. Anebo že ho sice slyšela, ale nechce ti otevřít. Dveře majíkukátko, takže se jím na tebe klidně mohla koukat. Naštvalo tě to, ale dál sis počínal opatrně – ta ženskáje cvok, co když stojí za dveřmi s pistolí v ruce? A tak jsi vytasil glock a zazvonil znova. Pořád nic. V tuchvíli jsi měl dvě možnosti: buď to vzdát a dál se o mě strachovat, anebo se porozhlédnout kolem.Nahlédl jsi dovnitř kukátkem. Ten lustr svítí hodně jasně, takže jsi ji uviděl. Zaklel jsi, schoval glock,natáhl sis rukavice a zkusil vzít za kliku. Jestli bylo otevřeno, zase jsi vytasil zbraň a šel dovnitř. Jestli ne,začal jsi žhavit telefon.“

„Bylo zavřeno. No a co?“

„Jsi oficiálně svědek, a stejně se toho případu ujímáš…“

„Protože ho chci. Jestli mi to někdo z hlavounů zakáže, tak fajn. Chceš jim to navrhnout?“

„Jasně že ne.“

Otočil se a vykročil zpátky k místu činu.

„Promluvíme si zítra,“ řekl jsem.

Něco zamumlal.

Myslím, že to bylo „možná“.

Na konci příštího dne jsem Milovi zavolal. Neozval se mi zpátky.

Neměl jsem momentálně žádné pacienty na terapii, takže mě zaměstnávalo jen psaní dvou posudků. Tím

pádem jsem měl spoustu času na hraní se psem a společné chvíle s Robin.

Jenže Robin měla plné ruce práce v dílně a Blanche spala hlubokým spánkem spravedlivých.

Tím pádem jsem měl spoustu času na přemýšlení.

Nejradši bych zavolal Efrenu Casagrandeovi, ale věděl jsem, že to není dobrý nápad.

Totéž platilo pro telefonát Cherii Sykesové.

Příštího dne v devět ráno mi Milo zavolal na soukromé číslo.

„Kdo že volá?“ utrousil jsem.

„Copak, hrajeme si na pana Uraženého?“

„Jak jde případ?“

„Pracuje se na něm,“ opáčil. „Teda pokud se nečinnosti dá říkat práce. A víš co? Můžeš se přidat.“

„Co se změnilo?“

„Za hodinu a půl budeme s Riverovou vyslýchat tvýho amiga Effa Casagrandeho. Je to vyčůránek, což sedalo čekat, když si jako kariéru vybral zločin. Najal si právničku a ta nám sdělila, že pan Casagrande nenípovinen s námi mluvit. Nicméně pan Casagrande se uráčí věnovat nám svůj drahocenný čas, pokud utoho bude doktor Delaware. Očividně se mu po tobě stejská. To musí být fajn, když o člověka někdo stojí.

Na rozdíl od chudinky Connie, která je zřejmě všem úplně ukradená. Včetně bratra v Silicon Valley,kterému jsem právě telefonoval. Zareagoval, jako bych mu oznámil předpověď počasí. Prý sem přijede,jakmile bude mít čas. Její mrtvola zatím hnije v márnici.“

„Odhalila něco zajímavého pitva?“

„Ne. Connie utrpěla smrtelnou bodnou ránu a pak ji pro všechny případy uškrtili. Žádné známky toho, že

by se bránila.“

„Kdyby se bránit mohla, tak by to určitě udělala,“ řekl jsem. „Takže ji vrah nejspíš zaskočil.“

„Souhlas. Asi se ho nebála.“

„Což by se o Efrenovi říct nedalo.“

„Ale zato o jeho poskokovi Guzmanovi jo, protože jí uklízí v laborce a už s ním vedla obchodní jednání. A

pak máme v záloze ještě sestřičku.“

„Už jsi jí o té vraždě řekl?“

„Nepřišlo mi to nejmoudřejší. A ty jsi jí to zjevně neřekl taky. Tak to prosím tě nedělej ani teď. Na

viděnou v deset třicet.“

Cestou na policejní stanici jsem přemítal, jak se asi Efren změnil. V duchu jsem se vrátil k našemu sezení,které následovalo po tom, na němž se zmínil o životním stylu. Působil nervózně a roztěkaně, svezl se nagauč a unaveně svěsil hlavu.

„Je ti dobře?“ zeptal jsem se ho.

„Jo. Jen jsem možná trochu… Já nevím.“ „Zmatený?“

Zavrtěl hlavou. Pro jistotu jsem mu donesl džus.

„Jsem v pohodě. Přemejšlel jsem, že by to chtělo novej motor.“

„Do chevroletu?“

„Jo. Až mi bude šestnáct, tak ho dostanu.“

„Gratuluju.“

„Jenže je strašně pomalej.“

Příští čtvrthodinu jsem poslouchal povídání o autech a viděl na něm, jak celý ožil. Líčil mi, jaký motor bydo chevroletu chtěl a že si pořídí taky nové reproduktory, ze kterých „člověku úplně duní hlava“. Možná si na autě nechá aztéckého orla, možná ho nahradí něčím, „co bude mít větší grády“.

„Má to auto hydrauliku?“ zeptal jsem se.

„Jo, ale blbou. Je to křáp, ale já ho vytuním.“

„Uděláš z něj prvotřídní fáro.“

„Jo… Minule jsem vám něco řek. O životním stylu. Asi se na to nepamatujete.“

„Že se ti cukrovka k životnímu stylu nehodí.“

„Jo, jo. Co mi sakra jeblo?“ Tvrdě se uhodil do čela. „Chci říct, muselo mi jebnout, člověče, ne? Jako,jako, jako… jako by to byla ňáká věc. Jako by někdy mohla zmizet. Do hajzlu s tím. Ať ta kráva táhne doprdele. Ta svině.“

„Cukrovka.“

Zaťal prsty v drápy. „Je jako podrazácká dotěrná děvka. V jednom kuse se po mně sápe, hrr, hrr, hrr.“

„Snaží se tě ovládnout.“

„Do prdele s tím.“ Praštil se pěstí do dlaně. „Do prdele s ní. Do prdele se vším. Tak já si z ní teda udělám

svoji děvku.“

„Je to tvoje tělo,“ řekl jsem.

„Přesně tak. Krev mám dobrou, člověče. Pěkně červenou, je to mi sangre, je v pohodě, jasný? Do prdele,

dyť stačí ubrat cukr a všecko je dobrý. S tím inzulínovým sajrajtem to tý děvce natřu. Dyť jde jenom o

podělanej cukr.“

Přikývl jsem.

„Do prdele s nima,“ prohlásil. „Udělám to po svým.“

Týden nato mi oznámil: „Už nemůžu chodit každej tejden. Šlo by to tak dvakrát za měsíc?“

Myslel jsem si, že se chystá terapii ukončit. Možná předčasně, možná ne – každopádně nemělo cenu se s

ním hádat. Musel jsem se držet role dospělého, který se ho nepokouší ovládat.

Jenže jsem se pletl. Už jsem si pomalu zvykal, že se v Efrenovi pletu každou chvíli.

Příštích třináct měsíců ke mně pravidelně docházel, nikdy se ani o minutu nezpozdil a nikdy nezapomnělzaplatit v hotovosti. Během té doby mi pětkrát volala jeho matka, vlídná zdvořilá žena, která se vdala zapsychopata a dalšího možná porodila. Chtěla, abych věděl, že Efren má při lékařských kontrolách výborné

výsledky, že takhle uspokojivou hladinu cukru v krvi u něj doktor ještě neviděl.

Když mi volala popáté, hlas jí přímo přetékal vděčností. Prý dokážu zázraky, při každé nedělní mši se zamě modlí, a jestli prý mi může po Efrenovi poslat hrnec polévky menudo – znám ji?

„Znám a chutná mi, paní Casagrandeová. A vážím si toho, že mi chcete poslat dárek. Ale opravdu to nenínutné.“

„Ne dárek, doktore. Poděkování.“

„Scházet se s Efrenem je pro mě potěšení.“

Odmlka. „Vážně?“

„Je to velmi bystrý chlapec.“

„Já vím, já vím, tak proč se chová tak hloupě?“

Na to jsem neodpověděl.

„Ale zdravotně si teď vede dobře,“ řekla. „Děkuju v první řadě Bohu a hned ve druhé vám.“

Napsal jsem třetí zprávu pro Efrenova endokrinologa. Stejně jako v případě předešlých dvou jsem se

nedočkal odpovědi. Věděl jsem, že ten doktor je úzkostlivý a zavalený prací, že má co dělat, aby zvládlnápor pacientů, které k němu nemocnice hrne. Poslal ke mně další tři a ve srovnání s Efrenem to bylysnadné případy.

Polévka menudo byla výborná, skvělé jídlo na sychravý listopadový večer.

Robin poznamenala: „Měl bys zvýšit svoje nároky, miláčku – brát jenom pacienty, jejichž maminky jsou

zdatné kuchařky.“

Po třinácti měsících mi Efren oznámil, že se stěhuje z L. A., takže už ke mně nemůže chodit.

„Kam se stěhuješ?“

Ošil se.

„Je to tajemství?“ zeptal jsem se.

„Ne… Do Oaklandu. Každopádně díky. Že jste poslouchal ty moje kecy.“

„Ale jdi, moc keců v tom nebylo.“

„No jasně.“

„Myslím to vážně. Bylo to fajn.“

Propadlá hruď se mu nadzvedla. Křehce vyhlížející rukou si rychle zamnul jedno oko, pak druhé. Přejel si

prstem přes velký pupínek na nevýrazné bradě.

Pak mu ruka zase vylétla k očím. „Něco mi tam spadlo, nějaký svinstvo.“

„To bude smog,“ řekl jsem. „Jsme v L. A.“

„Jo… Byl jste někdy v Oaklandu?“

„Před lety jsem tam skládal zkoušky, abych získal papíry, ale od té doby ne.“ Tehdy jsem pracoval v

Langley Porter, psychiatrické léčebně Sanfranciské univerzity, a k mizernému platu jsem si přilepšovalprací na výzkumné studii týkající se gangů. To mě zavedlo do dost nebezpečných koutů Oaklandu. Namísta, kde teklo víc krve než v leckterém řeznictví.

„Papíry?“ zeptal se Efren. „To jako řidičák? Proč jste kvůli tomu jezdil až tam?“ „Ne, licenci opravňující vykonávat psychologickou praxi,“ vysvětlil jsem.

„Cože?“

Ukázal jsem na zarámovaný certifikát za svým stolem. „Potvrzuje, že to, co dělám, je legální.“

„Legální? A co by podle vás bylo nelegální? Třeba dělat gangsterskýho doktora?“ Rytmicky zanotoval: „Jábudu krást, ty mě flikovat, oba dva se na tom budem pakovat.“

Rozesmál jsem se. „Zajímavá idea.“

„Takže vy musíte zacálovat za to, abyste moh pracovat?“

„Musí se zaplatit určitý poplatek, ale hlavně je potřeba mít –“ „Teda, člověče, to je ale nehorázná buzerace.“

„Ale ne –“

„Cálovat? Abyste moh pracovat? To je děs běs. Heleďte, kdybyste někdy potřeboval pomoc, tak si

řekněte, jo?“

„Pomoc s čím?“

„Kdyby vás někdo otravoval.“ Mrkl na mě. „Už musím jít. Čeká mě dlouhá cesta do El Oco-landu. El Loco

landu.“

„Budeš řídit?“

„Možná.“ Zase na mě mrkl. „I když v mým věku to ještě není legální.“ Se smíchem vstal a šoural se ke

dveřím. Pak se ke mně vrátil a podal mi ruku.

Potřásl jsem mu jí. Jeho kosti působily křehce. „Bylo to prima, člověče,“ řekl mi.

„Vyprovodím tě ven.“

„Ne, ne, vím, kudy jít.“

„Tak dobře. Měj se hezky, Efe.“

„Hezky?“ Zúžil oči do štěrbin. „Nebude to žádná sranda. Bude to byznys.“

Teď, po letech, jsem s dvacetiminutovým předstihem dorazil na policejní stanici v Západním L. A.,zaparkoval o blok dál, vrátil se ke stanici pěšky a minul ji. Jestli se Efren uchýlí ke starým způsobům, takdorazí přesně načas. Jestli bude chtít působit důležitě, tak nechá Mila čekat. Ať tak, či onak, mám slušnou

šanci, že ho zastihnu, než se na scéně objeví někdo další.

Jsem tak nasranej, že vás ta kurva chtěla oddělat, že bych ji nejradši oddělal sám. Jste pro?

Ne.

Dělám si srandu. Možná.

Jestli se potkáme, co mu řeknu?

Dorazil včas. Blížil se po Butlerově, směrem od bulváru Santa Monica, ve společnosti hezky stavěné

blondýnky. O něčem spolu živě debatovali.

O kousek povyrostl, ale za vysokého by se rozhodně označit nedal. Ramena měl širší, ale pořád bylhubeňour samá ruka samá noha, mohutný asi jako drátěné ramínko na šaty. Měl na sobě bílou košili s dlouhým rukávem, černé kalhoty a černé polobotky. Hustou kštici černých vlasů

nosil sčesanou dozadu – účes gangsterů z dávno minulých dob –namísto ostentativně vyholené hlavy. Takhle zdálky jsem neviděl žádné tetování. Uhrovitá pleť se mu vyčistila.

Vklouzl jsem do stínu u policejní budovy. Efren pozorně naslouchal, co mu vykládá blondýnka. Když kemně došli blíž, všiml jsem si dalších detailů. Měl delší kostnatější tvář s hustým černým obočím, orlímnosem a slabou černou šmouhou pod ním.

Buď knírek, anebo jen stín.

Blondýnka byla asi stejně stará jako on, ale o několik centimetrů ho převyšovala. Měla účes ve styluMarilyn Monroe a zrovna takové křivky. Na sebe si vzala dokonale padnoucí červenou saténovou blůzu,úzkou černou sukni, karmínové punčochy s černými flíčky a stříbrné lodičky na jehlovém podpatku, kteréji ani v nejmenším nezpomalovaly ve svižné chůzi.

Byli ode mě už jen pár metrů. Z flíčků na punčochách se vyklubaly drobné černé růže. V ruce s černěnalakovanými nehty držela blondýnka kaštanově hnědý semišový kufřík.

Krásná tvář, extravagantní líčení, obrovské modré oči.

Ta šmouha pod Efrenovým nosem byla nedomrlý knírek.

Přikročil jsem k nim. Efrenovi sjela ruka ke kapse. Instinktivní reakce.

Ve vteřině se zorientoval, usmál se a popadl mě za ruku. „Helemese, můj doktor – to je on, Leese. Tenhle

chlap mi zachránil život, když jsem byl pitomej cucák.“

Z jeho hlasu víc než dřív zaznívala zpěvavá výslovnost východního L. A. Hormony mu ho prohloubily dotenoru. Měl srovnané zuby, oslnivý úsměv, vlasy mu voněly citrónovou pomádou.

Gangsterský princ. Vyzařovalo z něj neochvějné sebevědomí podobně jako z absolventů Břečťanové ligy ahvězd showbyznysu.

Potřásli jsme si rukou. Kosti se mu vyztužily vápníkem, ale pořád působily dost křehce. Měl hezky

upravené nehty.

Blondýnka nás sledovala s nesouhlasným výrazem.

„To je ale doba, člověče,“ řekl Efren. „Jak se vám vede? Moc dobře asi ne.“ Oči se mu změnily v kouskyčerného uhlí. „Ta svině si klidně zkusí něco takovýho. To je děsný.“

Pokrčil jsem rameny.

Blondýnka se ozvala: „Už bychom –“

Efren se k ní otočil. Ve tváři měla kamenný výraz.

„To je on, Leese.“

Beze stopy zájmu mi podala konečky prstů. Když ruku zas odtahovala, špičkami dlouhých černých nehtůmi zavadila o klouby a já si to chtě nechtě vyložil jako varování.

„Lisa Lefková, právní zástupkyně pana Casagrandeho,“ představila se.

„Alex –“

„Já vím, kdo jste,“ nenechala mě domluvit a podívala se na hodinky značky Ulysse Nardin, obkroužené

diamanty. „Už musíme jít, E. C.“

„Ještě moment,“ řekl Efren. „Určitě jste v pohodě, doktore? Myslím psychicky.“

„Jsem.“

Prohlížel si mě. „A jak se jinak máte? Kromě těchhle sraček?“

„Báječně. Co ty?“

„Já? Život já krááásnej, podnikání mi přímo kvete.“

„Jaké podnikání?“ zeptal jsem se, i když jsem to věděl.

Lisa Lefková strnula.

„Autodoplňky,“ prohlásil Efren. Zakřenil se a pohupoval se v kolenou. Nové polobotky se mu blýskaly.„Nabízíme do aut špičkový zábavní systémy, doktore. Nechcete přijít? Namontuju vám něco fakt

bombastickýho. Jakou muziku máte rád?“ „Všechnu možnou.“

„Jo? Na všechnu možnou máme systémy taky. A hned vedle máme dílnu, kde děláme dekorace karosériína přání. Máme tam chlapa, co to umí se štětcem nejlíp ve městě, ten vám vyzdobí auťák hotovýmuměleckým dílem. No řekni, Leese. Na tvým poršáku se vyřádil, ne?“

„Ano, vyzdobil ho krásně,“ řekla Lisa Lefková. „A co kdybychom teď –“

„Doktore, ať jezdíte čímkoli, uděláme vám z toho suprový fáro. Co máte za auto?“

„Sevillu.“

„Pořád tu samou?“

Přisvědčil jsem.

„Děláte si srandu?“

„Slouží mi dobře, Efe.“

„Páni,“ hvízdl. „To už je pomalu veterán, ne? Má původní motor?“

„Už třetí.“

„Třetí,“ zopakoval po mně. „Z cadillaku?“

Přikývl jsem. „Staronový.“

„Fíha, to je fakt antikvita.“

Lisa Lefková netrpělivě podupávala jehlovým podpatkem. Kolem projelo policejní auto a zahnulo naslužební parkoviště. Sledovala ho pohledem. Efren taky.

„Poldové,“ utrousil. „Měli by si pořídit lepší auťáky. Hned by byli veselejší a přestali by lidi buzerovat.“

Hlas měl jako z oceli. Lisa Lefková si odkašlala, napřímila záda, takže vystavila na odiv svoje křivky, a

postojem naznačovala „jen se opovažte nějak to okomentovat“.

Tvář filmové hvězdy, postava krásky z plakátu, pohled auditorky z daňového úřadu. Někoho mi

připomínala – Medeu Wrightovou, Conniinu právničku, další krasavici, která se neváhá předvádět.

Lisa Lefková by mohla být Medeina vyšší, blonďatější sestra. Možná si právnické školy vybírají určitý typ.

„Tak jo, doktore, jdem na věc,“ řekl Efren.

„On se toho účastnit nebude, E. C.,“ prohlásila Lefková.

„Co to povídáš?“

„Celou dobu se ti to snažím vysvětlit. Volal mi ten poručík. Doktor Delaware se tvého výslechu účastnit

nebude.“

„Proč ne?“

„Policejní procedura.“ „Co to znamená?“

„Cokoli si zrovna zamanou, E. C. Prostě a jednoduše si nepřejí, aby u toho byl.“

Efren se obrátil ke mně. „Víte o tom?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jenom mi bylo řečeno, že sis vyžádal, abych přišel.“

„Do prdele,“ zaklel. „Oba nás okrádaj o čas.“

Lisa Lefková řekla: „Než se začneš s doktorem příliš bratříčkovat, vezmi v potaz, že je s nimi možná v

bližších vztazích než s tebou a že ho použili jen jako úlitbu.“

„Ulitu?“ řekl Efren.

Lefková si povzdychla. „Úlitbu. Kývli na to, jen aby tě sem vylákali.“

„Cože?“

„Policajti chtěli, abys přišel, a tys chtěl, aby přišel doktor Delaware. Nejspíš se rozhodli, že vás spolunechají chvíli popovídat a pak tě zmáčknou. Ty sis s ním teď popovídal sám. Tak půjdeme dovnitř, ať užto máme za sebou?“ Otočila se ke mně, i když dál mluvila k němu. „Stejně jim nemáš co říct, Efrene.“

Zamžikal. „Jo, jasně.“ Mně řekl: „Rád jsem vás zase viděl, doktore. Jenom jsem se chtěl ujistit, že jste

živej a zdravej.“

„Jsem. Díky.“

Ukázal ohnutým palcem na policejní stanici. „Lisa tvrdí, že spolupracujete s poldama.“

To já odjakživa.

„Občas,“ řekl jsem.

„Jak? Koukáte se padouchům do hlavy?“ Usmál se.

„Tak něco.“

„A pořád k vám choděj diabetický děcka?“

„Čas od času.“

„Většinou děláte s poldama?“

Lisa Lefková řekla: „E. C., už vážně musíme –“

Mávnutím ji umlčel a sevřel mi ruku v obou dlaních. „Bylo to fajn, doktore. Dávejte na sebe bacha.“

Počkal jsem pár minut a pak jsem zavolal Milovi do kanceláře.

Zvedl to Moe Reed. „Zrovna začal s výslechem, doktore. Máte jít do jeho kanceláře, na počítači mu běží

videopřenos.“

„Na jeho počítači?“ zeptal jsem se. „To je nějaká novinka?“

„Funguje to už přes rok,“ řekl Reed. „Dneska ráno mi konečně dovolil, ať mu ukážu, jak se to používá.“

Čistá, béžově vymalovaná místnost. Jeden stůl, tři židle, žádná voda ani kafe. Stůl odsunuli do rohu, takženefunguje jako fyzická bariéra, která by mohla vyslýchanému dodávat pocit bezpečí. Efren se usadil

vedle Lisy Lefkové a Milo naproti nim.

„Díky, že jste přišel, pane Casagrande,“ řekl Milo.

„Je mi potěšením,“ opáčil Efren.

„Tak začneme…“

„V tomhle případě se začátek rovná konci,“ prohlásila Lisa Lefková. „Pan Casagrande se s vámi nemá o

čem bavit.“

Vstala a zvedla kufřík.

Milo zrudl. „Co to –“

„Pan Casagrande nemá, co by vám řekl k jakýmkoli kriminálním ani občanským záležitostem, a na základě

porady s právním zástupcem vám nebude odpovídat na žádné otázky.“

Milo se předklonil k Efrenovi. „Vážně si to přejete?“

Efren už se neusmíval. Se strnulými rameny se obrátil k Lefkové.

Byl stejně zaskočený jako Milo.

Lefková řekla: „Ano, přesně to si přeje, poručíku.“

„Tak ona mluví za vás?“ rýpl si Milo.

„Hele, Leese, můžem si popovídat třeba o baseballu, ne?“ řekl Efren.

Lefková zachovávala kamennou tvář.

Milo se zeptal: „Jestli jste tohle měla v úmyslu celou dobu, paní Lefková, tak proč jsme mrhali časem –“

„Dobrá otázka, poručíku.“

Oba muži na ni zůstali zírat. Povysunula bok, pohodila vlasy a přendala si kufřík do druhé ruky. „Půjdeme,

pane Casagrande?“

Efren si poposedl. Nuceně se zasmál.

„Adios,“ řekl mu Milo a odkráčel.

Jakmile zmizel, Lisa Lefková se na svého klienta usmála. Poprvé za celou dobu dala najevo, že je něčeho

takového vůbec schopná.

Efren dál seděl na židli.

„Nic neříkej,“ poručila mu. „Určitě tu mají odposlech.“

Pořád se nehýbal.

„Mám pro tebe v kanceláři nějakou poštu,“ řekla. „Mimoměstskou.“

Na poslední slovo položila důraz. Efren povytáhl obočí. Lefková došla ke dveřím a podržela mu je

otevřené.

Nezbylo mu než ji následovat, a tak to udělal. Pohyboval se jako mnohem starší člověk.

Milo rozrazil dveře kanceláře, až narazily do stěny. Klika krásně zapadla do díry, kterou už tam během let

vyhloubila. Škubl za ni a na linoleum se sesypaly další kousíčky omítky.

Odhodil si pramen černých vlasů z čela a rozohnil se: „To byl teda fór. Ta nána jedna drzá, právnická…“

Ztěžka dosedl na židli a ta mnohohlasně zaúpěla.

„Je Efrenova právní zástupkyně, ale pochybuju, že on by byl její hlavní klient,“ poznamenal jsem.

„A kdo jím teda je?“

„Větší organizace.“

„Barbie coby mafiánská mluvčí?“ Zakroutil krkem a povolil si kravatu. „Proč myslíš?“

„Efren vypadal stejně zaskočeně jako ty. A když jsi odešel, seděl na místě a zvedl se, až když mu

oznámila, že pro něj má poštu. Mimoměstskou. Znělo mi to jako nějaké kódové označení.“

Přehraboval se v papírech a pak je odsunul stranou. „Možná… Totální ztráta času. Ale aspoň ty máš

radost.“ „Ty ne?“

„Z čeho bych ji měl mít?“ Usmál jsem se. „Že ještě žiju.“

Protáhl si paže, ale pravou musel ohnout, aby jí nenarazil do zdi. Vysoukal se ze saka a procházel si nové

e-maily. Zamračil se.

Jeho kancelář je mrňavá dusná komůrka bez oken, daleko od velké služebny detektivů. Získal ji v rámcidohody, kterou uzavřel s bývalým policejním náčelníkem, když mu pod rukama vyplulo dost špíny, aby tojeho šéfovi zničilo profesní i osobní život. Ten zhýčkaný, skrznaskrz zkorumpovaný člověk si nejspíšmyslel, že ho tím kamrlíkem ztrestá. Ale Milo to podle mě považuje za výsadu. Vždycky stál v policejnímsboru tak nějak stranou.

Kdysi to plynulo ze skutečnosti, že je gay, ačkoli ve sboru údajně žádní nepracovali. Ostatní mu strkali doskříňky oplzlé porno a vyškrabovali na ni hákové kříže, ale to bylo už dávno. Teď se sbor řídí pravidly,která zakazují diskriminaci kohokoli na základě čehokoli a za jakýchkoli okolností. Jaký to má vliv naosobní postoj, o tom ať už si každý dumá sám.

Momentálně Mila odcizuje kolegům hlavně záliba v samotě a odpor k autoritám. Nový náčelník mu dáldopřává jeho výsady, protože má v oblibě statistiky a Milo vykazuje vysoké procento vyřešených případů.Ale výš než na poručíka to nikdy nedotáhne.

Někdo jiný by to mohl považovat za ustrnutí v kariéře, Milovi to ale vyhovuje. Zatímco většina poručíků se

věnuje papírování („přesně to svět potřebuje, dalšího kancelářského zombíka“), on má hodnost a k nínáležející plat a nárok na důchod, a přitom se může dál věnovat detektivní práci.

Ve dnech, jako je ten dnešní, ale jeho kancelář působí jako vězeňská cela.

„To musí být zvláštní,“ prohodil. „Vědět, že ti Casangrande zachránil život, ale že kdyby šlo o někoho

jiného, už by byl po smrti.“

Nic jsem na to neřekl.

„Nechci prohlubovat tvůj niterný nesoulad, Alexi, ale jak dlouho si podle tebe Ramon Guzman ještě

pobude na tomhle světě?“

„Myslíš, že Efren bude chtít odstřihnout překážející konec.“

„Guzman mu tou svojí improvizací zkomplikoval život. Ty snad čekáš, že to dopadne jinak?“

„Vzhledem k tomu, že Guzman by mě milerád za peníze odpravil a Efren to zarazil, nehodlám nad tím

bůhvíjak hloubat,“ řekl jsem.

„Takže to prostě necháš plavat?“ zeptal se. „Včetně vraždy chuděry Connie? Vidím, že nad ní moc

netruchlíš.“

„Netruchlím, ale zajímá mě, kdo ji zabil.“

„Je to pro tebe intelektuální hádanka.“

„Tobě je jí snad upřímně líto?“

Přešel to mlčením.

„Ale stejně ses toho případu ujal,“ konstatoval jsem. „Takže jsme na tom stejně. Co se bude dít dál?“

„Potřebuju zjistit víc o panu Casagrandem, protože ho pořád mám za hlavního podezřelého. Za

normálních okolností bych tě požádal o tvůj vhled. Ale jelikož tohle je nenormální situace, tak si asi každý

půjdeme vlastní cestou.“

„Connie byla protivná ženská. Podezřelých můžou být spousty.“

„Přesvědčils sám sebe, že to Casagrande neudělal.“

„Nevím, jestli to udělal nebo ne, ale každopádně by nebylo od věci uchovat si otevřenou mysl.“

„Fajn, další podezřelou je ta sestra.“

Mlčel jsem.

„Anebo myslíš, že se nějakému pacientovi nelíbilo, jak se k němu Connie ve špitále chová, a tak jí přišel

rozpárat bránici a nádavkem ji uškrtit?“

„Na špitál zapomeň,“ řekl jsem mu. „Byla patoložka a vedla laboratoř. S pacienty nejspíš skoro vůbec

nepřicházela do kontaktu. Ale naštvat mohla kohokoli.“

„Žádné známky vloupání, takže dotyčnému dobrovolně otevřela.“

„A právě to mi nesedí k Efrenovi nebo nějakému nájemnému vrahovi z jeho gangu. Při svých sociálních

dovednostech určitě nebyla oblíbená šéfová.“

„Že by klasický scénář s naštvaným zaměstnancem? Sakra, když na to půjdeme takhle zeširoka, tak to

abysme proklepli i zahradníky a poslíčky.“

„Začal bych od lidí, které mohla štvát opakovaně. Nemáš v plánu zajet do její laboratoře?“

„Mám to v pořadníku.“

„Já mám dneska celý den volno.“

„No jasně, pojeď se mnou, bezva nápad.“

„Vyšetřuješ to, tak nevidím důvod, proč bych se nepřidal.“

„Mě se odpravit nepokusila, Alexi.“

„Jasně,“ přitakal jsem. „Ale její plán selhal a já už k tomu přistupuju s čistou hlavou.“

„A naviguješ mě pryč od podezřelých, kteří se přímo nabízejí – Casagrandeho a sestry.“

„U Efrena si nejsem jistý, ale Cherie podle mě nemá násilnické spády. Přesně naopak, je pasivní a

dobrácká.“

„Tak pasivní, aby s Connií nebojovala u soudu, zase není.“

„To nebyl boj, jenom se bránila. A vyhrála, takže neměla důvod Connii zabíjet.“

„Co když se bála, že ji Connie bude vláčet po soudech dál? Nebo si myslíš, že by Connie kapitulovala tak

snadno?“

„Prostě si neumím představit, že by Cherie spáchala vraždu,“ řekl jsem.

„Protože ji znáš.“

„Protože je to prostě nepředstavitelné.“

Zamnul si krk. „Možná máš pravdu, možná se pleteš. Každopádně nemá cenu, aby ses angažoval, protožejá je za podezřelé považovat musím a ty ani o jednom z nich nesmíš mluvit.“

„O Ree s tebou mluvit můžu. Nebyla moje pacientka.“

„Tak co byla?“

„Objekt posudku. Materiály ke sporům o opatrovnictví jsou veřejné.“ „Takže kdybys věděl něco, co mluví proti ní, tak bys mi to řekl.“

„To si piš.“

„Přesvědčila tě, že je v právu.“

„Šel jsem do toho bez předsudků, ale nejednalo se o spor, při kterém jsou na tom obě strany stejně. Zprávního hlediska to dítě náleží Ree a Connie se ji o něj pokusila soudní cestou připravit.“

„To zní jako legalizace krádeže.“

„Taky by byla, kdyby uspěla.“

„Což mě vede zpátky k Cherii. Co když jí Connie řekla, ať se připraví na vleklou válku? To by byl motiv

jako vyšitý.“

„Fajn, prověř si ji,“ řekl jsem. „Ale stejně si můžeme proklepnout i Conniiny zaměstnance.“

„Zase mluvíš v množném čísle. My.“

„Platím oběd.“

„Nemám hlad.“ Rozesmál jsem se.

„Tohle nesnáším,“ zavrčel Milo.

„Co?“

„Děláš, jako by mi vládlo zažívací ústrojí.“

„Chraň bůh. Mám řídit? Představ si pěkně šťavnatý steak.“

Laboratoř Con-Bio sídlila v šedivé kostce na bulváru Laurel Canyon mezi bulváry Burbank a Magnolia.

Jen kousek jízdy od parkoviště u mexické restaurace Rubina Roja – Connie si počínala nadmíru efektivně.Představil jsem si záznamy v jejím diáři věnované dni, kdy se měla setkat s „Georgem“:

1.

Analyzovat několik vzorků.

2.

Vypsat vyúčtování.

3.

Finálně dohodnout vraždu toho parchanta.

Když jsem na to pomyslel, rozbolela mě čelist. Trochu pomohlo, když jsem si představil Conniinu mrtvolu.

Tvrdil jsem Milovi, že jsem objektivní, ale ve skutečnosti chvíli potrvá, než si ujasním svoje pocity. Musímsi osvojit konstruktivní popírání – přesvědčit sám sebe, že Connie je prostě jen další oběť, hádanka,kterou je třeba vyřešit.

Když jsem parkoval, postřehl jsem, že si mě Milo prohlíží. Sotva jsem se k němu otočil, odvrátil zrak apředstíral, že si kontroluje něco v poznámkovém bloku. Pak vystoupil.

Deset parkovacích míst. Místo označené cedulkou Vyhrazeno pro dr. Sykesovou – hrozí odtažení navlastní náklady zelo prázdnotou. Celý areál zabíral pořádně velkou parcelu. Milo cestou přes kopcetelefonicky zjistil, že Connie ji koupila před šesti lety za sedmimístnou částku.

Spolu s domem ve Westwoodu a investicemi, jimiž se chlubila, to vydalo na slušný majetek. Jak by si asi

Rambla žila, kdyby vyrůstala jako bohaté dítě z Westside? Jaký život ji čeká s Ree?

Milo otevřel vstupní dveře a vešli jsme do čekárny bez oken. Na modrozeleném koberci stály čtyři černé

umělohmotné židle. Na stolečku v rohu se vršily ožmoulané časopisy. Zářivka na stropě vrčela a zalévala

prostor studeným, mdlým světlem.

Naproti dveřím bylo posuvné okénko ze silného zrnitého skla a napravo od něj dveře bez kliky, na kterých

stály tučným písmem pokyny.

Příchozí mají pouze jednou zaklepat a počkat na zavolání.

Con-Bio si vyhrazuje právo vyžadovat platbu za testování předem.

Zákaz kouření, zákaz konzumace jídel a nápojů, zákaz hlasité konverzace.

Laboratoř má certifikát ministerstva zdravotnictví a různých vládních kontrolních institucí.

Vlídný přístup ale žádné certifikáty nezaručí.

Milo se pokusil vysunout okénko. Nešlo to. Strčil do dveří. Taky bezvýsledně.

Všechny čtyři židle byly obsazené a kvarteto „příchozích“ nás zvědavě pozorovalo. Nejblíž ke mně sedělasi sedmdesátiletý černoch s tak krátkou horní polovinou těla, že měl pásek až těsně pod hrudním košem.

Vedle něj korpulentní běloch s kudrnatými zrzavými vlasy ve flekatém oranžovém nátělníku aumaštěných hnědých šortkách, ze kterých vyčuhovaly růžové končetiny plné strupů. Svalnatý mladýčernoch ve sportovní soupravě se od těch dvou pokoušel odtáhnout co nejdál, ale moc daleko to nešlo. Aaž úplně v rohu se s oběma chodidly na židli choulila drobná vychrtlá mladá běloška se zažloutlýma očima

a takovou spoustou piercingu v obličeji, že člověka bolelo i jen se na to dívat.

Milo dvakrát zaklepal na sklo.

Když nikdo nereagoval, začal klouby hlasitě bubnovat.

„To nemají rádi,“ ozval se starší černoch.

Pořád žádná odezva, ale zahlédl jsem za sklem pohyb.

Milo zabušil ještě hlasitěji. S rukou pár centimetrů od okénka se chystal pokračovat, když vtom se sklo

vysunulo. Asi čtyřicetiletá brunetka s těstovitou tváří navlečená v bílé uniformě se na něj osopila:

„Neumíte číst?“

Při pohledu na Milův odznak se podráždění změnilo v neochotnou zdvořilost. „Co pro vás mohu udělat,

detektive?“

„Pustit nás dovnitř.“

„Máme hrozně moc práce –“

„My taky.“

„Budu potřebovat svolení…“

„Od šéfové? Ta tady bohužel není.“ Milo se k ní naklonil blíž a ztišil hlas, takže skoro šeptal. Čtyři lidé za

námi zvědavě povytáhli krk. „Zajímá vás, jak to vím?“

Brunetka na něj mlčky zírala.

Předklonil se ještě trochu a čtveřice v čekárně jakbysmet. Zašeptal: „Protože právě kvůli vaší šéfové jsme

přišli.“

„Kvůli doktorce Connii? Nechápu –“

Znovu jí předvedl svůj průkaz a poklepal prstem na oddělení vražd. Zalapala po dechu, připlácla si ruku k

hrudi a vydechla: „Panebože! To snad ne.“

„Bohužel ano.“

„Proboha!“

„Někdo tu hysterčí,“ utrousil starší černoch.

Brunetka se ke čtveřici obrátila: „Všichni odejděte, dnes už nebereme.“

Piercingářka se naštětila: „Do hajzlu, to si snad děláte srandu, ne?“

Brunetka se na ni zamračila. „Slyšela jste. Ozveme se vám a přeobjednáme vás.“

„Uvědomujete si, že některý z nás choděj do práce?“ ozval se svalnatý černoch.

„Běžte!“ rozkřikla se brunetka. „Všichni běžte pryč! Teď hned!“

Čekárna se za sborových nadávek vyprázdnila. Piercingářka se odporoučela jako poslední a nakoplapřitom dveře, až zadrnčely.

Brunetka – podle jmenovky E. Broadbentová – zmáčkla tlačítko na stole a dveře do útrob budovy sesyčivě otevřely.

Nervová uzlina laboratoře Con-Bio byla mrňavá: jen stůl Broadbentové a ještě jeden, menší, u kteréhonikdo neseděl. Vedla odtud chodba ke dveřím s nápisem Laboratoř a samolepkou upozorňující nanebezpečný materiál. U levé stěny chodby stála kovová židle a stůl. Na stole stála kovová nádoba snáčiním na odběry krve: jednorázové jehly, zaškrcovadla ze žlutavé gumy, vatové tampóny, obvazy.Přímo naproti byly dveře s nápisem Toaleta / Odběry moči a stolice.

E. Broadbentová se zeptala: „Tak o co tady jde?“

„Doktorka Sykesová je bohužel po smrti,“ odpověděl Milo. „Někdo ji zavraždil.“

„Vypadá to tak.“ „Panebože. Kdy?“

„Včera večer. Kdy jste s ní naposledy mluvila?“

„Včera. Byl to normální pracovní den. Odešla jsem před šestou, ona tu ještě byla.“

„Nepřekvapilo vás, že ráno nedorazila?“

„Ne,“ řekla E. Broadbentová. „To se stává. K doktorce Connii nechodí pacienti. Vlastně pacienty jako

takové vůbec nemáme. Víte, jak to tady chodí?“¨

„Analyzujete biologické vzorky,“ řekl jsem.

„Provádíme testy na různé choroby, včetně takových, na které nejsou běžné laboratoře vybaveny.

Exotické tropické nemoci. Neobvyklé toxiny. A taky sexuálně přenosné choroby.“

„Když nemáte pacienty, tak kdo ti lidi jsou?“

„Označujeme je jako dárce vzorků.“ „Fleky na sklíčkách,“ poznamenal Milo.

„No…“

„Takže doktorka Sykesová neměla pevnou pracovní dobu.“

„Jak se to vezme,“ řekla E. Broadbentová. „Ne že by se flákala, většinou tady byla a skoro vždyckyodcházela jako poslední. Jen chci říct, že byla svou vlastní paní, takže když občas nedorazila, nikdo se nadtím nepozastavoval.“ Povzdechla si. „Nemůžu tomu uvěřit. Co se stalo?“

„Co kdybychom si promluvili v její kanceláři? Stejně ji budeme chtít vidět.“

„Žádnou nemá.“ „Tak kde pracuje?“

E. Broadbentová se zamračila, došla chodbou k laboratoři a odemkla dveře.

Konečně jsme viděli, co zabírá většinu budovy: rozlehlý prostor bez oken, plný nerezových stolů,mikroskopů, odstředivek a přístrojů, které hučely, bublaly a pomrkávaly digitálními číslicemi.

Pracoval tam jeden člověk, Ind v bílém plášti s ochrannými brýlemi na očích, který točil kolečky a přitomse každou chvíli díval do binokulárního mikroskopu. Naše přítomnost ho ani v nejmenším nerozptylovala.

„Sajite?“ oslovila ho E. Broadbentová. Zamával jí a hrbil se nad mikroskopem dál.

E. Broadbentová ukázala na nejbližší stůl. Nestála na něm žádná laboratorní udělátka, ale jen laptop avedle něj ležely brýle na čtení.

„Tady pracovala.“

„Odtud vyřizovala všechno?“ zeptal jsem se.

„Ano. Doktorka Connie je… byla…“ Odmlčela se, aby nabrala dech. „Tohle je tak… Zapomněla jsem, cojsem chtěla říct…“

„Doktorka Connie byla…“

„Aha, ano, byla velmi praktická. Nepotrpěla si na zbytečnosti. Kdo jí to udělal?“

„Nevíme,“ odpověděl Milo.

„No,“ řekla E. Broadbentová, „já možná ano. Ale nesmíte mě zmínit v žádné zprávě, odmítám s tím být

jakkoli spojována.“

„S čím?“ zeptal se Milo.

„Myslím to vážně, detektive. Nechci s tou záležitostí mít nic společného.“

„Dobře, platí,“ zalhal Milo. „Koho podezíráte?“

Podívala se po Sajitovi. „Pojďme ven.“

Prošli jsme čekárnou ven na parkoviště. Při pohledu na prázdné parkovací místo jí vyhrkly slzy a koulely

se jí po tvářích. Otřela si je, zrychlila krok a zastavila se u vysoké zdi ohraničující parkoviště zezadu. Vytáhla z kapsy pláště balíček cigaret Virginia Slims, jednu si zapálila a nenasytně vdechovala kouř. „Faktto myslím vážně, nesmíte mě nikde uvádět.“ Zase zhluboka nasála karcinogenní látky. „No dobře…Panebože, tohle je tak… Doktorka Connie sváděla právní bitvu se svojí sestrou. Dotyčná je úplně blázniváženská a narkomanka. Takže by mě to nepřekvapilo.“

„Jakou právní bitvu?“ zeptal se Milo.

„O opatrovnictví. Opatrovnictví neteře. Matkou dítěte je ta sestra, ale jenom formálně. Je naprostonezodpovědná – a taky má kriminální minulost, prostě lidská spodina. Jediné, co se jí v životě povedlo, jeta holčička, jmenuje se Rambla a je ještě úplně malá. Svěřila ji doktorce Connii, když se jí zachtělo vyrazit

si na toulky s partou feťáckých muzikantů. Doktorka Connie se o holčičku starala jako o vlastní, takže seta chudinka konečně dočkala slušného života.“

Napřímila ramena a dál pokuřovala. „Bravurně to zvládala. Vyhradila jí místo vedle mého stolu. Vzorně oni pečovala. Kupovala jí nejkvalitnější jídlo, mléko z farmy, všechno, na co si vzpomenete. Ráno ji vždycky

přinesla a holčička klidně spala v postýlce, měla se tu jako ve vatičce. Nosili jsme jí hračky a zahrnovali jiláskou a ona se smála. Doktorka si s ní mezi prací chodila hrát a občas ji vzala v kočárku ven. Bylo tohrozně hodné děcko. Doktorka Connie plánovala, že jí najde nějakou prvotřídní školku, tu nejlepší možnou. Holčička se mohla mít přímo báječně – jenže co se nestalo? Ta ženská se vrátila. Zničehonic siusmyslela, že chce dítě zpátky. Troufla si něco takového udělat poté, co do něj doktorka Connieinvestovala tolik času a energie. Jako by ji považovala jen za paní na hlídání, co jí může dítě kdykolišoupnout a zase si pro něj přikráčet.“

„Co se dělo?“ zeptal jsem se.

„Co se dělo? Strhla se scéna.“

„Tady?“

„Ano, přímo tady. Holčička spí a vtom se sem přihrne ta ženská, prosmýkne se dovnitř a začne vyvádět.“

„Její matka.“

„Jenom formálně,“ zdůraznila. „Mělo by jít i o povahu, nejen o to, že dítě vyklopí na svět. Když člověkpotřebuje oprávnění k řízení auta, proč ne k mateřství?“

„Něco jako osvědčení o způsobilosti,“ dodal jsem.

„Přesně tak. Kdybych měla děti, chtěla bych se ujistit, že jsem patřičně kompetentní.“

„Jak se Conniina sestra prosmýkla dovnitř?“

„Udělala to fikaně. Přikrčila se v rohu, kam na ni nebylo vidět, počkala si, až bzučákem pustíme dovnitřdalšího dárce vzorků, a vběhla dovnitř spolu s ním. A hrnula se přímo k děcku – bylo jí fuk, že zrovnatvrdě spí. Prostě kolem mě proběhla, popadla tu maličkou a snažila se s ní utéct. Chtěla jsem jí v tomzabránit. Zastoupila jsem jí cestu, jenže pak jsem se jí podívala do obličeje… Tvářila se jako smyslůzbavená. Vyděsila jsem se, že… že něco provede. I s tím děckem v rukou. Nechtěla jsem situaci ještězhoršit, a tak jsem ustoupila. Mezitím přišla z laboratoře doktorka Connie a pustily se do sebe.“

„Došlo k fyzickému napadení?“

„Ne, ale ta bláznivá ženská by to klidně udělala.“

„Vyhrožovala doktorce Connii?“

„Cloumal s ní vztek. Doktorka Connie se na ni snažila apelovat racionálně, ale ta ženská vůbecneposlouchala. Takže doktorka Connie se jí pochopitelně pokusila dítě vzít. Ta ženská ho pevně držela arozeřvala se – bylo to hodně ošklivé, to vám povím. Měli jsme plnou čekárnu, dárci tam i stáli, a všichnislyšeli ten rozruch. Tak co mohla doktorka Connie dělat? Ustoupila stranou. Pak zavolala právničce. Aproto vám říkám, že byste měli tu bláznivou ženskou prověřit.“

„Doktorku Connii to muselo pořádně rozrušit.“

„Rozrušilo a rozzlobilo,“ řekla E. Broadbentová. „Že si někdo počíná tak sobecky.“

„A tak sestru zažalovala.“

„Stálo ji to spoustu peněz, ale zakládá si na principech.“

„Vyřešil se ten případ nějak?“

Zamračila se. „Sehnali si experta – tím myslím druhá strana. Pochybného námezdního pisálka. Psychiatra,

který měl předem jasno, protože ta ženská s ním flirtovala. Doktorka Connie byla zoufalá, vyzkoušelavšechno. Jenže soudkyně byla hloupá. A doktorčina právnička taky.“ „Takže doktorka Connie prohrála.“ „Prozatím.“

„Chystala se podat další žalobu?“

„Mluvila o tom. Proto vám říkám: jediná osoba natolik šílená, aby provedla takovou strašnou věc, je jejísestra. Klidně vám povím i její jméno: Cherie.“ Vyhláskovala ho. „Cherie Sykesová. Seděla ve vězení,určitě o ní máte záznamy. Ta holčička se jmenuje Rambla. Radši si ani nepředstavuju, v čem teď žije.“

Milo si dělal poznámky. Přesvědčivá rekvizita – E. Broadbentová souhlasně kývala hlavou.

„Ty informace o sestřině minulosti máte od doktorky Sykesové?“

„Proč se ptáte?“

„Měla jste někdy příležitost pozorovat Cherii Sykesovou před tou konfrontací?“

„Nebyl k tomu důvod,“ odpověděla E. Broadbentová. „Doktorka Sykesová je…, byla…,“ dva vdechy

nikotinu, „… skvělá žena. Patoložka. Kdežto ta druhá? Feťačka.“

„Ještě něco bychom měli vědět?“

„Myslím, že tohle bohatě stačí. V podstatě jsem odvedla práci za vás.“

Vyjel jsem z parkoviště a u bulváru Laurel Canyon jsem zastavil. „Kudy na steak?“

„Nikudy,“ opáčil Milo. Dlouhá odmlka. „Každý příběh se dá vyprávět různě.“

„To ale neznamená, že je správná víc než jedna verze.“ Zamířil jsem na jih, do centra.

