Paganiniho Smlouva

Lars Kepler

Host (2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Thrillery, Literatura světová

Po obrovském úspěchu Hypnotizéra je Lars Kepler v plné síle zpátky! Jedné letní noci je na palubě opuštěné lodi ve stockholmském zálivu nalezeno mrtvé tělo. Plíce ženy jsou plné slané vody, ale stopy po ní nezůstaly ani na oblečení ani na těle. „Utopila se,“ prohlásí lékař. „Utopila?“ Lékař přikývne a usměje se: „Utopila se přímo na palubě plující lodi.“ „Asi ji někdo uviděl ve vodě a vytáhl ji nahoru.“ „Kdyby to bylo tak jednoduché, vůbec bych nemarnil váš čas…“ Dalšího dne je ve svém bytě nalezen mrtvý muž. Houpe se v oprátce uvázané na háku ve stropě, na kterém běžně visí lustr. Jak se to stalo? Strop je vysoký a v místnosti není jediný kus nábytku, na který by muž mohl vylézt. Ale detektiv Joona Linna je stejně přesvědčen, že šlo o sebevraždu. Samozřejmě že má pravdu. Muž spáchal záhadnou sebevraždu, ale i to je pouze předehra k závratně rychlému a nebezpečnému běhu událostí. Něco vám řeknu: jsou dohody, které nezruší ani smrt… Pokračování Hypnotizéra je stejně úspěšné jako první díl románové řady. Práva na knihu byla prodána do čtyřiceti zemí.

LARS KEPLER

PAGANINIHO SMLOUVA

Je bílá červnová noc, venku panuje bezvětří, šedomodrá hladina se ospale a lehounce kolébá jako mlha. Vtom se v Panenském průlivu v jižní části stockholmských šér objeví loď unášená pozpátku proudem.

Všimne si jí starý rybář, téměř hodinu ji sleduje z pevniny. Dovesluje k ní a několikrát zavolá, zda je někdo na palubě. Tuší však, že se odpovědi nedočká.

Přirazí k boku opuštěného člunu, položí vesla, uváže lano ke koupací plošině, vystoupá po kovových schůdcích a přehoupne se přes zábradlí. Na zadní palubě stojí růžové lehátko. Stařec chvíli vyčkává a naslouchá. Když se nic neozve, otevře skleněné dveře a zastaví se na schůdku do salonu. Nábytek, obložení z lakovaného týku a temně modré potahy pohovek halí šedavý svit. Muž pokračuje po strmých schodech do podpalubí, mine tmavou kuchyňku i koupelnu a vejde do prostorné kajuty. Vysoko položenými okénky proniká dovnitř bledé světlo a ozařuje špičaté dvojlůžko kopírující tvar přídě. V čele postele sedí mladá žena v džínové bundě, zády se opírá o stěnu, nohy má široce roztažené, ruka ochable spočívá na růžovém polštářku. S podivným úzkostným výrazem hledí muži přímo do očí.

Stařec pochopí, že je mrtvá.

V dlouhých černých vlasech má vetknutou sponku s bílou holubicí, symbolem míru.

Muž k dívce popojde a dotkne se její tváře. Hlava jí klesne na hruď a ze rtů a zpod brady se vyřine tenký pramínek vody.

Slovo muzika pochází z řečtiny a souvisí s mýtem o devíti Múzách, dcerách všemocného Dia a Títánky Mnémosyné, bohyně paměti. Jednou z nich je Euterpé, patronka hudby. Její jméno znamená Potěšující a bývá zobrazována jako dívka s flétnou.

Pro hudební nadání neexistuje žádná obecně platná definice. Někteří lidé nedokáží rozlišit tónové frekvence, jiní mají vrozenou hudební paměť a díky absolutnímu sluchu jsou schopni bez jakékoli předchozí znalosti postihnout i nepatrné rozdíly mezi tóny.

Z historie známe celou řadu mimořádných hudebních géniů, z nichž mnozí dosáhli značného věhlasu. Wolfgang Amadeus Mozart jezdil již v šesti letech na koncertní turné po celé Evropě a Ludwig van Beethoven tvořil svá vrcholná díla v době, kdy byl zcela hluchý.

Legendární houslista, kytarista a hudební skladatel Niccolň Paganini se narodil roku 1782 v italském Janově. Dodnes existuje jen hrstka umělců, kteří dokáží jeho rychlé a náročné skladby zahrát. Mnozí současníci ho podezírali, že výměnou za svou neuvěřitelnou houslovou virtuozitu upsal duši ďáblu.

1

PŘEDTUCHA

Penelope Fernandezové přeběhne mráz po zádech, srdce se jí rozbuší a ohlédne se přes rameno. Snad je to předtucha dalších událostí tohoto podivného dne.