„Otázkou je která, Alexi. Ano, Broadbentová je předpojatá, ale to ještě neznamená, že se plete.“

„V pár věcech se plete rozhodně.“

„Jo? Víš úplně jistě, že s tebou slečna Cherie neflirtovala?“

Zamračil jsem se na něj.

„Dělám si srandu. Ale ať už Connie namluvila Broadbentové jakékoli nesmysly, jedno je nad slunce

jasnější: sestry se neměly ani trochu v lásce. A teď je jedna z nich po smrti. I když dám na tebe, že Reeby vraždu nespáchala, třeba má kamaráda, který by to zvládl. Kupříkladu taťku toho děcka. Možná právěproto ho nechtěla prozradit – třeba je to rabiát, co se neumí ovládat, a ona uprostřed soudní bitvynemohla dopustit, aby to oslabilo její pozici. Naneštěstí pro Connii se tatínek vynořil z úkrytu, aby chránil

svou malou rodinku.“

„To mohl udělat, než se záležitost dostala k soudu, měl na to spoustu času. A Ree by to ušetřilo peníze i

stres.“

„Jakože preventivně?“ Přemýšlel o tom až k Moorpark Street. „Možná byl taťka až donedávna

indisponován.“

„Tím myslíš za mřížemi?“

„Občas se to stává. A kdyby seděl, měla by Ree další důvod, proč ho tajit. Zkusím toho o jejím

společenském životě zjistit víc. Znamená to, že ji teď mám na seznamu na prvním místě? Rozhodně seposouvá blíž k tvému věrnému pacientu Efrenovi. A teď mě laskavě zavez zpátky na stanici. A že

pozdravuju Robin a hafana.“

Kódové označení pro nevolej mi, já se ozvu tobě. Zavřel oči, sesul se na sedadle níž a rty mu ochably.

„Ty snad fakt nemáš hlad,“ poznamenal jsem.

„Hladovím jen po pravdě.“

Vysadil jsem ho u stanice, kus jsem poodjel a zavolal Ree Sykesové. Nezvedla mi telefon, ani se neozvalzáznamník.

Cesta k jejímu bytu mi trvala skoro hodinu. Zatímco jsem se přesouval z Westside do Hollywoodu, modrénebe zešedlo do odstínu mokrého ubrousku, zamazaného hlenovitě žlutými fleky tam, kde se skrz mraky

pokoušelo prorazit slunce.

Na chodnících podél bulváru Hollywood se kolem obchodů s kýčovitými suvenýry, prodejen rychléhoobčerstvení a piercingových salónů hemžili narkomani a turisté. Chodci vstupovali do ulice a vůbec seneohlíželi na nebezpečně svištící vozy. A aby byl obrázek úplný, tu a tam postávala podivná individua v

kostýmech filmových postav a dožadovala se pozornosti a drobných. V pomalém pruhu se šinul policejní

hlídkový vůz, ale policisté uvnitř byli zcela pohrouženi do hovoru.

Když jsem zahnul do Reeiny ulice, halas se ztlumil, ale pořád ke mně doléhal. Ušní bubínky mi rozvibrovalřev sbíječky porcující asfalt. Někdo zahalekal cosi španělsky. Opodál zabrzdil náklaďák a znělo to, jako byvarovně zasyčel největší chřestýš ve vesmíru.

Našel jsem poblíž Reeina činžáku s deseti byty volné parkovací místo. Dveře jejího bytu byly zavřené,rolety zatažené. Zaklepal jsem. „Jo? Co je?“ křikl ženský hlas.

Drsný, podrážděný. Ani stopy po vlídnosti, kterou jsem z něj slýchal dřív. Že by to jen hrála? Že bych se

nechal oklamat? „Tady doktor Delaware.“

Dveře se otevřely. Vykoukla z nich žena, ale Ree Sykesová to nebyla. „Doktor kdo?“ zeptala se.

Mohlo jí být kolem pětatřiceti, byla nevysoká, s širokými rameny a plochou hrudí. Měla na sobě hnědétričko, maskáče a vysoké boty v barvě vařeného chřestu, zpod kterých zářily růžové podrážky. Ježatéčerné vlasy připomínaly kohoutí hřebínek. Na půl cestě mezi spodním rtem a drze vysunutou drobnoubradou trčel šestiúhlý cvoček.

Zopakoval jsem své jméno.

„Slyšela jsem vás. Nikdo tu není nemocný, doktore.“

„Přišel jsem za Cherií Sykesovou.“

„Tak to máte smůlu. Vypařila se.“

„Odstěhovala se?“

„Hmm. Tak by se to taky dalo říct. Heleďte, nejste ve skutečnosti vymahač dluhů, exekutor nebo tak

něco? Nechala tu všechen svůj pitomej nábytek a já ho teď musím šedesát dní skladovat. Když mi jipomůžete najít, odvděčím se vám.“

Podal jsem jí svou vizitku.

„Tohle si dneska může natisknout každej,“ ohrnula nos, ale nevypadala, že by mi nevěřila. „Takže

psycholog? Měla duševní problémy?“

„Soud si ode mě vyžádal konzultaci v případě žaloby, která se jí týkala.“

„Jak se jí ségra pokusila ukrást dítě? Takže si to nevymyslela?“

„Vy jste jí nevěřila?“

„Je to bohémská hipísačka, takže jsem všecko, co mi říkala, brala s velkou rezervou. Vždycky platila činži

se zpožděním. Když jsem jí to naposledy vyčítala, tvrdila mi, že zapomněla, protože má plnou hlavu

soudu. Trochu si pobrečela, jako by mě to mělo obměkčit. Tak co od ní chcete?“

„Provádím následné šetření.“

„Ten soud už skončil? Kdo vyhrál?“

„Ona.“

Smích. „Takže ségra je ještě větší smolařka? Musí to bejt pěkně zákeřná mrcha, když chce vlastní ségrupřipravit o mrně. Když někdo stojí o potomka, tak ať si ho pořídí. Ale královna Woodstocku mikaždopádně dluží činži za tenhle měsíc a vypařila se, takže bych fakt ocenila, kdyby soudní systémprojednou udělal něco pro počestnou občanku a plátkyni daní a informoval mě, kde ji sakra najdu.“

„Vy jste správkyně domu?“

„Já jsem majitelka, vážený. Nevypadám snad jako aristokratka, co jí patří tenhle palác?“

Zalovila v kapse maskáčů a taky vytáhla vizitku. Měla stejně zelenou barvu jako její boty. Přezdobenýmstříbrným písmem na ní stálo.

Dee N. Martolová

Investice do nemovitostí

Místo adresy jen poštovní přihrádka, která člověku nic neprozradí.

„Těší mě, Dee,“ podal jsem jí ruku.

Předstírala, že si jí nevšimla, a ohlédla se zpátky do bytu. „Jo-Jo?“

Ze dveří vystrčil hlavu postarší Asiat. Držel mop.

„Dej si deset.“

Zatvářil se nechápavě.

„Dej si pauzu. Vrať se za deset minut.“

Usmál se a s mopem v ruce se odporoučel.

Dee Martolová řekla: „Jo, tenhle zámek je můj. A to díky olea europaea. Neboli olivovníku. Slyšel jsteněkdy o firmě Martolo Oil? Nelžete, já vím, že neslyšel. Máme olivový háje ve Stocktonu, ale nevyrábímeolej pod vlastní značkou. Posíláme ho do nóbl supermarketů a ty ho opatřej vlastní etiketou a prodávaj za

mnohem vyšší cenu. Olivovníky vysázel pradědeček, dědeček založil živnost a tak dále.“

„Zajímavé.“

„Myslíte? Tak to jste nejspíš ve Stocktonu nikdy nebyl. I když popravdě řečeno, zbytek rodiny by s vámisouhlasil. Já začnu zívat, hned jak se pustí do diskusí o hnojivech, a tak se mě zbavili tím, že mi věnovalidědečkův poklad – „nemovitosti v historickém Hollywoodu“. Neboli tuhle díru a pár podobných. No nic,tak kde najdu to zbloudilý květinový dítě?“

„Nevím.“

„Tak proč na vás mrhám časem?“

„Směl bych se podívat dovnitř?“

„To vás mám nechat, abyste tu čenichal?“

„Můžete mi poskytnout prohlídku s průvodcem.“

Rozesmála se. „Co z toho budu mít, pane psychologu?“

„Pokud soud zjistí, kam se Cherie poděla, tak vám dá vědět.“

„Jste tady, protože vás taky vypekla?“ „Soud mi zaplatil v plné výši.“

„Tak to se máte, možná jsem taky měla vystudovat cvokařskou školu. Já mám diplom ze sociologie naKalifornský státní ve Fresnu, chtěla jsem se dát k Mírovým sborům nebo tak něco. Pak mi ale došlo, že lidive Třetím světě na mě budou koukat asi tak, jako já koukám na svoji rodinu – radši se ani neptejte.Každopádně my dva už si nemáme co říct. Zavolám vymahačům.“ „Nemohl bych dovnitř jenom na moment nakouknout?“ „Proč? O co vám sakra jde?“ „V rámci následného šetření potřebuju uzavřít dokumentaci.“ „Ach jo, byrokracie,“ povzdechla si. „Tak jenom na moment – a stejně tam nic neuvidíte.“

Nelhala, byt už byl vyklizený.

„Co jste nechala uskladnit?“ zeptal jsem se.

„Šmejdskej nábytek, šmejdský oblečení. Krámy ze skříňky v koupelně jsem rovnou vyhodila. Jídlo zledničky taky.“

„Co dětské věci?“

Zamyslela se. „Nic tu nebylo.“

„Ani dětská postýlka?“

„Ne.“

„Dětská ohrádka, plínky…“

„Vždyť vám říkám, že nic. Ani žádný tajný vzkazy, ani fotky UFO, jasný? A žádný papíry, ze kterejch bychzjistila, kam se poděla, což je pěknej opruz.“

„A její auto –“

„Je fuč. Co jste si myslel, že odkráčela pěšky s mrnětem a balíkem pampersek v náručí?“ Uchechtla se. „Ikdyž to by možná určitý zákazníky přitáhlo.“

„Považujete ji za prostitutku?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jenom jsem prostě hnusná. Mám to ve zvyku. Anebo mi to aspoň tvrděj.“

Netušila, kdy přesně Ree zmizela, a když jsem se zeptal, jestli bych si mohl promluvit se sousedy,prohlásila: „To už jsem udělala a vědí houby. Nejspíš vzala roha v noci, to se neplatiči učí už v mateřský

školce.“

„Nevíte, s kým se přátelila?“

„Já se s nájemníky nebratříčkuju.“ Vtom se rozzářila. „Teď mě něco napadlo, jednou mi dala leták, že jejíkamarádi hrajou někde v klubu. Sakra, nepamatuju se kde a už jsem ho vyhodila.“

„Nejmenovala se ta kapela Osamělý sten?“

„Jo! Díky, doktůrku. Ale jak jen se jmenoval ten zapadák… Myslím, že to bylo podle nějakýho měsíčníhoznamení. Ryby? Ne. Štír? Taky ne. Fakt nevím. Ale jestli je to přestárlá bláznivá fanynka, tak bych jimožná našla v zákulisí a mohla z ní zkusit vyrazit, co mi dluží. A už běžte, pane soudní psychologu, už minejste k ničemu.“

Osamělý sten. Když je člověk nucen poslouchat ten randál, který vyluzují, tak se mu skutečně derou na

rty steny.

Connie krom toho pohrdavě zmínila jména dvou muzikantů, o nichž byla přesvědčená, že jeden z nich jeRamblin otec. Uvedla je i ve své výpovědi pro soud jako důkaz Reeiny nezpůsobilosti.

Winky něco… Boris…

Winky hlídal Ramblu, když za mnou Ree poprvé přišla, takže se nedalo vyloučit, že jí pomohl s útěkem.

Seděl jsem v seville a hrál si s iPhonem. Světe div se – kapela měla vlastní webstránku. V záhlaví seskvěla letitá fotografie se čtyřmi dlouhovlasými vousatými kluky něco málo přes dvacet. Byli ověšenikorálky a snažili se tvářit odhodlaně a drsně, ale ani jedno jim nešlo.

Hned pod fotkou se psalo, že původní členové Osamělého stenu spolu pořád hrají a že dlouhověkostskupiny „je důkazem oduševnělé opravdovosti jejich hudby. Hudba Osamělého stenu zní jako ozvěna

pulzujícího tepu národa, který žije pro párty a miluje rock. Vdechujeme nový život skladbám Lynyrd

Skynyrd, Atlanta Rhythm Section, Blue Öyster Cult, Foreigner. Při správné konstelaci hvězd dokonce i

tomu nejlepšímu z doo-wopu a od Hendrixe.“

Když jsem ťukl na položku Management, vyskočila na mě neumělá karikatura vyjícího vlka. „Děláme si

manažery sami. Svoboda nadevše!“

V sekci Poslechněte si nás jsem se dozvěděl, že stránka se upravuje, ale sekce Kdo jsme mi nabídla aspoňnějaký obsah:

Marvin „Chuck-o“ Blatt: bicí

Bernard „Boris“ Chamberlain: baskytara, saxofon, zpěv Wiliam „Winky“ Melandrano: doprovodná kytara, zpěv

Spenser „Zebra“ Younger: sólová kytara

Národ asi ztratil svou pulzující potřebu projevovat lásku k párty a rocku, protože stránka Koncerty zelaprázdnotou až na jedinou řádku vyvedenou červeným fontem: „Klub Panna & Panna, bulvár Ventura,Studio City, každé pondělí večer od 20:00 do 01:00.“

Pondělní večer je z celého týdne nejslabší a některé kluby ani nemají otevřeno. Tenhle posílá na jevištěbandu chlapíků ve středním věku hrající předělávky starých hitů, takže se možná snaží maximalizovat ziska mohl by mít otevřeno už takhle časně, aby zákazníkům dopřál šťastnou hodinku.

Je načase vyrazit na párty.

V tuhle denní dobu byla cesta do Valley zkouškou trpělivosti. Doprava se ucpala, sotva jsem najel nabulvár Cahuenga. Zatelefonoval jsem Robin a vysvětlil jí, že přijdu pozdě a proč.

„Její sestra se stala obětí vraždy a ona se vypařila?“ řekla Robin.

„Jo, vím, na co myslíš. A to jsem Milovi tvrdil, že Ree by něco takového prostě neudělala.“

„Ona sama možná ne, ale někdo z jejích kamarádů klidně. Dávej na sebe pozor, zlato. Jak že se ten klubjmenuje? Není to nějaký motorkářský pajzl?“

„Panna & Panna. Jaká tam chodí klientela, to netuším.“

„Párek Panen – že by z horoskopu,“ poznamenala Robin. „Možná majitele inspirovali John a Yoko. Jak

pozdě je pozdě?“

„Když budu mít štěstí, dorazím tam tak za čtyřicet minut. A pak to vidím ještě tak na hodinu, na dvě,

podle toho, co se dozvím.“

„Studio City… Jo, už jsem to našla na webu. Bulvár Ventura, jen pár kilometrů východně od Coldwateru.Nevypadá to na pochybné končiny. Je to kousek od té restaurace, kam jsme chodili na špagety. Můžemesi tam dát sraz a zajít si na večeři.“

„Potom bychom se museli vracet každý svým autem.“

„No a co?“ opáčila. „Já pojedu první, ty mi budeš hlídat zadní nárazník.“

„Ale jdi, ty kecko.“

Se smíchem zavěsila.

Klub Panna & Panna měl tmavě purpurovou fasádu o šířce dvojmístné garáže. Kdysi dávno se ji někdo

pokusil vylepšit zlatými hvězdami a půlměsíci. Většina vybledla do béžova a olupovala se.

Šťastná hodinka!!! hlásal transparent nade dveřmi.

Konečně jsem něco odhadl správně.

Klub tvořila jediná místnost se stěnami obloženými hrubým borovým dřevem, které pod nánosem špíny a

v mizerném osvětlení vypadalo skoro černě. Nízký posprejovaný strop. Podél západní stěny barpult se

šesti stoličkami.

Vzadu v rohu se krčilo humpolácké dřevěné pódium, na kterém stálo otlučené pianino, souprava bicích a

stojan s mikrofonem. Na velkém bubnu se vyjímaly iniciály O. S. a vyjící vlk, jakého jsem viděl na

webstránce Osamělého stenu.

Domácí kapela, ale hraje tu jenom jednou týdně?

Zbylých šest dní možná musí osazenstvo poslouchat zahuhlaný country rock z reproduktorů pod stropem.

Zamířil jsem k barpultu. Všechny stoličky byly obsazené: nad sklenicemi se hrbili čtyři muži a dvě ženy.Zdálky jsem neslyšel, že by se bavili, ale když jsem přišel blíž, zachytil jsem nezřetelné mumlání typicképro jazyky ztěžklé alkoholem.

Barman byl plešatý chlapík ve středním věku. Kostnatá propadlá tvář s mohutným nosem mupropůjčovala vzezření unaveného supa. Tvář měl bledou jako lidé, kteří tráví většinu času zalezlí někdepod střechou, ale zároveň ji brázdily vrásky od slunce. Na černém tričku se mu skvěl nápis Altamontem to

neskončilo.

Všiml si mě. „Nevadí vám, když postojíte?“

Štamgast sedící nejblíž ke mně se ohlédl. Zavalitý chlapík s basetím obličejem, určitě už mu táhlo nasedmdesát. „Vmáčkni se sem, žíznivče, my tě pustíme.“ S námahou se zvedl a o kousíček posunulstoličku, abych se mezi ně vešel k barpultu. Ten byl natřený nejmíň dvoucentimetrovou vrstvou laku,zažloutlý a zmatnělý, samý flek a škrábanec.

„Díky, platím další rundu,“ řekl jsem.

Baset nadšeně mávl roztřesenou pěstí do vzduchu. Měl na sobě oblýskaný tmavý oblek, zapranou bíloukošili a zplihlou kravatu, která mu visela kolem krku jako šála. Kdysi musel mít hranatou čelist, ale už semu trochu zakulatila. Vypadal jako ředitel, kterého před lety vyhodili za prohřešek proti dobrým mravům a

od té ostudné chvíle se nepřevlékl.

Pijanka usazená vedle něj, kudrnatá černovláska s nosem tak nakřivo, jako by jí ho někdo přilepil poslepu,na mě zatřepotala řasami. „Mně taky jednu koupíš, fešáku?“

„Vám všem,“ řekl jsem.

Sporý potlesk.

„Jste prima chlap!“ pochválil mě Baset.

Barman si mě změřil. „Fajn, Rockefellere, co si dáte vy?“

„Máte pivo Sam Adams?“

„Mám Heineken.“ Natočil mi sklenici, praštil s ní na pult a šel vyřídit objednávky ostatních.

Baset poznamenal: „Vy jste tu ještě nikdá nebyl. To vím natuty.“ Souhlasně pokýval hlavou, jako by

vyslovil hlubokou myšlenku. „Aspoň ne v pondělí.“

„Pondělí je něčím zvláštní?“ zeptal jsem se.

„No jasně, tím, že maj otevříno.“ Uchechtl se a stočil oči k jevišti. „I když…“

Došel k němu barman, sebral mu prázdnou sklenici a něco do ní u pípy natočil. Přes okraj se převalila

pěna a stekla na barpult. Baset tu drahocennou tekutinu nabral malíčkem a olízl si ho.

Napil jsem se piva. Jestli je tohle Heineken, tak jsem olympijský medailista. Nebylo úplně nepitné, ale

moc mu nechybělo.

Barman natočil několik dalších napěněných sklenic. Místní etiketa přikazovala „lej to do sebe, neucucávej“.

Možná tak byly místní patoky snesitelnější. Ohlédl jsem se po jevišti a zeptal se Baseta, kdo dneska bude

hrát.

„Dneska nikdo.“ Naklonil se ke mně, takže mě ovanul jeho drožďový dech, a zašeptal: „Buď rád, turisto.“

„Je lepší je neslyšet?“

Místo odpovědi se vlhce rozkašlal. Pokradmu se podíval za barpult, odkud se k nám blížil plešoun. Otíral si

ruce do ne zrovna čisté utěrky. „Vy nemáte žízeň, štědrej strejčku?“ „Není kam pospíchat,“ opáčil jsem. Baset řekl: „Hele, Chuck-o, možná tu máš fanouška. Chce, abyste hráli.“ Plešounovi povyjelo obočí. „Vy nás znáte?“

Marvin „Chuck-o“ Blatt: bicí

„Poslala mě sem jedna známá,“ řekl jsem.

„Kdo?“

„Ree Sykesová.“

Změřil si mě úplně jiným pohledem. Pronikavějším, zvědavým. „Odkud Ree znáte?“

I kdybych chtěl lhát, úmorná cesta do Valley a zvětralé výpary alkoholu ze mě vysály veškerou kreativitu.„Od soudu. Účastnil jsem se případu, který se jí týkal.“

Chuck-o se napjal. „Jste právník?“ „Psycholog.“

„Psycholog,“ zopakoval, jako by to slovo slyšel poprvé. „Ten, co dosvědčil, že je skvělá máma?“

Nemělo cenu bazírovat na detailech. Jenom jsem se usmál.

„Máte to u ní dobrý, člověče,“ řekl. „Vynáší vás do nebes.“

„Protože všichni doktoři jsou bozi, copak to nevíš?“ ozval se Baset. „Jejich hovno nesmrdí a všichni jsou

přisátý k federálním cecíkům a cucaj z nich prachy ze zdravotního pojištění –“

„Lloyde,“ přerušil ho Chuck-o, „dneska se na politiku vykašli, jo?“

Křivonoska se zeptala: „Ale zejtra politiku probírat budem?“

„Politika tu nemá místo nikdy, Maggie.“

„Jasně, jak jinak,“ zakřenila se a předvedla několik zbývajících zahnědlých zubů. „Hanba politice!“

Chuck-o se otočil zpátky ke mně a obdařil mě unaveným úsměvem uhoněného opatrovníka dětí. Jehozuby byly perfektní, bělaly se jako čerstvé mléko. „No, doktore psychologu, rád vás poznávám, ale hrátbudeme bohužel až v pondělí. A jestli jste doufal, že tu potkáte Ree, tak vás musím zklamat, nechodí sem

pravidelně. Zaměstnávaj ji rodičovský povinnosti a tak.“

„To je ta s tím roztomilým mrnětem, co ho vždycky posadí v sedačce na piáno, když zpívá?“ zeptala se

Maggie.

Chuck-o se na ni zamračil.

Přinutil jsem se upít trochu piva. „Takže vy hrajete v kapele?“

„Na bicí,“ odpověděl. „Ale zjistil jsem, že tím, že na vás letěj holky, si stálý živobytí nezajistíte, a tak jsem

se dal na byznys.“ Opsal rukou místnost.

„Tenhle bar vám patří?“

„Jo, a ještě jeden v Sun Valley a jeden v Saugusu. Ty vedou moji synové.“

„Gratuluju.“

„Vydělávat prachy není od věci, ale stejně žiju muzikou.“

„Takže hrát budete v pondělí.“

„Pokud se něco neschumelí.“

„A Ree zpívá.“

„Občas ji necháme zpívat doprovodný vokály. Hodně tiše.“ Zazubil se. „Proč taky ne, je to bezva holka,

odjakživa byla přímo zlatá – známe se už od střední.“

„Tak pevné kamarádství je fajn,“ řekl jsem.

„To si pište,“ řekl Chuck-o Blatt. „Když to s náma šlo od desíti k pěti a uvažovali jsme, že se na hraní

vykašlem a najdem si normální práci, přesvědčovala nás, ať to nevzdáváme, že máme talent. A vždycky

se to nějak vystříbřilo. Ale nemusím vám vykládat, jaká je, vždyť jste se o tom přesvědčil sám.“

Když jsem nereagoval, pobídl mě: „Slyšíte, co vám povídám?“

Přikývl jsem.

„Nic neříkáte.“

„Je milá.“

„Nejen milá, je hrozně hodná,“ prohlásil hlasem pevným jako ocel. Svaly na krku se mu napjaly. „Pokudjste fakt psycholog, a ne špeh, co čmuchá pro tu její mizernou sestru, tak to víte.“

Díval jsem se mu zpříma do očí a předvedl mu svoji vizitku. Doktorský titul a profesura, která působíúctyhodněji, než by si zasloužila.

„Delaware,“ pokýval hlavou. „Jo, jste to vy.“ Zase mi předvedl ty svoje mlíčňáky. „Omlouvám se, že jsem

paranoidní, ale Ree se bojí, že jí ta kráva nedá pokoj.“

„I když už se ten případ vyřešil?“

„Znáte soudy, ne? Strč prašule do správný kapsy, a máš to v kapse sám. A Connie je zákeřná bestie, comá prachů habaděj.“

Chtěl mi vizitku vrátit, ale Lloyd mu ji vyškubl a držel ji v roztřesených prstech. „Delaware. Ten stát patřilk Unii, ne ke Konfederaci. A přesto měli otroky.“

„To je fascinující, Lloyde,“ utrousil Chuck-o.

Zase jsem zachytil jeho pohled. „Mohli bychom si spolu někde promluvit?“

„O čem?“

Vrhl jsem po něm spiklenecký pohled. Tajemství působí na lidi jako vábnička, ale on řekl: „Nezlobte se,

mám tu zákazníky.“

„Co takhle další runda na můj účet? Nalijte jim a pak mi věnujte pár minut.“

„Jde o Ree?“

„Jde o to, že Ree zmizela z města. Rád bych se ujistil, že jsou s holčičkou v pořádku.“ Vyčkával jsem.

„Odjela? Kdy?“ zeptal se.

„Někdy během posledních pár dnů.“

„No, určitě k tomu měla nějakej důvod.“

Mlčel jsem.

„Proč by neměla bejt v pořádku?“ zeptal se.

„Situace se zkomplikovala.“ „Jak?“

Zavrtěl jsem hlavou. Chuck-o se otočil k štamgastům. „Veselý Vánoce, tohlencto je Santa Claus, zhubnula přišel vám dopřát prvotřídní pijatyku.“

„Santa je doktor?“ utrousil Lloyd.

„Šťastný a veselý,“ ozval se štamgast od konce pultu. „Jakej doktor?“

Žena vedle něj pozvedla skleničku. „Nejspíš takovej, co léčí blbou náladu.“

„Jo!“ Lloyd chtěl znova máchnout pěstí do vzduchu, ale zakymácel se a málem se svalil ze stoličky.

Zachytil jsem ho a pomohl mu do vzpřímené polohy.

„Teda, člověče,“ řekl, „to mám ale šťastnej den, že jsem vás potkal!“

Chuck-o si otřel ruce do zmáčené utěrky, prošel dvířky zpoza barového pultu a pokynul mi k pódiu.

Posadil se za bubny, vzal do rukou paličky a tiše si jimi bubnoval o stehna. Mně ukázal na stoličku u

pianina.

„Zahraješ nám sólo, Chuck-o?“ zahalekal na něj jeden ze štamgastů.

„Dneska ne.“ Chuck-o počkal, až se zase všichni vrátí k popíjení, a přehodil si obě paličky do pravé ruky.„Třikrát hurá užívání návykových látek. Já do toho nikdy nespadnul. Dokonce ani když jsme jezdili našňůry.“

„Jste abstinent?“

„Občas se napiju, ale jenom jeden koktejl před spaním. Díky tomu mi dneska patří, co mi patří. Včetně

tohohle pozemku.“

„Gratuluju.“

„Tak co se zkomplikovalo?“

„Jak už jsem říkal, Ree zmizela. Doufal jsem, že mi tu někdo řekne proč.“

„Někdo?“

„Třeba Winky nebo Boris.“

„Vy je znáte?“

„Bylo mi řečeno, že jsou si s Ree blízcí.“

„Všichni jsme si blízcí. Jak už jsem vám povídal, známe se dlouho.“

„Od střední.“

„Já s Borisem dokonce už od základky. A neodpověděl jste mi, proč je to komplikace. Chce ji Connie hnátzpátky k soudu? Ree čekala, že to udělá, protože Connie neumí prohrávat.“

„Toho se bát nemusí. Connie je po smrti.“ „Cože?“

„Někdo ji zabil,“ dodal jsem. „Včera večer. Policie vyšetřuje, jestli to nějak souvisí s tím soudem. Řekl

jsem jim, že Ree nemá sklony k násilí, ale –“

„K násilí? To teda ani náhodou. Ree je nejmírumilovnější holka, jakou jsem kdy potkal. Takže Connie jemrtvá? A vy se ptáte na Ree, protože… Člověče, to snad nemyslíte vážně…“

„Co si myslím já, je úplně jedno, Chuck-o. Policie vždycky začíná od lidí, kteří byli oběti nejbližší. A když jetu příbuzná, která s ní měla závažný konflikt…“

„Ne, proboha, to ani náhodou.“

„Než jsem jel sem, zastavil jsem se u Ree. Chtěl jsem jí o Connii povědět. A místo toho jsem zjistil, že sevypařila. Nezaplatila své domácí činži a zmizela.“

„Panebože,“ povzdechl si. „Možná za to může stres, však víte… Všecko to svinstvo, kterým si prošla.Možná si potřebuje vydechnout.“

„Možná. Ale nepůsobí to dobře.“

„Ach jo.“ Volnou rukou rytmicky poklepával na buben.

„Takže přece jen bude sólo!“ zahulákal tentýž štamgast jako předtím.

„Sklapni!“

Muži poklesla čelist.

Nikdo už se neozval.

„Vražda?“ řekl Chuck-o Blatt. „To je šílený.“

„Jestli se s Ree můžete nějak spojit, prokážete jí laskavost, když jí řeknete, ať se ohlásí. Klidně to může

udělat přese mě.“

Pátravě si mě prohlížel. „Fakt jste ten, za koho se vydáváte? Vizitka se dá zfalšovat.“

Stejná písnička jako u Dee Martolové. Podezíravost digitálního věku.

„Máte počítač?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Otevřete si webstránku fakulty medicíny, zadejte moje jméno a uvidíte, jestli se fotka shoduje.“

„No dobře, dobře, nezlobte se… Jenom mám nahnáno. Jak víte, co si myslí policie?“

„Občas s nimi spolupracuju.“

„Jak?“

„Jako konzultant. Ale na tohle stačí selský rozum – došlo k vraždě a sestra, která mrtvou nenáviděla, sevypařila. Na jejich místě byste uvažoval stejně.“

„Nenávist je moc silný slovo… No dobře, tak ji nenáviděla, ale Connie si to zasloužila. A věřte mi, člověče,že Ree je… jako obláček. Takovej ten měkkej, nadejchanej, chápete?“

„Na rozdíl od Connie.“

„Dokonce už když jsme chodili na střední, byla Connie… Byla o dost starší než my. Chodila už na vysokoua vytahovala se tím. A i jinak se chovala povýšeně. Já jsem lepší než vy, jděte se bodnout.“

„Byla arogantní.“

„Všichni jsme ji nesnášeli.“ Zarazil se. „Jéje, radši bych o ní neměl mluvit tak hnusně, nebo si o mně takybudete myslet pěkný věci.“ Ušklíbl se. „Takže Connie to schytala včera večer? To jsem byl se svejmaklukama. Uklízeli jsme ten bar v Sun Valley, banda pitomců si ho pronajala na zásnubní párty a udělala zněj kůlničku na dříví. Musel jsem sepsat seznam škod pro pojišťovnu a pak jsme ten bordel likvidovali.Skončili jsme až v šest ráno.“

Vstal. „Ale já alibi stejně nepotřebuju, že ne?“

„Ne.“

„Jenže Ree možná jo.“

„Rozhodně by to pomohlo, Chuck-o.“

„No jo. Ale Ree bude určitě v pohodě, žádný strachy.“

„Jak bych se mohl spojit s Winkym a Borisem?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Ree se o nich zmínila.“

„O mně taky?“

„Jistě,“ zalhal jsem. „Mluvila o vás o všech. Že jste báječní kamarádi.“

„Takže budete chtít mluvit i se Zebem.“

„S kýmkoli, kdo mi ji pomůže najít.“

„Mám vaši vizitku. Když něco zjistím, ozvu se vám.“

„Díky.“

Když jsem se sbíral k odchodu, Lloyd na mě křikl: „Ještě jednu rundu, doktore Santa Clausi?“

S úsměvem jsem na pult položil bankovky.

Chuck-o Blatt je přepočítal. „To stačí akorát na to, co už vypili.“

Lloyd prosebně sepjal ruce. „Ještě malou úlitbičku, dobrý pane? Pro nás spravedlivé?“

„Netlač na něj,“ řekl Chuck-o. „Vidíš, že není žádný bůh.“

Když jsem se vrátil do auta, zkontroloval jsem si mobil. Jedna zpráva – od Robin.

„Špagety nebudou,“ hlásila mi. „Tu restauraci zavřeli.“ „To nevadí. Už jsem skončil, za půl hodiny jsem doma.“ „Když jsi skončil tak brzo, znamená to, žes neuspěl?“

„Moc ne.“

„Řekneš Milovi, žes ji hledal?“

„Jo. Stejně by se to dozvěděl.“

„Nějak se to komplikuje, co, zlato?“

„Člověk to musí brát jako výzvu.“

„Tomu se říká skvělej životní postoj. No nic, jdu vařit špagety.“

Než jsem zamířil domů, ještě jsem zůstal sedět v autě před klubem Panna & Panna, brouzdal iPhonem po

internetu a snažil se vypátrat Williama Melandrana a Bernarda Chamberlaina.

Jakýsi W. Melandrano přibližně správného věku bydlel nedaleko odtud, v Severním Hollywoodu, alenedařilo se mi najít přesnou adresu ani telefonní číslo a nepomohli mi ani na informační lince. BernardyChamberlainy jsem našel čtyři. Jako nejpravděpodobnější se mi jevil ten, který žil v Hollywoodu. Bydlel

kousek od Reeina bytu.

Milovi by stačilo pár kliknutí a zjistil by, jestli kterýkoli z nich má záznam v trestním rejstříku. Já se muselspolehnout na webstránku, která nelegálně publikuje fotografie zatčených – takové to zlomyslné bahněnív cizím neštěstí jako šité na míru čím dál zlomyslnějšímu světu.

Když jsem zjistil, že jednoho Bernarda Chamberlaina před třemi lety zatkli v Tampě na Floridě zavýtržnictví, moje naděje vzrostly. Jenže pak jsem si otevřel fotografii a spatřil sedmnáctiletého kluka.

Nejvyšší čas nechat toho blbnutí.

Zavolal jsem Milovi. „Tvůj kámoš Effo má na dobu Conniina odchodu ze světa neprůstřelné alibi,“ hlásilmi. „Byl s klukama a holkama ze svýho gangu na párty v jejich profláklý zašívárně v Pacoimě a dosvědčímu to třicet lidí. Ne že bych komukoli z nich věřil. Jenže sousedka z protějšího domu, stará dáma, kterouděsí všechna ta omladina, co se tam v jednom kuse hemží, si tajně pořizuje fotky a zachytila jeho příchod

i odchod. Takže gratulace.“

„Nic moc to neznamená,“ namítl jsem. „Přece sis nemyslel, že by to udělal vlastnoručně.“

„To je fakt. Pověřil jsem Millii Riverovou, ať čmuchá kolem, jestli nezachytí nějaké zvěsti o najatémvrahovi. Ale ze sousedčiných fotek jsme zjistili ještě něco – na té párty byl i Ramon Guzman. To stojí zazamyšlení, Alexi. Ten hajzlík tě chtěl nenávratně vymazat z povrchu zemského a tvůj kámoš s ním pořádchodí pařit.“

„Efren je můj bývalý pacient, ne kámoš.“

Zvýšil jsem hlas.

„A teď k Cherii Sykesové,“ pokračoval Milo. „Chtěl jsem si s ní domluvit schůzku přes jejího právníka,

jenže ten je na konferenci v Palm Springs. Conniina hlásná trouba zrovna tak. Co tihle lidi považujou za

další vzdělávání? Učej se, jak hodit pitbula do gala? No nic, tak za slečnou Ree zajedu a mrknu se, jakzareaguje na zprávu, že je sestřička po smrti.“

„Když už o tom mluvíš…“ Poreferoval jsem mu, co jsem se dozvěděl.

„Takže tys za ní jel…“

„Následné šetření.“

„Chápu,“ řekl. „Teda vlastně nechápu.“

„Chtěl jsem vidět, jak zareaguje. Zjistit, jestli jsem se v ní pletl. Jelikož vzala do zaječích, tak je to čím dál

pravděpodobnější. Očividně je načase, abych se ti klidil z cesty a nechal tě dělat tvoji práci.“

„Hele, nemá cenu, aby ses tím užíral,“ řekl. „Původně jsi měl být oběť ty sám a já jsem rád, že vyšetřuju

vraždu někoho jiného. Takže si s sebou vzala jenom dětské věci?“

„A dítě.“

„Pošlu tam techniky, jestli něco nenajdou.“

„Domácí už se pustila do vyklízení.“

„Za zkoušku to stejně stojí.“

„To načasování nevyznívá pro Ree dobře,“ řekl jsem. „A měls pravdu – i kdyby Connii nezabilavlastnoručně, mohl to udělat někdo z jejích kamarádů. S těmi muzikanty si je hodně blízká.“ Popsal jsemmu svou návštěvu baru a nadiktoval jména Melandrana a Chamberlaina.

„Kamarádi na život a na smrt?“ poznamenal. „Jestli měla Connie pravdu, že jeden z nich je táta tohoděcka, tak mohl mít dodatečný motiv.“

„A Chuck-o Blatt mi potvrdil, že se Ree bála, že ji Connie požene k soudu znova.“

„Počkej moment.“

Cvakání kláves. „Na Melandrana tu nic nemáme, ale pana Bernarda Chamberlaina z Hollywoodu předdeseti lety zatkli za napadení. V Arkansasu… Vypadá to, že sedět nešel. Podle fotky je to takový vlasatýmotorkářský týpek. Kouká zle. A je to mohutnej chap – na výšku nic extra, ale váží přes metrák. Jo, s tímse rozhodně musíme seznámit. A s Melandranem taky.“

„My?“

„Jo, plurál používám záměrně, Alexi. Situace se přenesla na psychologické území – i když popravděřečeno, tenhle případ byl od začátku na hlavu. Tak na koho se obrátit, když ne na tebe?“

„Zachtělo se ti páchat dobro?“

„Ještě toho trochu,“ opáčil. „Tohle je práce, kamaráde, sentiment tu nemá místo. Jo, a ještě něco. Bráška

Connor se konečně uráčil navštívit Conniinu mrtvolu. Přiletí zítra. Connie ti řekla, že dělá do technologií,viď?“

„Jo.“

Rozesmál se. „Záleží na tom, co si pod technologiemi představíš. Nevyvíjí mikročipy – produkuje porno, auž hodně dlouho. Zajímavá rodinka, co? No nic, zjistím momentální adresy těch našich Osamělýchsténačů a zítra si je prověříme. A mezitím si popovídáme s Connorem Sykesem – dopoledne v jedenáct umě. Předpokládám, že na pozvánku se zlatou ořízkou odpovídáš ano.“

„Mám přijít ve smokingu?“

„Ne, stačí značkový oblek.“

Connor Sykes na pornokrále nevypadal.

I když jak by měl expert na prasečinky vlastně vypadat?

V průběhu posledních dvaceti let se zaštiťoval různými společnostmi a produkoval, balil, inzeroval aprodával videa pro dospělé, ať už na DVD, nebo ke stažení z internetu. Jeho specialitou byly podlereklamních upoutávek „měkoučké ženy přírodního typu“. Pod tím označením se zjevně skrývaly baculky,na kterých se nevyřádili plastičtí chirurgové ani tatéři. Některé filmy slibovaly „romantické ladění“ – podtím označením se zjevně skrývaly baculky, na kterých se nevyřádil nikdo s pouty, roubíky a drsnými

manýry.

Oblečen byl jako typický úspěšný podnikatel ze Silicon Valley: tmavomodrý oblek s úzkými klopami,modrá rozhalenka, draze neokázalé boty, na zápěstí digitální hodinky. Měl úhledně sestřižené prošedivělévlasy, nevýrazné rysy, takový ten obličej, jakých bývají spousty v letištních salóncích pro cestující prvnítřídou. Když jste se vynasnažili, našli jste určitou podobnost se sestrami – hranatou tvář, trochu mocvelkou bradu. Kdyby někdo vyfotil všechny tři Sykesovic sourozence pohromadě, byli by si podobnější,než kdyby je fotil v párech. Jako by Connor představoval genetický most spojující Connii s Ree.

Pokud ho sestřina smrt zarmoutila, nedával to na sobě znát. Nehybně seděl ve výslechové místnosti, akdyž mu Milo podal hrníček mizerného kafe, upil z něj a hned ho zase odložil. „Pokud vám to nevadí, rádbych poslal textovou zprávu své ženě. Naši chlapci mají dnes večer recitál a nevím, jestli ho stihnu.“

„Bezevšeho.“

Sykes vytáhl mobil, stručně vyťukal zprávu a zase ho schoval do kapsy.

„Hudební recitál?“ zeptal se Milo.

„Jared hraje na violu a Tyler na violoncello. Pochopitelně nejsem objektivní, ale všichni o nich říkají, žemají talent.“ Pousmání. „Pokud ano, tak po mně ho nezdědili. Mariko – moje žena – bývala v Japonsku

profesionální klavíristka.“

„Aha.“

„Snažím se chodit na všechna jejich vystoupení.“

„Pokusíme se to vyřídit co nejrychleji,“ slíbil Milo.

„Díky, poručíku. Ale cestou sem jsem si v letadle uvědomil, že pokud se budu muset postarat o Conniiny

ostatky, asi to nějaký čas zabere.“

„Není nutné, abyste to dělal dnes, pane Sykesi.“

„Ne? Ještě pořád ji… potřebujete?“

„Koroner s ní už skončil, ale ještě se musí vyřídit papírování. To můžeme udělat po telefonu nebo po

internetu.“

„Takže se stihnu vrátit domů do pěti?“

„Ano.“

Sykes zase vytáhl telefon. „Nevadilo by vám, kdybych dal vědět letecké společnosti a zařídil si zpáteční

let?“

„Poslužte si.“

Další textová zpráva.

„Díky, poručíku,“ řekl Connor Sykes. „A teď mi povězte, proč tu vlastně jsem, když ne abych… vyřídil

náležité procedury.“

„Při vyšetřování vraždy jsou naší hlavní zbraní informace. Takže budeme vděčni za cokoli, čím byste nás

mohl vyzbrojit.“

Sykes se zamyslel, žmoulal v prstech klopu a zíral na strop. Pak se vrátil pohledem k nám. „To dává

smysl. Bohužel nemám tušení, kdo mohl chtít Connii zabít.“

Plochý tón hlasu.

Milo si hlídal, aby na sobě nedal nic znát. Ale všiml jsem si, jak se mu napjala kůže kolem očí. ConnorSykes, který už zase civěl na strop, nic nepostřehl. „Pane Sykesi, vás nepřekvapilo, že vaši sestru někdo

zabil?“

Connor Sykes povytáhl obočí. Udiveně, ne dopáleně. „Jistěže překvapilo.“

Milo mlčel.

Sykesovi se napjala tvář. Vypadal, jako by řešil složitý matematický problém. „Zřejmě vám připadázvláštní, že neprojevuji emoce. Nemýlíte se, mám s tím potíže. S projevováním emocí. A ještě větší potížje, že si to neuvědomuji. Jsem hluboce zdeptaný, že jsem ztratil sestru. Ale není pro mě přirozené dávatto na sobě znát. Moje žena si myslí, že do určité míry trpím Aspergerovým syndromem. Možná mápravdu, zná mě líp než kdo jiný. Ale já si nepřipadám jako asociál. Většinou lidi celkem snáším. Odpusťte

mi mou podivnou reakci.“

„Žádná správná reakce neexistuje, pane Sykesi. Prostě jste jen vypadal, že vás to nepřekvapilo.“

„Ale překvapilo. Nesmírně mě to překvapilo. Jen nevím, jak bych vám mohl pomoci. Nebyli jsme si sConnií blízcí. Už nějakou dobu jsem se s ní neviděl, ani jsem s ní nemluvil.“

„Jak dlouho asi?“

„Nejmíň dvacet let.“

„Dvacet let…“

Connor Sykes dodal: „Dokonce si ani neposíláme přání k Vánocům. Ani jeden, ani druhý. V naší rodině si

na formality moc nepotrpíme.“ „A co Cherie?“

„S tou jsem viděl v nedávnější době.“

„Kdy?“

„Hmm…, tak před deseti lety. Objevila se u mě a poprosila mě o peníze.“

„Dal jste jí je?“

Connor Sykes pokrčil rameny. „Já mám peněz spoustu, ona ne a je to moje sestra.“ „Na co ty peníze potřebovala?“

„To jsem se neptal.“

„Prostě se u vás zničehonic objevila.“

„U mě za dveřmi,“ přitakal Sykes. „V osm ráno. Zrovna jsme s Mariko a chlapci snídali. Pozvali jsme ji dál.Vypadala uváleně. Jako by za sebou měla náročnou cestu.“

„Byla sama?“

„Ano. Poprosila mě o dva tisíce, aby se nějak protloukla. Dal jsem jí pět. Objala mě, dala mi pusu a řekla,

že se mi zas ozve. Pochopitelně to neudělala.“

„Pochopitelně?“ zopakoval jsem. „Ani jste nečekal, že to udělá?“

Connor Sykes se díval kamsi za mě. „Na Ree není moc velký spoleh.“

„Je bohém.“

„Byla taková odjakživa.“

„Vy tři se jeden od druhého hodně lišíte,“ nadhodil jsem.

„Mariko to taky říká. Žertuje, že nás v porodnici vyměnili. Já jsem o tom dřív nepřemýšlel, ale teď kdyžmám vlastní děti, tak si to uvědomuji. Moji chlapci toho mají spoustu společného – samozřejmě jsoukaždý svébytná osobnost, ale něco zkrátka signalizuje, že jsou bratři.“

„Na rozdíl od vás a vašich sester.“

„Ano. Jak se to v naší rodině přihodilo?“ Pokrčil rameny. „Nechápu, jak vám tyhle věci pomůžou objasnit,

co se stalo Connii, ale klidně vám povím, cokoli budete chtít.“

„Povězte nám, jaké bylo vyrůstat s Connií a Ree.“

Connor zamžikal a bezradně se po mně podíval. „To je tak široká otázka, že vůbec nevím, odkud začít.“

„Začněte od vašich rodičů,“ vybídl jsem ho.

Usmál se. Byl rád, že jsem mu nabídl záchytný bod. „Charles a Corinne Sykesovi se seznámili na střední

škole v Kansas City. Tam jsme se i narodili – já a Connie. Ale nic si z toho nepamatuji, protože jsme se

záhy přestěhovali do Kalifornie. Do Long Beach. Tam se narodila Ree.“

„Proč jste se přestěhovali?“

„Matka trpěla astmatem a záněty průdušek a doktoři tvrdili, že jí teplé suché klima prospěje. Bohužel jí

nepomohlo. Stonala dál a umřela, když ji v šedesáti zradily plíce. Asi k tomu přispělo i to, že kouřila a

hodně pila.“

Connor Sykes naklonil hlavu ke straně jako zaujatý kokršpaněl. „Je to zvláštní, co? Že někdo kouří, i když

má problémy s dýchacími cestami.“

Položil si ruce do klína a na chvilku se odmlčel. „Lidi jsou nevyzpytatelní… Je vám to k něčemu? Vážně

netuším, o co vám jde.“

„Povězte nám, čím byli vaši rodiče zajímaví,“ vybídl jsem ho.

„Zajímaví,“ zopakoval ploše. „O otci by se asi dalo říct, že si potrpěl na ženy. Jestli tím myslím, že mělmimomanželské poměry? Ano, myslím. Ale s matkou ani s námi nezacházel špatně. I když nevěra sama osobě se asi dá považovat za něco… nepřípustného.“

„Taky hodně pil?“ zeptal jsem se.

„Taky.“

„Jaký to na něj mělo vliv?“

„Vliv? No, býval pak rozmrzelý. Občas se rozkřičel.“

„A vaše matka?“

„Matka…“ Jako by si nevěděl rady. „Co se dá říct o matce… Pracovala jako sekretářka, vycházela s lidmipo dobrém, ale neměla je ráda. Vím to, protože to říkala. Že jsou hlupáci. Jestli mám Aspergerůvsyndrom, tak jsem ho nejspíš zdědil po ní.“

„Jak působilo pití na ni?“

„Usnula.“

„A byla samotářka.“

„Ne že by byla plachá nebo před lidmi utíkala,“ řekl Sykes. „Byla sebevědomá. Jen dávala přednost

samotě. Ale já si nikdy nepřipadal zanedbávaný. Vzpomínám na dětství jako na docela šťastnou dobu.“

Podíval se na mě, ruce na stole, ramena uvolněná. „Jak ho vnímaly sestry, to vám říct nedokážu.“

Tři sourozenci, tři různé příběhy. A skoro nulová vzájemná komunikace.

„Nikdy jste se o dětství se sestrami nebavil?“ zeptal jsem se.

„Naše rodina se orientovala spíš na činy než na vybavování,“ odpověděl Connor Sykes.

„Podle toho, co jsme slyšeli, nebyla Connie moc společenská.“

„Hmm. Asi máte pravdu. Když se o tom teď zmiňujete, musím uznat, že mezi Connií a matkou existovala

určitá podobnost.“ Poklepal si prstem na rty. „Ano, rozhodně. Jestli se z nás matce někdo podobal, tak tobyla Connie. Nikdy dřív jsem o tom nepřemýšlel.“

„A Ree?“

„Ree?“ zopakoval Sykes. „Ta se matce nepodobala v ničem.“

„Má ráda lidi?“

„Hmm… Ano, Ree byla odjakživa přátelská. Měla spoustu kamarádů. Řekl bych, že se podobala spíš otci.Když se mu zachtělo, tak býval hodně společenský.“

„Jak spolu sestry vycházely?“

„Moc toho spolu –“ Zarazil se. Začal zatínat pravou ruku v pěst, ale pak si uvědomil, co dělá, a pomaluprsty uvolnil. „Tyhle otázky… Snad si nemyslíte, že Ree měla něco společného s tou… Ne, to jevyloučeno.“ Přejel očima od Mila ke mně a zase zpátky k Milovi. „Nebo snad není?“

„Z ničeho Ree nepodezíráme,“ řekl Milo, „ale kvůli tomu sporu, který s Connií vedla –“

„Jakému sporu?“

„Tomu soudnímu sporu.“

Connor Sykes zamrkal. „Nemám ponětí, o čem mluvíte, poručíku.“

Milo mu soudní při stručně shrnul. Sykes jako by byl s každou větou čím dál schlíplejší. „Proč by to Conniedělala?“

„Doufali jsme, že nám to pomůžete objasnit.“

„Já? To těžko. Takže Connie zažalovala Ree? Chtěla její dítě? Jak staré to dítě je?“

„Šestnáct měsíců.“

„Takže Ree má dítě,“ konstatoval Connor Sykes s vykulenýma očima. „To jsem netušil. Asi vám to připadá

bizarní. Ale u nás to tak prostě chodí.“

„Každý si žije po svém,“ konstatoval jsem.

„Teď když jsem sám otec, tak vidím, že to jde i jinak. Moje žena si je se svou sestrou nesmírně blízká.Moji synové jsou navzájem dobří kamarádi. Ale představa, že Connie zažalovala Ree… a že Ree má dítě…Jsem v šoku, poručíku. Jde mi z toho hlava kolem.“

Ramena měl poraženecky svěšená, ale mluvil tónem člověka, který si přišel do čistírny vyzvednout prádlo.

„Snad ale nevěříte, že by Ree dokázala Connii ublížit. Je laskavá, odjakživa byla. Připadala mi jakokvětinové dítě, co se narodilo příliš pozdě. Když mě přišla poprosit o peníze, tak dokonce opravdu mělakvěty ve vlasech, na sobě podomácku ušité oblečení a náušnice s mírovým znakem. Jako by vypadla zněkterých filmů, co jsem točil – retro hippie styl, život v komuně a tak dále. Prohlížel jsem si fotky vdobových časopisech, aby kostýmy působily autenticky.“

„Jakou měla Ree ten den náladu?“

„Náladu,“ řekl, jako by to slovo napřed potřeboval pochopit. „Byla veselá, chovala se trochu potrhle. Jakovždycky. Jediná v naší rodině je taková.“

Zničehonic se napřímil. „Takže Connie hnala Ree k soudu… Už se to vyřešilo?“

„Ree vyhrála,“ odpověděl jsem.

„Takže Connie prohrála, dva vyhrát nemůžou. To musela špatně snášet. Odjakživa byla soutěživá. Kdykolivyhlásili nějakou soutěž ve škole – třeba v pravopisu nebo o nejlepší slohovou práci nebo matematickou

olympiádu –, vždycky se ze všech sil snažila vybojovat první místo.“

„Vyhrávala často?“

„Ano, ve všem excelovala. Byla nejchytřejší z celé rodiny. Přeskočila ročník, hravě vystudovala medicínu,

odpromovala jako jedna z nejlepších… Ale to asi víte, doktore, když jste psal ten posudek.“ „Jak si vedla ve škole Ree?“ zeptal jsem se.

„Trojky, čtyřky, občas i pětka. Není hloupá, prostě si spíš potrpěla… na zábavu. Ale nikdy se nebavila naúčet druhých, na každém vždycky viděla to nejlepší. Odmítám byť i jen vzít v úvahu, že by Connii mohlaublížit. Máte nějaké důkazy, že s tím má cokoli společného?“

„Rádi bychom si s ní promluvili, jenže se odstěhovala a nenechala na sebe spojení,“ řekl Milo.

„Aha,“ řekl Connor Sykes. Vytáhl z kapsy saka čtecí brýle v černých obroučkách a přehazoval si je z rukydo ruky. „To pro ni nevypadá dobře, viďte?“

„Máte tušení, kde by mohla být, pane Sykesi?“ „Ne.“

„Vůbec nic vás nenapadá?“

Zavrtěl hlavou. „Bohužel ne.“

„A chtěl byste nám povědět ještě něco?“

Vypadal, že se nad tou otázkou důkladně zamýšlí. „Ne.“

„Kdyby se vám Ree čirou náhodou ozvala –“

„O tom pochybuji, poručíku. Ale ano, kdyby se mi ozvala, řeknu jí, že to její odstěhování nedělá dobrý

dojem a že se s vámi musí spojit. A co se týče Connie, tak doufám, že všechny náležitosti vyřídíme rychle,

abych stihl ten recitál.“

Milo zavolal koronerovi a domluvil Connoru Sykesovi schůzku. Pak jsme ho společně vyprovodili ze stanice

a dívali se za ním, jak odchází po Butler Avenue.

Muž průměrné postavy kráčející průměrně rychle.

„To je ale rodinka,“ poznamenal Milo.

„Ne že bychom je mohli soudit,“ řekl jsem.

„Ale já tu jsem od toho, abych druhé soudil. Nejradši bych se chopil i role poroty. Takže Ree ti ani

slovíčkem nenaznačila, kdo by mohl být táta?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A můžu se zeptat, proč ses to z ní nepokusil vypáčit?“

„Nebylo to relevantní.“

„Vycházelo se z toho, že Ree je košer, pokud Connie nedokáže opak.“

„Přesně tak.“

„A Connie byla skálopevně přesvědčená, že táta je Winky nebo Binky – noční techtle mechtle v kapelním

autobusu, jo?“

„Ty máš ale talent na barvité popisy.“

Vešli jsme zpátky dovnitř. U schodů se zastavil. „Jestli se přeživší Sykesovic sestřička hodně rychle

neobjeví, tak si tu kapelu proklepnu.“

„To budeš mít snadné,“ opáčil jsem. „Pondělí večer v klubu Panna & Panna.“

Zamával rukama ve vzduchu v nadšeném fanouškovském gestu. „Jupííí! Zatím jsem vyhlásil pátrání po

Reeině autu a poslal hollywoodským hlídkovým vozům takovou tu klasickou zrnitou černobílou fotku zregistru. Pochopitelně by mi mnohem víc pomohlo, kdybych získal soudní příkaz a dostal se k výpisu jejích

telefonních hovorů a bankovních transakcí, jenže ten mi jenom na základě sourozenecké rivality nikdonevydá. Je to na budku – musím na ni vyšťourat něco kompromitujícího, abych na ni mohl vyšťouratněco kompromitujícího.“

„Poslal jsi do jejího bytu techniky?“

„Ještě ne, protože Martolová – ta její domácí – mě odkázala na právníka a ten mi zakázal vstup, jenomaby mohl prudit. Nechal jsem jí dva vzkazy na soukromém čísle, ale nekomunikuje.“

„Nabídní jí, že ji zprostíš povinnosti zadarmo skladovat Reeiny věci.“

„To je mi ale kšeft,“ utrousil Milo. „Líbí se mi, jak uvažuješ.“

Vybral z adresáře v telefonu číslo a lišácky se usmál. „Paní Martolová? Tady poručík Sturgis… Ano, jávím… Ano, ale říkal jsem si, že to spolu třeba nějak vyřešíme i bez… Ujišťuji vás, že nic neponičíme, ničím nehneme… nic neodneseme… nevyřežeme nic z koberců… chápu… to mě mrzí, to je naprosto

neomluvitelné, ale… Ano, to není divu, to by byl každý… U mých lidí vám nic takového nehrozí, slibuju

vám to, paní Martolová, čestné skautské… Taky jste byla ve skautu? Já to dotáhl až na Orla, my slušňácibychom měli držet basu, nemyslíte? Jo, a ještě něco, počkejte ještě chvilku – když moje techniky pustítedo bytu, tak se rád ujmu těch osobních věcí paní Sykesové, které musíte skladovat… Ano, všech… Jak užjsem říkal, jenom rychle provedou stěry a zkusí sejmout otisky prstů, ani nepoznáte, že tam byli… Díky,paní… díky, Dee. Budu na vás myslet na příštím jamboree.“

Ukončil hovor, poplácal mě po zádech, div mi nezlámal žebra, a pak zavolal do laboratoře a zdůrazniltechnikům, ať vyjedou honem, než si to domácí zase rozmyslí. Pověřil je, ať zkusí najít cokoli, ale„nenadělejte přitom paseku. Když budete chtít vlákna, tak je vytrhněte pinzetou, žádné kuchání, myslímto smrtelně vážně.“

Když zavěsil, zeptal jsem se ho: „Martolová má s policií špatnou zkušenost?“

„V jiném domě, který jí patří, udělala razii parta z protidrogového. Bohužel si spletli adresu. Vyděsilivšechny kolem, včetně chudáků, co v tom bytě bydleli. Vykopli dveře, obrátili byt vzhůru nohama a teprvepo půl roce a hromadě papírování se dočkala náhrady škod.“

„Dlouhá ruka zákona. Takže co bude dál?“

„Já se budu snažit najít Ree Sykesovou a ty si dělej, co chceš.“

„Reein právník by mohl vědět, kam se poděla.“

Milo vytáhl svoje poznámky. „Jakže se ten šťastlivec jmenuje?“

„Myron Ballister, pracuje ve Valley.“ „Jaký je?“

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Odmítl přijít?“¨

„Chtěli se se mnou setkat právníci obou stran, ale já jsem je odmítl.“

„Proč?“

„Obecně se advokátům vyhýbám, protože jim jde jen o to, aby mě ovlivnili. Chci radši informace přímo od

aktérů. Výjimkou jsou případy, kdy je potřeba, aby rodiče přetahující se o dítě spolupracovali, a já mám

dojem, že advokáti by s tím mohli pomoct. V tomhle případě k tomu nebyl důvod. Ale z Conniiny strany

jsem se kontaktu stejně nevyhnul.“

„A postavils jejího advokáta do latě.“

„Advokátku. Jmenuje se Medea Wrightová, pracuje pro jednu dost průbojnou právní kancelář. Přikráčela

ke mně a snažila se dělat ramena.“

„Mám si s ní taky promluvit?“

„Klidně to zkus, ale pochybuju, že bude vstřícná.“

„To Ballister asi taky ne. Ale jeho klientka je čím dál podezřelejší, takže to zkusím. Pamatuješ si, kde

přesně pracuje?“

„V Sherman Oaks.“ Nadiktoval jsem mu adresu.

„Ty ses ji naučil zpaměti?“

„Byla na všech soudních dokumentech, co jsem četl.“

„Lavina papírů.“

„Jako vždycky.“

„Vidíš,“ řekl, „za celé ty roky jsem se tě na tuhle část tvojí práce nikdy pořádně nevyptal. Je to kupa

legrace, co?“ „Hromada hnoje.“

Projeli jsme Milovým autem Sepulvedský průsmyk. Cestou jsme toho moc nenamluvili. Milův obličej idržení těla byly netypicky strnulé. Netušil jsem, co mu táhne hlavou.

Sám jsem se taky pohroužil do myšlenek. Už zase. Do myšlenek na tamto.

Jak málo chybělo, abych se stal položkou v márnici. Komu by se po mně stýskalo a komu ne.

Sherman Oaks je dobrá čtvrť, ale u křižovatky bulvárů Ventura a Van Nuys se prostředí mění a sklouzávák prodejnám rychlého občerstvení, pochybným obchůdkům a zchátralým obytným domům.

Myron Ballister měl kancelář přímo uprostřed těch nevábných končin, v přízemí dvoupatrové budovy vbarvě náplasti, vmáčknuté mezi prodejnu s arabskými nápisy nabízející laciné mobily a kdysi honosné kino

ve stylu art deco, které se změnilo v „království slev“.

Vnitřek sestával ze dvou samostatných prostor, ale sídlil tu jen jeden nájemník. Prostory A a B od sebedělila úzká chodba se zeleným kobercem vedoucí k betonovému schodišti. Z cedulky na Ballisterovýchdveřích jsme vyčetli, že pracuje sólo. Dveře byly z překližky a přímo volaly po novém nátěru. Nebylozamčeno.

Místnůstka za nimi plnila zároveň funkci čekárny i recepce a nebylo v ní dost místa pomalu ani na jedno.Ballisterův personál sestával z jediné dívky kolem dvaceti, usazené za otlučeným stolem. Na hlavě mělazměť dredů v barvě zralé pšenice. Dvě viditelná tetování: na levém předloktí jí dováděla víla Zvoněnka,na pravém stálo Zvol si zbraně. Ona sama byla vyzbrojená telefonem, zavřeným notebookem a iPodem,který vyhrával písničku „Don’t Let Me Get Me“ od Pink.

Při pohledu na Milův odznak vyhrkla: „Poldové? Co se děje?“

„Chtěli bychom si promluvit s panem Ballisterem.“

„Je na obědě.“

„Kde?“

„V El Padron.“

„Kde to je?“

„Kousek odtud.“ Ukázala doleva. „Vlastně tamhle,“ změnila směr doprava.

„Pracujete tu dlouho?“

„Jsem jeho sestřenice,“ řekla. „Jenom zaskakuju.“

„Za sekretářku?“

Zahihňala se. „Za něj. Dřív dělal všecko sám, pak jsem se sem přistěhovala kvůli škole a on povídá,pomoz mi, abych vypadal jako právník, Amando, dokonce ti za to zaplatím.“ Pokrčila rameny. Dredy se jíroztančily jako klobásky. „Já na to, že jasně.“

„Co studujete?“ „Estetické techniky.“

„Školu pro kosmetičky?“

Našpulila rty. „Učíme se toho mnohem víc. Jak pleť funguje.“ Měřila si jeho zpustošenou pokožku.

„Beznadějný případ, co?“ nadhodil.

„No… vždycky se dá něco dělat. Měl byste ji zvlhčovat – ne, vlastně spíš vysušovat.“

„Díky za radu, Amando. Jak Myron vypadá?“

„Ten má pleť hodně dobrou.“

„Kolik mu je?“

„Třicet.“

„Co má na sobě?“

„Hm, hm… černou košili… šedivou kravatu… Je trochu při těle, ale ne abyste mu vyslepičili, že jsem to oněm řekla.“

El Padron byl ve skutečnosti El Patron. Napodobenina vepřovic, napodobenina pálených tašek,napodobenina olovnatého skla, napodobenina tepaného železa. V logu nade dveřmi se skvěl sešlý starýoslík s vlněnou přikrývkou na hřbetě, pokukující po povadlém kaktusu. Kaktus měl znepokojivě lidskývýraz – z lascivně přimhouřených očí čišela úlisná zlomyslnost.

„Obtloustlý fešák v černé košili,“ řekl Milo a vešel dovnitř.

V prostorné jídelně vládlo šero. Židle, stoly a boxy byly ze stejné modré umělé hmoty jako dveře. Nastěnách se příliš blízko u sebe tísnily plakáty se špatně zaostřenými momentkami z býčích zápasů. Zreproduktorů hřímala mexická hudba, které vévodily rozladěné pozouny.

Ale na nos útočily veskrze příjemné vůně – fazole, kukuřice, rajčata, grilované hovězí.

Pultík pro hostesku zel prázdnotou. Rezervační kniha taky. Sotva se naše oči přizpůsobily šeru, přistoupilak nám servírka v napodobenině tradičních mexických šatů s výstřihem odhalujícím ramena. „Seńores?

Vaya con dios!“

Blondýna kolem šedesátky, s širokou bledou tváří, za kterou vděčila spíš Gentu než Guadalajaře.

Milo se usmál, ale pohledem bloudil za ní. V rozlehlé jídelně byly jen tři skupinky hostů, všechny v boxech

u stěny nalevo. Hlouček kravaťáků popíjejících pivo a margarity, postarší manželé, kteří ignorovali jedendruhého a ládovali se jídlem, a mladík s dívkou, kteří ignorovali jídlo, drželi se za ruce a otírali se o sebenosy. Mladík měl světlé vlasy a na sobě černou košili s šedivou kravatou, žena byla drobná tmavovláska vbílých šatech bez rukávů.

„Naši přátelé jsou tamhle,“ řekl Milo servírce.

„Muy bueno. Donesu vám jídelní lístek. A můžu vám zatím nabídnout dnešní specialitu? Mraženou

jahodovou margaritu s pravým ovocem.“

Milo si přečetl její jmenovku. „Zní to ohromně lákavě, Louello, ale moc dlouho se tu nezdržíme.“

„Takže nechcete nic?“ „Zatím ne.“

Zamířili jsme k Ballisterovi a jeho přítelkyni. Seděla k nám zády. Ballister k nám seděl čelem, ale byl jí plnězaujatý a vůbec si nás nevšímal. Světlé vlasy měl trochu přerostlé, rovné, zplihlé, s vyšisovanýmikonečky. Stylizoval se do surfaře, ať už někdy vkročil na prkno, nebo ne. Měl široká ramena, podlouhlý obličej, velké ruce. Po obezitě ani památky. Dál se s tmavovláskou držel za ruku a přímo zářil.

Milo k nim přistoupil a naprosto neupřímně prohlásil: „Mrzí mě, že vás vyrušuju.“

Myron Ballister vykulil světlé oči. I takhle zblízka vypadal štíhle, jediné, co by snad mohlo avizovat

přebytečná kila, byl slabý náznak druhé brady.

„Prosím?“ Chlapecký hlas. Hladké čelo nezbrázděné starostmi.

„Jste Myron Ballister?“ zeptal se Milo. „Ano…“

Žena v bílých šatech se otočila a podívala se na mě. „Vy? Co to má sakra znamenat?“

„Ty je znáš, miláčku?“ zeptal se jí Ballister.

Medea Wrightová vyškubla drobnou, pečlivě upravenou a oprstýnkovanou ruku z jeho sevření. Druhou už

mezitím stačila zatnout v pěst.

Navzájem jsem je s Milem představil a vysvětlil Medeinu roli v případu sester Sykesových.

„Takže tohle je něco jako právnická konference?“ prohodil Milo.

Já bych to tipoval spíš na důsledek té konference v Palm Springs. Další krok v celoživotním vzdělávání.

Wrightová zkřivila tvář. „Požaduji od vás vysvětlení –“

„Takže vy jste stáli na opačných stranách a teď je z vás páreček?“ skočil jí do řeči Milo. „Co bylo dřív –

práce, nebo zamilovanost?“

Ani dokonalý make-up nezakryl červeň, která se Wrightové nahrnula do tváří. „Co je vám do toho? Co jstevůbec zač?“

Milo jí podal svoji vizitku.

„Oddělení vražd? Co se sakra děje?“

„Takže vy o tom ještě nevíte.“

Napřímila se do maximální výšky, ale při její genetické dispozici to moc dramaticky nepůsobilo. „Kdybych

věděla, tak se vás neptám.“

„Miláčku, tohle je zvláštní situace…,“ spustil Myron Ballister.

Umlčela ho zvednutou dlaní. „Už ani slovo. Bůh ví, o co jim jde.“

„Mně jde o to, abych vyřešil vraždu, slečno Wrightová,“ řekl Milo. „Copak nejste zvědavá čí?“

„Povíte mi to tak jako tak,“ opáčila.

Mi – jednotné číslo. Ballister jako by byl vzduch.

„Někoho zabili?“ zeptal se. „Proboha.“

„Jo, přesně to slovo vražda obvykle znamená, zlato,“ opáčila Wrightová, aniž se na něj podívala.

Ballister se pořád tvářil mírně vykuleně. Ale neurazil se. Nejspíš byl přesvědčený, že se tady hraje vyšší

liga.

Medea Wrightová do Mila zabodla pohled. „Fajn, tak sem s tím.“

Počkal, až pronikavost jejího pohledu trochu ochabne, a pak řekl: „Vaše klientka Constance Sykesová.“

„Cože?“ vyjekla. Její hlas zněl jak drápy rozdírající satén. Kravaťáci na konci řady boxů odložili sklenice a

zadívali se na ni. Postarší pár se zarazil a přestal se cpát.

Přispěchala k nám Louella. „Je všechno v pořádku?“

Medea Wrightová na ni mávla, ať jde pryč. „O něčem diskutujeme.“

„No ovšem,“ utrousila servírka a odporoučela se.

„Povězte mi, co přesně se stalo,“ řekla Wrightová Milovi.

„Před pár dny doktorku Sykesovou někdo zabil.“

„To je šílené.“ Wrightová si vzala z kamenné misky na stole kukuřičnou křupku a zrychleně ji žvýkala jako

králík na metamfetaminu. Spolkla ji, ale vzápětí jako výkonná drtička sprovodila ze světa dvě další. Ballister na ni obdivně hleděl. Pak se obrátil k nám: „Chcete říct, že –“

„To je naprosto, naprosto šílené,“ nenechala ho domluvit.

„Naprosto,“ zopakoval po ní Ballister a chtěl ji vzít za ruku. Odtáhla se. „Kdo to udělal?“

„To se právě snažím zjistit,“ řekl Milo.

Wrightová se zamračila na mě. „A co tu dělá on?“

„Doktor Delaware s námi občas spolupracuje.“

„Vážně? A co dělá?“

„Poskytuje psychologické konzultace.“

„Jeho konzultace, ty já znám. Soud jimi obšťastňuje taky.“ Ušklíbla se. „Chcete mi říct, že jste ho čirou

náhodou měli na telefonu, když se soudní případ, kterého se účastnil, takhle… nepěkně zvrtl?“

„Víte, slečno Wrightová, doktor Delaware byl do téhle záležitosti zapojen už dřív. Úplně jiným způsobem.“

„Co tím myslíte? Přestaňte chodit kolem horké kaše a vymáčkněte se.“

Milo jí poskytl maximálně stručné a patřičně syrové shrnutí Conniina vražedného plánu.

Zůstala na něj zírat. „Cože? To je vyloučeno.“

Spustil znovu.

„Slyšela jsem dobře,“ zarazila ho. „Ale prostě tomu nevěřím. Je to příliš bizarní.“

„Jen tomu věřte, slečno Wrightová,“ řekl jí Milo.

„To je teda magořina,“ utrousil Ballister.

„Tvrdíte, že mu Connie vyhrožovala?“ zeptala se Wrightová.

Milo se k ní naklonil tak blízko, že se musela zaklonit. „Nemusíte ji hájit, slečno právničko. Teď už ji nikdok zodpovědnosti nepožene. Takže vy o celé záležitosti slyšíte poprvé?“

„No jistě! Co si o mně myslíte?“

„Třeba že odvádíte práci advokátky,“ opáčil. „Anebo jste aspoň přesvědčená, že to děláte. Cokoli vámklient řekne, je přece důvěr–“

„Ne když jde někomu o život, to je nehoráznost a urážka, jste naprosto…“ Ať už chtěla použít jakýkolivýraz, v poslední chvíli ho spolkla, třikrát se zhluboka nadechla a vydechla a položila dlaně na stůl.Ruměnec už se jí rozlil i pod půvabně tvarovanou bradu. Pokoušela se zklidnit dech, ale nedařilo se jí to.

Přecitlivělá, vznětlivá, bojechtivá žena – na takové nátuře se sice dají postavit jisté druhy kariéry, alezároveň člověka často psychicky ničí.

Otočila se ke mně. „Myslíte si o mně, že bych dopustila, aby se vám – nebo komukoli jinému – něcotakového stalo? To se mě tedy skutečně dotklo. Snad byste opravdu nevěřil, že –“

„Ani já, ani doktor Delaware v tuhle chvíli nevěříme ničemu, slečno Wrightová,“ přerušil ji Milo. „Jen mám

v popisu práce klást otázky.“

„Tak tady máte odpověď: neměla jsem s tím nic společného. A můžu vám svou bezúhonnost dosvědčit,protože když jsem zavadila o náznak hrozícího nebezpečí, dala jsem možnému cíli obratem vědět.“

„Connie vyhrožovala ještě někomu?“ zeptal jsem se.

„Nezašlo to tak daleko, aby –“ „Komu?“ Hlas mi zhrubl.

„Soudkyni Maestrové,“ odpověděla. „A já jsem ji na to neprodleně upozornila. Kdyby se mi Connie zmínila

o vás, dala bych vám vědět taky.“

„Upozornila jste soudkyni, ale policii ne,“ konstatoval Milo.

Zase zaťala ruce v pěst. „Teď poslouchejte vy mě. Neměla jsem povinnost upozorňovat nikoho na nic,protože ani nebylo jasné, jestli je to vůbec výhrůžka. Ale přesto jsem to udělala. I když jsem tím ohrozilasvé postavení v advokátní komoře. Proč? Protože nepostrádám morálku. A teď mi povězte, kdo moji

klientku zabil.“

„Co bylo na té výhrůžce soudkyni Maestrové nejasného?“ zeptal se Milo.

Prudce nasála dech. „Doktorka Sykesová neřekla, že chce soudkyni nebo komukoli jinému ublížit. Pouzavření případu mi zavolala. Aby si vybila frustraci, to je běžná reakce. A bylo pochopitelné, že zuří,protože rozhodnutí považovala za nespravedlivé. V tomhle jsem jí dávala za pravdu. Měla pocit, že soudní

systém selhal a dítě bude trpět. Nechala jsem ji, ať se vypovídá. Ať to ze sebe dostane. Čím déle mluvila,

tím byla rozčilenější a mezi řečí prohodila, že by nejradši někoho zabila. A hned vzápětí začala nadávatna soudkyni Maestrovou. Že proti ní byla od počátku zaujatá, že u soudu odmítala připustit jiný názor.Právě ta okamžitá asociace mě znepokojila.“

„Že mluvila o vraždě a vzápětí zmínila soudkyni,“ konstatoval Milo.

„Výborně, poručíku, už vám to dochází. O opravdovou výhrůžku tudíž nešlo. Ale přesto jsem soudkynivarovala, a jestli to není důkaz, že –“

„Jak soudkyně zareagovala?“

Wrightová si dokonalými zuby skousla horní ret. „Nechala jsem jí telefonický vzkaz.“

„A předpokládala jste, že se k ní dostane.“

„Nedoneslo se mi, že by se k ní nedostal.“

Nelogická úvaha. Zase mávla rukou, jako by odháněla mouchu. „Už vám nemám co říct.“

„Upřímně řečeno,“ pronesl Milo, „nepřišli jsme sem za vámi, ale za panem Ballisterem.“

Vědomí, že není centrem pozornosti, jí vneslo do tváře chmury.

„Takže kdybyste nás tu teď s panem Ballisterem nechala –“

„Mám odejít? Fajn! Tak já jdu!“ Milo ustoupil stranou a Medea Wrightová se kolem něj prosmýkla a

odkráčela.

„Ach jo,“ povzdychl si Myron Ballister.

„Nezlobte se, že jsme vám překazili rande,“ řekl Milo.

„Je jako ferrari, z nuly na stovku během… No nic. Co ode mě potřebujete?“

„Jak dlouho provozujete právnickou praxi?“ „Já? Teprve od letoška.“

„To jste si tedy pro začátek vybral případ.“

„Už jsem předtím nějaké měl,“ řekl Ballister. „Pár.“

„Taky šlo o opatrovnictví dětí?“

„Ne… Dopravní přestupky… Jednou řízení pod vlivem.“

„Takže se nespecializujete na rodinné právo.“

„Pořád se snažím zjistit, co mi nejlíp sedí.“

Milo se usadil na místo, odkud vstala Medea Wrightová. Já jsem obsadil zbývající místo v boxu. Ballister,

kterému se tím uzavřela ústupová cesta, pokukoval po misce křupek.

Milo ji odsunul mimo jeho dosah. „Kdo za vámi poslal Cherii Sykesovou?“

„To je důvěrné.“

„Vážně? Taková prkotina?“ Milo se k němu přisunul o kousek blíž.

„No dobře. Našla si mě na internetu, na Craigslistu. Mám tam inzerát.“ Ballister se ošil. „Začátky jsou

těžký.“

„Jasně, člověk se musí nějak odpíchnout, Myrone.“

„Když někdo chodil na Yale jako Medea, tak to má snazší.“

„Ale ten případ jste vyhrál,“ namítl jsem.

„Jo,“ řekl, jako by tomu sám pořád nevěřil. „Den poté mi Medea zavolala a já si říkal: Vždyť je po všem,

prohrálas, tak co po mně chceš? Ale chovala se jinak. Mile. Zeptala se, jestli se s ní nechci sejít. Že sizajdeme na večeři. Nechápal jsem to, ale řekl jsem si, proč ne?“ Zavilý úsměv. „Doufal jsem, že na nimoje vítězství udělalo dojem, že si mě třeba její právní kancelář chce pozvat na pohovor nebo tak něco.“

„Takže jste spolu večeřeli.“

„Moc dlouho ne.“ U Ballisterovy nordické pleti bylo zrudnutí dílem okamžiku. Na nose mu vyrazil pot.

„Říkal jsem si, že se mi to snad jenom zdá, vždyť sakra chodila na Yale.“

„Holka, která ví, co chce, Myrone,“ řekl Milo. „Máte kliku.“

„No jo.“ Ballister uvolnil strnulá ramena a usmál se. Stala se z nás prostě partička chlapů, co klábosí o

ženských. „Tvrdí, že ji to ke mně táhne, protože jsem takový kliďas a sympaťák. Oba její bývalí bylisviňáci.“ „Hodní kluci občas vyhrajou.“ „Já rád chodím spát s dobrým pocitem z toho, co jsem přes den udělal. Než jsem se pustil do studia práv,pracoval jsem pár let v neziskovce. Sociální služby, pomáhal jsem farmářům získávat dotace. Jestli se miněkdy povede splatit studentskou půjčku, tak se k té práci vrátím, ale jako advokát.“ „K záležitostem veřejného zájmu.“ „Medea tomu říká veřejný opruz. Občas je kapku… prostořeká.“

„Rád pomáháte lidem,“ nadhodil jsem, „takže když se na vás obrátila Cherie Sykesová…“

„Překvapilo mě to. Že si prostě našla právníka na Craigslistu. Řešit dopravní přestupky je jedna věc, i tořízení v opilosti bylo pro dotyčného první prohřešek – ale když jde o dítě? Upozornil jsem ji, že jsem nikdynic takového nedělal, že by si možná měla najít někoho zkušenějšího. Ale odmítla to, tvrdila, že ze mě

má dobrý pocit.“

Usmál se. „A nejspíš se jí zamlouvala i moje cena.“

„Naúčtoval jste jí něco?“ zeptal jsem se.

„Něco málo.“ Pokrčil rameny. „Není zrovna bohatá, viďte? Na rozdíl od sestry. Právě to mě trápilo – že sijejí sestra najme někoho, jako je Medea. Že šance nebudou vyrovnané.“

„Ale vy jste naštěstí měli na své straně zákon,“ poznamenal jsem.

„To mi taky došlo, když jsem si o opatrovnictví něco načetl. Ale jeden nikdy neví. Říkal jsem si, že Reehlavně nesmí působit jako zločinec nebo blázen. Ani jedno z toho není – je hrozně milá, nemám pravdu,doktore? Ale u soudu člověk stejně nemá jistotu. Když jsem pracoval v té neziskovce, vídal jsem spoustunelogičností, spoustu svinstva, se kterým člověk nic nenadělal, protože soudce prostě rozhodl, a basta.Když jsem zjistil, že náš případ bude posuzovat soudkyně Maestrová, snažil jsem se o ní zjistit co nejvíc,ale nepochodil jsem. Případy opatrovnictví do té doby skoro nedělala, spíš tahanice o dědictví, poručnictví

nesvéprávných a tak. Takže jsem nevěděl, na čem jsme. Každopádně díky za váš posudek, doktore

Delaware. Moc nám pomohl.“

„Connie si to rozhodně myslela,“ poznamenal Milo.

Ballister nakrabatil čelo. „Z toho jde hrůza. Connie mi připadala divná – ale že by až takhle?“

„Jak divná?“

„Prostě nereagovala normálně. Jako by byla zčásti člověk a zčásti robot.“

„Kyborg.“

To slovo Ballister zřejmě neznal. „Třeba.“

„Byla divná,“ zopakoval Milo. „A teď ji někdo zabil, Myrone.“

„To je fakt síla.“

Proplula kolem nás Louella a usilovně se snažila nevěnovat nám pozornost. „Promiňte,“ zavolal na ni Milo.

Zastavila se a pootočila se k němu. „Přejete si?“

Vytáhl peněženku a odpočítal několik bankovek. „Nezlobte se, že tady zabíráme místo, a omluvte tu

scénu, co ztropila moje dcera. Tímhle se to snad spraví.“

Vzala si od něj peníze a mlčky je přepočítala. „To je moc.“

„Je v tom zahrnuto, co si ti dva objednali a co jsme si my neobjednali.“ „To jste nemusel,“ namítl Ballister.

„Víte to jistě?“ řekla Louella. „Tohle je hrozně moc.“

Milo ji poplácal po ruce. „Jistěji už to nejde.“

„Vy jste anděl,“ řekla a odporoučela se. Cestou si urovnávala kořist do hraničky.

„To od vás bylo pěkné, člověče,“ řekl Ballister. „Ale fakt jste za mě nemusel –“

„Já už jsem splatil studentskou půjčku dávno, Myrone. A teď si popovídáme o Ree Sykesové.“

Ballister poklepával prsty o sklenici. „Neberte to jako urážku, ale jestli si myslíte, že když zaplatíte –“

„Není to něco za něco, Myrone. Jen mi povězte, co mi povědět můžete.“

„Vím, že děláte svou práci, ale byla to moje klientka a já nesmím –“

„Nezajímají mě věci, které se týkají té žaloby. Jen to, jaký měla vztah k sestře.“

„Jaký měla vztah… Proboha, to ne, snad tím nemíříte tam, kam si myslím.“

Milo mlčel.

„To nepřipadá v úvahu,“ prohlásil Ballister. „Je to ta nejmírumilovněší osoba, jakou jsem kdy potkal.“

„Možná, ale stejně si s ní potřebuju promluvit. A bohužel někam odjela.“

„Proč by to dělala?“

„Dobrá otázka, Myrone.“

„No, já o tom nic nevím.“

„Nezmínila se vám, že se chystá vyrazit na cesty?“

„Ne, vůbec. Odjela i s dítětem?“

„Samozřejmě.“

„Tak třeba jela na dovolenou. Odpočinout si po tom stresu.“

„Hned po sestřině vraždě.“

„Ne, to je prostě vyloučeno,“ zavrtěl hlavou Ballister. „Nemá v sobě ani špetku agresivity.“

„Nepochybuju, že na vás tak působila, ale já dělám tuhle práci už hodně dlouho, a přesto mě každou

chvíli něco překvapí.“

„Tohle by teda bylo překvapení jako hrom. To si prostě neumím představit.“

„Co když se bála, že ji Connie zase požene k soudu?“

„Čekala, že se to sta– Sakra, zapomeňte, že jsem něco řekl.“

„Myslela si, že ji sestra znovu zažaluje.“

„Myslela si, že je to docela dobře možné. Slíbil jsem jí, že ji budu zastupovat a že zase vyhrajeme. A že

Medea – do prdele…“

„A že Medea už Connii zastupovat nebude?“

Ballister zaúpěl. „Nikomu to neříkejte, nebo jsem v háji.“

„Neřeknu, Myrone.“

„Jo, Medea tvrdila, že už toho má dost, a že jestli se na ni Connie zase obrátí, odkáže ji na někoho jiného.

Protože ten případ je předem prohraný. Takže vidíte, že Ree se neměla čeho bát.“

„Jenom další koňské dávky stresu.“

„Ale stejně… Je jako… jehňátko. Když jsem ji byl vyzpovídat u ní doma, našla pavouka a opatrně ho

zvedla a vynesla ven.“

„Květinové dítě,“ poznamenal Myron.

„Přesně tak.“

„Třeba jako Mansonova Rodina?“

„Proboha… Heleďte, já vím, že děláte svou práci, ale věřte mi, že Ree sestru nezabila. Vsadil bych na to

krk.“

Najednou mluvil jiným hlasem – hlubším, odhodlanějším, jako by v něm zapracovaly hormony a zocelilyho. Pokud si to osvojí, třeba se z něj časem stane zdatný bojovník v soudní síni.

„Já si na sázky moc nepotrpím, Myrone,“ řekl Milo. „Já potřebuju fakta. Ree by pomohlo, kdyby ji někdopřesvědčil, ať si se mnou promluví, abych ji mohl jako podezřelou vyloučit. Netušíte, kam se poděla?“

„Ne.“

„A kdybyste to věděl, prozradil byste nám to?“

„Nejspíš ne,“ řekl Ballister. „Jsem k vám upřímný.“

„To je nejlepší přístup, Myrone.“

„Ani ne, detektive. V opravdovém světě s tím člověk moc nepochodí. Ale těžko se to odnaučuje.“

Milo Ballisterovi poděkoval za čas, který nám věnoval, a ten s úsměvem opáčil: „Není zač. Hodně štěstí.“

Jenže my jsme se neměli k odchodu. Jeho úsměv povadl a pod levým uchem mu začalo poškubávat ve

svalu. Sklouzl pohledem k nedojedenému jídlu, pohrával si se skleničkou margarity. Zvedl ji, zakroužil

ledem a pak se přinutil k dalšímu úsměvu a zeptal se: „Co ještě?“

„Connie ve svém prohlášení zmínila dva hudebníky, které považovala za Rambliny možné otce,“ řekl jsem.

Ballister ty materiály četl, a bůhvíkolikrát. Ale nereagoval.

Zatlačil jsem na něj: „Co vám k tomu Ree řekla?“

„Neprobírali jsme to spolu.“

„Ne?“ zapochyboval jsem.

„Nebylo to relevantní,“ prohlásil Ballister. „A vy jste to nejspíš taky nepovažoval za podstatné, jinak byste

to zmínil ve svém posudku.“

„Dobrý postřeh.“

Usmál se. „Občas se mi nějaký povede.“

Přisunul jsem se k němu blíž. Chtěl ucouvnout, ale neměl kam. Zase se chopil skleničky.

„Prozradila vám Ree, kdo je Ramblin otec?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Jednou jsem se jí na to zeptal, protože jsem si myslel, že by jí to třeba mohlo pomoct.

Odmítla mi to prozradit, a tak už jsem nenaléhal.“ „Jak by jí to podle vás mohlo pomoct?“

„Že není na děcko sama,“ odpověděl. „Kdyby otec byl slušný člověk. A kdyby s ním vycházela v dobrém,

naznačovalo by to stabilitu a taky by rázem byli dva proti jedné.“

„Jenže Ree se nenechala přesvědčit.“

„Tvrdila, že to není důležité.“

„Anebo možná otec není moc slušný člověk.“

„To netuším. Ale vyhráli jsme, tak co na tom sejde?“

„Teď Ree zmizela…“

„Má na to plné právo,“ opáčil Ballister. „Žijeme ve svobodné zemi.“

„Jistě, Myrone,“ řekl Milo. „Ale kdyby se vám ozvala…“

„I kdyby to udělala, nemůžu vám to říct.“

„Ani kdyby to bylo pro klientčino dobro?“

„Ani v takovém případě,“ prohlásil Ballister. „Je to jen na ní.“

„Mluvíte jako správný advokát. Hodně štěstí.“

Ballister pozvedl sklenici. „Vám taky.“

Pořád jsme se neměli k odchodu. Ballister se zatvářil rezignovaně. Napil se a cucal ledovou kostku.

„Štěstí budeme potřebovat, Myrone,“ řekl Milo. „A ještě na něco se vás potřebuju zeptat. Kde jste byl

předminulý večer, asi tak od půl osmé?“

„Já?“ podivil se Ballister. „To… to si snad děláte legraci.“

Milo mlčel.

Mladý právník potřásl hlavou. „To je na budku… No dobře, klidně vám povím, kde jsem byl… Kdy

přesně?‘“

Milo mu to zopakoval.

Ballister se ošil. „To jsem byl nejspíš s Medeou.“

„Nejspíš.“

„Byl jsem s ní. Stoprocentně. Stačí?“

„Celou noc?“ Zase zrudl. „Jo.“

„Dosvědčí vám to?“

„Doufám,“ řekl Ballister.

„Ale jistě to nevíte?“ zeptal se Milo.

„Mohla by z toho mít potíže.“

„Proč?“

Ballister šťouchl do sklenice a o kousek ji poodsunul. „Je ještě pořád vdaná za svého druhého bývalého.

Ten bídák se z ní při rozvodu pokouší vytřískat co nejvíc a hledá, co by proti ní použil.“

„Její nevěra by mu pomohla.“

„Jeden nikdy neví. Každopádně vám říkám pravdu. Strávili jsme spolu celou noc. Odešel jsem od ní asi v

šest ráno. Má v budově vrátného, takového chlapa v červené bundě, ten mi to může dosvědčit.“

„Kde Medea bydlí?“

„V Century City.“ Ballister nám nadiktoval adresu. Bylo to v lepší čtvrti, kde se nacházejí hlídané obytnékomplexy. Vtom se od dveří restaurace ozval ruch a všichni tři jsme se ohlédli. Dovnitř vcházelo šestnových hostů. Hromotluci se žlutými stavbařskými přilbami v ruce.

„S tímhle místem to jde s kopce,“ zamumlal Ballister.

Milo řekl: „Takže jste byl s Medeou celou noc až do rána, ale možná vám to nedosvědčí.“

„Její vrátný ano.“

„To je dobrý začátek, Myrone. Důkaz, že jste se v tom domě pohyboval ráno. Ale stejně bychom radšislyšeli přímo od Medey, že jste u ní strávil celou noc.“

Ballisterovi ztvrdl pohled. „Víte co? Medea vám to dosvědčí, nebo se fakt naštvu. A z toho by pro ni mohlykoukat ještě větší potíže.“ Najednou vypadal úplně jinak. Jako by zdrsněl, zestárl a stal se hráčem, sekterým je třeba počítat.

„No teda, amigo,“ zasmál se Milo. „Uvažujete jako právník.“

Před restaurací prohodil: „Jeho i její alibi. To je mi ale romantika.“

„Máš pochybnosti?“ zeptal jsem se.

„Vrátní žijí z úplatků, ale ne, nemám. Ani jeden z nich neměl důvod Connii odpravit.“

Zamířili jsme k autu. Milo si kontroloval vzkazy. Přišel mu jenom jeden, ale důležitý – od technikůprohledávajících Reein byt. „To jsou mi věci. Máte ponětí, čí je? Jo, jasně, udělejte to. Čím dřív, tím líp.

Díky.“ Cvak.

„Technici našli na koberci u skládací postele podezřelou červenou šmouhu. Maličkou, ani ne půlcentimetru v průměru, ale potvrdilo se, že je to lidská krev. Skupina nula pozitivní. Tu má spousta lidí, aletřeba mezi ně patří i Connie. Uvidíme.“

Zavolal ke koronerovi a promluvil si s asistentem patologa, který prováděl pitvu. Ukázal mi vztyčený palec.

„Nula pozitivní.“

„Nechci ti házet hračky do kanálu, ale Ree je Conniina sestra, klidně může mít stejnou skupinu,“ upozornil

jsem. „A lidi doma v bytě krvácí každou chvíli.“ „Jako terapeut teda za moc nestojíš… Jo, jasně, uvidí se až podle Conniiny DNA. Požádal jsem opřednostní analýzu, což znamená, že bych mohl mít výsledky zhruba za týden. Jestli se bude shodovat,tak už mi Reeina krevní skupina může být ukradená.“

„Hodně štěstí.“

„Myslíš to vážně?“

„Proč by ne?“

„Protože by to znamenalo, že tvoje pacientka je vražedkyně.“

„Už jsem na světě dost dlouho, abych se uměl smířit s tím, že mě někdo oblafnul.“

Pousmál se. „Stává se ti to běžně, anebo jenom často?“

„Nekoleduj si.“

Cestou v autě prohodil: „Je načase pořádně si posvítit na ty potenciální tatínky. Začneme od Melandrana,protože má čistý trestní rejstřík a mohl by být ochotnější spolupracovat s úřady, jak se říká. Co v tékapele dělá?“

„Hraje na doprovodnou kytaru a zpívá.“

„Takže frontman. Možná si to po koncertech rozdává s Ree v zákulisí?“

„Co je důležitější: když u mě Ree byla, hlídal jí Ramblu,“ řekl jsem.

„Máma poprosila tátu o pomoc… Zpěvák, říkáš? Třeba nám zazpívá.“

William „Winky“ Melandrano bydlel na východním okraji Severního Hollywoodu, nedaleko nóbl čtvrti

Toluca Lake. V ulici nerostl jediný strom, ale nenápadné činžáky působily přívětivě.

Milo cestou zjistil, jakým autem Melandrano jezdí – měl na sebe registrovaný pouze třináct let starý Ford

Explorer, který měl v době pořízení šedou barvu. Našli jsme ho zaparkovaný za domem. Pořád byl šedý,

přímo volal po umytí a uvnitř se povalovaly prázdné kelímky, krabičky od jídla, staré noviny a zmačkané

oblečení.

„Rozhodně netrpí obsedantně kompulzivní poruchou,“ utrousil Milo. „Fajn, jdem se na Winkstera mrknout.

Když bude potřeba prolomit ledy, můžete si navzájem vyměňovat kytarový rify.“

Zabroukal prvních pár tónů písničky „Smoke on the Water“ a zamířil zpátky ke vstupním dveřím.

„Nech si prodloužit vlasy a máš novou kariéru zaručenou,“ rýpl jsem si.

„Jo, pokud přijde do módy, aby vokály zněly jako husí prdy.“

Dole bylo odemčeno, do bytů se vstupovalo ze společného schodiště. Na zvonění u Melandranova bytu

jsme se nedočkali odezvy. Milo stiskl zvonek ještě několikrát, zabouchal na dveře, ale pořád nic. „Kdyby

byl život snadný, tak bysme zlenivěli,“ utrousil. „Vizitku mu radši nenechám, co když Ree pomáhá s

útěkem.“

Když jsme se obraceli k odchodu, objevila se nad schody žena s malým klučinou. Když nás uviděla,

zarazila se a zvědavě si nás prohlédla, pak opatrně sešla o kus níž a zase se zastavila.

Mladá Latinoameričanka s vlasy do pasu, na sobě stejnokroj, jaký nosí zdravotnický personál. Děcku byly

tak čtyři nebo pět, mělo na sobě tričko s logem skupiny Los Lobos, které mu sahalo až ke kolenům,

ohrnuté džíny, dětské botasky. Žena si stoupla před něj; instinktivně ho chránila.

„Dobrý den, madam, policie,“ oznámil jí Milo a vzápětí ji obšťastnil nejvřelejším úsměvem, jaký umí, a

předvedl jí odznak.

„Winkyho hledá policie? Jak to?“ zeptala se. Na stejnokroji měla připíchnutou jmenovku s logem

lékárenského řetězce a jménem vyvedeným v kurzívě. L. Vegová.

„Potřebujeme s ním mluvit.“

„Provedl něco?“

„Ne, madam.“

Vypadala, že se jí ulevilo. „Není doma, odjel.“

„Kdy?“

„Asi předevčírem. Víte jistě, že nic neprovedl?“

„Vážně si s ním potřebujeme jenom promluvit,“ řekl Milo. „O jedné jeho kamarádce, která je nezvěstná.“

„Aha. Ptám se, protože mi občas hlídá Carlose. Připadá mi naprosto v pohodě.“

„Ke starostem není důvod, paní… Vegová.“

„Lourdes.“ Podívala se na chlapce. „Slyšels to? Kvůli panu Winkymu si nemáme dělat starosti, hijo.“

Carlos začal boxovat do vzduchu.

„Takže Winky předevčírem odjel,“ řekl Milo.

„Asi jo,“ přitakala Lourdes Vegová. „Šla jsem ho poprosit, jestli by mi nepohlídal Carlose, a nebyl doma.“

„Takže jste ho neviděla odjíždět?“

„Ne. A když jsem nesehnala hlídání, zůstala jsem doma.“

„Hlídá vám Carlose pravidelně?“

„Obracím se na něj, pokud nemá čas moje máma. Je to nejjednodušší, když bydlí hned vedle. Hraje

Carlosovi na kytaru a taky ho učí hrát… Máš rád kytaru pana Winkyho, že jo, hijo?“

Chlapec s vážným výrazem přikývl. Uštědřil vzduchu pár dalších boxerských úderů. Pokukoval po Milovi,jako by měl sto chutí na nějakou kulišárnu. Když se na něj Milo usmál, rychle se schoval za matku. „Winky tvrdil, že Carlos má talent, ale že mu napřed musí poporůst prsty,“ řekla. „Uděláš to, že jo, hijo,

necháš si poporůst prsty, abys mohl hrát jako pan Winky?“

Žádná reakce.

„Takže je dobrý soused?“ zeptal se Milo.

„To rozhodně. Je milý a neobtěžuje.“

„Kdy přesně jste k němu šla a zjistila, že je pryč?“

„Bylo to večer… Tak v devět? Měla jsem dvojitou směnu, vyzvedla jsem Carlose ze školky, asi v osm jsem

dorazila domů, navečeřela se, Carlos usnul. Říkala jsem si, že bych si mohla vyrazit s kamarády – Carlos

bude spát, Winky se u mě může dívat na televizi. Mám na kabelovce víc programů než on.“

„Jeho auto tu pořád parkuje.“

„Vážně?“

„Šedý Ford Explorer, stojí za domem.“

„Jo, ten je jeho,“ přisvědčila. „V tom případě nevím…“

„S kým se přátelí?“

„S ostatními z kapely – má kapelu, navlékají se do kostýmů.“

„Do kostýmů?“

„Aby to mělo retro-šmrnc – příčesky, kůže.“ Uchechtla se. „Asi je to pro ně něco jako uniforma.“

Popotáhla se za látku blůzy. „Já ji v lékárně musím nosit taky, tak co.“

„Jmenují se nějak ti ostatní muzikanti?“

„Hm… Myslím, že jeden je Chuck a další… Morris?“ „Že by Boris?“

„Možná. Nikdy jsem s nimi nemluvila, jenom jsem je viděla vyzvedávat Winkyho. Všichni měli obří háro,takže jsem usoudila, že jedou do práce. Hrajou v klubu, Winky mě zval, ať přijdu, že to budu mít

zadarmo.“

„Byla jste tam někdy?“

„Ne, dvakrát týdně mám v lékárně dvojitou směnu, Carlosův táta je v Afghánistánu, takže jsem na

všechno sama. Pomáhá mi máma, ale ta taky chodí do práce.“ „Takže máte práce nad hlavu.“

„Někdy bych si je zašla poslechnout, určitě jsou fajn. Jenže nechci na takové místo brát Carlose, a kdyžbude Winky hrát, tak mi ho nepohlídá. Takže budu muset počkat, až bude mít máma celý večer volno, ata poslední dobou taky mívá dvojsměny. Dělá ve výrobně uzenin ve Vernonu.“

„Platíte Winkymu za hlídání?“

„Nabízela jsem mu to,“ řekla. „Odmítl si cokoli vzít. Tvrdil, že nemá děti a vždycky si přál kluka. Že jeCarlos bezva, že má talent a že z něj udělá muzikanta.“ Sáhla za sebe a něžně klučinovi pocuchala vlasy.

„Že je to tak, Carlito? Že z tebe bude muzikant?“

Vážné přikývnutí.

„Víš, co to znamená mít talent, hijo?“

„Že hraju dobře.“

„Přesně tak.“ Sklonila se k němu a dala mu pusu na tvář. „Jsi přímo génius, ty můj kluku chytrá.“

Carlos se ošil. „Mám hlad.“

„Dobře, dobře… Tak na shledanou, pánové.“

„Ještě jedna otázka,“ zarazil ji Milo. „Měl Winky nějakou dámskou společnost?“

„Nikoho jsem tu neviděla.“ Našpulila pusu. „Ale takový není, to zas ne. Aspoň si to nemyslím.“

„Jaký?“

Přiložila si k puse dlaň a pohybem rtů naznačila gay.

„Líbí se mu holky.“

„Nic nenasvědčuje opaku,“ řekla Lourdes Vegová. „Jenom učí Carlose hrát na kytaru. Nechcete mi snad

naznačit, že bych se měla strachovat?“

„Vůbec ne.“

„To je dobře. Připadal mi úplně v pohodě. Matka to pozná.“

V autě Milovi pípla textová zpráva. Přečetl si ji a zamračil se.

„Od Binchyho. Objevili auto Ree Sykesové – na parkovišti u nádraží Union Station, podle parkovacího

lístku tam stojí od večera, kdy umřela Connie. Jestli zaplatila v hotovosti, tak ji nevystopujeme. Mělamotiv, načasování sedí, očividně vzala roha a nádavkem ta krev u ní v bytě… To mluví samo za sebe,

amigo.“

Přešel jsem to mlčením.

Nastartoval. „Přesně tohle jsem potřeboval – máma a mrně míří vlakem bůhvíkam. Nejspíš i s dobrákemWinkym, jelikož se vypařil ve stejnou dobu. To pomalu vydá za test otcovství.“

S jednou rukou na volantu zavolal Seanu Binchymu a poručil mu, ať zůstane na nádraží a ukazujefotografie Cherie Sykesové a Williama Melandrana získané od dopravní policie všem prodavačům lístků,portýrům a ostraze. „Mají bezpečnostní kamery, ale hemží se tam tolik lidí, že to asi nebude k ničemu.Jestli nic nezjistíš, Seane, dej si obří steak na účet strejdy Mila a pak se vrať na nádraží a vyzpovídej lidi z

večerní směny. Prostě se do toho pořádně opři. Když budeš potřebovat pomoc, přizvi si Reeda. Jestlinemůže, tak někoho jiného.“

Zavěsil a přidal plyn. Já jsem prohodil: „Ree to tajemství celé roky tutlala, ale teď Melandranovi konečně

vyklopila, že je táta.“

„Proč až teď?“

„Kdo ví?“

V duchu jsem si říkal: Vytvářejí novou rodinu.

„Udělala to, i když hrozilo, že se Winky naštve, že to před ním tak dlouho tajila,“ rozvíjel teorii Milo.„Možná zariskovala, protože od něj potřebovala pomocnou ruku při takové menší vraždičce.“

„Myslíš, že odpravili Connii společně?“

„Proč by ne? To, co jsme našli na místě činu, by týmové práci odpovídalo. Ree zaťuká sestře na dveře,řekne jí, že si s ní chce popovídat, dohodnout se na nějakém přátelském urovnání. Connie jí otevře, a než

se naděje, má ve dveřích Melandrana a ten ji bodne do břicha. Connie se svalí na zem, Melandrano jidorazí jejím vlastním páskem. Všechno jde jako po másle, Connie se nestačí bránit, proto v bytě nenížádná paseka. Dítě nejspíš celou dobu sedí venku v autě. A pak rodinka vezme do zaječích – cestujínalehko, protože chtějí, aby se po nich slehla zem.“

Hlavu jsem měl plnou různých „co když“. V úsudku se dá udělat tolik chyb…

První a největší byla ujmout se absurdního případu a málem kvůli tomu přijít o život.

Milo si zamnul ruce. „Pojďme té šťastné rodince prázdninový výlet překazit.“

Zastavil, zase se chopil telefonu a vyhlásil pátrání po Cherii Sykesové a Williamu Melandranovi. Pak znovu

zavolal Binchymu a poptal se ho, jak pokročili s Reeiným vozem.

Prý se v něm našlo pár otisků prstů, ale žádné známky ničeho podezřelého. Nechají vůz odtáhnout dolaboratoře, kde ho podrobí důkladnější prohlídce. Jakmile otisky zaevidují, začnou je porovnávat s

databází.

Milo si zastrčil telefon do kapsy. „Zatkli ji za malichernosti, a navíc v době, než vznikla centralizovanádatabáze. A Melandranovy otisky v systému vůbec nemáme. Škoda, rád bych si potvrdil, že v tom autěbyl, abych položil základy konspirační teorie.“

„Pošli někoho sejmout otisky ze dveří jeho bytu a uvidíš, jestli se budou shodovat,“ nadhodil jsem.

Podíval se po mně. „Kdybys nebyl tak nápomocný, tak bys mě štval.“ Zavolal do laboratoře a pak seobrátil zpátky ke mně. „Za pár hodin k Winkymu někdo zajede, díky, profesore. A teď si zkusímepopovídat s tím šťastlivcem, co není otec, a uvidíme, jestli nám má co říct.“

Bernard „Boris“ Chamberlain bydlel na Franklinově, jen kousek od jejího západního konce. Bylo to srdceobytné části Hollywoodu, všehochuť omšelých činžáků s byty ke krátkodobému pronájmu a kdysihonosných budov z dvacátých let, teď v různém stadiu zchátralosti.

Chamberlain obýval jednu z nich – fantaskní pětipatrový dům se spoustou věžiček a vanilkovou omítkou,pojmenovaný Le Richelieu, jak hrdě hlásal krasopisný neón nad dvojitými prosklenými dveřmi v

mosazném rámu.

Vstupní hala se zaoblenými rohy a štukovými ozdobami pod šest metrů vysokým stropem evokovalaspolečenskou místnost starého zámořského parníku. Na omítce se rýsovaly vlhké fleky. Chromovaný lustrnesvítil. Zkrabatělou hnědou tapetu zdobil vzor s květy kaly. Šedivý koberec byl neumětelsky poskládaný z

různých odřezků.

Žádný vrátný, žádná ostraha. Na obou výtazích s mosaznou klecí visela cedule Mimo provoz. Ze seznamu

nájemníků zavěšeného mezi výtahy jsme zjistili, že B. Chamberlain obývá byt číslo 405.

Vydali jsme se po schodech nahoru.

Jelikož linoleum, zdi i dveře měly barvu popela, člověku při cestě do čtvrtého patra připadalo, jako by sesápal přerostlým olověným potrubím. Když Milo zaťukal na Chamberlainův byt, zevnitř se neutrálním

tónem ozvalo „Moment.“

Po chvilce nám otevřel muž ve středním věku, holohlavý až na věneček šedých vlasů spletených dotřiceticentimetrového copánku, který mu visel přes levé rameno. Měl tvarohovitou pleť, jeho rysy působily

masitě a přisraženě. Mohutný trup vratce balancoval na podivně vychrtlých nohou. Měl na sobě černoumikinu s ustřiženými rukávy, aby neomezovala v pohybu paže zvíci kmenů, pyžamové kalhoty z hnědéhosametu a na nohou žabky. V šeru za ním se rýsoval držák s činkami, vzpěračská lavice, dvojice baskytar a

malý oranžový zesilovač.

„Pan Chamberlain?“ zeptal se Milo.

„Jo.“

„Policie.“

„No to to trvalo. Ti pitomečci bydlí tamhle,“ ukázal ohnutým palcem doprava.

„Pitomečci?“ zopakoval po něm Milo.

„Neřekli vám, o co přesně kráčí? Jsou to feťáci. Bydlí ve čtyři sta devítce. Zazobaný děcka, chodí si tamšlehnout a přespat. Nosí značkový hadry a maj takovou tu zahnilou pleť, připomínají kostlivce.“

Milo mlčel.

„Vím, že se jmenujou Cat a Jeremy, tak se navzájem oslovujou. V seznamu nájemníků stojí jenom Cat.“

Založil si obří paže na balvanovité hrudi.

„Čím vás obtěžují?“ zeptal se Milo.

„Čím? Pořád tím samým, nedaj si pokoj,“ odpověděl Chamberlain. „Co se sem nastěhovali, je to peklo.Celej den si někde sháněj fet a perou to do sebe, přivalí se sem ve tři, ve čtyři, v pět ráno, spletou simoje dveře se svejma, pokouší se je otevřít, páčí za ně a pochopitelně mě probudí. Firma, co tenhle brloh

spravuje, je k ničemu. Tak jsem zavolal vám, vy jste sem poslali strážníky, jenže než dorazili, byl klid.Zaklepali tomu póvlu na dveře, žádná reakce. Tvrdili, že se nedá nic dělat. Jeden se choval pěkněarogantně, snažil se mi naznačit, že jsem paranoidní. Doslova mi řekl: ,Když žijete na takovýmhle místě,tak musíte s takovejma věcma počítat.‘ Co se stalo teď? Že by konečně někoho napadli nebo tak něco?“Odfrkl si. „Cat a Jeremy… Žijou z peněz rodičů a všechny si je akorát píchaj do žíly.“

„Kvůli tomu jsme nepřišli, pane Chamberlaine.“

„Ne? Prokristapána, tak kvůli čemu?“

„Mohli bychom jít dál?“

„Proč?“

„Nepřipravíme vás o víc než o pár minut.“

„O co jde?“

„O Cherii Sykesovou.“

Přimračil se. „O Cherii? Stalo se jí něco?“

„Mohli bychom jít dál?“

Chamberlain ztěžka svěsil paže. „Tak o co jde? Panebože, neříkejte mi, že se stalo něco zlýho, takhlezrána je na špatný zprávy ještě brzy.“

„Nic se jí nestalo, pane Chamberlaine. Pustil byste nás dovnitř? A postarám se, aby se někdo podíval na tyfeťáky.“

„Cat a Jeremy,“ zopakoval Boris Chamberlain. „U takovejch ničemů je jen otázka času, než něco

provedou, že jo?“

Milo přikývl. A udělal krok směrem do bytu.

Chamberlain se ani nehnul.

Milo ukázal za něj.

„No dobře,“ kapituloval Chamberlain. „Ale není, kde si tam sednout.“

Nelhal – v obýváku nebyl žádný nábytek a kuchyň vypadala nepoužívaně. Na kuchyňské lince se tísnilyláhve s proteinovým nápojem a mixér. Okno bylo zastíněno roletou. Slabá žárovka zavěšená od stropuvrhala mdlé, pochmurné světlo.

Jedna baskytara byla čtyřstrunná Fender Precision, která působila téměř starožitně, a druhá šestistrunnáAlembic. Kvalitní nástroje, a stejně tak zesilovač Bassman v rohu. Na čince měl Chamberlain naloženopřes sto třicet kilo, nepočítaje váhu tyče. Hnědá koženka na vzpěračské lavici byla potrhaná a plná fleků

od potu.

Místnost zaváněla usilovnou námahou.

„Nejsem zařízen na hosty,“ omluvil se Chamberlain. „Tak o co jde s Ree? Teda s Cherií.“

„Kdy jste ji naposledy viděl?“

„Naposledy… Už to bude pár týdnů. Proč?“

„A co Williama Melandrana?“ „Winkyho? Co je s ním?“

„Zdá se, že oba odjeli z města. Možná společně.“

„Odjeli z města? To určitě ne. Proč by to Winky dělal? Každý pondělí hrajeme… Máme kapelu. Proč by

odjížděli?“

„Doufali jsme, že nám to třeba povíte vy.“

„Já? Slyším o tom teprve od vás. Víte to vůbec jistě?“

„Jaký je mezi nimi vztah?“

„Mezi Ree a Winkym? Jsou kamarádi. Všichni jsme kamarádi. Známe se hrozně dlouho, už od školy. Proč?O co kráčí?“

„Takže pokud víte, nebyl mezi nimi intimní vztah?“

„Intimní?“ Zase si založil paže a opřel si je o hrudník. Znělo to, jako když v řeznictví pleskne o zeďvepřové plecko. „O tomhle se s vámi bavit nebudu.“

Milo místo odpovědi vytáhl mobil. Vybral jméno z adresáře a pak řekl do mluvítka: „Ahoj, Petro, tady Milo.Poslyš, zrovna jsem na tvém písečku a mám tu občana, kterému se nezamlouvá, že se mu od hochů v

modrém nedostává služeb, na které má nárok.“

Shrnul jí Chamberlainovy strasti s Cat a Jeremym. „Jo, Scotta znám, ten bude prima. A co ty víš, možná ti

tím ušetřím práci – není nad prevenci. Tihle dva vypadají na potížisty první třídy.“ Borisi Chamberlainovi během toho telefonátu poklesla čelist. „Petra Connorová pracuje tady v Hollywoodu jako detektiv,“ vysvětlil mu Milo. „Na oddělení vražd – ale

předá informace detektivovi z protidrogového jménem Scott Perugia. Je dobrý. Osobně vás kvůli vašimsousedům kontaktuje. Pokud vás to neuspokojí, zavolejte mi.“ Podal Chamberlainovi svoji vizitku. „Dobře… Díky.“ Chamberlain se na vizitku podíval. „Vy jste taky z oddělení vražd. Co se děje?“ „Dostaneme se k tomu, ale napřed mi odpovězte na otázky. Měl pan Melandrano intimní vztah s Ree

Sykesovou?“

„Jestli to spolu někdy dělali?“ Chamberlainova tvarohovitá tvář zrůžověla. „Jasně, ale to bylo už dávno.Vlastně… Ále nic.“ Poklepával špičkou nohy o zem.

„Ree byla vaše oddaná fanynka?“

„Nehledejte v tom nic lechtivýho. Všichni jsme se znali, občas jsme společně cestovali.“ Chamberlainpřimhouřil oči. „Takže tohle si myslíte? Že se ti dva vypařili, protože spolu něco mají? To rozhodně ne –kdyby jo, věděl bych o tom. Co se sakra děje? Mám ty lidi rád, jestli se jim něco stalo…“

„Víte o Reeiných problémech se sestrou?“

„S Connií? Že jí chtěla ukrást dítě? Je to nehorázná mrcha, odjakživa byla. Kvůli tomu, že je inťoška,přece ještě nemusí ponižovat ostatní.“

„Předváděla, jak je chytrá?“ zeptal jsem se.

„Vyloženě se naparovala. Nebavili jsme se s ní. Nikdo se s ní nebavil, byla samotářka. A byla mnohemstarší než my. Pak zničehonic Ree přijde celá schlíplá, jako by jí někdo umřel, a když se jí ptáme, co sestalo, řekne, že se jí Connie pokouší ukrást dítě. Ree to děcko miluje, udělala by pro něj první poslední –a Connie si troufne tvrdit, že je nezpůsobilá starat se o něj? Kecy. Jenže Connie má prachy, takže můžeRee mučit, tak ten náš slavnej systém funguje.“

„A Ree se bojí, že to ještě neskončilo,“ nadhodil jsem.

„Vy se jí divíte? Už to, že ji Connie vůbec hnala k soudu, je zákeřnost. A nechat ji finančně vykrvácet, aby

to nakonec musela vzdát?“ „Surovost.“

„Zákeřnost.“

„Winkyho to taky trápí?“

„Nás všechny, to snad dá rozum. Ree je prima ženská. Má srdce na správným místě.“ Rozpletl ruce a

rozhodil je do stran.

„Ree vychovává dítě sama a teď se nádavkem musí vypořádat s Connií,“ konstatoval jsem.

„Zákeřnost,“ zopakoval.

„Co otec dítěte?“

„Co je s ním?“

„Kdyby měla partnera, bylo by to pro ni snazší.“

„No jo. Jenže nemá.“

„A vy netušíte, kdo je otec?“

„Ree nám to nikdy neřekla.“ „Connie měla své teorie.“

„Jo?“

„V žalobě zmínila dvě jména,“ řekl jsem.

„Jo?“

„Ale vy nemáte nejmenší tušení.“

„Co se mi snažíte naznačit?“

„Connie v soudních dokumentech uvedla jako možné otce Winkyho a vás.“

Růžová barva se změnila v ruměnec. „To jsou kecy! Úplná blbost. To děcko se narodilo před… někdy předpár lety a my…“ Nedořekl. „Před šestnácti měsíci,“ upřesnil jsem. „Tím spíš. Ree a já jsme už… A stejně to mezi námi nikdy nebylo až takový.“

Oba s Milem jsme mlčeli.

„Ach jo,“ povzdechl si Chamberlain. Zamával Milovou vizitkou. „Tak už mi konečně řekněte, jestli někdo

někoho zabil.“

„Někdo zabil Connii,“ odpověděl Milo.

„Cože? Do prdele. Kdy?“

„Předevčírem večer.“

„Proboha… A vy si myslíte, že v tom má prsty Ree? To je kravina. Ree je nejmírumilovnější člověk nasvětě.“

„Ano, to už jsme párkrát slyšeli.“

„Protože je to pravda.“

„A co Winky?“

„Winky?“ zopakoval. „Tak jo, něco vám o něm povím. Když ještě Osamělej sten – tím myslím kapelu,říkáme si Osamělej sten…, takže když jsme ještě cestovali po celý zemi, hrávali jsme ve spoustě pajzlů. A občas jsme se dostali do ožehavejch situací. Lidi si trochu moc přihnuli nebo se zhulili a některý pitomcise začali chovat agresivně.“

Protáhl si impozantní biceps. „Občas jednomu nezbyde, než si to s někým vyřídit.“ Přejel očima ode mě k

Milovi. „Vy vypadáte, jako byste hrával americkej fotbal.“ Milo se usmál. „V útoku.“

Chamberlain si poklepal na mohutný hrudník. „Já v obraně. Než jsem objevil výtvory Lea Fendera. Aleproč o tom mluvím – chci říct, že nejlepší obrana je útok a že jsme se tenkrát občas servali. Já, Chuck aZebe – to jsou další kluci z kapely – jsme pár pitomcům natrhli zadek. Ale Winky ne. Když začalo jít dotuhýho, zdekoval se do auta nebo někam jinam, aby jeho frňák nedopadnul jako ten můj.“ Zamnul sizpřelámaný nos.

„Má averzi vůči konfliktům,“ poznamenal Milo.

„Co… Jo, jasně. Prostě vám chci říct, že se za každou cenu snaží vyhnout tomu, aby tekla krev.“

„Dokonce i když ho někdo ohrožuje.“

„Tím spíš, když ho někdo ohrožuje,“ prohlásil Chamberlain. „Dřív nás to pěkně štvalo, chtěli jsme táhnout

za jeden provaz, bejt ,všichni za jednoho‘, chápete?“

„Jako mušketýři.“

„No, jo.“

„Jenže na Winkyho nebyl spoleh,“ řekl jsem.

„My si nechávali pošramotit ciferník – a taky jich pár pošramotili – a on zatím dřepěl v autě. Jasně, je

mrňous, ale stejně…“

„Jak na ty potyčky reagovala Ree?“ zeptal jsem se.

Chamberlain na mě nechápavě civěl. „Je to holka, co mohla dělat? A nemyslete si, že s náma byla pořád.

Občas s náma jezdila, ale ne pokaždý.“

„Byla někdy u toho, když došlo na rozbíjení nosů?“

„Jak to mám vědět?“ odsekl. „Je to už dávno, kdo si má takový kraviny pamatovat?“

„Jde nám o to, jestli mezi Ree a Winkym existoval nějaký zvláštní vztah,“ řekl jsem.

„Jsou kamarádi, všichni jsme kamarádi.“

„Tak blízcí kamarádi, aby se na něj obrátila, kdyby potřebovala pomoc?“

„Kam tím míříte?“

„No, dobře, tak já vám naservíruju fakta,“ řekl Milo. „Ree a Winky se vypařili, zrovna když Connii někdo

zabil, a Reeino auto se dneska našlo u nádraží.“

„To si děláte srandu.“

„Kéž by.“

Chamberlain si zamnul holou hlavu. „Určitě se to dá nějak vysvětlit.“

Vyčkávali jsme.

„Třeba prostě potřebovali na chvíli vypadnout,“ řekl. „To se stává, ne?“

„Komu?“

„Komukoli. Když má pocit, že je toho na něj moc.“

„Connie se stane obětí vraždy a Ree s Winkym si čirou náhodou zamanou, že si zajedou vlakem na výlet,“

utrousil Milo.

Chamberlain rozhodil ruce. „Nemám, co dalšího vám k tomu říct.“

„Dalšího? Vždyť jste nám neřekl skoro nic.“

„Protože nic je všechno, co vím. To si mám začít vymejšlet, když mi zničehonic zabušíte na dveře?“

„To by byl prima název písničky,“ poznamenal Milo.

„Co?“

„Nic je všechno, co vím.“

„Jo…, možná.“ Chamberlain došel k baskytaře Fender, vzal ji ze stojanu a zabrnkal pár tónů.

„Dobrá technika,“ poznamenal jsem.

„Vždyť ji taky pořád piluju.“

„Detektiv Perugia se vám ozve ještě dneska,“ řekl Milo. „Pokud by vás napadlo něco zajímavého ohledně

Ree a Winkyho, zavolejte mi, ano?“

„Jo, jo, jasně.“ Chamberlain se od nás začal odvracet.

„Ještě něco,“ zarazil jsem ho. „Proč myslíte, že Connie podezírala z otcovství zrovna vás a Winkyho?“

Chamberlain zůstal celým tělem odvrácený, ale ohlédl se. „Nejspíš proto, že jsme spolu dřív pařili.“

„A ještě z nějakého důvodu?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíte?“

„Stalo se v poslední době něco, co by –“

„No dobře,“ kapituloval. „Tak jo, vždyť o nic nejde, ne?“

Zmlkl. Oba s Milem jsme vyčkávali.

„Před pár měsíci jsme měli koncert a Connie se tam zčistajasna objevila. Seděla vzadu, pila vodu a tvářilase, že nás poslouchá, jenže jí je muzika ukradená, přišla si nás omrknout, a nevěděli jsme proč. Očividněkvůli Ree. Ta tam totiž byla taky. Za barem. Vypomáhala Chuckovi. Je majitelem klubu, ale kromě tohohraje na bubny, a když hraje, tak potřebuje pomoct s obsluhou a obvyklej barman zrovna ten večernemoh. Takže Ree nalejvala pití a vůbec si ségry nevšimla. Když skončila písnička, podíval jsem se, kdeConnie předtím seděla, jenže byla fuč. No hurá, říkal jsem si. Pak jsme měli pauzu a jen tak popíjeli a Ree

s Winkym se… Nešlo o nic vážnýho, jenom se tak trochu miliskovali, jasný? Ree je děsně milá, vždyť jiznáte… Se mnou si akorát dala pusu, čistě kamarádskou, jasný?“

Ruměnec se změnil v rubínovou červeň. „A vtom se tam ta mrcha zase objevila a čučela na nás.“

„Connie.“

„Nejspíš vůbec neodešla, možná si jenom odskočila na záchod, nevím. Každopádně byla zpátky a zavilepo nás koukala. Jako po něčem, co zrovna vylezlo z kanálu. Pak odkráčela a tlemila se, jako by měla hubuplnou červů. A krátce nato poslala Ree tu žalobu.“

„Vás už nekontaktovala?“ zeptal jsem se. „Ne.“

„Takže Connie udělala z komára velblouda.“

„Jo. Jak někdo může mít žaludek na takový svinstvo, člověče? Namočit Ree do takovýho srabu.“

„A teď je Ree pryč a Winky jakbysmet.“

„O tom nic nevím, ale rozhodně ani jeden z nich Connii neublížil. A věřte mi, že tu ženskou musela mít v

zubech spousta lidí.“

„Nebyla zrovna paní Oblíbená?“ zeptal jsem se.

„Ta kráva akorát zbytečně zabírala životní prostor.“

Cestou zpátky na stanici Milo několikrát zavolal Binchymu, ale nic užitečného se nedozvěděl. Párkrát kvůlitomu po silnici nehezky zašněroval, ale copak mu já můžu dát pokutu? Když mě vysazoval, byl pořádněnabručený.

Byl jsem rád, že si od případu můžu dát pauzu, a zamířil jsem domů. Za Robininým autem parkoval

nablýskaný bílý range rover vylepšený mohutnými koly s chromovanými poklicemi a tónovanými skly,

mnohem tmavšími, než povoluje zákon. Z místa řidiče vystoupil Efren Casagrande a sledoval, jak se kněmu blížím.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ho.

„Nevadí vám, že jsem přijel?“

„Ne, pokud nepracuješ pro berňák.“

„A teď vážně, doktore, fakt vám to nevadí?“

„Jestli si potřebuješ popovídat, tak je to v pohodě.“

Zakřenil se. „Vy jste prostě prima chlap.“

Cestou do pracovny jsem mu nabídl kafe. „Ne, díky,“ odmítl, usadil se na omšelém gauči a péroval

kolenem. V čelisti mu cukalo, jako by mu pod kůží poskakoval houf blech. Posadil jsem se za stůl.

„Věc se má takhle, doktore,“ spustil. Na moment se odmlčel a pak pokračoval: „Víte, co se stalo, ale

nevíte, jak přesně to bylo.“

Koleno se mu rozkmitalo ještě rychleji.

„Mluvíš o té nájemné vraždě,“ řekl jsem.

„Zníte naprosto klidně – copak vás to nenervuje?“

„Nervovalo mě to hodně. Ale myslel jsem, že už je po všem.“

„Jo,“ přitakal. „O to právě jde. Je po všem, jenže… Vlastně bych si to kafe docela dal. Se smetanou.“Usmál se. „S cukrem by bylo ještě lepší, ale dneska ne.“

Rukávy košile měl vyhrnuté až k loktům a levé předloktí bylo poseté droboučkými rudými tečkami. Dnešnítestovací sady umožňují pacientům šetřit si prsty. Pravidelně si kontroluje krev.

Když jsem se vrátil se dvěma hrnky, seděl pořád na stejném místě. Koleno už se mu nehýbalo, ale jakmilejsem mu podal kafe, zase začalo pravidelně poskakovat nahoru dolů jako sbíječka. Jako by jeho tělonedočkavě očekávalo kofeinovou vzpruhu.

Rychle se napil. „Povedlo se vám, doktore. Kafe pít můžu, endokrinolog říká, že je dobrý dát si ho večer,

když už nesmím jíst. Zvedne mi hladinu cukru, takže nedostanu hypoglykemickej šok.“ „Ano, taky jsem to slyšel.“

„Tak si ho trochu dávám před spaním… No nic. Zvládám to dobře. Cukrovku.“ Pousmál se. „Kdybyste tunebyl, řekl bych kurvu cukrovku.“

Usmál jsem se. „Nenech se omezovat.“

„Občas o ní přemýšlím jako o člověku, víte? Jako o svini, která se mi snaží otrávit krev, takže jí musím

zakroutit krkem. Pitomý, co?“

„Ne, vůbec ne.“

„Jste pořád stejnej,“ řekl. „Stejně jako tehdy vám všechno, co dělám, připadá v pohodě.“

„Vždyť taky je.“

Víčka mu ztěžkla. „Jo… Občas je dobrý nevědět všecko, doktore.“ Hrníček s kávou se zakymácel. „Ale

přišel jsem kvůli vám, ne kvůli sobě. Jak vám celou tu věc popsali poldové?“

„Connie Sykesová si najala Ramona Guzmana, aby mě zabil, Guzman o tom řekl tobě, tys to zarazil.“

„Fajn.“ Poposedl.

„To není všechno?“

Zase se napil. „Jo, ta mrcha se fakt obrátila na Ramona. A já jsem to zarazil, ale ne díky tomu, že mi o

tom Ramon řekl.“

Zkřivil tvář a na okamžik se odvrátil. Že by se mu oči vlhce zaleskly? „Chápete, co vám povídám,

doktore?“

„Bylo to hodně těsné?“

Odložil hrnek. „Ani nevíte jak, člověče. Bylo to o fous.“

Doufal jsem, že se mi daří působit klidně. Ale v ústech jsem měl pachuť po vlhké mědi. A útroby se mi

svíraly.

„Ramon je debilní hajzl,“ pokračoval Efren. „Měl mi o tom říct, protože je u nás v… protože je prostě nula.Jenže to řekl někomu jinýmu – někomu, kdo o tom vůbec neměl vědět. A ten to řekl někomu dalšímu.“Předklonil se. „A teprve od dotyčný osoby jsem se to dozvěděl já.“

„Přišel jsi za mnou, protože mi pořád hrozí, že –“

„Ne, ne, jenom chci, abyste věděl, že to vážně bylo o chlup, doktore. Ani mi to neoznámila… tím myslímta osoba, od který jsem se to nakonec dozvěděl… ani mi to neoznámila, jako by o něco šlo, chápete?

Nechtěla se ujistit, že tomu Effo dá zelenou. Prohodila to jen tak mezi řečí, když jsme se bavili o něčemúplně jiným.“

Žena. Zachránilo mi život klábosení v posteli?

„Přišla na to řeč při běžném povídání,“ konstatoval jsem.

Zamračil se. „Mrzí mě to, doktore. Ona prostě… Dělala si legraci z toho, že Ramon shání člověka, kterejby pro něj někoho oddělal, a nabízí mu tisícovku, zatímco sám shrábne čtyři. Prej má odprásknoutnějakýho prachatýho doktora z Beverly Glen – žije v kopcích, kde je prima klídek, takže to bude brnkačka.

Smála se tomu. A teď se podržte: Ramon už měl tou dobou dokonce dva zájemce, co to chtěli províst –soupeřili spolu, kdo ten džob získá. Chápete? Takže Ramon se pustil do smlouvání. Kterej z nich jeochotnej udělat to za devět stovek, kterej za osm.“

Radosti svobodného podnikání. „Honba za slevou,“ utrousil jsem. „Není to žádná sranda, doktore.“ „Já vím.“

„Nezlobte se,“ řekl. „Asi to schválně zlehčujete, aby vás to nedeptalo.“

„Trefa. Ale deptá mě to i tak.“

„Mrzí mě to, fakt mě to mrzí. Já jsem ty kecy ani pořádně neposlouchal, dokud jsem nezaslechl Beverly

Glen. Pak jsem se zeptal, o jakýho doktora jde, ale neměla páru, je jenom… Prostě jen tak žvanila. Tak

jsem zavolal někomu jinýmu a řekl mu, ať za mnou Ramona pošle. A taky ty další dva. Okamžitě.“

Tvář měl strnulou jako aztécký reliéf. „A tak jsme se sešli. Jenom den předtím, než k tomu mělo dojít.

Plánovali, že se o ty prachy šábnou.“

Měl jsem pocit, že mi plíce visí jako zplihlé zvlhlé měchy. Vydechl jsem. Bolelo mě na hrudi.

„Řekl jsem Ramonovi, že to totálně podělal a že si to odskáče,“ dodal Efren. „Nakopal jsem mu prdel.“

Usmál jsem se. „Doufám, že si z toho vzal ponaučení.“

Efren se dlouze napil kávy a olízl si horní zuby. „Pořád na to musím myslet. Zas a znova, jako by se mi ta

myšlenka zasekla v hlavě, odmítala se hnout a jenom se točila na místě. Znáte to?“

„Říká se tomu mít brouka v hlavě,“ poznamenal jsem.

„Brouka… Jo, možná. Takhle jsem to míval s tou kurvou cukrovkou, taky jsem na ni myslel v jednom

kuse. Než mě poslali k vám. Vy jste mi pak řekl, že nejsem debil a že můžu ty sračky pustit z hlavy.“

Poklepal si na spánek. „Jako byste mi pomohl, abych si tady vevnitř uklidil. Zatočil jsem s kurvou

cukrovkou, jenže teď mi tam pro změnu straší kretén Ramon. Kdyby tu sviňárnu fakt provedli, tak by mě

ten brouk otravoval napořád, chápete, doktore?“

A na mně by brouci a červi hodovali. „Chápu.“

„Ramon to vážně podělal.“ Nesouhlasně mlaskl. „Takže si říkám, že by si možná zasloužil víc než jen

nakládačku.“

Opřel se, přehodil si nohu přes nohu a prsty naznačil pistoli.

„To by nebyl dobrý nápad, Efrene.“

„Pro vás možná ne. Ale pro mě možná jo.“ Naznačil, že mačká spoušť. Třikrát. „A je po broukovi.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Vykašli se na to, Efrene.“

„Bylo to o fous, doktore,“ zopakoval. „Pořád mi to vrtá hlavou.“

„Nějak se s tím vypořádáme.“

„Jak? Že spolknu prášek? Těch už polykám až kam.“

„Ne pomocí prášku. Mentálním tréninkem.“ I mně samotnému to znělo hloupě a nepřesvědčivě.

Efren se uchechtl. „Chcete mě trénovat, abych neřešil svoje problémy? Taková hodina tělocviku? V

tělocvičně pro brouky?“

„Můžu ti pomoct, abys na to přestal myslet.“

„Třeba nechci přestat, doktore. Třeba chci radši jednat.“

„Možná,“ řekl jsem. „Ale nedělej to.“

„Proč sakra ne?“

„Zaprvé, je to špatné.“

Zůstal na mě zírat. „To myslíte vážně? Ten hajzl vás chtěl odkráglovat a vy ho chcete zachránit?“

„Ani za mák mi na něm nezáleží, Efrene. Kdyby po mně vyrukoval, bránil bych se ze všech sil a klidněbych ho oddělal.“

„Umlátil byste ho knížkou?“

Před lety jsem zabil člověka, který se pokusil zabít mě. Nevím, co mi zaznělo z hlasu, když jsem říkal: „Věřmi, že bych ho vyřídil,“ ale Efren se na mě podíval, jako by mě viděl poprvé.

„Tak kde je problém, doktore? Ten hajzl mizerná by měl –“

„Musel bych to ohlásit na policii.“

Stiskl rty. Zúžil oči. „Vy byste mě prásknul? Do prdele, proč?“

„Jsou na to zákony.“

„Celou dobu jste mi tvrdil, že všechno, co vám tu řeknu, je tajný…“ „Taky že je, ale existuje výjimka, když někomu hrozí bezprostřední nebezpečí. Pokud mi pacient řekne, žese chystá někomu ublížit, musím to ohlásit.“ Efren se na pohovce napřímil. „To je na hovno.“

„Je to zákon.“

„Je to zákon,“ zopakoval posměšně. „Jako by Ramona zajímaly zákony, když vás chtěl odpravit.“

„Vím, že to zní –“

Vymrštil se na nohy, došel ke dveřím a tam se zastavil. „Zní to jako kecy, doktore. Napřed mi řeknete, žemám brouka v hlavě, a pak nechcete slyšet pravdu.“

„Efrene –“

„Cvičení? Myslíte, že jsem přišel kvůli cvičení?“

„Proč přesně jsi přišel?“ Stál na místě.

„Efrene –“

„Vy mi povězte, proč jsem přišel, doktore. To vy jste tady za chytrýho.“

Pokrčil jsem rameny.

„V tom případě to taky nevím.“

Odkráčel z pracovny. Cestou ještě upustil něco na podlahu a nechal to tam.

Šel jsem za ním. Aniž se ohlédl, mávl rukou, ať mu dám pokoj, a zrychlil.

„Ef–“

„To je dobrý, doktore, díky za váš čas.“ Dal se do běhu. Než jsem dorazil ke vstupním dveřím, už seděl vrange roveru a couval z příjezdovky.

Vrátil jsem se do domu a podíval se, co to upustil.

Čistá bílá obálka. Uvnitř byly zbrusu nové dvacetidolarovky. Přepočítal jsem je.

Přesně tolik, kolik jsem si účtoval za terapii, když byl ještě malý kluk, kterému se cukrovka nehodila k

životnímu stylu.

Hodinu jsem počkal, pak jsem Efrenovi zavolal a nechal mu vzkaz, i když mi bylo jasné, že se mi neozve.

Taková hodina tělocviku? V tělocvičně pro brouky?

Z právního a etického – z technického – hlediska jsem se zachoval správně, když jsem se mu snažil

pomstu rozmluvit. Ale stejně jsem z toho neměl dobrý pocit.

V jednoduchém světě bych si našel Ramona Guzmana a vlastnoručně ho zabil. A přibral i ty dva

parchanty, co soupeřili o privilegium ukončit můj život.

A taky Connii Sykesovou, která to všechno spískala. Jestli se o ni místo mě postarala Ree, měl bych jí

aplaudovat, a ne pomáhat policii, aby ji našla.

Místo toho jsem pošramotil svůj vztah s Efrenem, nejspíš nenapravitelně. V džungli, ve které se pohybuje,se i sebemenší náznak rovná zločinu.

Přemýšlel jsem, co si s tím vším počít, když vtom mi zazvonil telefon a operátorka mi přetlumočila vzkazod soudkyně Nancy Maestrové. Prý jestli bych v dohledné budoucnosti neměl čas sejít se s ní „na kusřeči“.

Zavolal jsem jí do kanceláře. Soudní zřízenkyně mi oznámila: „Má zrovna sezení.“

„Skončí v půl páté jako obvykle?“

„Řekněte mi ještě jednou, jak se jmenujete, pane.“

Udělal jsem to a pak jsem zopakoval otázku.

„Je na Commonwealth Avenue, zkuste to tam.“

V soudní budově na rohu Commonwealth Avenue a Šesté se řeší závažné kauzy z oblasti obchodníhopráva. Možná se Nancy konečně přesouvá k případům zločinnosti bílých límečků, o které tolik stojí. Prvníúředník, který mi zvedl telefon, vůbec netušil, o kom mluvím, a s kolegy si mě přehazovali mezi sebou, až

jsem konečně uslyšel povědomý mužský hlas: „U telefonu Nebe.“

Pan Opatrný, na kterého jsem narazil u opatrovnického soudu.

Dneska zněl o něco lidštěji. „Díky, že se ozýváte, doktore. Soudkyně má bohužel na dnešek ještě nějakéschůzky, ale zítra ji zastihnete v kanceláři.“

Mluvil skoro vřele. Že by ho taky povýšili?

„Mohl bych se u ní stavit odpoledne.“ „Vyhovovalo by vám to v jednu?“

„Klidně.“

„Dobře,“ řekl. „Vyřídím jí to.“

Příštího dne ve dvanáct čtyřicet pět jsem se blížil ke Grand Street, když vtom mi Nancy zavolala na mobil.„Jsem ráda, že jsem vás zastihla. Poslyšte, mám zpoždění, zasekla jsem se na obědě v Malém Tokiu.Nemohl byste přijet sem? Jestli jste ještě nejedl, platím já.“

„Beru.“

Dala mi instrukce, jak se dostat do Mořského ráje, restaurace na První Avenue, ve které už jsem byl. Je vpatře malého nákupního centra postaveného v dobách, kdy ještě bylo Japonsko považováno za finančníhrozbu. Jsou v něm slušné jídelny, krámky s kýčovitými suvenýry a starosvětský suši bar. Občas se tamzastavím, když jedu svědčit k soudu.

V posledních letech budova zchátrala, na omítce se rýsovaly stružky od deště a spousta prodejních místzela prázdnotou – zjistil jsem, že už se k nim zařadil i suši bar. Mělo to ale svoje výhody, třeba spoustulevných parkovacích míst, takže za deset minut už jsem kráčel k Nancyinu rohovému boxu.

Mořský ráj je jedna malá, přehnaně osvětlená místnost, co zavání grilovanými rybami a mořskou vodou. V

akváriu trůní tmavé propletené potvory. Nancy popíjela minerálku Perrier a rejdila hůlkami v misce rýže s

křupavými tvorečky připomínajícími pavouky.

Restaurace byla skoro prázdná, u stolů obědvaly jen tři postarší Asiatky a dvojice v béžových uniformách.Hank Nebe, bronzově tónované brýle odložené vedle pravé ruky, seděl naproti ženě přibližně stejnéhověku. Byla hubená, s velkým poprsím, kudrnatými šedivými vlasy a brýlemi bez obrouček. Žvýkala suši.Když mě uviděla, s úsměvem mi zamávala a mně došlo, že už jsme se potkali. Další členka justiční stráže,

milá paní, která se u opatrovnického soudu snaží, aby se lidi ve stresujících chvílích cítili co nejlíp. Nikdy

jsem se neobtěžoval zjistit, jak se jmenuje. Dál se na mě usmívala.

Vzal jsem to oklikou kolem jejich stolu.

Na ženině jmenovce stálo W. Nebeová. Frčky na rukávě prozrazovaly seržantskou hodnost. „Dobrý den, doktore, tak teď už znáte celou rodinu,“ přivítala mě. „Choval se k vám Hank hezky?“

„Přímo skvěle.“

„Jak jinak.“ Zasmála se.

Hank Nebe se zmohl na chabé pousmání.

„Každopádně vás ráda vidím. Budete u nás někdy v blízké budoucnosti zase svědčit před soudem?“

„Momentálně ne.“

„To máte štěstí, je to tam k zbláznění. Tak dobrou chuť.“

Posadil jsem se naproti Nancy. „Vy znáte Willu?“ zeptala se.

„Vídám ji občas u soudu.“

„Z těch dvou bychom si všichni měli vzít příklad, jsou svoji už odnepaměti.“

„Občas to vyjde.“

„Vy jste taky šťastně ženatý?“

„Jsem už hodně dlouho s jednou ženou.“

„Ale nemáte na to papír, co? Tak to dneska chodí. Gayové prahnou po právu uzavírat sňatky, všichni

ostatní se tomu vyhýbají jako čert kříži. Já bych si ten papír klidně nechala líbit, jenže co jsem pustila kvodě toho prvního bídáka, už jsem na nikoho rozumného nenarazila.“ Mávla na servírku a zeptala se mě:„Chcete přinést menu?“

„Ne, není potřeba.“ Když k nám servírka přišla, objednal jsem si zelený čaj a pár kousků sašimi. Nancy sklopila pohled ke své misce. „Jestli chcete, podělím se s vámi zatím o tohle.“

„Co je to?“

„Novorozené chobotničky. Asi je to pěkná surovost. Ty chudinky vůbec nedostanou šanci. Ale totéž se dáříct i o dětech, co je rodiče nestydatě nasazují jako pěšáky do bitvy.“

Zasmál jsem se.

„Lidi jsou pakáž,“ rozohnila se zničehonic. „A když to někomu vadí, asi by si neměl vybírat moji profesi.Ani vaši. Tu už vůbec ne. Jak se s tím vyrovnáváte?“

„Dělám, co je v mých silách, a hlídám si, aby mi zbyl čas na soukromý život.“

V duchu si to přebírala a vypadala sklíčeně. Z melancholie ji vytrhlo, až když mi servírka přinesla jídlo.„Dobrou chuť. Takže proč si s vámi chci popovídat? Protože bláznivá Connie Sykesová mě chtěla nechatzavraždit a zjistila jsem, že nedávno někdo zavraždil ji. Jistě chápete, že by mi to mohlo zkomplikovatživot, a to ve značně nevhodnou chvíli.“

„Zrovna když máte našlápnuto k povýšení.“

„Čekám, kdy se to dotáhne do konce – nechávají mě trčet v nejistotě. A musím absolvovat spoustunesmyslů, právě proto jsem byla včera na Commonwealth Avenue.“

„Pozvali si vás na pohovor?“

„Musela jsem vzdát hold předsedovi soudu. Případy, kde jde o velké peníze, jsou úplně jiný svět, Alexi.Mají širší dopad, závažnější důsledky. A v dnešní době, kdy si všechno prověřují federálové, by sebemenšínáznak nevhodného počínání mohl vyvolat potíže. Ne že bych v případě bláznivky Connie jakkoli

pochybila.“

„Mě se taky pokusila zabít,“ řekl jsem.

Ruka s hůlkami jí poklesla. Mrňavý hlavonožec spadl na stůl, překulil se a zůstal ležet naznak. „Děláte si

legraci.“

„Kéž by.“ Pověděl jsem jí o pokusu o nájemnou vraždu.

„Do háje,“ ulevila si. „Ta ženská byla magor.“ Kysele se usmála. „Odpravil jste ji vy? Dělám si srandu.“

Snědl jsem kousek sašimi.

„Nezlobte se, mám nervy na pochodu. Fakt nás chtěla zabít oba? A měla na seznamu ještě někoho

dalšího?“ „O nikom nevím.“

„Páni. Jde mi z toho hlava kolem. Co měla za problém?“

„Očividně jich měla hodně.“

„Ale no tak, nadhoďte něco konkrétního, jste přece odborník.“

„Nestudoval jsem ji nijak do hloubky, Nancy.“

„Proč ne?“

„K posuzovanému případu stačilo zjistit, že žaloba, kterou vznesla, je neopodstatněná. A to netrvalo

dlouho.“

„Aby taky jo. Naprosto šílená ženská – celý soud byl mrhání časem. Ani si neumíte představit ty tunynesmyslů, kterými se u opatrovnického soudu musím zabývat – lidi sepisují papíry prostě jen proto, žemůžou. Už se nemůžu dočkat, až odtamtud vypadnu.“

Sebrala spadlou chobotničku a prohlížela si ji s výrazem, který by se dal považovat za soucitný. Pak jí rysyztvrdly, strčila si ji do pusy a hlasitě přežvykovala. Otřela si rty. „Tak co zatím policajti zjistili? O zesnulé

Connii, kterou nikdo neoplakává?“ „Nic moc.“

„Kdyby přece jen něco, řekl byste mi to?“ „Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli by si přáli udržet to v tajnosti.“

Pohodila hlavou a ledově se usmála. „No dobře, Alexi. Ale povězte mi aspoň jedno: hrozí, že se mi to

vymstí?“

„Proč by mělo?“

„Jak už jsem říkala, i sebemenší náznak nevhodného počínání může vyvolat potíže.“

„Že se někdo stal potenciální obětí, se přece nedá vykládat jako nevhodné počínání.“

„No dobře, budu přímočará,“ prohlásila. „Soudkyni chce zabít šílená ženská a vzápětí sama zemře

násilnou smrtí. Já vím, že jsem v tom úplně nevinně, ale policajti bývají podezíraví, a jakmile se začnoušťourat v mém osobním životě a donese se to médiím, novináři mě začnou propírat a na povýšení si můžu

nechat zajít chuť.“ „Nevidím důvod, proč by k tomu mělo dojít, Nancy.“ „V tom případě nechápete, jak to chodí,“ odsekla zostra. „Nezlobte se, nesešla jsem se s vámi, abych se

vás vyptávala na váš názor. Jsem prostě trochu nervózní. Tak zásadní moment v mé kariéře… a stane se

tohle.“

„Nedoneslo se mi, že by vás policie chtěla vyslýchat,“ řekl jsem.

Uhladila si vlasy. „Takže se na vyšetřování podílíte.“

„Formálně ne.“

„Co to znamená?“

„Občas mě požádají o názor. Tohle je právě takový případ.“

„I když se vás osobně týká.“

„Už ne,“ řekl jsem.

„Jak to?“

„Connie je po smrti. Takže je po všem – pro nás oba, Nancy.“

Otřásla se. „Když jsem zjistila, že na mě měla spadeno, málem mi ruply nervy. Dostala jsem nasoukromou linku anonymní vzkaz, zpanikařila jsem a okamžitě jsem o tom řekla Hankovi.“ Zalétlapohledem k Nebemu. „Pochopitelně jsem chtěla, aby ji okamžitě zatkli za vyhrožování, doufala jsem, ženěkdo v kanceláři státního zástupce to tak vyhodnotí. Hank se poptal a dozvěděl se, že Connii zrovnaněkdo zavraždil. Tohle je naprosto bizarní, Alexi. Co se to sakra děje?“

„To kdybych věděl.“

„Co ta její sestra? Podezírají ji? Po tom, co jí ta mrcha provedla, bych jí to snad ani nevyčítala. Promiňtemi, že se nezmůžu na objektivitu, ale když mi někdo usiluje o život, podepíše se to na mých emocích.“

„Na mých taky, Nancy.“

„No vida, máme něco společného.“ Udělala pohyb, jako by se chtěla dotknout mojí ruky, ale pak si torozmyslela a snědla další chobotničku. „Kdybyste měl hádat, řekl byste, že to spáchala ta sestra?“

„Opravdu nevím, Nancy.“

„A zkusil byste to zjistit u vašich policejních kontaktů?“

„Vynasnažím se.“

„Vážím si toho.“ Přivolala servírku a objednala dvakrát saké. Když pití dorazilo, pozvedla svoji skleničku.„Čas na přípitek. Na definitivní odchod naší společné hrozby.“

Přiťukl jsem si s ní.

Zamířil jsem pryč z Malého Tokia, a zrovna když jsem přejížděl Olive Street, zavolal mi Milo.

„Kde se schováváš? Nemůžu se ti dovolat.“

„Zrovna jsem absolvoval prapodivný oběd se soudkyní.“

„Jo? Já mám taky prapodivnou novinu – ráno se objevil Winky Melandrano. Vlastně trčí na místě už dva

dny, ale teprve dneska se ho povedlo identifikovat.“ „Tím místem myslíš…“

„Márnici. Ledničku. Projížděl jsem seznam obětí vražd a všiml si, že v Severním Hollywoodu před pár dnynašli neidentifikovaného bělocha ve středním věku. Tak jsem tam zašel a přiřadil k němu jméno.“

„Takže ho zabili krátce poté, co odešel z bytu.“

„Do žádného vlaku nenasedl.“

„Co se mu stalo?“

„Přijeď za mnou do kanclu. Teda jestli máš čas.“

„Abych neměl.“

Nalevo od Milova počítače ležel štůsek fotek – snímky mrtvého Williama Melandrana ještě před pitvou.

Drobný muž s tmavým knírkem a řídnoucími vlasy. Zepředu nebylo na těle vidět žádné poranění. Ale

rozhrnuté pramínky krví zbrocených vlasů odhalily drobnou střelnou ránu vzadu na hlavě. Zásah přímo doprodloužené míchy, takže mu okamžitě selhalo dýchání.

„Tady vidíš, co se mu stalo,“ konstatoval Milo. „Zásah dvaadvacítkou?“ zeptal jsem se.

„Nehádáš špatně, ale byla to pětadvacítka, zrovna mi volali z patologie. Někdy kulka proletí skrz, aletentokrát zůstala v hlavě – když se pořádně podíváš, uvidíš vybouleninu. Tady.“

Ukázal na čelo mrtvého. Vyboulenina byla nenápadná, předtím jsem se jí vůbec nevšiml.

„Asi měl tvrdou lebku, chudák. Pokud tě zajímá, kde ho našli, tak pár bloků od jeho bydliště, v pěknéklidné ulici s obytnými domy. Šel se projít a vrah si na něj počíhal.“

„Myslíš, že ho tam vylákal?“

„Řekl bych, že jo.“ Odsunul se s židlí od stolu. „Svědek viděl, jak odtamtud odchází nějaká žena. Stařík, co

bydlí kousek od místa, kde později našli tělo. Nosí naslouchátko, ale asi fungovalo dobře, protože narozdíl od ostatních uslyšel výstřel. Bylo to kolem desáté večer, už chtěl jít spát, ale zašel se mrknout, cose to venku děje, a uviděl odcházet ,nějakou dámu‘. Neběžela, šla úplně klidně, tak tomu nepřikládalvýznam. Ráno objevil jiný soused mrtvolu. Měla prázdné kapsy, žádné doklady, peníze ani mobil.“

„Takže to vypadá jako loupež, která se zvrtla.“

„Vypadá, ale vsadil bych se, že není. Spíš ho obrala, aby oddálila identifikaci a měla čas prásknout do

bot.“

„Jediná rána do spodní části mozku,“ konstatoval jsem. „Expertní přístup.“

„Možná jo, možná ne,“ namítl Milo. „Lidi koukají na detektivky, je to jako domácí výuka pro zločinceamatéry. Možná ta naše hipísačka není až tak neškodné květinové dítko, samý mír, láska a Woodstock.“

„Proč by Ree zabíjela Melandrana?“

„Jestli je otec jejího děcka, tak představoval potenciální hrozbu. Klidně by ji taky mohl hnát k soudu a

požadovat svěření dítěte do péče.“

„Kdyby se toho bála, proč by mu prozrazovala, že je otec?“

„Třeba mu to neprozradila, Alexi. Třeba si to domyslel sám. Nebo se to dozvěděl jinak.“

„Jak?“

„Co když ho přesvědčila Connie? Dejme tomu, že když prohrála první kolo, pokusila se udělat si z nějspojence. Slíbila mu, že když jí pomůže vyhrát, získá plná rodičovská práva a nádavkem třeba nějakouhezkou sumičku v hotovosti. Connie uměla používat peníze jako zbraň.“

„Nikdo se nezmínil o žádném konfliktu mezi Ree a Winkym.“

„Lidi, co je vídáš u soudu, jak se rvou o děcka, se taky kdysi milovali.“

Na to jsem neměl co říct.

„Conniin hlavní argument byl, že Ree je jako matka neschopná,“ pokračoval Milo. „Třeba Winkyhopřesvědčila, že dítěti ubližuje. A i když byla naprostý cvok, mohla mu předestřít vědecké důkazy.“

„Myslíš, že mu nechala udělat test otcovství?“

„Anebo se o to aspoň pokusila. Měla laborku, klidně mohla provést test i sama. A právě to možná v Reevyvolalo pocit ohrožení a přimělo ji to k činu. Její velké tajemství se zničehonic provalilo a Winky vyváděl,že mu to neřekla. Když ji žene k soudu sestra, je to jedna věc. Ale kdyby se péče o dítě domáhalbiologický rodič, byla by to úplně jiná káva. Na rozdíl od Connie by Winky měl na své straně zákon.“

„Podle toho, co říkal Boris Chamberlain, Winky o otcovství nevěděl.“

„Copak se Winky musel Borisovi svěřovat? Hele, Alexi, vím, že je to pro tebe těžký. Podpořil jsi tu ženskoua nechceš, aby byl z děcka sirotek. Ale já se musím dívat na přízemní fakta a podle těch to vypadá, že seRee Sykesová zbavila konkurence a vzala roha. A ještě si k tomu připočti tu pětadvacítku. Víš, jak se jí

říká? Holčičí zbraň.“

„Jsi otevřený i alternativním teoriím?“

„Jakým?“

Pověděl jsem mu o obědě s Nancy Maestrovou. „Tahala ze mě informace. Chtěla vědět, jak se vyšetřovánívyvíjí. Měl jsem z toho divný pocit.“ „Tak divný, aby z něj vzešla alternativní teorie?“ „Co bys řekl na tohle: Maestrová vyrukovala po Connii, než mohla Connie vyrukovat po ní.“ „Takže podle tebe ctihodná soudkyně spáchala vraždu. No budiž, možné je všechno. Proč by ale

Maestrová zabíjela Melandrana?“

Na to jsem neměl odpověď.

„Mír, láska a Woodstock,“ potřásl hlavou.

„Takže teď bereš Conniinu vraždu jako dílo jedné ženy, a ne jako týmovou práci.“

„Bylo by to ve dvou snadnější? Rozhodně. Ale představ si, jak se asi umí rozběsnit ublížená máma – a

téhle mámě její pokrevní příbuzná ublížila vrchovatě. Aby se Ree dostala dovnitř, stačilo říct Connii, že se

s ní ohledně dítěte přišla dohodnout na kompromisu. Navíc působí úplně neškodně. Connii by určitě ani vesnu nenapadlo, že ji malá sestřička bodne do břicha. Radši jsem si zašel ověřit, jestli je BorisChamberlain živý a zdravý, vzhledem k tomu, že je potenciální taťka číslo dvě.“

„Včera mu ke zdraví nic nechybělo.“

„Jo, ale opatrnosti není nikdy dost. Naštěstí kypí zdravím pořád a zvedá činky jako maniak. Aspoň podleScotta Perugii a jeho kolegů z hollywoodského protidrogového, kteří sledují Chamberlainův dům. A víšproč? Ukázalo se, že Cat a Jeremy vůbec nejsou zazobaní spratci z Westside, ale zazobaní uprchlíci z New

Yorku, na které je vydán zatykač pro přechovávání drog, sestrojování výbušnin a zpronevěru peněz zprávnické kanceláře Catina tatínka.“

„Boží mlýny,“ utrousil jsem.

„Mrzí mě, jak to s Ree vypadá, Alexi.“

„Už jste nějak pokročili s hledáním?“

„Když jsme vyhlásili pátrání, dostali jsme spoustu tipů na matky s dětmi, ale nic se nepotvrdilo. Nádražní

personál Ree podle fotky nepoznal a neexistuje záznam, že by si koupila jízdenku. Je načase povolat do

akce federální maršály – jestli ji někdo najde, tak oni.“

Vyťukal telefonní číslo, dovolal se komusi jménem Jed, vyměnil si s ním pár zdvořilostních frází a hned se

pustil do líčení Reeina útěku. Pak řekl: „Už to dělám, amigo,“ prsty se mu rozeběhly po klávesnici a začal

odesílat e-maily s přílohami.

Zvedl jsem se. Vůbec si toho nevšiml. Odešel jsem.

Člověk může před něčím zavírat oči jen do určité míry. Než jsem dojel domů, byl jsem přesvědčený, že

jsem se nechal dokonale oklamat.

Nebylo to poprvé a určitě ani naposled. A není to žádná ostuda. Může se to stát každému.

Jenže ne každý rozhoduje o budoucnosti dětí.

Možná bych si měl dát od psaní posudků pro soud pauzu a zapracovat na zlepšení své vnímavosti.

Když jsem zavolal své operátorce a zeptal se, kdo mi telefonoval, první vzkaz byl jako na potvoru od

soudce rodinného soudu, chlapíka jménem Marvin Applebaum, který patří k těm osvícenějším. Chtěl pomně, ať se ujmu „komplikovaného případu“.

„Je na tom něco legračního?“ zeptala se operátorka.

„Prosím?“

„Když jsem vám ten vzkaz tlumočila, rozesmál jste se.“

„Jen se snažím o pozitivní myšlení,“ opáčil jsem a zavěsil.

Zavolal jsem do kanceláře Nancy Maestrové a zvedl mi to Hank Nebe.

„Chutnal vám oběd, doktore?“ zeptal se.

„Chutnal. A vám?“

„Taky. Čím mohu posloužit?“

„Soudkyně Maestrová se mě ptala na vyšetřování případu Connie Sykesové. Rád bych se s ní podělil o

nové informace.“

„Klidně to řekněte mně a já jí to vyřídím.“

„Ne, to není potřeba. Poproste ji, ať mi zavolá.“

„Jak si přejete, doktore. Ale pokud se ty informace týkají soudkyně osobně, bylo by lepší, aby se je

dozvěděla co nejdřív.“

„Nejde o nic převratného,“ ujistil jsem ho. „Pokud ji to zajímá, tak ať se mi ozve.“

„Vyřídím jí to.“

Nancy mi zavolala za dvě hodiny. „Nějaké novinky?“

„Policie považuje Ree Sykesovou za hlavní podezřelou.“

„No to je báječné,“ povzdechla si. „A já jsem rozhodla v její prospěch. Tady to máme – další pitomá

soudkyně. Už po tom skočila média?“

Dokonale sebestředná reakce.

„Ne, vůbec ne,“ ujistil jsem ji.

„To je dobře. Musíme si držet palce.“

„Berte to z té lepší stránky, Nancy.“ „Z jaké?“

„Rozhodla jste v její prospěch,“ řekl jsem. „A s někým takovým je lepší být zadobře.“ „To je pravda,“ odvětila zvesela. „Díky, spravil jste mi náladu. Ciao.“

Uběhl den, pak další a Milo se mi neozýval. Čekal jsem, že to tak ještě chvíli zůstane. A dospěl jsem kzávěru, že mi to vyhovuje.

Druhého dne se mi znovu pokusil dovolat soudce Marvin Applebaum. Usoudil jsem, že si zaslouží, abych

ho odmítl osobně, a tak jsem mu zavolal do kanceláře. Zvedal telefony sám. Uvědomil jsem si, že to dělá

většina soudců, se kterými jsem pracoval.

Na rozdíl od Nancy Maestrové, která do první linie posílá svůj personál, aby vyhověla přebujelému egu,

které mi předvedla u oběda.

„Kvůli čemu jste volal, Marvine?“ zeptal jsem se.

„Vím, že máte rád komplikované případy, a zrovna tu jeden –“

„Bohužel teď nemůžu přijmout žádný případ, natož složitý.“

„Ne? Smím se zeptat proč?“

„Prožívám zrovna dost hektické období.“

„V práci?“

„Tak nějak vůbec.“

„Aha,“ řekl. „Nechal byste se zlákat, kdybych vám slíbil minimální námahu a maximální výhody? Jinýmislovy, kdybych vám učinil nabídku, která se nedá odmítnout?“

„Minimální námahu, když jde o komplikovaný případ?“

„Přesně tak. Protože z psychologického hlediska je to hračka. Komplikace se odvíjejí od účastníků.“Odrecitoval mi jméno filmové hvězdy a uznávaného režiséra. „Sedm let takzvaného manželství, mají spolu

děti a teď je na pořadu dne rozvod, to je ale překvápko!“

Minulý rok jsem se zabýval několikanásobnou vraždou, která se týkala dvojice hvězd stříbrného plátna.Nemohl jsem mít Marvinovi za zlé, že to neví. Jako pokaždé, když jde o Hollywood, se média dozvědělajen to, co do nich důležití lidé pustili, a podrobnosti se zametly pod koberec.

„Proč myslíte, že to bude snadné?“ zeptal jsem se.

„Otec je slušný chlap, matka je semetrika a bývalá narkomanka.“

„Tak proč mě potřebujete?“

„Abyste to obalil do působivé psychologické terminologie. Víte, jak to chodí, Alexi. Když nepovolámexperta, můžou mě obvinit z fušeřiny.“

„Takže mě potřebujete jako takový psychologický štempl.“

Uchechtl se. „Klidně si naúčtujte maximální hodinovou sazbu. Ale počkat, ještě jsem vám neřekl všechno:otec zrovna natáčí v Kambodži a potomstvo vzal s sebou. Protože na place není zrovna útulno, je ochotný

přijet s nimi do Singapuru, abyste posoudil situaci tam.“

„Neútulné prostředí, ale pro děti se hodí?“

„Třeba chce, aby žili jako normální lidi – to je bod pro něj, ne? Pokud ne, klidně to do posudku zahrňte.Let se singapurskými aerolinkami první třídou nemá chybu, dopřáli jsme si ho s Jeannií před pár lety kvýročí. A ubytujte se v hotelu Fullerton Bay. Mají tam takové ty záchody, co vám ohřejou pozadí a ještěvám ho umyjou něžnou sprškou.“

„To zní neodolatelně, Marvine.“

„Fajn,“ řekl. „Takže si vás píšu jako soudního znalce.“

„To načasování se mi vážně moc nehodí…“

„Nemusíte se rozhodnout hned,“ namítl. „Uděláme to jako dvoufázový rozvod – napřed vyřídíme finančnízáležitosti a péči o děti dořešíme později. Nebude to dřív než za měsíc, možná i později, pokud se budouhandrkovat o majetek. Jenom se snažím mít všechno po kupě, abych se taky mohl vypravit na dovolenou,

než ten oříšek definitivně rozlousknu.“

„Chystáte se zase do Asie?“

„Kéž by. Do údolí Napa – Jeannie si potrpí na víno. Proč jste zničehonic takový váhavý střelec?“

„Zrovna jsem absolvoval případ u opatrovnického soudu a mám pocit, že jsem se nechal pořádně napálit.“

„Opatrovnický soud?“ zopakoval po mně. „Myslíte přetahovanou těch dvou bláznivých sester?“

„Copak už o tom ví každý?“

„Zmínila se o tom sekretářka z mého týmu. Vypadala, že jí to dost otřáslo. Jednu z těch dvou prý zavraždili a druhá je hlavní podezřelá.“

„Máte přecitlivělý personál?“

„Tahle sekretářka je nováček. Každopádně je to extrémní případ, Alexi, nevyčítejte si to. A tím spíš bystese měl co nejdřív vrátit zpátky ke kořenům, k práci u rodinného soudu. A pokud jde o Singapur, mají tamparádní botanickou zahradu, kde rostou stovky druhů orchidejí pomalu jako plevel. Počasí stojí za houby,ale je tam čisto a bezpečno, jsou tam kasina a můžete si dopřát dovolenou na náklady filmového studia.“

„Takže účty platí studio?“

„Přesně tak. Nechtějí, aby cokoli brzdilo jeho kreativitu.“

„Uvedou mě v titulcích?“

Rozesmál se. „Víte co? I to bych nejspíš dokázal zařídit. Mohli by vás tam uvést třeba jako asistentaprodukce – pokud tedy vyprodukujete něco použitelného. Pokud mi řeknete ne, budu muset zkoušet další

jména ze seznamu a oba na tom budeme tratit. Víte, kdo je tam po vás?“ Řekl mi jména dvoupsychologů z panelu znalců. Podřadných fušerů. „Nejspíš by to zvorali, takže protistrany by si nakonecnajaly soukromé konzultanty a spor by se vlekl donekonečna. Připadá vám, že by to dětem prospělo?“

„Dejte mi pár dní na rozmyšlenou, Marvine.“

„Dobře, to je férový požadavek. A víte, že my moudří si na férovost potrpíme.“

Nancy Maestrová se mě ptala, jestli už po Conniině vraždě skočila média, a já jí řekl, že ne. Ale že sekolem případu rojí drby v soudních budovách, i když k novinářům se to ještě nedoneslo.

Otevřel jsem si webové stránky rodinného soudu, naťukal jsem do vyhledávání jméno Applebaum avyskočila na mě Marvinova stránka včetně fotky jeho baculaté vlídné tváře a menších fotek jehopodřízených. Pracovala pro něj asistentka jménem Mary Johnsonová, člen justiční stráže LionelWattlesburg – oba ostřílení veteráni, které jsem znal – a mladá tmavovlasá sekretářka s úzkým obličejem,

která se jmenovala Kiara Fallowsová. Když jsem zavolal na asistentčino číslo, zvedl mi to Wattlesburg.

„Dobrý den, doktore,“ pozdravil mě. „Děláte pro nás ten případ plný filmových hvězd? Třeba získáte

Oscara za nejlepšího psychologa ve vedlejší roli.“

„Možná.“

Hvízdl. „Užijete si kopu legrace.“

„Je tam Kiara Fallowsová?“ zeptal jsem se.

„Ne, dala výpověď, ráno byla v práci naposled. Dělala tady sotva tři měsíce. Ta dnešní generace u ničeho

nevydrží.“

„Připadala jí práce moc stresující?“

„Neptal jsem se,“ odpověděl Wattlesburg. „Ale ještě se tu dneska nebo zítra zastaví pro výplatu. Mám jí

dát vaše číslo?“

„To není potřeba.“

„Souhlas, doktore. K čertu se slabochy, co nemají výdrž.“

Příštího rána jsem zavolal Marvinovi a řekl mu, že případ vezmu, pokud budu moci vzít do Singapuru na

náklady studia i Robin.

„Hmm,“ zamyslel se. „To by mohla být potíž. Možná kdybyste letěli byznys třídou místo první? Ale třebase plácnou přes kapsu, poptám se.“

„O kolik dětí jde a jak jsou staré?“

„Dva kluci, čtyři a šest let. Brnknu tam a zkusím vám obstarat dvě místa v první třídě a snad i apartmá ve

Fullertonu.“ „Díky, Marvine.“

„Až do Singapuru dorazíte, budete mi děkovat ještě víc. Když tam někdo někoho přepadne nebo okrade,nasekají mu rákoskou a šoupnou ho do basy. Nesmí se tam žvýkat žvýkačky a chodníky jsou čisté, že by

se z nich dalo jíst.“

„Spořádané místo.“

„Při tom všem, co tady dennodenně vídám,“ opáčil, „si něčeho takového náležitě vážím.“

Dvacet minut nato mi volal zpátky. „Všechno je zařízeno. Jen vám zatím nepovím, kdy si máte balit,

protože mi zrovna přistála na stole hromada nových finančních návrhů obou stran. Až budu vědět víc,

ozvu se vám.“

Se dvěma hrnky kafe jsem zamířil přes zahradu k Robinině dílně. Zevnitř se skoro nic neozývalo, protožezrovna smirkovým papírem přejížděla zadek kytary z javorového dřeva a elektrické náčiní zahálelo.

Blanche pochrupovala v pelíšku v rohu.

„Ty mě ale rozmazluješ,“ řekla Robin. Otřela si ruce, vzala mou tvář do dlaní a dala mi pusu. Blanchezamžourala. Protáhla se, zívla a přikolébala se k nám. Dal jsem jí psí tyčinku a Blanche koketně naklonilahlavičku ke straně a usmála se.

Objal jsem Robin kolem štíhlého pevného pasu. „Až budeme v Singapuru, budeš mi děkovat ještě víc.“

„Cože?“

Pověděl jsem jí o chystaném výletu. „To myslíš vážně?“ zeptala se.

„Naprosto.“

„Tomu se říká pracovní výhody. Páni. Slyšela jsem, že je to zajímavé místo.“

„Orchideje tam rostou jako plevel, a když zlobíš, napráskají ti na holou a šoupnou tě za mříže.“

„Slibuju, že budu hodná. Kdy přesně bychom měli letět?“

„Nejdřív za měsíc, spíš později.“

„Za měsíc… Musím se podívat do diáře, kolik mám práce. Na jak dlouho by to bylo?“

„Práce by mi neměla zabrat víc než pár dní, ale jestli chceš, můžeme se tam zdržet a vyjet si někam na

výlet.“

„To ti zaplatí cestu, jen aby ses mrknul na děcko?“

„Na dvě děti.“

Zasmála se. „Tím se to vysvětluje.“ Pocuchala mi vlasy. „Můj kluk je takovej génius, že lidi platí hromady

peněz, jen aby si poslechli jeho moudra.“

„Tobě poskytnu hrst mouder zadarmo,“ řekl jsem. „Kupuj levně, prodávej draze, při přecházení ulice se

rozhlížej na obě strany, nebav se s cizími lidmi a nejez nic většího než tvoje hlava.“

„Páni, já se ale mám.“

Marně jsem v novinách hledal cokoli o Connii a Ree. Možná se to zatím nedostalo za zdi soudní budovy.

Po čtyřech dnech, kdy se mi Milo neozval, ke mně odpoledne zašel. Vypadal, že je myšlenkami jinde, anise neobtěžoval pozdravem a zamířil přímo do kuchyně. Jako obvykle uspořádal nájezd na ledničku a paku kuchyňského pultu zaútočil na narychlo vyrobený sendvič se zbytky kuřete a telecího, listy hlávkovéhosalátu, zelím, bramborovým salátem a plátky rajčat. To všechno vměstnal mezi tři krajíce žitného chleba,který už měl k čerstvosti daleko. Spláchl sendvič pivem, umyl a utřel po sobě talíř a posadil se.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ho.

„No jo, nejsem moc komunikativní. Protože nebylo o čem komunikovat.“

„A teď už je? Našli jste ji?“

„Kéž by. Na amatérku se docela vyznamenala, povedlo se jí zmizet beze stopy. Za celou dobu nepoužila

kreditku, bankomat ani mobil, na nádražích ji nikdo neviděl, nezažádala si o podporu pro sebe ani prodítě. Maršálové prověřili ženské ubytovny u hlavních nádraží, ale kde nic, tu nic. Kdyby se zašila naobvyklých místech, tak by se o tom od pouličních kontaktů dozvěděli. Takže teď si říkám, jestli to auto unádraží nebylo jenom zastírací manévr. Možná je pořád tady a ubydlela se u kamaráda, třeba u nějakéhohipíka, co se s ním zná ze starých časů. Zmínila se ti někdy o někom kromě těch Osamělých sténačů?“

„Ne.“

„Zavolal jsem jejímu bráchovi – tomu pornokráli. Tvrdí, že o ní neví, ale pochopitelně mu nedůvěřuju, takjsem místní poldy poprosil, ať občas projedou kolem jeho domu a koukají se po krabicích od plínek nebočemkoli jiném, co by naznačovalo, že se tam s děckem zašila. Nic. A teď mám další důvod věřit, že jepořád v L. A. Přesněji řečeno v Hollywoodu. Včera v noci se někdo pokusil zastřelit Borise Chamberlaina.“

„To si děláš srandu.“

„Kéž by.“

„Jeho dům už nesleduje parta z protidrogového?“

„Těsně předtím se sledováním skončila. To je náhodička, co? Krátce po jedenácté večer vpadli ke Cat aJeremymu a zatkli je. Asi hodinu nato si dobrák Boris vyrazil zaběhat. Přeběhl Franklinovu a klusal nahoru

ke kopcům. Moc daleko se ale nedostal, protože ho najednou míjí auto a bum, bum, bum. Tři výstřely,všechny ho jen těsně minuly. Svalil se na zem, odkutálel se do keřů a dělal mrtvého. Střelec se nepřišelujistit, že zasáhl cíl – možná si to rozmyslel, protože se v několika domech kolem rozsvítila světla.“

„Našly se nábojnice?“ zeptal jsem se.

„Všechny tři, z devítky.“

„Takže ne z pětadvacítky.“

„No tak má těch bouchaček víc – usoudila, že na větší vzdálenost bude větší ráže lepší.“

„Běhat o půlnoci na sever od Franklinovy není zrovna nejbezpečnější.“

„To máš pravdu, není to chytrý nápad. Ale Chamberlain tvrdí, že tam běhá pořád, věří, že jeho,muskulatura‘ – to ho doslova cituju – odradí každého, kdo by ho chtěl přepadnout. A až doteď se munikdy nic nestalo. Když se zbavil toho párku feťáků, možná zase začal vidět svět jako vlídné, láskyplné

místo.“ Milo se pousmál. „To je vždycky chyba.“

„Prohlédl si někdo pořádně to auto?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Byla moc velká tma, seběhlo se to hrozně rychle, blablabla. Asi ani nemusím říkat,že Chamberlain má nahnáno. Plánuje, že načas zajede k rodičům do Vermillionu v Jižní Dakotě.“

Zamnul si obličej. „Ta ženská je hotová saň, Alexi. Možná Connie věděla, proč ji hnala k soudu.“

„Takže pracovní teorie zní, že Ree sledovala Chamberlaina, věděla o policajtech z protidrogového azaútočila, jakmile zmizeli.“

„Proč by ne? Bylo jí jasné, že se jí nevšimnou. Kdy je nejlepší chvíle překročit povolenou rychlost,kamaráde? Když dávají poldové pokutu někomu jinému. Dívala se, jak odvážejí ty feťáky, a pak viděla, že

si Chamberlain vyráží zaběhat. Mně to zní věrohodně.“ „Musela by jezdit jiným autem.“ Sepjal si ruce za hlavou. „No to je teda problém jako hrom.“ „Dobře, dobře,“ kapituloval jsem. „Pořád se s tím nechceš smířit, co?“

„Ale jo. Zavírání očí má svoje meze.“ Sám jsem slyšel, že to říkám spíš mechanicky než s přesvědčením. Aže z mého tónu zaznívá nechuť.

„Tak fajn, zrovna jsem ti snědl jídlo, tak budu dočasně nepředpojatý. Je na té holčině něco, kvůli čemubych o ní měl mít lepší mínění? Myslím z psychologického hlediska. Něco dalšího kromě toho hipísáckéhomíru a lásky? Já jsem květinovým dětem nikdy nevěřil.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemám, co bych ještě dodal.“

„V tom případě se bohužel musím držet svojí teorie, Alexi. Tahleta Sykesovic rodinka je semeništěpsychopatologie. Connie byla skrznaskrz protivná ženská s vražednickými spády a Ree je zdánlivě miláženská s vražednickými spády. A je ve vraždění o třídu lepší než ségra, protože se řídí zásadou číslojedna: když chceš, aby se něco podařilo, udělej to sama. Bohužel se jí taky daří držet se mimo radar,takže můžeme jenom doufat, že nebude považovat za překážku někoho dalšího.“

„Proč by považovala za překážku Chamberlaina?“

„Ze stejného důvodu jako Winkyho – protože by mohl být Rambliným otcem a Ree pokládá za vrchol

blaženosti být matka samoživitelka.“

„Otcem nemůžou být oba naráz,“ namítl jsem. „Ree musí vědět, který z nich to je.“

„Opravdu musí, Alexi?“ Milův úsměv mě znervózňoval. Kdybychom nebyli kamarádi, vůbec bych ho vtuhle chvíli neměl rád.

„Možná ne,“ kapituloval jsem.

„Nechci, aby mě někdo podezíral z nemravných myšlenek, ale můžeme jen doufat, že to děcko nepočala v

Malibu během nějakého divokého grupáče. Pokud jo, tak se kolem možná potuluje celá smečkanadrženců s terčem na čele.“

Dva dny po pokusu o vraždu Borise Chamberlaina se případ dostal do zpráv.

Noviny L. A. Times věnovaly dva odstavce tomu, „co policejní zdroje označují za emocionální dozvuky

vypjaté bitvy o opatrovnictví“. Soustředily se na sestry Sykesovy, o Melandranovi a Chamberlainovinepadla ani zmínka. V podstatě totéž nabídla televize v obvyklých stručných šotech přizpůsobenýchdivákům, kteří neudrží pozornost, a připojila fotografii Ree Sykesové z řidičského průkazu.

Pod článkem v novinách byla podepsaná Kelly LeMastersová, reportérka, kterou Timesy kdysizaměstnávaly, ale teď pracovala na volné noze a psala knihu. Kniha se týkala vražd z prostředí filmovýchhvězd, které jsme s Milem vyšetřovali minulý rok. Po klopotném začátku ukuli s Milem oboustranněprospěšnou spolupráci, takže nemohlo být pochyb, koho LeMastersová myslí těmi „policejními zdroji“.

Milova motivace byla zřejmá a logická: když se nedaří najít nebezpečného zločince, je nasnadě obrátit sek veřejnosti. Neměl jsem důvod Ree litovat. Jenže…

Pořád se mi nedařilo vidět v ní několikanásobnou vražedkyni. Ale možná mi hlavně vadilo, že jsem senechal tak dokonale oklamat. Vím, že odborníci na lidskou psychiku neumějí předvídat násilí o nic líp nežostatní, sám to zdůrazňuju, když přednáším forenzní psychologii nadšeným vysokoškolákům.

Jenže v případu Sykesová versus Sykesová jsem si byl jistý, že se nepletu.

A zatím jsem byl úplně vedle.

Za trest jsem se šel proběhnout nahoru po Mulholland Drive a ještě o tři kilometry dál. Domů jsem sedopotácel skrznaskrz propocený, celý obolavělý a sípající jako těžký kuřák.

Když jsem se osprchoval, zkontroloval jsem si, jestli mi někdo volal. Doufal jsem, že ne.

Tři telefonáty během devadesáti minut – to jsou ty radosti úspěšných.

Soudce, kterého jsem si vážil mnohem míň než Marvina Applebauma, se mnou chtěl probrat – jaképřekvapení! – „krajně nepříjemný“ případ svěření dětí do péče. Jakýsi „profesionální pracovní poradce“ mi

nabízel pomoc, aby se moje praxe „rozrostla, jak se vám ani nesnilo, doktore!“ Jakási Clara Fallowsová

mi nechala číslo, kam jí můžu zavolat.

Došlo mi, že se operátorka přeslechla a že mi volala Kiara Fallowsová. Sekretářka, která odešla zMarvinova týmu. Byl jsem zvědavý, co mi chtěla, tak jsem jí hned zavolal zpátky.

Ozval se tichý, šepotavý hlas: „Tady Kiara.“ „Doktor Delaware. Volala jste mi.“

„Kdo?“ podivila se. „Aha, jistě. Lionel Wattlesburg mi říkal, že se mnou chcete mluvit.“

Řekl jsem Lionelovi, ať se na to vykašle. Že by chtěl být za každou cenu nápomocný?

„Nešlo o nic zásadního,“ odvětil jsem. „Jen mě zajímalo, jak jste se dozvěděla o případu Sykesových.“

„O čem?“

„Prý jste se zmínila o tom sporu, který se řešil u opatrovnického soudu “

„Aha, už vím,“ přitakala. „Ty dvě sestry. Jo, asi jsem o tom mluvila. Lionel je na mě naštvaný. Že jsem

dala výpověď. Když mi říkal, že jste mi telefonoval, taky neopomněl zdůraznit, že jsem promrhala skvělou

příležitost pracovat pro okres, užívat si spousty výhod a příspěvku na důchod.“

„Souvisí váš odchod s případem Sykesových?“

„Ten případ mě trochu vystrašil,“ řekla. „Zabít někoho kvůli dítěti? Ale ne, hlavní důvod byl, že jsem to

měla daleko na dojíždění. Projezdila bych spoustu benzínu, chci si najít něco blíž k domovu.“

„Kde jste se o té vraždě doslechla?“ „Někdo se o tom zmínil.“

„V soudní budově?“

„Jo, pořád se tam přetřásají drby.“

„Dobře, tak díky.“

„To je všechno?“ zeptala se. „Byl jste jen zvědavý?“

„Figuroval jsem v tom případu jako soudní znalec a ještě pořád se v něm pokouším vyznat.“

„Tak to je děsivé. Že jste se ho osobně účastnil. Občas takhle někomu přeskočí, i když do té doby

nepůsobil ani trochu nebezpečně. Jako ve všech těch případech násilí na pracovišti, co se o nich píše –vůbec se nedalo předvídat, že se dotyčný zcvokne. Poslyšte, nemohla bych vás o něco poprosit? Jstedoktor, nevíte náhodou o někom, kdo shání sekretářku, asistentku nebo tak něco? Jsem vážně dobrá v

plánování a organizování.“

„Kdyby mě někdo napadl, tak se vám ozvu.“

„Díky. A hodně štěstí. Abyste se v té šílenosti vyznal.“

Zápolil jsem s kytarovými sóly Joea Passe a masakroval písničku „Satin Doll“, když vtom mi zavolal Milo.

„Vypadá to, že jsme ji našli, Alexi. V chudinské čtvrti jen kousek pěšky od té pitomé soudní budovy. Měl

jsem pravdu, že vůbec neodjela z města. Zaparkovala auto u nádraží, nějak si obstarala jiné, z toho

střílela po Chamberlainovi a pak ho možná taky někde odstavila.“

„Hotový zločinecký génius,“ utrousil jsem.

„Amigo, víš stejně dobře jako já, že provádět sviňárny není až tak těžké.“

„Jak jste ji našli?“

„Upozornila na sebe tím děckem,“ odpověděl. „Kolik zdravě vypadajících žen s dobře krmeným batoletempotkáš v nejlacinější ubytovně? Sotva se její fotka objevila ve zprávách, během pár minut nám nezávislena sobě zavolali tři lidé, že ji viděli. Zrovna před tou ubytovnou stojím.“

„Gratuluju.“

„Hele, já vím, že tohle není vítaná novinka, takže když mě odmítneš, nebudu ti to mít za zlé. Ale má tamto děcko a bojím se, aby ho nepoužila jako rukojmí. Ty víš, co na mámu zabírá – takže by ses mi tu

hodil.“ „Kde?“

„Hotel Král Vilém, na rohu Losangeleské a Páté. Vpadneme tam, jakmile se rozhodnu vydat pokyn. Tvůjpříjezd mi to rozhodování usnadní.“

Cesta zpátky do centra byla úmorná, auta poposkakovala v odpolední špičce a všechno ještě zhoršovalipitomci, kteří za jízdy psali textové zprávy a mstili se ostatním za ústrky, ať už skutečné, nebo domnělé.Sledoval jsem nesčetné vztyčené prostředníky, nadávky tlumené skly v okýnkách, brunátné tváře avypoulené oči a říkal jsem si, jak málo asi chybí, aby se dopravní zácpa zvrhla v řež, o které budou

informovat palcové titulky.

Je to naprosto nepředvídatelné.

Jde to se světem s kopce? Já trávím většinu dospělého života tím, že se babrám v nejhorších zákrutechlidské mysli, takže jsem asi ten poslední, kdo by se měl ptát.

Než jsem se propletl krabicovitými kaňony z potemnělých kancelářských monster, slunce už sklouzlo podhorizont. Když jsem vjížděl do chudinské čtvrti, nebe mělo barvu hlenů a ulice se změnily v proužky cupaniny pokaňkané inkoustovými stíny a oživlé kymácením a vrávoráním nemohoucích lidských trosek.

V útulcích pro bezdomovce bylo narváno jako na oscarové párty. Mezi domy se uhnízdily ostrůvkyimprovizace – haldy odpadků, halabala spíchnuté stany z odpadních pytlů a nákupní vozíky přetékající

oplzlými poklady.

Zahnul jsem do Losangeleské a uviděl Mila ob dva domy od hotelu Král Vilém. Ubytovna bylasedmipatrová krabice z šedých cihel, kdysi honosná, ale teď už omšelá a ztmavlá nánosem špíny. Předvchodem přešlapoval hlídač, který vypadal, že ještě nedokončil střední školu, a momentálně byl úplnězbytečný, když tu byl Milo a o dvacet metrů dál parkovaly čtyři policejní vozy. Za nimi se rýsoval ještě

jeden mohutný hranatý tvar.

Ozbrojené armádní vozidlo Lenco BearCat, které zásahovka používá pro „záchranné operace“, je šikovná

hora železa, která policistům umožňuje bezpečnou přepravu, a zároveň je to zbrojnice na kolečkách.Představil jsem si, jak se chatrný hotel Král Vilém otřásá pod salvami výkonných supermoderních zbraní.Všech sedm pater by se poroučelo k zemi stejně snadno jako lidská oběť zasažená výstřelem z pistole.

Policejní oddělení má ve vozovém parku obrněnců víc. To, že na dnešní akci vyslalo jen jeden, mi přišlo

jako slibné znamení.

Milo si mě všiml. Působil schlíple a jeho mávnutí postrádalo elán.

Když jsem k němu došel, řekl: „Zvládl jsi to vcelku rychle,“ a zamával mi před nosem klíčem. „Bydlí vnejvyšším patře. Aby se situace co nejmíň vyhrotila, rozhodl jsem se nechat komando tady dole a sám jízaklepat na dveře. Jestli mi otevře, tak bude hotovo. Jestli se bude cukat nebo bude klepání ignorovat,tak se nám situace trochu zkomplikuje. Ale pořád je to jenom samotná ženská a vzhledem k tomu děckusnad neprovede žádnou pitomost. Tebe jsem se chtěl zeptat, jestli mám použít nějakou zástěrku – třebase tvářit jako správce, co jde zkontrolovat trubky –, anebo s ní jednat na rovinu.“

Přemýšlel jsem, ale nakonec jsem jen pokrčil rameny.

Milo povytáhl obočí. „Z její psychiky jsi nevyčetl, co by bylo lepší?“

„Jak se ukázalo, její psychika je pro mě neprobádané teritorium, ale jestli si mám tipnout, tak ji radši zkusoklamat. Hlavně ať zůstane v klidu a vyhneme se konfrontaci.“

„Myslíš, že přijde otevřít se zbraní v ruce?“

„Kdo ví? Ale i kdyby ne, někde tam bouchačku nejspíš mít bude. A jestli je to typická ubytovna smrňavými kamrlíky, tak ji může mít na dosah.“

„To je fakt,“ přitakal. „Byl jsem se podívat na jiné pokoje – podle recepčního vypadají všechny stejně. Anine tři krát tři metry. Máma s pětadvacítkou a devítkou, no paráda. Máš pro mě ještě nějaké užitečné

rady?“

„Jestli ti na fintu neskočí a bude se cukat, rád si s ní promluvím.“

„Čteš mi myšlenky.“ Nervózně se pousmál. „Ale to máš koneckonců v popisu práce.“

Podle plánu mělo obrněné vozidlo zásahovky popojet blíž k budově, ale zaparkovat tak, aby ho předpohledem z oken clonila sousední desetipatrová ubytovna jménem Pegas. Všichni členové zásahovky mělizůstat uvnitř.

Čtyři uniformovaní policisté budou odhánět zevlouny, i když vzhledem k charakteru čtvrti jsou tunepředvídatelné události pravděpodobnější než jinde. Pátý policista si vymění místo s hlídačem a tři dalšíbudou hlídat dávno nepoužívaná požární schodiště, po kterých by se teoreticky dalo uprchnout dosmrduté uličky za ubytovnou. Výtahy byly mimo provoz.

„Stejně jsou pořád rozbitý a lidi choděj po schodech,“ vysvětlil recepční usazený v prosklené kukani.Dovnitř jsme vešli jen já a Milo, oba v neprůstřelných vestách. Rozlehlá vstupní hala zela prázdnotou;měla vysoký strop, byla omítnutá modrošedou barvou a páchla postřikem proti hmyzu, chronickými nemocemi a zatuchlým tabákovým kouřem.

Recepční byl monstrózně obézní padesátník jménem DeWayne Smart, který vypadal, že se mu panděroco nevidět vyvalí z neprůstřelné kukaně ven. Sloužil od dvou do deseti. Měl v popisu práce vybírat penízea kupóny za pobyt od jednoho dne do jednoho týdne, předávat klíče a podezíravě si lidi měřit. Byl jednímz těch tří, kteří policii na Ree Sykesovou upozornili, a když mu Milo ještě jednou ukázal fotku, znovu její

totožnost potvrdil.

„Jo, je to ona,“ prostrčil snímek štěrbinou zpátky.

„A ubytovala se tu před dvěma dny.“

„Jo. Dostanu finanční odměnu?“

„Uvidíme,“ řekl Milo a prohlížel si klíč. „Není na něm číslo – jste si jistý, že je od pokoje 709?“

Smart předvedl v úsměvu polámané zahnědlé zuby. „To je prezidentský apartmá. Má prima výhled.“

„A v budově není zaveden telefon.“

„Ne. Vždyť už jsem vám říkal, že ubytovaný se musej spolehnout na to, co si přinesou,“ odpověděl Smart

rozmrzele.

„Přinesla si s sebou mobil?“ „Jak to mám vědět?“

„Jaká je?“ zeptal jsem se. „Co tím myslíte?“

„Jak se chová – řekla nebo udělala něco neobvyklého?“

„Co se ubytovala, tak jsem ji neviděl,“ prohlásil Smart. „Odešla nahoru a ven už nešla. Jak dlouho ta akce

potrvá?“

„Dokud neskončí,“ opáčil Milo.

„Ubytovaní se musejí spolehnout na to, co si přinesou,“ zopakoval jsem po recepčním. „Co si s sebou

přinesla?“

„Nemám ponětí,“ řekl Smart.

„Měla zavazadla?“

„Kabelku od Lojzy Vuittona… Heleďte, já tu sedím a nechodím je očumovat. Prostě zaplatěj a jdou nahoru

do pokoje.“ Zasmál se. „Možná se vydává ven v noci, jako netopýr.“ Zamával pažemi. Tukové polštáře na

ramenou se mu klepaly jako sulc.

„Dobře, tak my jdeme nahoru,“ oznámil mu Milo.

Smart se pokřižoval.

Milo se zasmál. „To je teda projev důvěry.“

„Co?“

Milo naznačil pokřižování.

„Sichr je sichr,“ prohlásil Smart.

Hnědými dveřmi, tolikrát přetřenými novou vrstvou barvy, že připomínaly rozteklou tabulku čokolády,jsme prošli na schodiště. Bylo tu vymalováno hráškovou zelení, ale malba už byla většinou zašlá,oprýskaná a potečkovaná černou plísní. Na mramorových schodech, kdysi bílých, se za léta nastřádalyšedé, hnědé, žluté a různě neurčitě zbarvené fleky. Dřevěné zábradlí už dávno podlehlo vandalům, jen tua tam přežil osamocený roztříštěný sloupek.

Stoupali jsme nahoru.

Odér vládl v každém patře jiný, ale nejprůraznější byl pach staré moči, zahnilých zvratků, sírovýchvykuřovadel a štiplavého postřiku proti hmyzu. O jeho účinnosti svědčily shluky mrtvých rybenek, ovádů a

švábů ležících na krovkách. Co odpravilo potkany, kteří hnili ve třetím, čtvrtém a šestém patře, těžkosoudit. Jedna z hlodavčích mrtvolek byla ještě čerstvá a nějaký oportunistický tvor jí rozpáral břicho apochutnal si na vnitřnostech. Možná kočka. Možná bůhvíco jiného.

Milo si toho masakru taky povšiml. Zastavil se, otřel si čelo kapesníkem a snažil se popadnout dech.

Už od druhého patra hlasitě funěl, pot se z něj jen lil a vlasy se mu lepily k hlavě, jako by vylezl zpod

sprchy.

Já jsem se nezpotil. Možná ze mě ten běh v kopcích vysál všechny tělesné tekutiny, možná jsem byl vdobré kondici. Ale zato jsem měl v ústech pocit, jako bych je měl plná vaty, a oční bulvy mě při každém

pohybu bolely.

Když jsme dorazili ke dveřím, kterými se vycházelo do chodby v sedmém patře, Milo si rozepnul pouzdro

se zbraní a rukou omotanou kapesníkem vzal za kliku.

Utrhla se, spadla a odskákala po schodech. Milo strčil prst do díry, která po ní zůstala, nahmatal západkua zatlačil na ni.

Chodba za dveřmi byla dlouhá skoro jako letištní hala. Zase plesnivé zdi a štiplavý pach. Prostředkempodlahy z drobných šestiúhlých dlaždiček se táhl prošlapaný červený koberec. Z chodby vedly desítkyčerných dveří označených samolepkami s čísly.

Jedny se otevřely a vyšel z nich muž ve flekatém tílku a boxerkách, s cigaretou mezi rty a lahví piva vruce. Měl vyholenou hlavu, vězeňské tetování a dlouhou kozí bradku spletenou do několika uzlů. Vmístech, kterým nedominoval tetovací inkoust, měl kůži posetou pupínky. Dým z cigarety ho obestíral jako

mrak a nerozptyloval se; chybělo tu větrání.

Milo mu předvedl odznak a mávl na něj, ať zaleze zpátky.

Muž mu ukázal vztyčený palec a poslechl.

Pokračovali jsme v chůzi a zastavili se ob dvoje dveře od čísla 709. Milo si zase otřel čelo, posunkem minaznačil, ať zůstanu na místě, a sám nehlučně popošel dál. Položil ruku na pažbu glocku a druhou zlehka

zaklepal.

Dutě to zazvučelo. Pod černým nátěrem se skrývalo pevné dřevo; dveře vyrobili v dobách, kdy ještě

bývalo levné a kdy se v hotelu ubytovávali hosté, na kterých záleželo.

Milo zaklepal znovu. Nic.

Zkusil to ještě jednou. Z nějakého jiného pokoje se linula hudba. Hip-hopový remix mexické lidovky.

Milo si odkašlal a naklonil se ke dveřím. „Tady Leon zezdola. Potřebuju vám zkontrolovat karmu.“ Hlas muskřípal jako štěrk. Takový žoviální Louis Armstrong.

Jeho kulatý bledý obličej ale nepůsobil žoviálně ani trochu. Hello, Dolly, přišel jsem tě zatknout.

Stál vzpřímeně, vyčerpání už na něm nebylo znát. Vteřiny ubíhaly. Odpočítával je poklepáváním prstu ozápěstí. Užuž se chystal zaťukat znovu, když vtom se dveře nepatrně pootevřely. Vrz, vrz. V dalšímpohybu jim bránil zajištěný řetízek.

Milo se usmál. „Zdravíčko. Pustíte mě dál?“

Neslyšel jsem žádnou odpověď, ale Milo asi vycítil nebezpečí, protože do škvíry vrazil ruku a zároveň do

dveří kopl. Ozval se zvuk podobný trhanému papíru, řetízek povolil a Milo musel dveře jednou rukou

přidržet, aby na něj nespadly. Sice to působilo neohrabaně, ale v mžiku vtrhl s namířenou zbraní dovnitř.

Ozval se ženský výkřik – zazníval z něj strach smíšený s pocitem zrady – a vzápětí polekaný pláč,

tenoučký a pronikavý.

Takhle nepláčou dospělí.

Byl to dětský vzlykot, trhaný a vystrašený.

Pak zvuky potyčky, těžký dech. Žuchnutí lidského těla na tvrdý povrch.

A pak už bylo slyšet jen vzlykající děcko.

Vešel jsem dovnitř.

Milo držel ženu na zemi a tiskl jí tvář k odřené prkenné podlaze. Pokoj byl stísněný jako vězeňská cela, na

uzoučkou postel by se stěží vešel jeden člověk. Na šedivém prostěradle leželo na zádech děcko. To je

správná poloha, míň při ní hrozí syndrom náhlého úmrtí kojence.

Nikde žádná dětská postýlka nebo jiné místo ke spaní. To už správné není; když spí dospělý s dítětem,

hrozí, že ho zalehne a udusí.

Děcko mělo pořádně silné plíce, vřískalo bez ustání. Rozzlobený malý chlapeček.

Milo si ho nevšímal. Vytáhl ženu na nohy.

Byla přibližně stejně stará jako Ree Sykesová a přibližně stejně vysoká, ale hubenější a kostnatější. Připohledu zdálky si člověk těch nesrovnalostí nemusel všimnout. Já ale viděl jen je – užší boky, drobnějšíbrada, delší nohy, větší dlaně.

Barva vlasů se dá snadno změnit, a ať už se tahle žena narodila s jakoukoli, vylepšila si ji dočernočerného odstínu krému na boty. Vlasy jí nedosahovaly ani do půlky Reeina rezavého copu a konceměla brutálně opižlané. Rád bych věděl, čím to bylo, že ji DeWayne Smart a další dva lidé tak sebejistě

identifikovali.

Milovi se na krku zběsile roztepala žíla, protože mu došlo, že se spletl.

Žena byla zticha, ale rty se jí rychle pohybovaly a z hrdla se jí draly tlumené, neartikulované zvuky. Pak

začala skřípat zuby a nervózně sténat. Na rtech se jí objevil strašidelný úsměv. Zavrčela. Vypadala, že by

na Mila nejradši plivla.

Ten ji napjatě sledoval a nic nedělal.

Žena se rozesmála. Otevřela ústa, ve kterých měla víc mezer než zubů, a vydala hluboký bezpohlavnízvuk, který přešel v pronikavé hihňání.

Děcko to polekalo. Roztřáslo se a rozvřískalo se ještě hlasitěji, začalo patičkami a pěstičkami tlouci doproleželé matrace. Přitom se posunulo blíž ke kraji postele, ale kolem byla jako bezpečnostní opatřenínaskládána barikáda z balíků jednorázových plenek. Anebo se tam možná vršily jen proto, že se vestísněném prostoru nikam jinam nevešly.

„Omlouvám se, že –“ spustil Milo, ale žena zasyčela a pokusila se ho nakopnout.

„Paní –“ „Ssss!“

Po očku jsem sledoval děcko a zároveň jsem rychle těkal pohledem po pokoji.

Zašedlé stěny se skvrnami od moči, prádelník z hrubého dřeva se třemi šuplíky, z nichž ovšem ten spodníchyběl. Na prádelníku další plenky a bílá koženková kabelka. Skoro všechno místo na podlaze zabíraladětská výživa a další jídlo. Většinou konzervy – špagety, maso, polévky, zavařená zelenina. Krabice krekrů

sloužila jako podstavec pro velkou Bibli vázanou v červené kožence.

Průchodem bez dveří nalevo od prádelníku bylo vidět do koupelny. Na zaklopené toaletní míse stál malýskládací vařič na pevný líh. Na okraji umyvadla ležel otvírák na konzervy.

Z lihu ve vařiči už zbyla jen tenká slupka. Vařit tady na otevřeném ohni představovalo značné rizikopožáru a otravy oxidem uhelnatým. Obavou z toho druhého se možná vysvětlovalo, proč žena nechávalaokno v koupelně otevřené dokořán a zapřené dvěma konzervami kuřecí polévky, aby se nezavřelo. Anebose jen snažila vyvětrat z pokoje pach.

Dítě dál vřískalo. Žena mu zdatně sekundovala, neartikulovaně nadávala, potřásala hlavou a syčela naMila, kdykoli se jí pokusil omluvit. Tím pádem si prodlužovala uvěznění, a čím déle ji omezoval v pohybu,tím víc se v ní vzdouvala zuřivost.

Všední žena, krásné děcko. Mělo růžové tvářičky, husté vlásky a na sobě chlupaté modré dupačky.

„Prosím vás, uklidněte se, abych vás mohl pustit…,“ zkusil to znovu Milo.

Žena zavřeštěla. Děcko zbrunátnělo a začalo se kutálet k druhému kraji postele, kde ho před pádem nicnechránilo. Zachytil jsem ho. Byl to pěkný cvalík. Vzpíral se mi; zaklonil se, máchl hlavičkou dopředu azasáhl mě do tváře.

Parádní trefa, deset bodů pro toho mrňavého hmožditele.

„No tak, no tak,“ snažil jsem se ho klidnit.

Rozeřval se ještě víc.

Možná dosáhl hlasitosti, u které matčina tolerance končila, protože žena se zničehonic přestala vzpouzet a

řekla: „Buď zticha, Cody.“ Pronesla to tiše, takovým tím typicky mateřským tónem. Ale z hlasu jí pořádčišel vztek a děcko nijak neuklidnila. Dál se mi v náručí zuřivě zmítalo.

„No tak, mrňousku,“ tišil jsem ho. Tvář mi zmáčely jeho slzy. Pevně jsem ho objal, přitiskl mu paže kdrobnému tělíčku a šeptal mu do ucha: „To je dobrý, Cody, to je dobrý, šššš.“

Přizpůsobil jsem rytmus řeči jeho vzlykům a opakoval to pořád dokola nejkonejšivějším tónem, jakého

jsem schopen.

U mrňat nezáleží na tom, co jim říkáte, ale jak to říkáte. Cody se ještě chvíli kroutil, ale pak znehybněl akonečně se začal poddávat té hypnotické uklidňující mantře.

„Sundám vám pouta, ale musíte zůstat v klidu, madam,“ řekl Milo.

Žena tiše zaklela.

Ještě pár vteřin počkal. „Pusťte mě, hanebníku,“ odsekla. „Vždyť poslouchám na slovo.“

Jakmile ji osvobodil, vrhla se ke mně a vyškubla mi dítě z náručí.

Cody s úlevou kníkl a zabořil jí hlavu do hrudi. Přitiskla si ho k sobě, couvla k zídce z plenek a kývla

hlavou ke dveřím. „Jděte! Kéž mi zmizíte z očí!“

„Opravdu mě to mrzí, madam,“ řekl Milo.

Přitiskla si k sobě Codyho ještě pevněji. Zakňučel.

„Běžte, jste prokletí!“ Modré oči měla podlité krví a nenávistně zúžené.

„Už jdeme, jen se chci ujistit, že –“

„Ne! Nic mu neříkejte!“

„Komu?“

Žena se usmála. „Jako byste to nevěděl. Vždyť vás poslal!“

„Mrzí mě, co se stalo, ale opravdu nevím –“

„Jemu!“ prohlásila. „Tomu, kdo měl být požehnán, ale stal se prokletým. Tomu, kdo se krmí masem

beránka a třísní si chřtán krví neviňátek.“

Milo se po mně podíval.

Žena zase začala vrčet. Cody se jako na povel rozplakal, ale tentokrát ho uklidnila zasyčením ostrým jako

ocel. Posunula si ho v náručí, aby si uvolnila ruku, a tou si pak začala vyhrnovat blůzu. Napadlo mě, že

děcko nakojí, aby nám předvedla svá mateřská práva. Ale zarazila se těsně pod povislým pravým prsem.

Od levého boku se jí přes žebra až doprostřed hrudní kosti šikmo táhla jizva, zkrabatělá a sešitá asi tak

úhledně jako baseballový míček.

„Tohle vám udělal,“ řekl jsem.

Vyplázla na mě jazyk. Codyho to fascinovalo a tázavě ji pozoroval vykulenýma očima. Taky vystrčil růžový

jazýček a zkusmo si jím přejel po rtech.

Jeho oči měly stejný modrý odstín jako matčiny. A viděl jsem, že mají společných rysů mnohem víc –

úzká brada, široké čelo, velké uši těsně přiléhající k lebce. Pokud se toho to baculaté mrně dožije, vyroste

z něj vysoký kostnatý muž. Bůhví, jak se genetika a výchova podepíší na jeho osobnosti.

Žena se obrátila k Milovi a pořád si držela vyhrnutou blůzu, aby bylo vidět jizvu. „Poslal vás sem. Kliďte

se.“

Chovala se zahořkle a nepřátelsky, ale zdálo se, že když si potvrdila své podezření, ulevilo se jí. Zvířený

prach v její mysli se usadil.

Podlehnout nejistotě by totiž mohlo být děsivější než smrt. „Madam, jenom jsme prověřovali –“ ozval se Milo.

„Madam? Já jsem ona!“

Cody zakňučel.

Začala ho kolébat a šeptala mu do levého ucha: „Ššš, ššš, ššš, ššš, ššš.“

Uklidnilo ho to přímo zázračně.

Milo si všiml bílé kabelky a zamířil k ní. „Jenom si zkontroluju vaše doklady. Ne, ne, nebojte se, očividně

nás neposlal on, jinak bych věděl, kdo jste.“

„Hmm,“ utrousila. Nechávala si to projít hlavou a dál kolébala děcko.

Milo otevřel kabelku, vytáhl z ní černou koženkovou peněženku, chvíli se v ní přehraboval a pak si

prohlédl řidičský průkaz. Než peněženku vrátil zpátky, strčil do ní pár dvacetidolarovek.

Žena si odplivla. „Proklety budiž vaše špinavé peníze.“

„Tyhle peníze jsou čisté jako lilium, dostal jsem je v kostele,“ prohlásil Milo.

„Lháři!“

„Nechte si je pro sebe, nebo za ně kupte dárek Codymu.“

„Ne! Vyndejte ten prokletý mamon! Vnášíte lepru hroutících se zdí do životů pomazaných!“

Milo bankovky vytáhl. Žena sklouzla pohledem k jeho pistoli. Vrásky na čele se jí vyhladily. Zeširoka se

usmála.

Milo si od ní držel odstup. Mávl na mě, že jdeme, a couval ke dveřím. „Omlouváme se, že jsme vámzpůsobili nepříjemnosti.“

Žena na něj pro jistotu ještě zplna hrdla zařvala.

Když jsme konečně sešli po schodech dolů, Milo utrousil: „Až budeš psát paměti, tohle z nich vynech.“Snažil se situaci zlehčit. Ruce se mu bez ustání zatínaly v pěst a zase se uvolňovaly. Bradu mělpovystrčenou dopředu a čelistní svaly mu pracovaly.

Přešli jsme vstupní halu a pokračovali kolem kukaně DeWayna Smarta ke dveřím. „Hej!“ zavolal za námi.

Milo se k němu vrátil. „Co?“

„Kde ji máte?“

„Není to naše podezřelá.“

„To je pech,“ řekl Smart. „Pro vás, ne pro ni.“ Zasmál se. Tváře měl jako vinné měchy.

„Hrajete si na komika, DeWayne?“ „Já –“

„Když se kouknete do zrcadla, vidíte Brada Pitta? Asi tak přesná ta vaše identifikace byla.“

„Já –“

„Nechte si předepsat brejle. Anebo rovnou bílou hůl.“

„Já –“ „Jo, vy.“

Venku na ulici se Milo snažil zaplašit myšlenky na fiasko tím, že se zaměstnal spoustou drobností.Úsečnými rozkazy poslal policisty pryč, prověřil si, jestli na pátrání po Ree Sykesové nezareagoval ještěněkdo s nějakým věrohodným tipem, ale nepřekvapilo ho, že odpověď zní ne. Poslal detektivu Reedovitextovou zprávu, ať roztrhá příkaz k zatčení s dnešním datem a drží palce, ať se naskytne další příležitost.

„Ideálně dřív, než se prasata naučí pilotovat bitevní stíhačky.“

Když už nebylo co dalšího podniknout, díval se, jak hlídkové vozy a obrněnec odjíždějí. Jakmile zmizelposlední vůz, zhmotnili se ve tmě kolem místní obyvatelé. Milův pohled zahnal několik z nich na ústup, ale

přesto na místě zůstalo dost čumilů, aby vzbudili zvědavost dalších. A začaly se ozývat úsměšky.

Milo mi mávnutím pokynul ke svému autu a zamířili jsme pryč. Ve voze prohlásil: „Oletha Dreiserová. ZWheelingu v Západní Virginii.“ Mluvil k sobě, ne ke mně. Opakoval si ty informace, jako by se bifloval nazkoušku. A vzápětí jméno prohnal databázemi.

V Národní kriminální databázi neměla Oletha žádný záznam, nebyl na ni vydán lokální ani celostátnízatykač, nebyla nahlášena jako pohřešovaná.

„Zločinec není,“ konstatoval s náznakem zklamání. „Máma s děckem v téhle díře, to není o moc lepší nežv chlévě na seně, co? Až najdem taťku Josefa, tak jim můžem postavit jesličky.“

A kde jsou tři mudrcové z Východu? pomyslel jsem si, ale udržel jsem jazyk za zuby.

„Tak co na to říkáš?“ zeptal se a vytáhl vyhaslý doutník. „Je psychotička, že jo?“

„Nejspíš jo.“

„Takže je načase zavolat sociálku.“

„Ne nutně,“ řekl jsem.

„Proč ne?“

„Záleží na tom, jestli můžou prospět.“

„Podle tebe je způsobilá k výchově dítěte?“

„Je její výchova optimální? Ne. Ale na základní úrovni ji zvládá.“ „Protože ho krmí?“

„Protože je dobře živený, vypadá zdravě, je náležitě vyvinutý a zjevně k ní má citový vztah. Když jí hoseberou a nacpou ho namátkou vybraným pěstounům, oběma to způsobí trauma a může to napáchat víc

škody než užitku.“

„I když má ta ženská o kolečko víc.“

„I tak,“ přitakal jsem.

„Jsi pozoruhodně tolerantní.“

„Znám ten náš slavný systém. Vždycky je lepší zvolit nejmenší zlo.“ „Taky je výbušná jak handgranát…“

„Měla ke vzteku dobrý důvod.“

Zamračil se. „Takže nemám dělat nic.“

„Buďme realisti,“ řekl jsem. „I kdyby jí diagnostikovali schizofrenii, tak pokud se neprokáže, že pro dítěpředstavuje bezprostřední ohrožení, soud jí ho neodebere. Ani nebezpeční psychotici už se dneska neléčí,protože je federální úřady považují za další diskriminovanou menšinu. Co bys udělat mohl, to je poučit ji o

otravě oxidem uhelnatým a sehnat jí dětskou postýlku – úplně jakoukoli, hlavně aby dítě nespalo v jedné

posteli spolu s ní. Tím se eliminuje riziko, že ho zalehne a udusí.“

„A proč ty obavy z otravy?“

Řekl jsem mu o vařiči. „I když aspoň má natolik rozum, že nechala otevřené okno.“

„V koupelně,“ zopakoval. „Tam jsem se nedíval. No paráda. Tak koho mám tou bezpečnostní výchovoupověřit, když ne sociálku?“

„Znám jednu policajtku z oddělení kriminality mladistvých na Pacifické, je to praktická ženská a pálí jí to,párkrát jsem s ní pracoval. Určitě bude vědět, na koho se obrátit na místním oddělení. Mám ji zkusit?“

„To by bylo fajn.“

Zavolal jsem policistce Monice Gutierrezové na domácí číslo. Slíbila, že se hned zítra spojí s kolegyníKendrou Washingtonovou, která pracuje na zdejším oddělení, a uvidí, co se pro Olethu a Codyho dáudělat.

„Ale můžeme jí leda tak poradit, Alexi,“ upozornila mě. „Pokud dítěti nehrozí nebezpečí.“

„Nechci po vás, abyste jí dítě odebrali.“

„To je dobře,“ řekla Monica. „Protože tu máme dětí spoustu a nemá se o ně kdo starat.“

Zavěsil jsem a přetlumočil hovor Milovi.

„Jo, jo, pochytil jsem podstatu.“ Zvedl oči k sedmému patru hotelu Král Vilém.

„Mrzí mě, že to nevyšlo,“ řekl jsem a otevřel dvířka vozu.

„Fakt tě to mrzí?“ Vzápětí se omluvil: „Mea culpa, to sis nezasloužil.“

„V pohodě,“ řekl jsem, ale jeho omluva minula můj mozek, zasekla se mi v útrobách a já cítil, jak se ve

mně všechno naježilo.

Popřál jsem mu hodně štěstí a zamířil ke svému autu.

Cestou domů, při jízdě ulicemi, z nichž už mezitím zmizela většina pojízdných plechovek a vyvětral vztek,

jsem přemýšlel nad dilematem, které představuje Oletha Dreiserová a její dítě.

Sociální pracovníci se už dlouho řídí zásadou, že je potřeba snažit se téměř za každou cenu udržet rodinu

pohromadě. Hlavním důvodem je soucit, ale v poslední době se přidávají i rozpočtové škrty a bezduchá

byrokratická mašinérie, která na děti pohlíží jako na čísla jednací.

Pokud se dítě neocitne v nesporném ohrožení života, žádný soud o něj Olethu nepřipraví. Už jsem zažil,

že rodičovství ponechali i lidem mnohem narušenějším než ona.

Situaci nenapomáhá ani to, kolik dětí v pěstounské péči umírá. Minulý rok to byli tři novorozenci ve třech

různých rodinách. U jednoho šlo o zanedbanou chřipku, u druhého se příčina smrti nezjistila, ale

spekulovalo se o udušení. U třetího šlo o prokázanou vraždu, kterou spáchal pěstounčin gangsterský

přítel.

Člověk z úřadu státního zástupce mi událost popsal jako „jedno velké ouvej“.

Ale matka-vražednice, to je navzdory tomu všemu jiná káva. Ree Sykesová by na ochranný štít

byrokratické netečnosti mohla rovnou zapomenout.

Tak proč riskuje?

A až ji Milo najde, co Ramblu čeká?

Zajímalo by mě, jak se ty dvě vypořádávají s životem na útěku. Zašily se do nějakého podobného pokoje,

jako je sedmsetdevítka v hotelu Král Vilém, a ohřívají si jídlo na tábornickém vařiči?

Rád bych věřil, že Ree je příliš opatrná, než aby dítě vystavila riziku. Ale když jsem pomyslel na

chladnokrevnou vraždu dvou lidí – a pokus o třetí –, moc mi to nešlo.

Winky Melandrano dělával Ramble chůvu. Měla Ree dceru s sebou, když ho vlákala do léčky a zastřelila?

Mluvilo proti ní čím dál víc věcí, ale mně se pořád nechtělo věřit, že by žena, kterou jsem posuzoval, byla

schopná takové krutosti.

Oddaná matka. Plně způsobilá. Milující. Byl jsem o tom natolik přesvědčen, že jsem to sepsal do posudku.

Ale co když se mateřská oddanost zvrhla v krvavou likvidaci soupeřů?

Hlavní cenou v té soutěži bylo deset kilo nevinnosti.

Možná… Ale i kdybych se v Reeině povaze krutě zmýlil, motiv, který jí Milo přisuzoval, mi pořád připadal

dost chatrný. Jestli chce mít Ramblu jenom pro sebe, proč s ní prostě nezmizela?

Protože Connie byla houževnatá a měla dost peněz na financování dlouhé bitvy, takže se jí napřed

potřebovala zbavit?

Fajn, ale tím se nevysvětluje, proč by vyrukovala po Melandranovi a Chamberlainovi, kteří byli podle

všeho jejími dlouholetými přáteli.

A příležitostnými milenci.

Divoká noc v Malibu?

Je to překombinované… Ale jestli Ree není vražedkyně, tak proč se vypařila?

Třeba nezmizela dobrovolně. Co když naopak někdo viděl překážku v ní? Jako nejpravděpodobnější

kandidát se nabízel Ramblin otec. Do hry ho mohla vtáhnout Connie.

Ale pokud Connie zjistila, kdo to je, proč neuvedla jeho jméno v soudním spisu?

A proč naopak zmínila Winkyho a Borise?

Třeba je schválně uvedla jako možné otce, i když to nemělo s pravdou nic společného – byla to jen

součást plánu, jak ukázat Ree jako mravně zpustlou promiskuitní fanynku.

Ale možná tím udělala osudovou chybu. Probudila v tom muži otcovské pudy a ponoukla ho, aby se zbavil

konkurence.

Nejdřív zlikvidoval Connii, pak Ree. Udělal to rychle, aby Reeino zmizení vyvolalo podezření, že je

vražedkyní ona.

To by nebylo bůhvíjak těžké. A stejně snadné by bylo nechat Reeino auto u nádraží a tím nasměrovat

policii k marnému hledání.

Umí dobře plánovat. Je pečlivý.

Ale:

Nechal jsi u Ree na koberci šmouhu Conniiny krve. Zůstala ti na botě, kterou jsi považoval za pečlivě

umytou.

Nejsi tak chytrý, jak si myslíš.

Tatínku.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc se mi to z intelektuálního hlediska zamlouvalo. Ale z emocionálníhohlediska se mi to příčilo. Kvůli tomu, co by to znamenalo pro Ree. A pro Ramblu.

Dítě coby svatý grál. Majetek, po kterém se baží, podobně jako při všech těch mizerných tahanicích,

kterými jsem se zabýval u rodinného soudu.

Kdybych tuhle teorii nadhodil Milovi, upozornil by mě, že nemám žádné důkazy.

Jenže ty je nemáš taky, kamaráde.

Nemá cenu pouštět se s ním do těchhle vod. A navíc jsem netušil, co si se svojí teorií počít.

Ráno může přinést prozření, anebo naopak zmatek. Já druhého dne v šest hodin zakoušel podivnousměsici obojího.

Hned po probuzení se mi myšlenky zatoulaly k Osamělému stenu a neubránil jsem se pocitu, že se mikapela vetřela i do snů.

Ale určitě jsem si neužíval noční videoklip; myslel jsem na to, že Ree pojí dlouholeté přátelství se všemičtyřmi členy skupiny.

Polovina kvarteta se ocitla na mušce vraha, druhá polovina nikoli.

Bude Chuck-o Blatt příští cíl? Anebo kytarista, se kterým jsem se ještě nepotkal – Spenser „Zebra“

Younger?

Anebo je jeden z nich Ramblin otec?

Vybavilo se mi, jak ochranitelsky Blatt o Ree mluvil.

Pokud jste fakt psycholog, a ne špeh, co čmuchá pro tu její mizernou sestru…

Nemusím vám vykládat, jaká je, vždyť jste se o tom přesvědčil sám. Slyšíte, co vám povídám? Nicneříkáte.

Je milá.

Nejen milá, je hrozně hodná.

Působil agresivně. A podezíravě – nechtěl mi prozradit nic konkrétního, dokud si neověřil, kdo jsem. Apředhodil mi racionální vysvětlení Reeina zmizení: Bojí se, že jí ta kráva nedá pokoj.

Na rozdíl od spoluhráčů je Chuck-o houževnatý podnikatel, kterému se povedlo přetavit peníze zmuzicírování ve vlastnictví tří barů. Na vlastní oči jsem viděl, jak levou zadní zpacifikoval partu těžkýchalkoholiků.

Boris Chamberlain sice má svaly – zatímco Blatt je střízlík –, ale přesto jsem měl pocit, že právě Blatt je v

kapele alfa samcem. A alfa samci mívají ochranitelské sklony, takže na koho jiného se obrátit, když vám

připadá, že jste se ocitli v ohrožení?

Tím spíš, jestli se z vašeho vztahu s dotyčným alfa samcem narodilo dítě.

A pak tu byl ještě Zebra Younger, nad tím se vznášel velký otazník.

Pokud některému z těch dvou hrozí nebezpečí, bylo by správné je varovat.

Pokud je jeden z nich Rambliným vražednickým otcem, bylo by zajímavé osobně si s ním popovídat.

Takže tak či onak, je načase zase zajít do klubu Panna & Panna.

V jedenáct ráno jsem vyrazil do Valley. Na protější straně ulice jsem našel volné parkovací místo, jen

nějakých deset metrů od baru, takže jsem na vchod mírně zešikma viděl.

Poutač Šťastná hodinka!!! byl přelepený novým oznámením.

Až do odvolání zavřeno

Zůstal jsem sedět v seville, hrál si s chytrým telefonem a pokoušel se zjistit něco o Marvinu Blattovi.Marně. Zkusil jsem jako křestní jméno zadat ještě Charles, Chuck a Chuck-o. To poslední mě zavedlozpátky na webovou stránku Osamělého stenu. Zvažoval jsem, co dál, když vtom ke dveřím baru přistoupil

nějaký muž.

Sedmdesátník s tváří baseta, v oblýskaném modrém obleku, který měl už dávno skončit v popelnici, a bílé

košili se zplihlou kravatou.

Ten pijan se slabostí pro historii – Lloyd. Třeba se zajímá i o současné dění. Užuž jsem se chystal vyrazit

sprintem přes ulici, když vtom vzal za kliku a ta povolila. Dveře se otevřely a Lloyd zmizel uvnitř. Za

chviličku se zase vynořil; nesl si hnědý papírový sáček – příliš malý na to, aby úplně zakryl velkou láhev.

Byla to třičtvrtělitrovka jantarově zbarvené tekutiny, od hrdla se odrážely sluneční paprsky.

Chvilku zůstal stát ve dveřích a mluvil s kýmsi uvnitř. Pak ten člověk v baru popošel blíž a sluneční svit

dopadl na kulatou tvář Chucka Blatta.

Díval jsem se, jak Lloyd sahá do kapsy, tahá z ní bankovky a snaží se mu je podat. Ale Blatt zavrtěl

hlavou, poplácal ho po rameni a zase zmizel uvnitř a zavřel za sebou.

Lloyd se zvesela kolébal pryč se svým pokladem.

Teď je řada na mně.

Chuck-o stál za barovým pultem a skládal láhve alkoholu do krabic. Jeviště zelo prázdnotou. Blattova bicí

souprava byla tatam. Ve světle jediné žárovky působil klub jako sklep.

„Rozdáváte inventář?“ zeptal jsem se.

Blatt se zarazil a změřil si mě. Pak vyndal z police za sebou láhev whisky Crown Royal a uložil ji do

kartónové krabice na barpultu.

„Zrovna jsem viděl Lloyda…,“ začal jsem.

Blatt se opřel dlaněmi o pult. „Lloyd je nenapravitelný alkoholik, pití je pro něj hlavní životní náplň,považuje ho za svoji profesi. Proto už si nevydělává tučné šestimístné sumy ročně prodejem pojištění. A

proto už se ani nepokouším mluvit mu do duše. Když se tu zastaví pro flašku Jacka Danielse, co mi na

tom sejde?“ Rozhlédl se kolem. „Stejně už je po všem.“

„Kvůli Winkymu.“

Cvakl zuby. „No, pane psychologu, je docela fuška rozjet to na jevišti, když vám někdo odkráglujezpěváka, nezdá se vám? Přišel jste mi něco říct? Kupříkladu co je zač ten parchant, kvůli kterýmu se námzhroutil svět, protože oddělal jednoho z nejbáječnějších a nejhodnějších lidí, co kdy chodili po týhlezpropadený planetě?“

Sáhl do krabice, vytáhl láhev whisky, kterou tam před chvilkou uložil, a mrštil jí přes místnost. Narazila dozdi za prázdným jevištěm, roztříštila se a potřísnila tapetu. Střepy zacinkaly o dřevěnou podlahu jako

glissando hrané na vibrafon.

„Do prdele s celým tímhle světem a kreténama, co v něm žijou,“ zaklel. Odvrátil se, vzal z police

půllitrovku vodky a uložil ji do krabice.

„Zaplaťpánbůh, že aspoň Boris vyvázl,“ prohodil jsem.

Otočil se ke mně a oči mu přímo plály. „Cože?“

„Vy o tom nevíte?“

„O čem?“ Zničehonic vyrazil zpoza barpultu, pozvedl paže a zaťal je v pěst v úrovni prsních bradavek.„Neštvěte mě, kamaráde, tohle není žádná pitomá hra. Jestli mi máte co říct, tak to koukejte vyklopit.“

Pověděl jsem mu o útoku na Chamberlaina.

Celý schlípl. „Co se to do prdele děje?“

„To bych taky rád věděl.“

„A myslíte, že vám to povím já? O Winkym jsem se dozvěděl jenom díky tomu, že měl můj šek – penízeza pondělní koncert – pořád přicvaknutej magnetem na ledničce. Ten pitomec byl s penězma úplněnemožnej, musel jsem ho v jednom kuse dokopávat, ať si šeky nechává proplácet a nedělá mi vúčetnictví bordel. Policajti ten šek našli, usoudili, že ho zaměstnávám, a přišli mi oznámit, co se stalo.Nějakej velkej tlustej chlap to na mě prostě jen tak vychrlil: ,Zastřelili vám kámoše.‘ Div jsem nedostalinfarkt. To myslím doslova, fakt jsem měl pocit, že na mě jde srdeční záchvat.“

Poklepal si na hruď. „Pak mi došlo, že mě ten polda buď podezírá, anebo doufá, že se ode mě něco dozví.Winkyho někdo zabil a já mám vědět kdo?!“

Dveře se otevřely. Dovnitř vešel muž a zamířil k nám. Namáhavě se vlekl o berlích.

Byl to hubeňour ve středním věku, s bílými vlasy úhledně rozdělenými pěšinkou a huňatým obočím vestejné barvě. Na sobě měl modrou košili, džíny s nažehlenými puky a bílé tenisky.

I když se belhal, usmíval se a uchovával si důstojnost. Mně věnoval jen letmý pohled, s Blattem si vyměnil

mnohem delší.

Další štamgast, který si přišel pro pití zadarmo? Podle úhledného a čistého oblečení bych ho netipoval nabeznadějného alkoholika, ale už dávno jsem se naučil zobecňování vyhýbat.

Když přišel blíž, všiml jsem si, že má krví podlité oči a že kostnatá tvář je nezdravě bledá – ažnepřirozeně, takže kůže působila poloprůsvitně. Jako by ho něco vysálo.

Chuck-o vydechl. „Nazdárek,“ pozdravil ho. Příchozí se dobelhal k nejbližší židli, s námahou se na ni

posadil a chvíli mu trvalo, než se mu povedlo odložit berle na zem.

Když se usadil, znovu si mě prohlédl.

„To je ten cvokař, co jsem ti o něm říkal,“ vysvětlil Blatt. „Pomáhal Ree u soudu, ale teď nějakspolupracuje s poldy a přišel ze mě ždímat informace, který nemám.“

Elegán si mě dál měřil pohledem. Měl vlídné hnědé oči. „Jo tak.“

„Doktore jak-že-se-to-jmenujete, dovolte, abych vám představil nejlepšího slide kytaristu hned poJohnnym Winterovi: Spensera Youngera neboli Zebrouna. Tu přezdívku dostal, protože nástroj jeho srdceje černobíle pruhovaná stratocasterka. To je kytara od Fendera, pokud jsou pro vás strunné nástroješpanělská vesnice.“

Podal jsem Youngerovi ruku. „Alex Delaware.“

Stiskl mi ji pěticí ochablých prstů. „Máte nějaké novinky o Winkym?“

„Zebe, největší novinka je to, že se někdo pokusil oddělat i Borise,“ řekl Chuck-o Blatt.

Younger se oběma rukama chytil bočnic židle. Horní polovina těla se mu roztřásla, ale tyčky zahalené

džínovinou, které se vydávaly za jeho nohy, zůstaly nehybné. „Panebože. To snad nemyslíš vážně.“

„Radši bych nemyslel, to si piš,“ řekl Blatt.

„To je děsný, Marve, to je úplně uhozený.“ Obrátil se ke mně: „Pokusil? Takže se Borisovi nic nestalo?“

„Naštěstí ne.“

„Prokristapána. Co přesně se seběhlo?“

Vylíčil jsem mu to.

Zebe Younger potřásl hlavou. „Jo, jít si uprostřed noci zaběhat po Hollywoodu, to je Borisovi podobný.“

„Věřil si, protože je takový svalovec?“ zeptal jsem se.

„Ještě před deseti lety byl totálně z formy. Ale pak se přes noc změnil. Řekl mi, že už ho nebaví, jak ho

ženský odmítaj, a že na sobě zapracuje. A taky že jo. Odjakživa bejval vazbič, na střední hrával americkejfotbal. Ale stejně je to k nevíře. Ta proměna.“

Masíroval si ochablou levou nohu.

„Je z něj hotovej superman, každou rukou hravě vzepře padesátikilovou činku,“ dodal Blatt.

„Měli bysme za ním zajít, Marve,“ řekl Younger. „Dodat mu vzpruhu.“

„Odjel z města,“ upozornil jsem je.

Chuck-o si přitiskl ruce ke spánkům a svěsil hlavu. „Co se to sakra děje?“

Ramena se mu chvěla.

„Marve?“ oslovil ho Zebe Younger.

Když Blatt vzhlédl, po tvářích mu tekly slzy. A když promluvil, měl hlas úplně sevřený. „To je ale pitomec.Myslí si, že mu ty hory svalů k něčemu jsou? Kulka jima projede jako máslem a ještě se cestou bude

chechtat.“

„Jo, jo.“ Younger pošilhával po posledních lahvích na polici.

Chuck-o si toho všiml. „Jasan, chlape, řekni kterou.“

„Ani nevíš, jak rád bych si dal, Marve, ale doktor mi to k těm novejm lékům zakázal.“

„Nasadili ti nový léky? To je bezva, než řekneš švec, budeš zas běhat.“

Younger se usmál. „Jasně, už abych začal trénovat deset kiláků.“ Obrátil se ke mně: „Mám cosi, čemu seříká vzácné degenerativní neuromuskulární onemocnění. To znamená, že se v podstatě roztékám. Je todědičný, měl to můj strejda a skolilo ho to během osmi měsíců. Ale teď už existujou lepší léky. Já to mám

čtyři roky a ruce mi pořád fungujou.“

„Napřed Winky, teď Boris,“ řekl Chuck-o. „Proto jste přišel, doktore? Myslíte, že někdo chce sprovodit zesvěta celou kapelu? Proč? To je padlý na hlavu.“

„Měli jsme pár špatných recenzí, ale stejně…,“ utrousil Spenser Younger. Zasmál se, ale pak zvážněl. „Jo,

je to absurdní, doktore.“

„Úchylně absurdní,“ dodal Blatt. „Kdo to provádí?“ Upřel na mě pohled. „Policajti nic nevědí?“

„Bohužel ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Winky byl strašně hodnej chlap, to nedává smysl,“ řekl Younger. „Leda že by se náhodou připletl k

nějaký pouliční přestřelce.“

„Říkám si, jestli to nějak nesouvisí s tím Reeiným soudem,“ nadhodil jsem.

„Jak?“

„Connie v materiálech uvedla Winkyho a Borise jako možné otce jejího dítěte.“

„Connie,“ vpadl do hovoru Blatt, „byla zkurvená psychouška, takže cokoli tvrdila, byly totální úchylnosti a

hromada keců. Tohle je prostě kravina – kolik tomu děcku je, rok a půl? Jak už jsem vám říkal, když jstetu byl poprvý, Winky a Boris divokejch mejdanů dávno nechali.“ Podíval jsem se na Youngera. Tvářil se nezúčastněně. Nakonec řekl: „Všichni máme tohle období dávno za sebou.“ „Ale Ree očividně –“ začal jsem. „Protože měla dítě?“ skočil mi do řeči Blatt. „Za to nemůžou mejdany, tohle ženský prostě dělaj, poříděj sipotomka. Můžou za to hormony, jako doktor byste to měl vědět. Kdyby to byl důsledek nějaký párty, takprostě mohla jít na potrat jako… Prostě s tím mohla něco dělat.“ „Jako to udělala dřív?“ nadhodil jsem. „Jako nic,“ odsekl Blatt. „Do jejího soukromí vám nic není – ani mně, ani nikomu jinýmu.“ „Stejně nechápu, proč by někoho měli kvůli otcovství oddělat,“ poznamenal Spenser Younger. „Přesně tak,“ přitakal Blatt. Oba vyčkávali.

„Vynořila se jedna teorie,“ řekl jsem. „Že někdo chce Ramblu pro sebe a snaží se zlikvidovat konkurenci.“ Oba se tvářili zaskočeně. Blattovi se v očích zaleskly slzy. Zuřivě si je otřel, sáhl po láhvi ginu,odšrouboval víčko, zhluboka si přihnul a zašklebil se.

Spenser Younger řekl: „U někoho jako Connie bych si takovou sviňárnu uměl představit, ale… Sakra, naConnii jsem úplně zapomněl, ta je taky oběť, že jo? To je ale magořina.“ „Jak říkám už nejmíň postý, Connie byla zákeřná psychouška, tu nenáviděli snad všichni. Ale Winky? To

byl úplnej protiklad, toho nešlo nemít rád,“ prohlásil Blatt.

Spenser Younger pokyvoval hlavou. „A odjakživa chtěl děti.“ Zarazil se. „Nikdy jsem to nikomu neřekl,

protože jsem mu dal svoje slovo, ale teď…“

Vzal Blattovi láhev z ruky, prohlásil: „Kašlu na vedlejší účinky,“ a přihnul si.

„Nemohl mít děti,“ vysvětlil pak. „Měl málo spermií. Zjistil to už dávno. Chodil tehdy s jednou holkou…

Pamatuješ se na Donnu, Marve?“

„No jasně, ta zrzka.“ Blatt načrtl do vzduchu obrys ženské postavy tvarované jako přesýpací hodiny.

„Byla do Winkyho blázen, udělala by pro něj cokoli,“ pokračoval Younger. „Prosila ho, ať ji zbouchne. Kdyto jenom bylo… před dvaceti lety? Když jsme byli na šňůře v Ohiu.“

„Třes se, Clevelande,“ řekl Blatt, ale beze stopy nadšení.

„Winky nakonec souhlasil, ale nic z toho nebylo,“ navázal Younger. „Pak mě jednoho dne poprosil, ať ho vClevelandu zavezu na kliniku. Musel jsem řídit, protože mu propadnul řidičák a nemohl si půjčit auto. Takjsem ho tam odvezl, Winky šel dovnitř, a když se vrátil, byl zamlklej. Bál jsem se, jestli mu nenašli

nějakou zákeřnou chorobu, ale on povídá, že ne, ať si nedělám starosti, že byl jenom na běžný prohlídce.Víc mi neprozradil. Ale pár týdnů nato se tvářil schlíple a všichni jsme byli totálně… Pamatuješ se na tumarjánu, co jsme s sebou na tý šňůře měli?“

„Ta měla grády,“ přitakal Blatt.

Younger se usmál. „No, takže jsme byli s Winkym zhulený, až jsme se vznášeli někde mezi asteroidama, aon se rozpovídal, jak to míval po trávě ve zvyku, a povídá mi, že si tenkrát nechal otestovat množstvíspermií a že ho má skoro na nule, takže nikdy nebude táta. Pak se rozbrečel, ale nutil se k veselí a

nakonec se mu zase vrátila nálada a už jsme se o tom nikdy nebavili.“

Blatt na něj celou dobu upíral zrak. „No to mě podrž. Chudák Winky.“

Younger se obrátil ke mně. „Takže rozhodně nebyl Ramblin otec, doktore. Jestli si to Connie myslela, byla

vedle jak ta jedle.“

„Connie byla odjakživa kráva,“ řekl Blatt.

„Pokud se ale spletla Connie, mohl se splést i někdo jiný,“ upozornil jsem je.

„Kdo třeba?“

„Právě to se snažíme zjistit.“

„No, tady to nezjistíte,“ řekl Younger. „Proč se prostě nezeptáte Ree?“

„Protože krátce po Winkyho vraždě zmizela.“

„Krátce po vraždě?“ zopakoval Blatt. „Říkáte to, jako byste ji podezíral.“

„Když se někdo nečekaně vypaří, policie to bere vážně,“ řekl jsem.

„Myslí si, že to má všechno na svědomí ona?“

„Copak vy se nedíváte na zprávy?“

„Proč bych měl?“ řekl Blatt. „Jsou to samý kecy.“

„Přesně tak,“ přisadil si Younger a pozvedl láhev ginu.

„Večer v nich ukazovali Reeinu fotku,“ sdělil jsem jim. „Pro policii je v případech Conniiny a Winkyho

vraždy zájmová osoba.“

„Zájmová osoba?“ zopakoval Younger. „To znamená podezřelá?“

„O stupínek míň,“ odvětil jsem. „Podezřelá bez podstatných důkazů.“

„To je totálně absurdní.“ Ani se nemusel do smíchu nutit.

Totéž platilo o Chuckovi Blattovi, i když z jeho „haha!“ navíc sršel hněv. „To se mi snad zdá. Dva z

nejbáječnějších, nejlaskavějších lidí na planetě. Jeden z nich umře a druhej si vyjede z města – na což má

nezpochybnitelný právo –, a policajti ho hned podezíraj z nejhoršího? Dejte mi svátek.“

„Právě proto se pokouším přijít na nějaké alternativní vysvětlení,“ řekl jsem.

„No jo, no.“ Blatt výmluvně natáhl ruku k Youngerovi a ten mu podal láhev a řekl: „Rád bych vámpomohl, doktore, ale vím jenom jedno – Ree to neudělala. Je na to moc hodná.“

Blatt si dvakrát lokl a zprudka postavil láhev na pult.

„Tak vám děkuju,“ řekl jsem.

„Alternativní vysvětlení,“ zopakoval po mně Blatt. „Třeba po městě prostě běhá nějakej magor, co střílí

lidi.“

„A čirou náhodou si vybral zrovna Connii a Winkyho?“ namítl Younger.

„Jo, pořádně to skřípe,“ uznal Blatt. „Možná má pravdu…“ Otočil se ke mně: „Možná máte pravdu a fakt

to souvisí s tím děckem. Ale jak? To kdybych věděl. Jasně, Rambla je roztomilá, ale co dál? Není přece

dědička nebo tak něco.“

„Páni, to by bylo něco,“ řekl Younger. „Kdyby se Ree spustila s nějakým boháčem a ten se teď bál, že ho

oškube, a tak to kolem sebe čistil.“

„No jasně,“ utrousil Blatt, „už to vidím večer v telce.“

„Klidně by se to stát mohlo, Marve,“ namítl Younger. „Ree pojmenovala tu holčičku Rambla, protože ji

počala v Malibu. A co je v Malibu? Pracháči.“

„To máš recht,“ přitakal Blatt. „Na každej gram písku tam připadá milión babek.“

„Pamatujete si z Malibu někoho konkrétního?“ zeptal jsem se jich.

„Kdepak,“ odpověděl Blatt. „To je úplně jinej svět.“

Podíval jsem se na Youngera.

„Já se ani nepamatuju, kdy jsem byl naposled na pláži,“ zavrtěl hlavou. „Když už mě teď surfování

nebere.“

„Stejně jsi jako surfař stál za prd,“ řekl Blatt.

„Jo, to je fakt.“

„Já byl ještě horší. Ani jsem se na tom posraným prkně neudržel.“ Už hůř artikuloval. Přihnul si do třetice.

Younger mu láhev vzal. „Tos teda byl. Jestli já stál za prd, tak tys byl hotová střevní chřipka.“ Krknutí.

„Dej mi bubny, a je ze mě vtělení Genea Krupy,“ zachechtal se Blatt. „Ale postav mě na to podělaný

prkno, a je ze mě v tu ránu paralytik – ježíš, promiň, člověče.“

„Nech toho,“ řekl Younger.

„Čeho?“

„Toho omlouvání. Mám tě rád takovýho, jakej jseš, i když prudíš. Máme tě rádi, já a pan Rogers.“

„Pan Rogers měl rád jazz.“

„Pan Rogers byl super.“

„Stejská se mi po něm,“ řekl Blatt.

„Mně se stejská po všech,“ opáčil Younger. „Pamatuješ na ten motel v Harrisburgu, jak jsme totálně

zlinkovaný koukali na Rogersův pořad pro dětičky a byl v něm ten chlap, co hrál na kytaru D’AngelicoExcel? Říkal si Šikulka a nějak dál… Měl to bejt údržbář, a přitom válel na kytaru za dvacet táců jako Tal

Farlow.“

„Šikulka Negrino,“ doplnil Blatt.

„Ne, ne… Negri.“ Younger se rozzářil. „Šikulka Negri, borec.“

„Pan Rogers,“ řekl Blatt, „to byl pravej borec.“

Vyklouzl jsem z baru, zrovna když přešli ke Kapitánu Klokanovi.

Muzikanti sice mají v popisu práce hrát show pro obecenstvo, ale pokud Blatt s Youngerem nejsou školení

herci, tak jsem si je jako podezřelé prostě neuměl představit.

Choroba by Youngerovi nebránila ve střelbě z pistole a klidně by mohl Borise Chamberlaina pronásledovatv autě speciálně upraveném pro hendikepované, jenže jeho šokovaná reakce, když jsem mu o pokusu ovraždu řekl, působila upřímně. A Blattova jakbysmet.

Vrátil jsem se domů a poslechl si od operátorky, kdo mi mezitím volal. Soudce, kterého jsem ignoroval, senechával ptát, jestli jsem dostal jeho předešlý vzkaz. Zavolal jsem mu do kanceláře a požádal úředníka,ať mu vyřídí, že bohužel nemám čas a nemohu se případu ujmout.

Kromě něj mi volala ještě Kiara Fallowsová. Nejspíš se chce poptat, jestli jsem jí nesehnal práci. Uvařil

jsem si kafe, probral se poštou a pak jsem jí zavolal.

„Jen jsem vám chtěla říct, že jsem si vzpomněla,“ oznámila mi.

„Na co?“

„Kdo mluvil o tom případu. Byl to právník. V obleku s kravatou – ne někdo v uniformě. Hlouček právníků

šel chodbou a debatovali o tom.“ „Aha.“

„Myslím, že byl Hispánec,“ dodala. „Anebo možná Arab. Doufám, že vám to pomůže.“

„Předám tu informaci dál, díky. Pokročila jste s hledáním práce?“

Kratičká pauza. „Ehm, moc ne, pořád se po něčem rozhlížím. Doslechl jste se, že někdo někoho shání?“

„Zatím ne, ale kdyby ano, tak vám dám vědět.“

„Jo, to by bylo fajn.“

Podivný telefonát. A když jsem si ho v duchu přehrával, připadal mi ještě podivnější.

Proč mi volala, aby mi předhodila zbytečné informace? Proč se zdálo, jako by ji dotaz na hledání práce

zaskočil?

Zkusím si váženou Kiaru Fallowsovou prověřit.

Internet mi nabídl čtyři lidi toho jména: dvaašedesátiletou ženu z australského Queenslandu,patnáctiletou dívku ze Scarsdale v New Yorku, vysokoškolačku z Barnard College, která momentálněstuduje na Srí Lance, a batole, které se účastní dětských soutěží krásy v texaském Tyleru.

Hledal jsem dál, přeskakoval články novináře Jamese Fallowse, odkazy na kapelu Fallow Fields a adresyna nejrůznějších Fallow Street. Už jsem se to chystal vzdát, když vtom mi něco padlo do oka.

Dvě šikovně žlutě podbarvená slova utopená v sedm let starém článku z novin Ventura Star.

Studentka falešně obvinila učitele

Autor: Harris Rosen

Studentka venturské střední školy čelí obvinění z ukrytí narkotik v zahradě učitele, s nímž měla konflikt.Desiree Kiara Fallowsová, 17, byla obviněna z křivého nařčení a umístěna do domácí vazby k tetě a strýci,

kteří oba pracují v úřadu šerifa.

Učitel, který ve druhém ročníku vyučuje biologii, Fallowsové údajně vyhrožoval, že ji nechá propadnout.Fallowsová mu schovala pod růžové keře sáček s marihuanou, poté anonymně zavolala na ventursképrotidrogové oddělení, dala detektivům tip, kde drogy hledat, a tvrdila, že učitel je narkoman, který se při

výuce chová nepatřičně.

Policisté učitele kontaktovali, ten jim umožnil vstup na svůj pozemek, a když objevili drogy, vyjádřilpřekvapení. Při prohlídce učitelova bytu se žádná další narkotika nenašla a učitel uspěl v testu nadetektoru lži. Svěřil se policistům se svým podezřením, že volající mohla být Fallowsová, osoba ve státnípéči, žijící v dětském domově a dojíždějící na venturskou střední školu v rámci státem financovanéhoreintegračního programu. Také policisty informoval, že mu Fallowsová vyhrožovala, že ho „zničí“. Přinásledném vyšetřování byly objeveny fyzické důkazy potvrzující studentčin podvod, které nakonec vedly k

jejímu přiznání.

I když Fallowsová ještě před soudním projednáváním dosáhne plnoletosti, předpokládá se, že u ní budenařízena psychiatrická léčba a nebude odsouzena k odnětí svobody. Učitel se nehodlá v záležitosti dále

angažovat.

Jestliže se to odehrálo před sedmi lety, je teď Desiree Kiaře Fallowsové čtyřiadvacet, což by odpovídalo

fotografii na stránce soudce Applebauma.

Hledal jsem k tehdejšímu případu další informace, ale už se o něm nikde nepsalo. Na Facebooku ani na

MySpace jsem nenašel stránku na jméno Kiara ani Desiree.

Tím pádem je Fallowsová snad jediná čtyřiadvacetiletá žena v rozvinutém světě, která nemá profil na

sociální síti.

Není divu, pokud má co skrývat. Možná si dokonce pobyla za mřížemi.

Když se to seběhlo, byla ve státní péči. Skutečnost, že jako téměř osmnáctiletá navštěvovala teprve druhý

ročník střední školy, naznačovala problémy s učením. Někdo takový těžko získá práci u soudu vyššíinstance, zvlášť v době rozpočtových škrtů a rušení pracovních míst.

Ale sedm let je pochopitelně dost dlouhá doba na to, aby se člověk změnil – pokud je Desiree K. asekretářka Kiara jedna a tatáž osoba, možná to znamená, že v dospělosti už jí do trestního rejstříkunepřibyl žádný záznam.

Klíčové slovo je možná, protože občas někdo prověrkami pochopitelně proklouzne. Loni byli z policejníakademie vyloučeni tři kadeti kvůli nepřiznaným záznamům v rejstříku a napojení na gangy.

Pokud dívka s problematickou minulostí natolik dospěla, že si našla dobrou práci u soudu, proč z ní takbrzo odešla? Svádět to na velkou spotřebu benzínu mi teď zpětně připadalo jako dost chatrný důvod. Alemožná dělám z komára velblouda; vždyť jsem s ní mluvil jen dvakrát, a krátce.

Stejně mi ale Kiařin pokus o falešné obvinění učitele připadal na pováženou a oba její telefonáty se mizdály zbytečné.

A navíc tu bylo to její „ehm“, když jsem se jí zeptal, jak pokročila s hledáním práce. Jako by sepotřebovala rozpomenout, co mi to vlastně napovídala.

Že by ji ještě pořád bavilo podvádět? Ale my dva jsme se nikdy nepotkali, tak o co se snaží?

Možná vůbec o nic nejde a já se jen pokouším zaměstnat něčím mozek, abych si odpočinul od té patálie

se sestrami Sykesovými.

Znovu jsem si v duchu přehrál oba hovory a pátral po skrytých významech, ale pořád nic – jen divný

pocit.

Ta holka byla tak zákeřná, že někam propašovala drogy a pak to schválně nahlásila policii. Tohle se dost

vymyká běžným pubertálním rebeliím.

Když jsem si procházel naše telefonáty počtvrté, hlava mě bolela jako čert.

Ale stejně jsem to vzápětí zkusil zase. Úporně jsem pátral po čemkoli, co by nezapadalo do kontextu, po

jakémkoli vodítku.

A vtom mě něco napadlo.

Byl to právník. V obleku s kravatou – ne někdo v uniformě. Hispánec, anebo možná Arab.

Až moc podrobností.

Že by falešná stopa, aby odvedla moji pozornost od někoho, kdo právník naopak není? A kdo vůbec

nevypadá hispánsky nebo arabsky?

Na první pohled je takové odvedení pozornosti elegantní, ale při bližším pohledu moc neobstojí. Snutkavým přidáváním nadbytečných detailů se psychologové setkávají u některých schizofreniků. A umnoha patologických lhářů. Je to neschopnost nechat věci, jak jsou – trocha sebedestruktivníhopřehánění.

Dokonale to sedí k puberťačce schopné a ochotné nastražit promyšlenou past.

Přehrál jsem si telefonický hovor znovu a hledal další pokusy o odvedení pozornosti. A narazil jsem na

zlatou žílu.

Ne někdo v uniformě.

Takže bych se naopak měl poohlédnout po někom uniformovaném.

Rázem se mi vybavila na první pohled nepodstatná informace z novinového článku.

Byla umístěna do domácí vazby k tetě a strýci, kteří oba pracují v úřadu šerifa.

Takovéhle konexe by jí mohly pomoci získat práci u soudu.

A já přednedávnem viděl jeden manželský pár v béžových uniformách. Pochutnával si na japonském jídle.

A jeden z těch dvou měl snadný přístup k soudním dokumentům k případu sester Sykesových.

Začal jsem bušit do klávesnice přímo ďábelským tempem. A tentokrát mě Facebook nezklamal.

Willa Nebeová, která se na profilové fotografii vesele usmívala, dychtila podělit se se svými jedenáctipřáteli o svůj hudební vkus i o momentku z loňského výletu do Arizony.

Byla na ní spolu se svým manželem Hankem.

A s neteří Desiree.

Všichni tři pózovali v džínách a mikinách před narudlými skalisky.

Willa, jako obvykle celá rozesmátá, měla na hlavě kšiltovku s logem týmu Dodgers a třímala obří láhev

limonády. Mohutný Hank, v kovbojském klobouku a bronzově tónovaných brýlích, se trochu mračil. Neteř Desiree („kterou beru jako svou dceru“) stála uprostřed a zároveň mezi nimi tvořila jakýsi emočnímůstek – sice se usmívala, ale nešlo jí to od srdce. Působila spíš obezřetně. Do úsměvu se musela nutit. Zramenou jí čišelo napětí. Očima uhýbala mírně do strany. Čeká každou chvíli nějaký podraz, protože lhát je pro ni stejně přirozené jako dýchat a domnívá se, že pro

ostatní taky?

Svět musí v takovém případě působit jako výhrůžné místo. Takže člověk radši uskuteční zbytečný

telefonát jen pro všechny případy.

Prohlížel jsem si Kiařinu tvář. Úzká, symetrická, hezká – až na to napětí.

Mladá žena, která se až příliš zajímá o soudní spor, který se jí vůbec netýká.

Strýc a teta…

Řekl jsem Lionelu Wattlesburgovi, ať Kiaře moje číslo nedává. Čekal bych, že mě poslechne, ale Kiara

tvrdila, že jí ho dal.

Zavolal jsem mu do Applebaumovy kanceláře.

„Dobrý den, doktore.“

„Položím vám zvláštní otázku, Lioneli. Byl byste od té dobroty a nikomu se o tom nezmiňoval?“

„Teď přímo hořím zvědavostí. Jistě.“

„Volala mi Kiara Fallowsová. Prý jste jí řekl, že s ní chci mluvit.“

„To jsou mi věci,“ řekl Wattlesburg. „Potkal jsem se tu s ní, když si přišla pro šek, a zeptal se jí, proč

odchází. Tvrdila, že jí tohle pracovní prostředí nedělá dobře. Chtěl jsem vědět proč. Pravila, že je tu prý

moc zločinců.“

Zasmál se. „To je teda překvápko, co? Že k soudu chodí zločinci. Trochu mě to naštvalo – další

rozmazlená kňoura, co nikde nevydrží. A tak jsem jí vynadal, že je srab. Namíchla se a odkráčela. Ale ne,

o vás jsem se nezmínil, doktore, takže netuším, proč vám volala. Co po vás chtěla?“

„Hledá si novou práci, tak se ptala, jestli o něčem nevím.“

„To je pro tuhle generaci typické. Ale ode mě vaše číslo nedostala, já si zakládám na diskrétnosti. Nic

jiného mi nezbývá při všech těch bláznivinách, co se s nimi musím dnes a denně potýkat.“

Prostě přiložila na oheň polínko další lži.

Když jsem o telefonátech Kiary Fallowsové začal uvažovat v intencích sociopatického jednání, najednou

začaly dávat smysl. Při prvním telefonátu se tvářila, že by mi ráda pomohla, ale ve skutečnosti chtěla zjistit, kolik toho vím osestrách Sykesových. Když se jí to nepovedlo, frustrovaně zavěsila. A stejně jako pro většinu antisociálů

pro ni neúspěch představoval značný problém. A to ji přimělo udělat velkou chybu – zavolat mi ještě jednou.

Snažila se odvést moji pozornost od Nebeových.

Že by na jejich příkaz? Anebo to byl brilantní nápad slečny Mazané osobně?

A hlavně: proč?

Tak či onak, pořádně si naběhla, protože mě nezná natolik, aby věděla, jak se s frustrací vypořádává

mysl, která je obsesivní.

Že kutá, kutá a kutá.

A kutá dál.

A znova od začátku.

Hluboko v dálné budoucnosti se nějaký historik v kyberpodkroví chopí laserového psacího multiudělátka ana senzoricko-digitální extrasuperbazmek zaznamená samozřejmou, ale přitom hlubokou pravdu:

V jednadvacátém století přestalo existovat soukromí.

Adresu Desiree Kiary Fallowsové jsem sice nenašel, ale zato bydliště Hanka a Willy Nebeových na měvyskočilo za devětapadesát vteřin. Podle internetové databáze realit jim patřil dům na Haynes Street veVan Nuys; dozvěděl jsem se i jeho přesnou rozlohu, kupní cenu a vyměřenou daň z nemovitosti anechyběla barevná fotografie.

Dům na ní vypadal jako patrový béžový flek zpola schovaný za plotem, který místy obrůstal psím vínem.

Zavřená brána, v zahradě ohromná borovice zakrývající další kus fasády.

Obyvatelé si zřejmě soukromí uchovat chtěli.

Jenže měli smůlu.

Už zapadalo slunce, když do kuchyně vešla Robin. Sklouzla pohledem ke klíčkům od auta v mojí ruce.

„Potřebuju si zajet do Valley,“ řekl jsem.

„Touhle dobou budou hrozné zácpy.“ Než jsem na to stačil cokoli říct, usmála se. „Už zas máš v prstech

cukání.“

Sjel jsem pohledem dolů. Prsty se mi míhaly, jako bych ve vzduchu psal na klávesnici. Přestal jsem.

„Promiň, nechtěla jsem tě ztrapnit, zlato,“ omluvila se Robin.

„Dělám to často?“

„Když jsi nervózní. Dřív jsem si myslela, že v duchu cvičíš na kytaru.“

Vyťukal jsem podobný rytmus na její šíji, přejel jsem jí prsty po páteři, přitáhl si ji a dal jí pusu.

Když jsme se od sebe odtrhli, řekla: „Teď mám kvůli tobě chuť na zábavu. Kdy se vrátíš?“

„Napřed se navečeříme a pojedu až pak. Tou dobou už by měly být ulice prázdnější.“

„Tys něco uvařil? Já ne. Takže buď to uděláme jako Milo a vyrabujeme ledničku, anebo se musíme

vypravit ven.“ „Vyber si.“

Rozesmála se. „Připadám ti jako Milo?“

Dvě hodiny nato, posilněný italskou večeří, která se ale musela obejít bez alkoholu, jsem byl zpátky vBeverly Glen a mířil na sever. Když člověk nejede ve špičce, tak je ve Van Nuys za chvilku. Z Van Nuys dosoudní budovy v centru trvá cesta o něco déle, ale stejně je to pro spoustu lidí běžná doba dojíždění dopráce, včetně Kiařiny tety a strýce. Že by Kiaře dojíždění vadilo, mi teď připadalo jako ještě chatrnější

výmluva.

V sedmnácti nastražila past na učitele a do čtyřiadvaceti se možná nepolepšila. Jak s tím ale souvisejí dvě

vraždy?

Ať jsem si lámal hlavu sebevíc, odpověď mi unikala.

Když všechno ostatní selže, pusťte se do špehování.

Z béžového fleku se vyklubal tuctový dům ve tvaru úzkého obdélníku v chabě osvětlené ulici severně odbulváru Victory. Stylem ani velikostí se nijak nevymykal sousedním a nebylo na něm vůbec nicpozoruhodného. V téhle části Van Nuys původně bydlela bílá pracující třída, ale postupně ji z velké částinahradili Hispánci. Nebeovi se tu nejspíš usadili už před lety a nechtělo se jim stěhovat pryč.

Okna v přízemí byla tmavá, nahoře se zpoza závěsů linulo jantarové světlo.

Na příjezdové cestě stály tři vozy: hned u brány světlý Ford Focus, uprostřed o něco tmavší toyota atěsně u vrat garáže ještě jedno auto, jehož značku jsem na dálku nerozeznal.

Zaparkoval jsem na podobně strategickém místě jako u klubu Panna & Panna – ob několik aut od brány,takže jsem na dům hleděl zešikma. Dost daleko, abych nebyl nápadný, ale přitom dost blízko, abych viděl,kdyby se něco dělo.

Hodinu se nic ani nehnulo. Zabavil jsem se tím, že jsem na iPhonu hledal další informace o Nebeových

nebo Kiaře Fallowsové, ale nepovedlo se mi na hromadu nevědomosti přihodit vůbec nic.

Po dvaasedmdesáti minutách světlo v patře zhaslo a já už se chystal odjet, když vtom se otevřely vstupnídveře a z domu někdo vyšel. Hank Nebe, oblečený v teplákové soupravě, odemkl bránu a otevřel ji. Nasedl do světlého fordu, vycouval

na ulici, zamířil na západ a projel kolem mě. Na křižovatce poctivě zastavil na stopce, i když ulice zely prázdnotou. Občan dbalý zákonů. Pak zahnul

doleva. Nastartoval jsem.

Nebe jel do supermarketu s nonstop provozem na rohu bulvárů Victory a Sepulveda. Zůstal jsem stát nakraji parkoviště a pozoroval ho. Střídavě mi za prosklenou stěnou obchodu mizel z dohledu a zase sevynořoval, zalitý světlem zářivek. Nákup mu trval osm minut.

Napřed se zastavil u piva a vložil do košíku dvě šestibalení světlého Millera. Pak se přesunul k cereáliím.

Soudě podle žluté krabice sáhl po celozrnných kroužcích Cheerios. Po velkém rodinném balení.

A konec. Zamířil k pokladně. No nic, za pokus to stálo.

Než k pokladně došel, ještě udělal odbočku.

Že by přece jen?

Sledoval jsem ho zpátky domů. Na profesionála od bezpečnostních sborů se nechal sledovat snadno a byl

podivuhodně nevšímavý k okolí, dokonce nereagoval, ani když míjel skupinku nezletilců, která na nároží

tancovala, pokřikovala a popíjela z lahví skrytých v papírových pytlících.

Projel kolem nich, ani nezpomalil. Že by sebejistota člověka, který je zvyklý vládnout autoritou? Anebo pro

něj konec pracovní doby prostě znamená, že má padla.

Když zahnul zpátky do Haynes Street, zpomalil jsem a zhasl světla. Pár minut jsem počkal a teprve pak

jsem zajel na svoje původní parkovací místo. Ford už zase stál na příjezdovce, brána byla zavřená.

Nebeho nebylo nikde vidět.

Vyčkával jsem. Okna zůstala temná. Pokud po výpravě do obchodu následovala noční svačinka,

odehrávala se někde vzadu.

Bezvýsledně jsem sledoval dům ještě hodinu a pak jsem se odporoučel.

Než jsem šel spát, zkusil jsem zavolat Milovi, ale hovor spadl do hlasové schránky. V osm ráno jsem to

zkusil zase. Tentokrát telefon zvedl.

„Sturgis.“

„Dobré ráno.“

„Dostal jsem tvůj vzkaz a zrovna jsem ti chtěl volat. Ale jestli se chceš zeptat, jak jsem pokročil, tak jsi na

špatné adrese.“

„Mám pro tebe nějaké nové informace.“

„O Ree?“

„Možná.“

„V tuhle chvíli beru cokoli. Sem s tím.“

Pověděl jsem mu, co jsem zjistil. Slyšel jsem, jak otvírá šuplík a zase ho zabuchuje. „Vydrž moment.“ Ťuk, ťuk, psal na klávesnici. „Nic tu oté Fallowsovic holčině nemám. Možná před sedmi lety zazlobila, ale od té doby asi seká latinu.“

„Pořád lže, jako když tiskne,“ poznamenal jsem. „Dozvěděla se o případu Sykesových od strýce, ale snaží

se od něho odvést pozornost.“

„Třeba lituje, že si pustila pusu na špacír před tím druhým soudcem, a nechce, aby to strejda zjistil a

seřval ji.“

„Ten případ je ve veřejných záznamech, Nebe o něm může vykládat, co chce.“

„To je fuk,“ namítl. „Jedna věc je zákon a druhá je nepsané pravidlo ,drž zobák‘.“

„Možná. Ale zaujalo mě, že se Fallowsová chová pořád stejně vychytrale a přitom neohrabaně, jako když

ušila boudu na toho učitele. Manipulativní pletichaření smíšené s hloupostí. Tvrdit, že jí o mně řeklWattlesburg, byla naprostá pitomost, protože jsem si to mohl snadno ověřit.“

„Jasně, ale neměla důvod se bát, že si ji budeš prověřovat.“

„To je pravda,“ uznal jsem. „Ale když mi zavolala, neměla pro mě žádné informace a bylo nabíledni, že stím hledáním práce lhala. Prověřil jsem si ji, protože ve mně rozsvítila výstražné kontrolky. Bývalo bystačilo, aby držela jazyk za zuby. Že to neudělala, je typické chování průměrného psychopata.“

„Průměrného?“ zopakoval Milo. „Co dělají ti nadprůměrní?“

„Kandidují v politice.“

Zasmál se. „No dobře, přesvědčils mě, že slečinka Kiara trpí poruchou osobnosti. Ale jak si ji mám spojit svraždami dvou lidí, když ani nemáme důkaz, že se s nimi někdy v životě potkala?“

„Možná se s Connií a s Ree nepotkala, ale od Hanka Nebeho toho o nich určitě spoustu slyšela. Je tobručoun, umím si ho představit, jak po práci přijde otrávený domů a začne remcat. A možná slýchalapodobné historky i od tety Willy, která už roky pracuje u rodinného soudu. Oba Nebeovi vídají rodiče vtom nejhorším světle, takže by nebylo divu, kdyby dospěli k závěru, že takovým lidem by se děti vůbecneměly svěřovat. Z nějakého důvodu jim došla trpělivost právě u případu Sykesová versus Sykesová a

rozhodli se, že to sami zvládnou líp.“

„Chceš říct, že to dítě ukradli? Ale jdi.“

„Hank Nebe jel včera pozdě večer koupit plínky.“

Ticho.

„Že by nesouhlas s dětskou výchovou vedl k několikanásobné vraždě a únosu? Prokristapána, Alexi. Aproč by šli po Melandranovi a Chamberlainovi?“

„Útok na Melandrana a Chamberlaina zapadá do téhle teorie přímo dokonale. S motivem jsi měl odzačátku pravdu – šlo o to zbavit se konkurence. A jména těchhle dvou padla u soudu jako jménamožných otců. Hank Nebe o tom musel vědět. Možná si taky uvědomoval, že Connie představuje hrozbupro jeho šéfovou. Medea Wrightová nemluvila přímo s Maestrovou, nechala jí vzkaz. Nancy na rozdíl odjiných soudců telefon moc často nezvedá. Kdykoli jsem jí volal, zvedl mi to Nebe.“

„Člen justiční stráže, co se kvůli šéfové div nepřetrhne… To je praštěný, Alexi. A jak do toho zapadá

Kiara?“

„Patří do rodiny. Je to hotové semeniště patologie. A nabízí se i vysvětlení, proč odešla z práce – Hank aWilla pracují oba na plný úvazek, a tak potřebují, aby se o šestnáctiměsíční děcko někdo staral. Hledat sichůvu přes inzerát dost dobře nemůžou.“

„Náprava systému – jednou vraždou za druhou,“ utrousil Milo. „To je hodně přes čáru, daleko v autu,světelný roky od mantinelů kolem hřiště.“

„Já vím, že to zní absurdně. Ale Nebemu táhne na šedesát, Willa už dávno nemůže mít děti, a přestovčera kupoval plínky. Možná se šeredně pletu, třeba se dceři nebo synovi starají o vnouče, ale nadovolenkových fotkách se žádné takové příbuzenstvo nevyskytuje. Jenom oni dva a Kiara.“

„Třeba má dítě Kiara.“

„Třeba. V tom případě u nich doma nenajdeš nic horšího než špinavé plínky. Existuje jen jeden způsob,

jak to zjistit.“

„Naše doktorský sledovací eso,“ utrousil Milo. „Jednal jsi na vlastní pěst, co? Neuraz se, ale víš jistě, že sitě Nebe nevšiml?“

„Kdyby jo, tak by ty svoje nákupy omezil.“

„Pivo, cereálie, plínky,“ konstatoval Milo. „Pro každého něco. No dobře. Jedu k tobě.“

Za hodinu a půl byl u mě a ani si nevšiml Blanche, která ho jako obvykle vyběhla přivítat.

Ruce měl prázdné. Založil si je v bok. Oči mu zaujatě jiskřily. „Mluvil jsem s detektivem, který Fallowsovou

zatýkal. Moc se na ten případ nepamatoval, jen poznamenal: ,Jo, ta holka byla pěkně prohnaná.‘ Vpolicejních záznamech nic není, protože tehdy byla nezletilá a materiály nezletilých jsou důvěrné. Takyjsem našel Rosena, toho novináře, co o tom psal. ,Nebyla to žádná Mansonova Rodina,‘ prohlásil.“

„Takže nic,“ konstatoval jsem.

„Právě naopak, pamatoval si malou Kiaru hodně živě. Prý z ní šel strach – nedávala najevo sebemenšívýčitky svědomí, byla nekomunikativní a možná trochu v depresi, podle jeho mínění nejspíš sociopatka.Dělal s ní rozhovor, hledal si informace o její minulosti, ale případ skončil mimosoudním vyrovnáním,

takže pak už o tom nepsal.“

„Co zjistil o její minulosti?“

„Rodiče feťáci, zanedbávání, týrání. Táta trávil víc času za mřížemi než s rodinou, máma si vodila domůnáhodné známosti a někteří z těch chlapů našli ,zalíbení‘ i v Kiaře. Většina těch informací pochopitelněpocházela od Kiary, nikdo nikdy nepodal žádnou stížnost. Ale našel jsem si trestní rejstřík jejího otce.Roger Walter Fallows byl vážně kriminálník. Na druhou stranu, z Kiařiných dvou starších bratrů vyrostlislušňáci, vstoupili do armády a zůstali tam.“

„Jak závažnou kriminalitu otec páchal?“

„Výtržnictví v opilosti, ublížení na zdraví, loupežná přepadení, prodej drog v malém měřítku. Považoval seza motorkáře, ale v žádném klubu nebyl. Když ho naposled propustili na podmínku, vytáhl Kiařinu matkuna projížďku kolem Pomony a naboural s chopperem do svodidel uprostřed dálnice. Kiara si Rosenovipostěžovala, že bratři na pohřeb rodičů nedorazili, takže si připadala opuštěná. Poslali ji do dětskéhodomova. Ale utíkala z něj, tak ji přemístili do drsnějšího zařízení.“

„A pak ji zatkli a na scénu vstoupili strejda Hank a teta Willa.“

„Asi potřebovali nějakou motivaci.“

„Umím si představit, že Nebe se zločinných příbuzných stranil, ale Willa je společenštější, možná hopřesvědčila, že by se měli angažovat. Mají nějaké vlastní děti?“

„Ne. A Kiara taky ne. Já vím, já vím – plínky.“ Začal přecházet po pokoji, sklonil se a podrbal Blanche nahlavičce. Spokojeně se na něj usmála a otírala se mu plochým čumákem o nohavici.

„Ach jo, předhodils mi zápletku jak ze Zóny soumraku a ona začíná vypadat věrohodně,“ povzdechl si.„Jenže těžko dostanu soudní příkaz k domovní prohlídce jen na základě toho, že si někdo koupil dvěbalení pampersek. Kručí mi v žaludku, máš tu něco na zub?“

Ani nečekal na odpověď a zamířil ke svému obvyklému cíli.

Chvilku nato už hltal kolečka tvrdého salámu, která si namáčel do sklenice s majonézou. „Jestli mášpravdu, tak by mě zajímalo, kde pohřbili Ree.“

Než by Milo dál přemítal o Reeině neslavném osudu, radši se pustil do zpola plného balení sušenek. Dívaljsem se, jak kolem sebe trousí kakaový prášek, a pak jsem prohodil: „Měli bychom zjistit, odkdy dokdy

jsou Nebeovi v práci.“

„Proč?“

Pověděl jsem mu to.

Zavolal sekretářce státního zástupce Johna Nguyena; ta sice k údajům o soudních zaměstnancích nemělapřístup, ale dala nám kontakt na další osobu. Dotyčná – úřednice z oddělení lidských zdrojů – sice užodešla do důchodu, ale žena, která ji nahradila, byla vstřícná a Milo od ní informace získal.

Ani si nemusel nic zapisovat, protože to bylo prosté: jak Henry Wallace Nebe, tak Wilhemina Watersová-

Nebeová pracovali od pondělí do pátku v denní směně.

„Takže někdo musí přes týden Ramblu hlídat,“ poznamenal jsem.

Milo si otřel rty. „Zabij tetu, zabij mámu, zabij prvního kandidáta na tátu, vyrukuj po druhém – a děcko

mezitím svěř neteři pletichářce? Fajn, ale jak se mám dostat do toho baráku, abych si ověřil, že tam

Rambla je?“

„Sleduj ho a doufej, že budeš mít kliku. Třeba ji vezme na procházku.“

„Jak to tam vypadá?“

„Klidná obytná čtvrť, při sledování se moc neschováš. Ale mohl bys využít toho, že je převážně

hispánská.“

Usmál se. „Povolat zase do akce Raula? Bude bez sebe nadšením.“

„Co ty víš,“ řekl jsem. „Možná uvítá příležitost složit reparát.“

Ale telefonát Birovu kapitánovi do Hollywoodu přinesl zklamání – Raul má plné ruce práce s vyšetřovánímpřestřelky a nemůže se od toho utrhnout.

„Co zkusit Millii Riverovou?“ nadhodil jsem.

„Můžu zkusit spoustu lidí, policie je hotová bašta multi-kulti,“ opáčil Milo.

Ale opravdu Riverové zavolal a přepnul telefon na hlasitý odposlech: „Millie? Tady Milo. Chcete být za

hvězdu?“

„V čem?“ zeptala se.

Vylíčil jí to.

„Mám se jenom koukat kolem sebe? Na pif-paf nedojde?“

„Podle mě ne.“

„Podle vás ne, anebo určitě ne?“ opáčila.

„Jenom potřebuju, abyste sledovala jeden dům. Jestli se vám poštěstí to dítě zahlédnout, převezmeme

iniciativu a už se nebudete muset angažovat.“

„Škoda,“ řekla. „Baví mě, když se něco děje.“

„Takže jdete do toho?“ zeptal se Milo.

„Je tu menší komplikace,“ odpověděla Riverová. „Ale jo, myslím, že to půjde.“

V pět dvacet ráno už parkovala na místě hnědá dodávka se zaprášenou samolepkou Bytový servisRamirez a telefonním číslem. Kdyby ho někdo zkusil vytočit, dovolal by se do malé firmy na opravy v

domácnosti, kterou jako víkendový melouch provozují dva bratři detektivové.

Mike Ramirez nám dodávku ochotně zapůjčil a se smíchem poznamenal: „Třeba získáme nové zákazníky.“

Steve Ramirez dodal: „V momentální ekonomické situaci bereme i zločince.“

Seděli jsme s Milem za tónovanými skly, pili mizerné kafe a ignorovali koblihy, které Milo před hodinou

koupil.

V šest padesát čtyři vyšel z domu Hank Nebe v uniformě, nasedl do fordu – v denním světle se ukázalo,že je světlešedý – a pomalu vyjel z brány. Zase poslušně zastavil na stopce a najel na hlavní silnici.

Dvě minuty po sedmé nasedla do tmavošedé toyoty Willa Nebeová v civilním oblečení a taky odjela.

Stejný cíl, stejná pracovní doba – přímo se nabízelo, aby jezdili jedním vozem. Ale možná už po všechtěch letech nevyhledávali vzájemnou společnost. Anebo stejně jako milióny dalších Kaliforňanůztotožňovali místo za volantem s osobní svobodou.

Třetí vůz, starší bílý nissan, zůstal stát na příjezdovce, natočený předkem k hliníkovým vratůmjednomístné garáže. Byl registrovaný na Desiree Kiaru Fallowsovou, bydlištěm v Oxnardu, odkud se ale už

před lety odstěhovala.

Domácí si ji pamatoval. Prý bývala samotářka a hrozná bordelářka, nájem platila pozdě, odstěhovala se,aniž mu dala předem vědět, a byl rád, že se jí zbavil.

Kamery na palubce dodávky zabíraly předek béžového domu a zachycovaly i kus vozu.

V osm třicet se pořád nic nedělo. Koblihy už jsme spořádali. Ty dvě, které jsem snědl já, mě tlačily v

žaludku jako beton.

V osm čtyřicet pět sáhl Milo po telefonu a vzápětí se na Haynes Street objevila Millie Riverová, vlasystažené do drdolu, na sobě zelené legíny a volnou blůzu, pod kterou nebylo vidět pouzdro s pistolí. Tlačila

před sebou kočárek.

V kočárku si hověl její pětiměsíční syn Jorge. Na fotografii, kterou nám předvedla při včerejší plánovacíschůzce, bylo usměvavé děcko s pronikavýma černýma očima a buclatými tvářičkami v barvě kávy smlékem. Manžel, se kterým se rozváděla, detektiv z Van Nuys, byl mimo jiné majorem Národní gardy amomentálně sloužil v Afghánistánu.

Když byla Millie v práci, o dítě se jí starala matka. „Hrozně ji to baví a Jorgemu to nevadí, ale já se kvůli

tomu cítím provinile, a tak jsem si vzala pár dní neplaceného volna.“

„Vážím si toho, že jste nám vyšla vstříc,“ řekl Milo.

„Když můžu být se svým andílkem a ještě za to dostat zaplaceno?“ usmála se Riverová. „Ráda zabíjím dvě

mouchy jednou ranou.“

Po patnácti minutách Milliina pomalého korzování po Haynes Street k nám přes mikrofon dolehl Jorgehopláč. Millie se zastavila, odhrnula mu modrou peřinku a vyndala ho.

Přitiskla si ho k sobě, dala mu pusu a díky drobnému mikrofonu připnutému k vnitřnímu švu pytlovitéblůzy se nám donesla její slova.

„Ale no tak, zlatíčko, co se děje, ššš, ššš, mijo. Hodnej kluk.“ Tichý smích. „Tohle je nejlepší pracovnípovinnost, jakou jsem kdy měla.“

Devět čtyřicet pět, a v béžovém domě se pořád nic ani nehnulo. Riverová už nachodila po ulicích VanNuys skoro kilometr. Zastavila se a dala Jorgemu napít z láhve. („Radši bych ho nakrmila tradičněji,poručíku, jenže to bych musela udělat striptýz a předvést výzbroj.“)

„Deset bodů za dvojsmysl,“ podotkl Milo.

Riverová se rozesmála. „Superžena ve službě. Kdy se mám otočit zpátky?“

„Až dojdete na konec bloku.“

„Dobře… Ouvej, něco nám sem zavání. No teda, Jorge, ty ses pokakal, viď? Už je to tak, poručíku, musímho přebalit. Ššš, ššš, nekřič, mijo… Přímo přede mnou je parčík. Žádné feťáky tam nevidím, tak si najdulavičku a vypořádám se s tím toxickým odpadem.“

„Tady se stejně nic neděje,“ řekl Milo.

Zazíval. Devadesát vteřin nato se otevřely vstupní dveře a vyšla z nich Kiara Fallowsová. Měla na soběčernou blůzu a modré džíny, vlasy si stáhla do ohonu.

Slušelo jí to ještě víc než na fotkách. Nápadně hezká mladá žena, která si zvesela vykračovala,pohupovala kabelkou a na rtech vylepšených leskem jí pohrával pobavený úsměv.

Byla sama.

Pozorovali jsme ji, jak nastupuje do nissanu. Nastartovala, prudce vyrazila pozpátku z brány, ani se

neujistila, že po ulici zrovna nic nejede. Zamířila na západ, směrem ke stopce, na které vždycky

zastavoval Hank Nebe. Kiara nezastavila.

Moe Reed ze svého stanoviště u hlavní silnice hlásil: „Zrovna sem zahnula, jede stejným směrem jako ti

dva, možná má taky namířeno k soudu.“

„Sleduj ji, Mosesi,“ poručil mu Milo. „A hlas mi, jak se to vyvíjí.“

Za deset minut se Moe ozval znovu: „Sjela z dálnice v Burbanku. Vypadá to, že míří k jízdárně… Jo,

zastavuje. Platí.“

„Holky a koně,“ zamumlal Milo. „Nechceš si zahrát na kovboje?“

„Zkusil jsem to loni s Liz a ještě tejden jsem byl rozlámanej a měl jsem pocit, že mám nohy do O. Můžu

se radši koukat zpovzdálí, poručíku? Našel jsem si prima místo.“

„Jasně.“ Milo zabroukal kousek písničky „Home on the Range“ a zavolal Riverové.

„Vteřinku, poručíku, mám plné ruce… Nevrť se, mijo… Omlouvám se, byl kapku moc… produktivní. Ještě

momentík… Nemel sebou… Tak už. Mám to obejít ještě jednou?“

„Není potřeba, máte padla.“

„Cože… to… mijo, nezlob mě… Kapku mi dává zabrat, poručíku. Slyšela jsem správně, že si mám dát

odchod?“

Milo jí objasnil proč.

„Stejně bych se možná měla ochomýtat kolem,“ namítla Riverová. „Třeba se vrátí a vezme děcko ven.Kdyby jo, tak se s ní můžu zkusit dát do řeči, Jorgeho má každý rád, bezvadně funguje k prolomení ledů.“

„Šla si zajezdit na koni, Millie.“

„Aha. Ani si nepamatuju, kdy jsem to naposled dělala. Teda pamatuju. Nikdy. Takže finito?“

„Jo. A díky. Klidně si naúčtujte celé dva dny.“

„Jé, poručíku, to není potřeba.“

„Ale je,“ opáčil. „Začali jsme už tou schůzkou včera večer. A neříkejte mi, že jste půlku noci nestrávila

plánováním, místo abyste se pořádně vyspala. Takže si to zasloužíte.“

„Díky, fakt si toho vážím. Kdybych pro vás mohla udělat ještě něco z domova, třeba něco vyhledat…“

„Udělala jste dost, Millie.“

„Takže to mám prostě zabalit?“

„Užívejte si juniora.“

„Takového plánování a nakonec žádná akce,“ řekla posmutněle. „Jejda, mijo. Už zase?!“

Milo sáhl po koblize, ale pak si to rozmyslel.

Popíjel jsem studené kafe a Milo ostentativně zaroloval vršek pytlíku s koblihami a odhodil ho dozadu,

mimo dosah.

„Kognitivně-behaviorální terapie.“ Pronesl to pozoruhodně zlehka vzhledem k situaci. Vzápětí zvážněl azamračil se na béžový dům.

„Jak to tak vidím, existují dvě možnosti,“ řekl. „Jedna horší než druhá. Buď tam nikdy žádné dítě neměli,takže jsme zpátky v bodu nula. Anebo ho tam měli, ale teď už se o něj nikdo nestará, protože péčinepotřebuje.“

„Dodám ti třetí možnost,“ řekl jsem. „Rambla je živá a zdravá a Kiara ji tam nechala samotnou, protože jeflink a sociopatka a nedomýšlí důsledky.“

„Že by si dala pauzu od role chůvy, aby si užila dostaveníčko s Šemíkem?“ Zase se dlouze zadíval na dům.

Pak zavolal Reedovi. „Jak to vypadá, Mosesi?“

„Zaplatila si hodinovou vyjížďku a odklusala do parku.“

„Dej mi vědět, až zamíří zpátky domů.“

„Jasně.“

Milo se obrátil ke mně. „Hodinová projížďka – možná máš pravdu a jen si chce vydechnout. Sakra,

doufám, že máš pravdu. A že se nestane nic horšího, než že děcko dostane hlad, bude se bát nebo budepotřebovat vyměnit plínky.“

Že se nestane nic horšího Ramble. Její matka, to je jiná otázka.

„Podezřením ze zanedbání péče by se ospravedlnil vstup dovnitř,“ poznamenal jsem. „Porozhlédnout se kolem možná můžu, ale vyrazit dveře ne.“

„To je fakt.“ Vystoupil jsem z vozu.

Kiara Fallowsová se neobtěžovala zamknout za sebou bránu. Než jsme vstoupili na pozemek, Milo sepořádně rozhlédl. Nikde nikdo, ale pochopitelně jsme nemohli vědět, jestli se sousedi nedívají zpoza oken.

Pokud by se dívali, viděli by dvojici mužů v džínách a mikinách. Milo si ještě narazil na hlavu černoubaseballku s pokrouceným kšiltem, pod kterým vypadala jeho tvář křivě. Já nesl v ruce prázdný kufřík nanářadí, který jsem sebral v dodávce.

„Tak co, už se třeseš, jak jim dáš do koupelny nový obkládačky?“ rýpl si Milo.

„Abys věděl, před léty jsem si to vyzkoušel.“

„Při letní brigádě?“

„Ve svém prvním domě.“

„Byla to zábava?“

„Kam se to hrabe na tohle.“

Došli jsme na konec prázdné příjezdovky a obešli dům dozadu do zahrady. Byla malá a prostá – čtvercový

trávník posekaný úplně nakratičko, v rohu nakřivo postavený zrezivělý gril. Žádná další zeleň, jenvysokánský živý plot z fíkovníků, který zahradu ze tří stran uzavíral. A dokonale ji odclonil od sousedníchpozemků.

Dům by potřeboval nově omítnout. A střecha vypadala, že taky volá po opravě. Na všech oknech bylystaromódní žaluzie, jen malé okénko ve dveřích do kuchyně nic neclonilo.

Milo ke dveřím po třech schodech vystoupal a nahlédl jím dovnitř.

„Na lince stojí krabice mlíka a miska… Kiara po sobě asi po snídani neuklidila… Nic podezřelého nevidím…Ani žádné dětské věci.“

Sešel zpátky dolů a vybídl mě: „Běž se kouknout, jestli jsem něco nepřehlédl.“

Udělal jsem to. „Ne, nepřehlédl.“

Znovu jsme obešli dům a hledali v žaluziích škvírku, kterou by bylo vidět dovnitř. Já našel jednu úzkou vokně obráceném směrem na východ a zahlédl jsem skrz ni kousek ložnice: sloupková postel ze sukovitéhoborového dřeva, po stranách noční stolky ze stejného materiálu, prádelník, lustr s lacinou imitací stínítka

od Tiffanyho, na podlaze koberec.

Vrátili jsme se na zahradu a hledali cokoli, co by se vymykalo normálu. Ale nikde ani stopy po tom, že by

tu někdo kopal, čerstvě pokládal trávník nebo nějak zasahoval do živého plotu.

Milo obešel dům ještě do třetice, po každých pár krocích se zastavoval a tiskl ucho ke zdi.

Když se celý zamračený vrátil, ukázal mi palcem a prostředníkem nulu. Opřel se o garáž a patou kožené

boty bezmyšlenkovitě okopával dolejšek zdi.

Při každém kopnutí se ze země zvedl obláček prachu a zase se usadil. „Pověřím Binchyho, ať to tady

večer sleduje, ale moc si od toho neslibuj.“

„Neslibuju si vůbec nic.“

„Že už by ses nakazil tím mým pesimismem?“ „Spíš realismem.“

Ještě párkrát kopl do omítky, pak si uvědomil, co dělá, sjel očima dolů a všiml si, že na zdi vyrobil flek.Podřepl a začal ho kapesníkem čistit.

Trochu se mu to povedlo, ale slabá šmouha tam zůstala. Zachmuřeně se napřímil.

Když si zastrčil kapesník zpátky do kapsy, dolehl k nám slabý zvuk.

Z garáže.

Buch.

Tlumený, sotva slyšitelný.

Dlouhá pauza.

Buch, buch.

Oba jsme se na garáž zadívali. Milo znovu kopl do zdi, tentokrát silněji.

Okamžitá reakce: buchbuchbuchbuchbuchbuchbuch.

A pak jiný zvuk, strašidelný, přidušený, ostrý.

„Vydržte!“ křikl Milo přes zeď.

Další bušení. A zaúpění – nářek.

Přeběhli jsme k bočním dveřím garáže. Bíle natřené dřevo, jednoduchý mosazný knoflík místo kliky.

Jenže na druhý pohled bylo zřejmé, že to vůbec jednoduché nebude – zvenčí nebylo vidět panty ani

zámek, a když zkusil Milo za knoflík vzít, dveře se ani nehnuly. Opíral se do nich, lomcoval jimi, ale

všechno marné.

Bušení zevnitř ještě zrychlilo. Pořád znělo tlumeně, ale neustávalo, jako když někdo úporně tluče na

buben.

Milo do dveří vší silou kopl.

Ani se neotřásly, jak by člověk od dřevěných dveří čekal.

Musely mít zevnitř nějakou bytelnou výztuž.

Milo se naklonil co nejblíž k místu, kde kraj dveří doléhal ke zdi, a křikl: „Ree Sykesová? Tady policie.“

Přímo kanonáda zvuků.

„Vydržte!“

Přeběhli jsme na příjezdovku k hliníkovým vratům. Stejně jako boční dveře neměly viditelný zámek anijiný mechanismus, ale aspoň na nich byly zvenčí panty. Milo se pokusil vrata vysunout, ale taky se aninepohnula. Ovládají se elektronicky? Anebo je něco blokuje?

„Potřebujeme nářadí,“ prohlásil Milo a rozeběhl se zpátky k dodávce. Já zůstal na místě a prohlížel jsem si

hliníková vrata. Visela nakřivo, takže na pravé straně pod nimi zela několikacentimetrová mezera. Klekljsem si a zkoušel pod ně nahlédnout. Spatřil jsem šedivou zeď. U země bylo vidět cementovou maltu.Nad ní betonové tvárnice. Zeď musela být postavena teprve nedávno, protože se z ní pořád linuldrožďový odér mokrého písku.

Nově vybudované vězení.

Milo se vrátil s páčidlem. Ukázal jsem mu vnitřní zeď a Milo zaklel a pospíšil si zpátky k dřevěným dveřím.Hledal nějakou škvíru. Dveře byly zasazené do rámu těsně, a když vedle nich zkusil zaklínit páčidlo, sjelomu dolů. Po několika marných pokusech – a poté, co páčidlo jen těsně minulo jeho čéšku – vytáhl glock.

Na knoflíku na dveřích bylo ještě něco zvláštního – kolem nebyla žádná mosazná destička, trčel přímo ze dřeva, jako by z něj vyrůstalo nějaké podivné blýskavé ovoce. Falešná klika, která neplní žádnou funkci.Ale od vypouklého kovu by se mohly nebezpečně odrážet střely. A zrovna tak od kovové výztuže, pokuduvnitř nějaká je.

„Čert to vem,“ zamumlal Milo, o krok ustoupil, namířil na dřevo u kliky a stiskl spoušť. Kulka s dutýmlupnutím zajela do dřeva.

Neodrazila se nazpět a dřevo se kolem výstřelu moc neroztříštilo.

Neozvalo se cinknutí, jaké by se dalo čekat, kdyby za dveřmi byl kov. Nebo jakýkoli materiál tvrdší než

náboj.

Jako by střelil do cihly čedaru.

Milo vypálil vedle kliky z druhé strany, pak nad ni a pod ni. V dřevě vznikal kruh průstřelů.

Zvuky zevnitř garáže ustaly, takže bylo slyšet jen střelbu. Podezřelý zvuk za klidného dne v klidné čtvrti.

Někdo možná zavolá policii. Prima.

Milo zacloumal klikou. Dveře se trochu pohnuly, ale ne moc.

Prásk, prásk, prásk.

Z garáže se ozval nový zvuk, pronikavý a rytmický jako hasičská houkačka.

Dětský pláč.

Milo vší silou zapáčil klikou; položil se do toho celou vahou a ještě se zapřel nohou o zeď. Klika se urvalaa Milo ztratil rovnováhu a přistál na zadku. Pomohl bych mu vstát, ale byl rychlejší, a tak jsem se pustil dodůležitějších věcí. Popadl jsem páčidlo a vrazil ho do díry po klice.

Zahákoval jsem ho a vší silou zapáčil. Dveře pořád odmítaly povolit. Skrz díru bylo vidět světlehnědoudesku. Hrubou. Překližka. Ale překližkou se nevysvětlovalo, proč kulky vůbec nerachotí. Prostrčil jsemdírou prst a ohmatával všechno kolem. Zavadil jsem o cosi tenkého jako červ.

„Jsou tam dráty. Nejspíš se to otvírá dálkovým ovládáním.“

„Dej si bacha, může to být past.“ Milo přitiskl k otvoru ústa a křikl. „Ree, tady policie. Dostaneme vásodtamtud, jenom buďte trpělivá. Za dveřmi jsme našli dráty. Jestli je to past, ťukněte jednou. Jestli není,ťukněte dvakrát.“

Buch. Buch.

„Dobře. Jestli je bezpečné zkusit dveře otevřít, ťukněte jednou. Jestli to bezpečné není, ťukněte dvakrát.“

Buch.

„Fajn. Jestli se dveře otvírají pomocí dálkového ovládání, ťukněte jednou.“

Buch.

„Jestli je dálkové ovládání v domě –“

Hlasité buch.

Milo se rozeběhl ke kuchyňským dveřím. Ty se daly vypáčit snadno a za pár minut byl zpátky. V ruce třímal černý umělohmotný obdélník s jedinýmčtvercovým bílým tlačítkem. Běžný univerzální ovladač, který se dá použít k čemukoli s elektrickým obvodem.

Stačil jeden stisk, a měli jsme cestu volnou.

Bariéru, do které se bořily střely, tvořil sendvič ze dvou pěnových matrací a dvou překližkových desek –

jedné mezi matracemi a jedné za nimi. Celý výtvor byl zasazen do rámu z prken.

Jedna strana rámu byla panty uchycena k vnitřní straně zárubně. K otvírání dveří sloužil solenoidzavěšený na drátu ze stropního trámu. Humpolácké zařízení, ale fungovalo. A garáž byla skorozvukotěsná.

Tím vylepšení zdaleka nekončila.

Podobné provizorní garáže většinou mívají stěny z prken a dehtové lepenky. Tahle byla zevnitř obezděnábetonovými tvárnicemi ledabyle poslepovanými cementovou maltou. Výsledkem byl krajně neútulnýstísněný prostor, který jen slabě osvětlovala holá žárovka zavěšená z trámu.

Mělo by tu být lezavo, ale díky teplometu v rohu tu bylo teplo, nebo spíš přímo horko. V protějším rohustála skládací dětská postýlka. Z oček zatlučených do zdi visely na drátu cedulky, jaké se prodávají v

obchodech s bytovými dekoracemi.

Děti potřebují lásku

Strom života je vyživován pramenem něžné péče

Rodiny jsou tmel; láska je um

Stranou od té dávky mouder, tak blízko středu garáže, jak to jen šlo, stála Ree Sykesová, shrbená,ztrhaná, s mastnými vlasy a vyděšenýma očima, nejmíň o pět kilo hubenější, než když jsem ji vidělnaposled. K hrudi si pevně tiskla Ramblu. Zrzavé vlasy měla ostříhané nakrátko a rozježené. Ramble takyněkdo černé vlásky zkrátil. Neviděl jsem na ní žádná zranění ani známky týraní, ale tvářičky měla na

batole až moc propadlé.

Místnost byla cítit dětskými výkaly a jablečnou dětskou výživou. Nerezový odpadkový koš přetékalpoužitým toaletním papírem. U postýlky stál přenosný suchý záchod. Vedle něj ležely na zemi tři roletoaletního papíru a balík jednorázových plenek. Tentýž druh, který předešlého večera kupoval Hank Nebe.

K postýlce mohla Ree dojít, ale k teplometu ne, protože na kotníku měla nerezový okov, od kterého setáhl nerezový řetěz a jako pupeční šňůra ji spojoval s východní zdí.

Řetěz měřil necelé dva metry; smrskl svět na vzdálenost dvou kroků. I když ho maximálně napjala, chyběljí ke zvukotěsným dveřím trýznivý půlmetr.

Kotník obkroužený okovem měla oteklý a rozškrábaný, jak se asi marně pokoušela osvobodit. Souděpodle strupů na škrábancích to už před několika dny vzdala. Krátce poté, co ji uvěznili.

Únosci si počínali jako zkušení predátoři, ale udělali taktickou chybu, když jí umožnili přístup ke zdi mezi

garáží a zahradou.

Díky tomu bylo slyšet její buchbuch.

Ree Sykesová se navzdory horku třásla. Měla na sobě jen světlemodrou noční košili. Takovou, jaké se

fasují v nemocnicích.

Rambla byla oblečená v růžových chlupatých dupačkách. Nad horním rtem měla knírek z hlenů.

„Přišli jsme vám pomoct,“ řekl jsem.

Obě se rozkřičely.

Pomalu jsem k Ree došel.

Rambla mě poznala a drobná tvářička se jí rozjasnila. Pak se ale zase zachmuřila a svraštila obličejík.

Roztřásla se, odtáhla se ode mě a přitiskla se k matce.

Napřed Cody v tom zablešeném hotelu a teď ona.

V obou dětech se probudil vrozený pud sebezáchovy, který máme odedávna vepsaný v genech: Snaž se

být co nejmenší.

Rambla se pokoušela zabořit matce do hrudi a Ree jí v ochranném gestu položila ruku na hlavičku.

Poodstoupil jsem.

Ree těkala očima kolem. „Jsou to šílenci!“ Hlas se jí třásl jako stařeně.

„Já vím.“

„Musíme odtud vypadnout.“ Nadzvedla spoutanou nohu. Rambla se zachvěla a kníkla.

Ohlédl jsem se po Milovi. Měl u ucha telefon. „Hned to bude.“

Zůstal jsem stát opodál, abych nepůsobil výhrůžně.

Rambla se po mně odvážila juknout. Usmál jsem se. Rtíky se jí zachvěly, z očí jí vyhrkly slzy a drobnými

prstíky křečovitě svírala matčinu košili.

„Ale no tak,“ řekla jí Ree. „To je dobrý, zlatíčko, to je dobrý, to je dobrý…“

Rambla zamumlala: „Nununu,“ a rozbrečela se.

Ree ke mně zvedla oči. „Neumím jí pomoct.“

„Vedete si dobře,“ ujistil jsem ji.

„Musíme pryč.“

„Dostaneme vás odtud.“

Sevřela Ramblu pevněji a začala ji kolébat. „Nás obě.“

„Jistě.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky, Ree. Jste její jediná matka.“

Prohlížela si mě. „Vy,“ řekla, jako by mě až teď poznala. „Podepřete mě.“

Matka se mi svezla do náručí, ale dcera se rozplakala ještě víc; po tvářičkách se jí řinuly slzy, lapala po

dechu a zamazala mi rukáv hleny z nosu.

Reeina konejšivá slova se ztišila v mechanické drmolení. „Je to dobrý, zlatíčko, je to dobrý…“

Poslouchal jsem, jak Milo mluví s operátorem na tísňové lince, žádá, ať sem pošlou hasiče, a zdůrazňuje,že s sebou mají vzít štípačky na kov a že jde o „situaci s osvobozeným rukojmím“. Pak zavolal poručíkovi

na policejní stanici ve Van Nuys.

Rambla neustávala v pláči.

Když k nám dolehly sirény, Ree Sykesová řekla: „To je nádhera.“

Obě oběti jsme naložili do sanitky a malá armáda techniků se chystala pustit do práce. Z celého pozemku

se stalo místo činu.

Vrátili jsme se s Milem k vozu. Opřel se o něj a okopával pneumatiku stejně jako předtím zeď garáže.

Zavolal Reedovi.

„Neozýval jsem se vám, poručíku, protože se domů zatím nechystá,“ hlásil Reed. „Zajela si v Burbanku naoběd a zrovna jí. Povedlo se mi nakouknout jí do auta. Je bordelářka, ale žádné dětské věci tam nemá,

ani nic podezřelého.“

„Obědvá sama?“

„Zatím jo. Čekám na parkovišti a sleduju, jestli se to nezmění.“

„Jakmile budeš nachystaný, tak ji zatkni, Mosesi.“

„Vida, vida,“ řekl Reed. „Takže už máte důkazy.“

„Máme úplně všechno.“ Milo mu stručně shrnul, co se seběhlo.

„Páni. A já tu švandu propásl. Fajn, takže ta děvenka je na mně. Jdu na věc.“

„Vypadá to, že je ozbrojená?“

„Neřekl bych. Pokud nemá nějakou mrňavou bouchačku v kabelce.“

„Jednu oběť zastřelili pětadvacítkou.“

„Budu to mít na paměti, poručíku. A gratuluju.“

„K čemu?“

„Že jste našel oběti živé.“

Jako dalšímu v pořadí zavolal Milo poručíkovi ze zásahovky Byronu Birdovi; použil zabezpečenou

frekvenci. Bird zavrčel: „Co je?“

„Hodila by se mi tvoje pomoc,“ řekl Milo.

„A já si bláhově myslel, že mi nabídneš lístky na večerní zápas,“ opáčil Bird. „Dovol, ať ti napřed poskytnuhlubší vhled do momentální situace, kamaráde: jsem vzhůru od tří ráno, promrhal jsem spoustu času

protidrogovou razií, ze který se vyklubal falešnej poplach. Takže nechci o práci ani slyšet. Jdu do

posilovny.“

„Mám pro tebe lepší terapii než vzpírání, Byrone.“

„Jakou?“

Milo mu vylíčil situaci.

„Dva uniformovaní, panejo,“ hvízdl Bird. „Kde přesně u soudu pracujou?“

„Jeden u rodinného, druhý u opatrovnického.“

„Jo, oba ty očistce znám. Řešil jsem tam dva rozvody a máminu poslední vůli. Fajn, v duchu sipřehrávám, jak to tam vypadá, ty chodby plný civilistů… Musíme na to jít rafinovaně. Tak říkaj Francouzisprávně dlouhý předehře.“

Operační tým čítal šestnáct Birdových fyzicky nejzdatnějších lidí v civilním oblečení.

„Osm na něj, osm na ni,“ prohlásil Bird. „Nepotřebuju, aby mě moje nová holka osočila, že jsem sexista.“

Během plánování se každou chvíli zasmál, ale nijak ho netěšilo, že má spoléhat spíš na svaly než na

palebnou sílu. Jenže do soudní budovy by se těžko daly propašovat zbraně, aniž by to vzbudilo rozruch,

notabene těžká artilérie, ve které si zásahovka libuje.

Nakonec jsme se dohodli na kompromisu: všech šestnáct chlapů se omezí na devítku schovanou pod

volnou košilí a uchýlí se k jejímu použití jen v krajním případě.

Hlavní zbraní bude prostá lidská síla – plán zněl: bleskově Nebeovy obklíčit, až opustí soudní síně. Tedy

pokud se dostatečně vzdálí od lidí, aby nehrozilo, že někdo přijde k úhoně.

Pokud bude na chodbách hlava na hlavě, zatčení se odkládá na vhodnější čas a místo.

„Jo, přesně to potřebuju,“ reptal Bird. „Honit se za nima po celým městě jak maratónec.“

„Buď optimista, Byrone.“

„Proč?“

„Našel jsem oběti živé.“

„To se máš. Ale taky jsi našel dvě mrtvoly, tak se s tím pozitivním myšlením běž vycpat.“

Zatčení Hanka Nebeho, který vyšel ze soudní síně Nancy Maestrové hodinu poté, co se zásahovka

nachystala k akci, šlo jako po másle.

„Měls vidět, jak se tvářil,“ řekl Bird, když nám hlásil, že je hotovo. „Jako moula, co si při prvním randenastříkal do kalhot. Pak se začal drze tlemit, prej ať na něj ani nezkoušíme mluvit, že chce právníka. To

už není moje starost, já ho akorát odeslal do vazby. Bude to zajímavý, co? Uniformovanýho chlápka si

přeberou jeho kolegové. A společnost mu budou dělat gangsteři, co policajty přímo milujou.“

„Říká se tomu ironie osudu,“ poznamenal Milo.

„Říká se tomu dostat zaslouženě po držce. Máš nějaký důkazy, že tomu miminu ublížil?“

„Zatím ne.“

„Kdybych věděl, že jo, tak bych mu nejradši jednu vrazil sám,“ prohlásil Bird. „Každopádně je to sviňák.Těm obětem bys nejspíš měl sehnat psychiatra.“

„Díky za radu, Byrone.“

„No nic, zase se ozvu, až sebereme paní Sviňákovou.“

Zavolal za deset minut. „Máme menší problém, Milo. U soudu, kde pracuje, skončili už před dvěmahodinama. Soudce měl žaludeční potíže.“

„Už odjela?“

„Prověřujeme to.“

„Na parkovišti pro zaměstnance její auto nestojí?“

„Zatím jsme ho nenašli. Pročesáváme parkoviště centimetr po centimetru, včetně míst pro návštěvníky.

Jakmile něco zjistíme, dám ti vědět.“

Milo zavěsil a promnul si oči. Vlezl si do auta za volant, posunul si sedadlo dozadu a protáhl se. Já se

usadil na místě spolujezdce.

Postřehl jsem na něm neklid.

„Co tě žere?“

„Přemýšlím o tom, co říkal Byron – jestli tomu dítěti nějak neublížil.“ Hořce se zasmál. „Kromě toho, že ho

zamkl do garáže a matku mu přikurtoval ke zdi.“

Zase zavolal Reedovi.

„Pořád žádná změna, poručíku.“

„Jedna jo, Mosesi. Dívej se po tetě. U soudu už pro dnešek skončili a ona ráno odjela z domu v civilu,

takže možná do práce vůbec nedorazila. A jako členka justiční stráže je nejspíš ozbrojená.“

„Oceňuju varování, poručíku,“ řekl Reed.

Milo ukončil hovor. „Ne, neoceňuje, ale tohle se mi na tom klukovi líbí.“

„Že se chová zdvořile.“

„Já mám radši výraz uctivě. Vsadil bych se, že jako dítě vždycky dojídal zeleninu.“ Zazíval, odložil mobil na

palubku a opřel si hlavu o opěrku sedadla. Povolil si kravatu a zavřel oči. „Upřímně doufám, že se to

nepotáhne moc dlouho.“

Sotva začal pochrupovat, řekl jsem: „Vypadá to, že ne.“

Toyota se jako tmavošedý flek vynořila na konci ulice.

Zvolna se k nám blížila. Když si všimla rozruchu před béžovým domem, prudce zastavila.

Smykem se otočila a uháněla pryč.

Milo si škubnutím posunul sedadlo zpátky dopředu, nastartoval a dupl na plyn.

Čtyřválcová toyota neměla proti osmiválcovému motoru policejního vozu šanci. Během několika málo

vteřin jsme se jí přilepili na zadní nárazník.

Řidička – měla kudrnaté vlasy, přesně jako Willa Nebeová – se zakvičením brzd strhla volant doprava a

hnala se ulicí lemovanou nízkými rodinnými domy.

Milo se jí držel v patách; jako by se do Van Nuys přenesla honička ze závodního okruhu Formule 1.Nějaký chodec by si to mohl šeredně odskákat, ale v L. A. se většinou chodí pěšky leda po pohyblivýchpásech v posilovnách, a projednou to bylo dobře.

V L. A. se taky moc nedá údržbě silnic – pokud zrovna starosta nebo někdo z městské rady nepotřebujepřihrát výhodný kšeftík kamarádovi –, a tak byl asfalt samá díra. Toyota do jedné hluboké vjela,nadskočila, smýkla sebou doleva a zakymácela se. Na okamžik jsem zadoufal, že tím honička skončí.

Toyota vyrovnala směr a s drásavým zvukem vyrazila vpřed. A zrychlila.

Tři bloky se hladce hnala kupředu, pak jí překazila plán slepá ulice.

Udělala to jediné, co se dalo – těsně před slepým koncem prudce zahnula doleva, do další boční ulice.

Milo se jí obratem zase přilepil na nárazník a další čtyři bloky se jí těsně držel.

Kus vpředu přecházely vozovku dvě ženy s kočárky.

Milo zpomalil. Toyota nikoli, a ženy jen tak tak uskočily. S vytřeštěnýma očima lapaly po dechu, protože

jen o centimetry unikly pohromě.

Milo se pořádně rozhlédl, pak přidal plyn a přibližoval se k toyotě, až její náskok zase stáhl. Pistoli

nevytasil. Ve filmech se policajti a zloduši řítí ulicemi jako automobiloví závodníci a přitom po sobě pálí

ostošest. Ve skutečnosti mají co dělat, aby se nezabili.

Toyota vypadala, že už toho má dost, ale hnala se dál. V dálce bylo vidět šňůru aut na příčné ulici.

Rušný bulvár Van Nuys. Jakmile se honička přesune tam, riziko se neúnosně zvýší.

Jestli se toyotě povede na výpadovku dostat, ocitneme se v živém přenosu všech místních dopravních

kamer a může se stát cokoli.

Malý šedý vůz dál neúnavně prchal. Když už mu k výpadovce chyběl jen poslední blok, zkřížila mu cestu

překážka.

Zprava vyjel mohutný, nepříjemně zelený kolos na šesti kolech.

Popelářský vůz. Na chodníku nebyly vystrčené popelnice, takže dneska nebyl den, kdy se sváží odpad.

Popelářský vůz se přesto šinul přes křižovatku rychlostí sotva přes dvacet kilometrů v hodině.

Rozeznal jsem nápis na bočnici – údržba zeleně, kterou organizuje místní radnice.

Nepostřehl jsem, že by se poblíž někdo činil s pilou nebo jinak udržoval zeleň, a z korby vozu netrčely

žádné větve.

Nejspíš zase jeden z těch kamarádských kšeftíků.

Řidič se nedíval doprava ani doleva; místo toho každou chvíli klopil oči dolů.

Psal textovou zprávu.

Toyota do něj v plné rychlosti čelně narazila. Třesk zněl překvapivě tlumeně. Dutý rachot, jak se japonskéautíčko z fůry plastů rozpláclo o těžký kov.

Než jsme stačili zastavit a vystoupit, řidič popelářského vozu, pupkáč s povislým knírem, který v ruce ještěpořád svíral mobil, už byl taky na chodníku a civěl na pochroumanou harmoniku, která kdysi bývala

osobním autem.

Milo šel zkontrolovat řidičku, ale bylo to zbytečné. Toyota se srazila na polovinu své velikosti a přední částse v podstatě slila se zadní.

Z Willy Nebeové bylo vidět jen kudrnaté šedivé vlasy potřísněné růžovým pudinkem a pod nimi beztvarouplacku, která by mohla připomínat krvavý steak, kdyby držela pohromadě.

„Nestačil jsem zastavit,“ pronesl řidič jen tak do vzduchu.

Milo se podíval po mně. „Kdybyste potřeboval terapii, tak si řekněte.“

Vyšetřit nehodu toyoty chvíli potrvá; začne se na místě srážky a pokračovat se bude v laboratoři. Aleprůzkum kufru, který se při nárazu samovolně otevřel, přinesl okamžité uspokojení.

Uvnitř se našly tři zbraně. V látkových pouzdrech byly uloženy dvě, které Willa vyfasovala v práci:poloautomatický devítimilimetrový Heckler & Koch P2000, který se později povedlo spojit s nábojniceminalezenými v místě útoku na Bernarda Chamberlaina, a opakovací brokovnice Remington 870 ráže 12.

V zakrváceném rohu poničeného prostoru byla zastrčena bílá utěrka vyšívaná růžovými růžičkami a v té sihověla ještě malá pistole s tak krátkou hlavní, jako by skoro žádnou neměla.

Taurus PT25, následně ztotožněný se zbraní, která zásahem do hlavy usmrtila Williama Melandrana.

Momentálně nebyla zaregistrována na ničí jméno, ale povedlo se ji vypátrat podle výrobního čísla – policie

ji zabavila duševně narušenému muži, který se ji spolu s loveckým nožem pokusil propašovat do soudníbudovy. Nejspíš chtěl zaútočit na svou bývalou ženu, která ho opakovaně tahala k soudu a snažila sedomoci zvýšení alimentů.

Po zabavení putovala pistole na polici v suterénním skladišti, kde se uchovávají předměty určené kpozdější oficiální likvidaci. Mezi členy justiční stráže, kteří měli do skladiště přístup, nechyběl Hank Nebe.Vysloužil si měsíc přesčasů placených z kapes daňových poplatníků tím, že si k běžným pracovnímpovinnostem přibral nudnou službu skladištního hlídače.

Na radu právníka odmítl vypovídat. Po šestapadesáti dnech ho ve vazební věznici surově ztloukl a znásilnilspoluvězeň – či spoluvězni. Pachatele se nepodařilo vypátrat. K incidentu došlo navzdory tomu, že Nebe

pobýval na samotce se zvýšenou ostrahou.

Kiara Fallowsová taky zachovávala mlčení. Během jejího pobytu v ženské věznici se zatím nic neobvykléhoneudálo, jen odtamtud přišla zpráva, že si „rychle získává přátele“.

Zato Ree Sykesová nám toho pověděla hodně.

Výpověď Cherie Sykesové (oběti) ohledně obžalovaných H. W. Nebeho a D. K. Fallowsové

Paragrafy trestního zákona: 182 (Spiknutí) 187 (Vražda) 664/187 (Pokus o vraždu)

206 (Mučení)

207 (Únos)

236 (Zbavení osobní svobody)

273a (Týrání dítěte či ohrožení zdraví dítěte)

Místo: nespecifikováno

Přítomni:

státní zástupce John Nguyen

poručík losangeleské policie Milo B. Sturgis Dr. Alexander Delaware (psycholog oběti)

soudní reportérka Deborah Marksová

John Nguyen: Povězte nám prosím všechno vlastními slovy. Nemusíte spěchat.

Cherie Sykesová: Seběhlo se to strašně rychle. Znala jsem ho od soudu – toho manžela, Nebeho – a odzačátku mi připadal hrozně protivný. Ale v životě by mě nenapadlo, že… No, každopádně jeho jsem znala,

ji ne. Jeho ženu. Když se u mě večer objevila v uniformě a tvrdila, že musím podepsat soudní papíry,neměla jsem důvod jí nevěřit. Sice už bylo dost pozdě, ale říkala jsem si, že asi pracujou na směny, co já

o jejich službě vím. A připadala mi milá a měla uniformu. A pistoli…

Šla jsem si pro brejle, vždycky si je někam založím. Abych viděla, co to vlastně podepisuju. Protožeběhem všech těch hodin, co jsem strávila u soudu posloucháním právníků, jsem se naučila jedno:opatrnosti není nikdy dost. Asi jsem si nechala brejle v koupelně. Když jsem se tam líčila. Takže jsem sitam pro ně šla a ona čekala venku, chovala se mile, i Ramble se zamlouvala, a když jsem hledala tybrejle, zeptala se, jestli by si Ramblu mohla pochovat, a já řekla, že jasně. A když jsem brejle konečněnašla v ložnici a vracela jsem se, najednou tam byly dvě, ona a ještě ta mladá holka. A právě ta Rambludržela a Ramble se vůbec nelíbila, asi z ní cítila něco špatnýho, děti už jsou takový, mají na lidi čuch.

(pauza 23 vteřin, aby se paní Sykesová uklidnila)

CS: Omlouvám se. No, takže ta mladá držela Ramblu a Rambla sebou mlela a ona jí zničehonic připlácla ruku přes pusu a já jsem ke všemu tomu šoku ještě dostala strach, že ji udusí, tak jsem na ni křikla, ať jinechá dejchat. Já vím, že to asi zní divně, měla jsem se bát hlavně proto, že Ramblu vůbec držela, jenžejá myslela jenom na to, že moje holčička potřebuje dejchat.

Předvedla mi, že jí nedrží nos, ale nepustila ji a já jsem jí chtěla Ramblu sebrat, jenže ta starší – Willa –na mě najednou míří pistolí, ukazuje mi, že dál už ani krok, a než jsem se vzpamatovala, otočila mě,

nasadila mi želízka a ucpala mi pusu roubíkem.

(pauza 32 vteřin, paní Sykesová pije vodu)

CS: Takže… odešly jsme z bytu, připadala jsem si jak ve zlým snu, říkala jsem si, že to snad není pravda.Jenže byla, bylo to šílený, jako bych se ocitla v nejhorší noční můře. Myslela jsem si, že je za tím mojesestra, v tu chvíli jsem ještě nevěděla, že… Vlastně jsem to celou dobu nevěděla, neměla jsem ponětí, cose jí stalo, dokud jste mi to neřekli, když jste mě… osvobodili. Když jste nás obě osvobodili. Takže v tuchvíli… Prostě jsme vyšly ven a já si říkala, že bych na sebe měla nějak upozornit, jenže byla tma a nikdenikdo a parkovaly přímo před domem, takže jsme byly u auta hned. Nacpaly mě do kufru a já si říkala:vždyť nemáte dětskou sedačku pro Ramblu, Rambla musí mít dětskou sedačku…

(pauza 14 vteřin)

CS: Kde jsem to byla?

Dr. Delaware: U dětské sedačky.

CS: Cesta trvala… Já nevím, připadalo mi to jako věčnost. Celou dobu jsem se klepala strachy, pak jsmepřijely domů – k nim domů, ne ke mně – a já viděla, jak Ramblu vyndávají ze sedačky. Takže ji měly. Tobylo dobře, v tu chvíli jsem byla ráda, že je dobře aspoň něco. Taky měly plínky. Moje. Sebraly u mědětský věci. Takže… Myslela jsem si, že si Ramblu nechají a mě zabijou, ale aspoň se o ni dobře staraly…

Pak nás šouply do garáže. Takže mě nezabily. A byly jsme s Ramblou spolu. Proč to dělaly? Sundaly miželízka a přikurtovaly mě ke zdi řetězem jako nějaký zvíře, ale nechaly mě celou dobu držet Ramblu. Amohla jsem se dostat k postýlce, ale kdybych Ramblu položila na zem a ona přelezla někam dál ode mě,tak bych nemohla dělat nic.

John Nguyen: Stalo se to někdy?

CS: Ne. Vůbec. Ani jednou. Rambla se držela těsně u mě.

(pauza 26 vteřin)

Dr. Delaware: Když mluvíte o osobách, které vás strčily do garáže, myslíte tím pořád Willu Nebeovou a

Kiaru Fallowsovou?

CS: Ne, ne, když jsme přijely k domu, byl tam i on. Ten chlap, co jsem ho znala od soudu. S těmabrejlema, co mu přes ně není vidět do očí. To mě fakt šokovalo – že něco tak šílenýho dělají dva lidi odjustiční stráže. Pak mi došlo, že jsou manželé. A že jsou cvoci. Každopádně Rambla se ode mě aninehnula. Pořád mě u sebe chtěla. I když o mně tvrdili, že jsem hrozná máma. A hroznej člověk.

Dr. Delaware: To vám říkali?

CS: V jednom kuse. Pořád mi to otloukali o hlavu. To byl jejich důvod. Že prej vědí, co jsem zač. Z práce

– z toho, jak tráví každej den u soudu. A poslouchaj, jak se tam mluví o všech těch grázlech a póvlu.Přesně tyhle výrazy použili. Grázlové a póvl, sebranka mizerná, která si nezaslouží mít děti. Zatímcospousta slušnejch lidí, která by si je zasloužila, je mít nemůže.

Dr. Delaware: Kupříkladu oni.

CS: Taky mě to napadlo. A pak přišla ona a bylo to ještě horší.

John Nguyen: Tím myslíte…

CS: Tu mladou, Kiaru. Ta z nich byla nejděsivější. Bála jsem se všech, ale…

Dr. Delaware: Jí jste se bála obzvlášť.

CS: Protože ti druzí dva – Willa a Hank –, aspoň tvrdili, že jim na tom záleží, měli k těm šílenostem důvod,

vedla je k tomu nějaká praštěná morálka, jejich práce, já nevím co. Ale řekli mi důvod. Pro ni to bylasranda, nešlo jí vůbec o nic. A surová sranda, vždycky, když přišla a přinesla mi jídlo, to měla za úkol,nosit mi jídlo a vynášet záchod, tak přitom udělala nějakej naschvál. Rozsypala jídlo. Vyšplíchla svinčík zezáchodu. Schválně, abych to viděla a musela to uklidit, protože bylo nechutný, aby v tom Rambla lezla. Avždycky to vyšplíchla daleko ode mě, tak abych na to ještě dosáhla, ale musela se natahovat a rozdírala si

kotník.

Dr. Delaware: Počínala si sadisticky.

CS: To teda jo. A taky mi říkala sadistický věci. S Willou a Hankem to vždycky byl test. Tak tomu říkali –test. Zkoušeli mě. Aby viděli, jestli jsem schopná. Doufala jsem, že projdu. Aspoň zezačátku. Říkala jsemsi, že když projdu, tak mě třeba pustí. Ale pochopitelně…

(pauza 2 minuty)

CS: Omlouvám se, jen jsem přemýšlela, co všechno se mohlo stát. Snažím se na to nemyslet. I když miříkáte, že je v pořádku na to myslet, doktore Delaware, že se to zlepší. Věřím vám, fakt. Od první chvíle,co jsem vás potkala, z vás mám dobrej pocit. A teď… Hrozně moc vám děkuju. A vám taky, poručíkuSturgisi. (smích) A vám, pane Nguyene. Mám pocit, že se za mě všichni rvete. (smích) Asi bych mělapoděkovat i vám, slečno. Že to všecko zapisujete. Že uchováváte moje slova pro budoucnost. Takže kde

jsem to byla…

Dr. Delaware: Doufala jste, že projdete testem…

CS: A že mě pak pustí a tím to skončí. Ale v hloubi duše mi bylo jasný, že ne. Vždyť jsem věděla, kdojsou. Jak by mě mohli pustit? A tak jsem přemýšlela, co bude s Ramblou. Kdo ji bude vychovávat. Až měodsoudí. A pak přišla ona. Kiara. A nejenže rozsypávala a rozlejvala všechno možný, včetně záchodu.Taky se mi posmívala a Ramblu úplně ignorovala. A pak, myslím, že to bylo druhej den, mi řekla, co majíve skutečnosti v plánu. Že Rambla je pro ni. Že ti dva jsou její strejda a teta, žije u nich a bere je spíšjako rodiče. Ale mizerný rodiče. To o nich tvrdila. Že jsou přísný a do všeho člověku kecaj a že je nenávidí

a jednou jim zakroutí krkem. Přitom na mě mrkla a tvářila se tak, že mě z toho mrazilo. Jako by tomyslela vážně. Jenže zkuste jí to dokázat. A potom mi řekla: „Chtějí ji pro mě.“ Ani se na Ramblunepodívala, ani se na ni neusmála, nebyla na ni hodná. „Chtějí ji pro mě.“ Strejda s tetou jsou prejpřesvědčený, že ji dítě naučí zodpovědnosti. Smála se tomu. Hodně. A pak to udělala zase. Zase na mětak zlověstně mrkla.

(pauza 14 vteřin)

CS: Fajn, zhluboka se nadechnout. Jak jste mě to učil, doktore. Zhluboka, zhlubokánska se nadechnout…Fajn. Takže mi řekla, že jednou bude Rambla její a pak si s ní bude moct dělat, co chce. Že jsou jí dětiukradený, že ji štvou, že by třeba mohla Ramblu naučit nějaký cirkusový číslo a vydělávat na ní prachy.Mrk, mrk. A pak říká: „To koukáš, ty čubko, co? O všem budu rozhodovat já a ty s tím vůbec nicnenaděláš.“

Poručík Sturgis: Řekla jste o tom Wille a Hankovi?

CS: Přemejšlela jsem, že to udělám. Jenže jsem se bála, že o mně prostě prohlásí, že lžu, a potrestají mě,

třeba tím, že mi vezmou Ramblu. Říkala jsem si, že musím sekat dobrotu. Kvůli mojí holčičce.

(pauza 90 vteřin)

John Nguyen: Zvládnete pokračovat?

CS: To je vlastně všecko. Zamkli mě, mučili mě a věděla jsem, že mě zabijou a vezmou mi moji holčičku,a nakonec jste se tam objevili a zachránili mě a já vám za to budu do smrti vděčná, a jestli ještě někdybudu mít dítě, tak ho po vás pojmenuju. Když to bude kluk. Jestli to bude holka, tak budu muset něcovymyslet… Třeba Alexa. Nebo Mylie.

(JN, AD a MS se smějí)

CS: Bylo to stejně neskutečný jako všecko to ostatní. Že jste mě zachránili. Fakt, úplně neskutečný.

John Nguyen: Takže vám explicitně řekli, že vás unesli hlavně proto, aby se zmocnili vašeho dítěte.

CS: No… Ti dva tvrdili, že je to test. Ale brzo – možná po dvou dnech – za mnou přestali chodit a pak už

chodila jenom ona.

John Nguyen: Kiara Fallowsová.

CS: Jo. Jako by tomu všemu začala velet. Jako by to patřilo k tomu jejímu tréninku. Nosit jídlo. Dávat abrát. Jako by byla bůh. Zlá bohyně. A dávala mi najevo, že ona tady velí, dokonce o mně tak začalamluvit. Promiňte, vy asi nevíte co tím „tak“ myslím. Problém. Začala o mně mluvit jako o problému. Prejse zbavujou problémů, aby se naučila, jak bejt dobrá máma. A pak se rozchechtala. A plivla po Ramble.Ne přímo na ni, ale jejím směrem. A Rambla to pochopila, děti chápou spoustu věcí. Zašlo to tak daleko,že kdykoli přišla s jídlem, Rambla se rozbrečela. A jí se to líbilo – myslím Kiaře. Že Rambla brečí. Smála se

tomu.

Milo s Nguyenem se shodli, že by se Ree měla dozvědět o Winkym a Borisovi. A že jí to mám sdělit já.

Den poté, co podala svědeckou výpověď, jsem za ní zašel do apartmá v hotýlku v Západním L. A., kam jina zotavenou umístili. Ve vstupní hale seděl detektiv jménem Ray Roykin a hrál si s iPadem. Nemuselkontrolovat moji totožnost; byl jsem u toho, když Ree tohle útočiště zařizovali.

Rambla spala v dětské postýlce, kterou jí postavili do obýváku. Ree ležela na úhledně zastlané posteli ačetla si časopis People.

Chvíli jsem ji nechal jen tak tlachat, a když jsem usoudil, že vhodnější moment už nenastane, všechno

jsem jí vyklopil.

Během následující hodiny se u ní vystřídal šok, hlad po podrobnostech, křečovitý pláč a provinilostpřeživšího. Pak se probudila Rambla a Ree potlačila smutek natolik, aby se o ni postarala. Když Ramblazase usnula, Ree prohlásila, že si taky potřebuje odpočinout. Řekl jsem jí, že za ní zase zajdu večer nebo i

dřív, jestli mě bude potřebovat.

„To víte, že vás budu potřebovat,“ řekla. „Dávám Ramblu spát v sedm, je přesná jako hodinky. Takže

kdykoli potom.“

„Zase se vrátila k původním návykům.“

„Většinou jo. Říkám si, že to nebylo zas tak hrozný. Aspoň ji nechali se mnou.“

Hlavou mi táhlo, jak dlouho by asi trvalo, než by Nebeovi dospěli k závěru, že Ree v mateřském testu

selhala.

Ree možná myslela na totéž, protože když mě vyprovázela ke dveřím, třásly se jí ruce.

Sevřel jsem je ve svých.

„Vím, že to asi bude znít hrozně materialisticky, ale chci je zažalovat,“ řekla. „A nejen je, celou justiční

stráž. A celej okres, že se u soudu může dít tohle, a kohokoli dalšího, kdo mě napadne.“

„Najala jste si advokáta?“

Začervenala se. „Ozval se mi Myron. Je ochotnej pustit se do toho. Můžu se na vás spolehnout, že měpodpoříte? Jenom že soudu řeknete, že jsem dobrá máma a že Rambla je v pohodě, a popíšete, co mi

provedli?“

„Samozřejmě,“ přitakal jsem. „A taky se musíme postarat, abyste se s Ramblou daly pořádně do kupy…“

„Terapie? To si pište. Tu budu požadovat v rámci vyrovnání.“ Usmála se. „Možná vyhraju tolik peněz, žese mě už nezbavíte.“

Oplatil jsem jí úsměv. „To přežiju.“

Naklonila se ke mně a dala mi na tvář rychlou horkou pusu. „Omlouvám se, jestli to bylo nevhodný, aleprostě jsem měla pocit, že… že se vás potřebuju dotknout. Ne sexuálně. Jenom abych navázala bližšíkontakt. Abych vám poděkovala. Vy jste hned od začátku viděl pravdu.“

„Jsem rád, že jsem mohl být nápomocný.“

Koutky úst jí povadly. „Chudák Winky. Díkybohu, že se aspoň Borisovi nic nestalo. Zkoušela jsem mu

volat, ale nezvedá mi telefon. Nejspíš jsem ta poslední, s kým chce mluvit.“ „Není to vaše vina, Ree.“

„To si taky pořád vtloukám do hlavy.“

„Je to pravda.“

„Já vím, já vím. Ale nemůžu si pomoct – asi to nějakou dobu potrvá, jak jste mě varoval. No co, časubudeme mít spoustu, jestli Myron vyhraje, co slibuje. Ale nedopustím, aby mě to změnilo. O zbohatnutí minejde. Důležitá je laskavost a upřímnost. Winky to věděl. Byl takovej bezvadnej kamarád. Tak hodnej. Ateď už ho nikdy neuvidím.“

O druhé oběti vraždy se ani nezmínila.

Ramena jí poklesla a opřela se o zárubeň.

„Ree,“ řekl jsem jí, „vzhledem k tomu, co nás čeká, by pomohlo, kdybyste mi někdy pověděla všechno.“

„Co tím myslíte?“

„Říkala jste, že Winky neměl s celou záležitostí nic společného. Vyložil jsem si to tak, že –“

„Že není – nebyl – Ramblin otec? Ne, nebyl. Nebylo by to špatný, jenže Winky nemohl mít děti. Teď vám

asi vrtá hlavou, jestli to byl Boris. Odpověď zase zní ne. Takže visí ve vzduchu velká otázka, co?“

„Už je to tak, Ree.“

Odfoukla si. Sáhla si po copu, ale nahmátla jen prázdnotu. Zamračila se. „Přede všema to tajím, ale neproto, že bych se bála nebo styděla, doktore Delaware. Dělám to, abych mu neublížila. Protože on oničem neví, a kdyby se to dozvěděl, hodně by se změnilo. Pro něj i pro další lidi.“

„Pro jeho rodinu.“

Přikývla.

„Je ženatý.“

Váhavější přikývnutí. „Je to hodnej člověk. Jenom…,“ uchechtla se, „… sešel ze správný cesty. Tak tonazval. Když bylo po všem. Já si kvůli tomu vrásky nedělala, ale on se cítil provinile. Tvrdil, že ještě nikdynic takovýho neudělal.“

„A vy jste mu věřila.“

„Jo,“ přitakala. „A pořád mu věřím. Byla to taková bláznivina. Potkali jsme se v baru Moonshadows. Zašeltam po hádce s manželkou. Já jsem tam zašla, protože jsem zrovna dostala kopačky a sebralo mě to. Dali

jsme se do řeči a on byl hrozně milej, choval se jako naprostej džentlmen. Byl už starší a měl takový tydokonalý manýry, jak starší pánové mívaj.“

Pokrčila rameny. „Vyrazili jsme si na projížďku. Po Rambla Pacifico. Jeho autem, protože je mnohem hezčínež moje. Asi by se dalo říct, že je luxusní.“ Potutelný úsměv. „Ale na detaily se neptejte. Jeli jsme a

povídali si a pak jsme dojeli na místo s krásnou vyhlídkou na oceán, tak jsme tam zastavili a povídali sidál.“

Uhnula pohledem. „Ani sama nevím, jak se to seběhlo, doktore Delaware. Oba nás to překvapilo. On sekvůli tomu cítil hůř než já. Prohlásil, že sešel ze správný cesty. A já ho utěšovala. Příští měsíc jsemnedostala menzes. Ale říkala jsem si, že to přece není možný. Další měsíc jsem si zašla koupit těhotenskej

test a bylo to tam, mrňavá růžová tečka. A jak vím, že je to dítě jeho? Protože jsem celou tu dobu drželapůst. On byl jedinej. A Rambla je mu navíc podobná. Vypadá jako jeho ostatní děti. Ukázal mi je nafotkách. V tom baru. Už jsou dospělý. A úspěšný. Má skvělou rodinu. Miluje manželku, jen se ten večerpohádali. Proč bych mu měla ničit život?“

„Od té doby jste s ním nemluvila?“

„Ne, nikdy,“ zavrtěla hlavou. „Jenom jsem ho jednou byla šmírovat. Projela jsem kolem jeho domu. Vím,kde bydlí, protože mi to ukázal, má fakt krásnej dům jenom kousek od místa, kde jsme parkovali. Ukázalmi ho, protože byl smutnej, říkal mi, jak si dával se zařizováním záležet a že jeho ženě se ten dům nejspíš

omrzel a chce změnu a on jenom doufá, že se jí neomrzel taky. No, a když jsem kolem toho barákuprojížděla, tak jsem je uviděla. Jeho s manželkou, je to krásná ženská, šli spolu zavěšení jeden dodruhého. A to je všecko. On sešel ze správný cesty a já získala poklad. Svým způsobem ho miluju,protože mi ten poklad dal, a nikdy mu nijak neublížím. Vlastně jsem na sebe pyšná. Že jsem mu poskytlaoporu, když byl smutnej. Že jsem ho utěšila, když říkal, že sešel ze správný cesty. Mám pocit, že jsem mu

pomohla, že jsem byla ve správnou chvíli na správným místě.“

Usmála se. „To vy určitě znáte.“

Připravit obžalobu Hanka Nebeho a Kiary Fallowsové potrvá celé měsíce, ne-li ještě déle. Posedmašedesáti dnech ve vazební věznici na Nebeho opět někdo zaútočil, a tak ho přemístili na „neznámémísto“. Věděl jsem, že se tím myslí federální věznice v Novém Mexiku. Dozorkyně v ženské věznici tvrdily,

že z Kiary Fallowsové se na jejím oddělení stává „včelí královna“ a že je taky zralá na přesun.

Pak Johnu Nguyenovi zavolal Kiařin advokát. Tvrdil, že jeho klientka je ochotná vypovídat výměnou zastatut spolupracujícího obviněného. Pochopitelně se z toho snažila vyrazit maximum pro sebe: ConniiSykesovou zavraždili strejda Hank a teta Willa, ona sama se na tom podílela jen nepatrně. Ano,doprovázela Willu při únosu Ree a Rambly, ale netušila, do čeho jde, protože Willa jí jenom řekla, že „jepotřeba vyřídit jednu soudní záležitost“.

Na služebních botách Willy Nebeové se našly nepatrné stopy Conniiny krve shodující se se šmouhou

objevenou na koberci u Ree v bytě. Vražednou zbraní by mohl být některý z nožů nalezených v nočnímstolku Hanka Nebeho, ale nepodařilo se to s určitostí prokázat.

Nguyen advokátovi slíbil, že jeho návrh zváží. Mně s Milem řekl, že Kiařiny šance vyhnout semnohaletému pobytu za mřížemi „jsou výrazně nižší než pravděpodobnost, že v pekle zavládne arktická

zima“.

Myron Ballister neotálel a podal žalobu o horentní odškodné. Když jsem odcházel z kanceláře prestižníprávnické firmy zastupující okres, která po mně chtěla už třetí svědeckou výpověď, zahlédl jsem uvýchodu z budovy soudce Marvina Applebauma. Doprovázela ho pohledná brunetka přibližně v jeho věku.

Nevšiml si mě, dokud jsem na něj nezamával.

„Tohle je moje žena Jean, Alexi. Miláčku, tohle je Alex Delaware, psycholog, který pro nás pracuje jako

konzultant.“

Jean mi podala konečky prstů jako leklá ryba.

„Miláčku, nezlob se, ale kdybys nás teď chviličku nechala…“

„Jako obvykle,“ ušklíbla se a vyšla ven.

Když se otáčivé dveře zastavily, řekl Marvin: „Sídlí tu správci našeho majetku. Chceme se postarat, abynám děti jednou byly vděčné.“ Pak se zachmuřil. „S tou Sykesovou to teda bylo svinstvo, co? Pořádnemůžu uvěřit, že se na tom podílela naše Willa. Pracovala u nás tak dlouho…“

„Uměla se přetvařovat,“ řekl jsem.

„Chovala se jako taková ta starostlivá mamina z padesátých let. Nosila nám domácí sušenky. Myslel jsem

si, že má doma houf potomků. A teď se najednou ukáže, že ne. A že byla úplně vyšinutá. Kde se to v nívzalo, byla jako ty psychopatky, co rozpářou těhotné ženě břicho, aby jí ukradly dítě?“

„Něco v tom stylu.“

„Nancy Maestrovou to hrozně vyděsilo. Ale Nancy na všechno reaguje přehnaně. No nic, rád jsem vásviděl.“

„A ten Singapur…,“ nadhodil jsem.

„Prosím? Jo, tamto. Měl jsem se vám ozvat, nezlobte se. Padlo to, ti dva se udobřili. Aspoň dočasně.“

„To jsem rád, Marvine, protože teď budu mít nějakou dobu plné ruce práce se Sykesovou, takže bych tostejně musel odpískat.“

Zaletěl očima k otáčivým dveřím. Jean Applebaumová venku pokuřovala. „Takže se to vyřešilo ke

všeobecné spokojenosti. Nashle.“

Tři měsíce po osvobození Ree a Rambly Sykesových mi zavolala Millie Riverová a zeptala se, jestli bych nani měl chvíli čas. Pamatoval jsem si, že má malé dítě – Jorgeho –, a tak jsem usoudil, že se chce vyptatna něco ohledně jeho vývoje.

„Jistě. Kdy se vám to hodí?“

„No,“ snížila hlas, „stojím u vaší brány.“

Přišla oblečená v pracovním – hnědý kalhotový kostým, přísně učesané vlasy, pod rozepnutým sakem

podpažní pouzdro s pistolí.

„Máte to tady hezké,“ pochválila mi pracovnu. „No nic, asi nemá cenu pokoušet se to nějak zjemnit: Efren

Casagrande je po smrti. Vražda. Nechtěla jsem, abyste se to doslechl odjinud a myslel si, že na vásneberu ohledy. Já je beru. Vážím si vás, a nejen kvůli tomu, jak jste pomohl té ženě. Taky kvůli vašemucelkovému přístupu – i když jsem vám předtím dávala takové kapky. Byl to váš pacient, neměla jsem

právo vás kritizovat.“

Co se sakra stalo? táhlo mi hlavou, ale nezmohl jsem se na otázku.

„A teď je po smrti,“ pokračovala Riverová, „a já si připadám jako pěkná potvora. Vím, že jste ho měl rád, ikdyž všechno, co jsem o něm říkala, byla pravda. Věřte mi, že se neštítil pěkných svinstev.“

„Já vím.“

„Svěřil se vám s tím?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ale domyslel jsem si to.“

„Jo. To se dalo čekat. Každopádně mě mrzí, jak jsem se chovala. Při mojí práci se člověk pořád zmítámezi pocitem vítězství a frustrací – víte, jak to myslím?“

Přitakal jsem.

„Je to něco jiného než vaše práce, doktore. Vy pracujete s víceméně dobrými lidmi a snažíte se jimpomoct, aby jim bylo líp. Kdežto já… Aby člověk pochytal krysy, musí se zanořit do kanálů. A to ho změní.Nechci tvrdit, že Effo byl krysa. Svým způsobem byl čestný. V rámci okolností. A byl chytrý – kdo ví, coby mohl dokázat, kdyby se narodil v jiné rodině?“

„Souhlasím.“

„A tohle rozhodně neříkám o každém, doktore. Většinou jsou to pitomci. A srábci. Potřebují gang, protožesami by si ani neškrtli. Jako kupříkladu Ramon Guzman.“

„To on Efrena zabil?“

„Šušká se to,“ řekla Riverová. „Dokázat to nemůžu. Ani s tím nic nenadělám, protože je taky po smrti.Hodinu padesát tři minut po Efrenově vraždě ho sejmuli z auta projíždějícího kolem jeho domu. Nejspíš

pomsta.“

„Co se stalo Efrenovi?“

„Byl v nočním klubu na Avenue Cesara Chaveze. Dřív se jí říkávalo Brooklynská, když tam ještě kromě Hispánců bydleli i židi; místním se doteď stýská po jejich bagelech. Ne že by se s nimi nějak družili, aležidi nikoho nestříleli a provozovali skvělá lahůdkářství… No nic.“

Nimrala si záděru. „Takže Efren byl v tom klubu. Flámoval se svojí partou. Pak se mu udělalo slabo aprohlásil, že si musí zajít na záchod píchnout injekci. Kamarádi mu nabízeli: ,Půjdem s tebou, Effo,‘protože tak to u nich chodilo, byl v gangu něco jako příslušník královské rodiny. Ale Efren tentokrát řekl:,Ne, jsem v pohodě,‘ a šel sám. Když se dlouho nevracel, šli ho zkontrolovat. Na záchodě nebyl, nevěděli,kam se poděl, tak ho hledali. Nakonec vykoukli ze zadních dveří klubu a tam ho našli – ležel vzadu vuličce, vedle sebe injekční stříkačku a ampulku, tak si mysleli, že se předávkoval inzulínem. Ale bylo jim to

divné, protože si vždycky dával pozor na správné dávkování. Prohlédli si ho pořádně, uviděli pod nímkrev, a tak ho obrátili. Dvě díry vzadu v hlavě.“

„Někdo si na něj počíhal a popravil ho,“ konstatoval jsem. „Víte jistě, že to udělal Guzman?“

„Podle všeho jo. Efren si ho předtím pěkně podal a navíc ho vzápětí zastřelili taky. Je to vnitřní záležitostgangu, typická magořina, jaké mi přistávají na stole dnes a denně.“

„Zní to logicky, Millie.“

„Budu ty vraždy vyšetřovat,“ řekla. „Ale nejspíš nic nezjistím.“

Vstala. „A asi je mi to fuk.“ Zasmála se. „Kdyby mi to fuk nebylo a propadla bych se do deprese, můžu si

u vás domluvit sezení?“

„Podejte si oficiální žádost a můj personál vás zapíše do pořadníku,“ zažertoval jsem.

Zasmála se ještě víc. „Tak to abych sebou hodila. No nic, prostě jsem chtěla, abyste se ty novinky

dozvěděl ode mě.“

„Oceňuju to.“

„Měl jste ho rád.“

„Byl to můj pacient,“ řekl jsem.

A doprovodil jsem ji k autu.