Ve studiu je teplo, Penelope má však chladné tváře. Stále cítí dotyk studené houbičky s pudrem, který jí v maskérně nanesli na obličej. Z vlasů jí odepnuli sponku s holubičkou a do kudrn jí vetřeli gel, takže vypadají jako neposední zkroucení hádci.

Penelope Fernandezová je předsedkyní Švédské společnosti pro mír a odzbrojení. Tiše vstoupí do zpravodajského studia a posadí se do světla reflektorů naproti Pontusi Salmanovi, výkonnému řediteli firmy Silencia Defence AB, vyrábějící zbraně a válečný materiál.

Moderátorka Stefanie von Sydow změní téma, pohlédne do kamery, stručně pohovoří o vypovězených smlouvách v důsledku odkoupení švédské zbrojovky Bofors britským koncernem BAE Systems Limited a obrátí se k Penelope.

„Paní Fernandezová, v několika debatách jste se kriticky vyjádřila ke švédskému vývozu zbraní, nedávno jste ho dokonce přirovnala k francouzskému skandálu, takzvané aféře Angolagate, kdy se vysoce postavení politici a obchodníci dopustili korupce, podporovali pašování zbraní a byli odsouzeni k dlouhým trestům odnětí svobody. Ale ve Švédsku přece k ničemu takovému nedošlo, nebo ano?“

„Existují dva způsoby interpretace,“ odpoví Penelope Fernandezová. „Buď selhali naši politici, nebo náš právní systém.“

„To je nesmysl, sama dobře víte, že máme velmi dlouhou tradici v…“ vloží se do věci Pontus Salman.

„Švédská legislativa,“ přeruší ho Penelope, „švédská legislativa výrobu a vývoz válečného materiálu výslovně zakazuje.“

„V tom se naprosto mýlíte,“ opáčí Salman.

„Jde o paragrafy tři a šest zákona o válečném materiálu,“ upřesní své tvrzení Penelope.

„Ale společnost Silencia Defence získala předběžné schválení,“ usměje se Salman.

„Jistě, jinak by se totiž jednalo o hrubé porušení zákona o vývozu zbraní a…“

„Ale my pro jejich vývoz máme povolení,“ skočí jí do řeči ředitel.

„Nezapomínejte, k čemu je válečný materiál určen…“

„Počkejte, paní Fernandezová,“ brzdí ji moderátorka Stefanie von Sydow a pokývne k Pontusi Salmanovi, který zvedl ruku na znamení toho, že ještě neskončil.

„Veškeré obchody tohoto typu podléhají důkladné kontrole,“ vysvětluje ředitel, „a to buď přímo vládou, nebo Inspekcí pro vývoz strategického zboží, pokud o tom náhodou nevíte.“

„Francie má obdobná opatření,“ namítne Penelope, „a přesto válečný materiál v hodnotě osmi miliard švédských korun skončil v Angole, ačkoli na ni OSN uvalila embargo… takže navzdory jasnému zákazu…“

„Ale teď mluvíme o Švédsku.“

„Chápu, že lidé nechtějí přijít o práci, ale přesto by mě zajímalo, proč vyvážíte takové množství munice právě do Keni. Vždyť jde o zemi, která…“

„Našemu obchodu nemůžete nic vytknout,“ přeruší ji Salman. „Ani to nejmenší, nebo snad ano?“

„Bohužel…“

„Tak máte nějakou konkrétní námitku?“ vloží se do věci moderátorka.

„To ne,“ odpoví Penelope a sklopí zrak. „Ale…“

„Pak byste se mi měla omluvit,“ prohlásí Pontus Salman.

Penelope mu pohlédne do očí. Překypuje zlostí a zklamáním, ovládne se však a mlčí. Pontus Salman se usměje a spustí o zbrojovce na Trollhättanu. Když společnost Silencia Defence získala povolení k zahájení výroby, vzniklo dvě stě pracovních míst. Ředitel vysvětluje, co znamená předběžné schválení, a popisuje, jak daleko již výroba pokročila. Záměrně prodlévá u podrobností, takže na jeho soupeřku v debatě nezbude čas.

Penelope naslouchá, snaží se potlačit vztek a rozmrzelost a raději myslí na to, že za pár hodin bude s Björnem na jeho lodi. Povlečou postel se špičatým čelem a do ledničky a mrazáčku dají zásoby jídla. V duchu vidí lesk orosené sklenky s něčím ostrým, sledě v hořčičné omáčce, matesy, vařené brambory, vejce a knäckebrot. Prostřou si na zadní palubě, zakotví u nějakého ostrůvku v šérách a zdlouhavě a labužnicky povečeří v záři večerního slunce.

··············

Penelope Fernandezová opustí budovu Švédské televize a zamíří na Valhalskou ulici. Téměř dvě hodiny čekala na podobný rozhovor v jiném studiu, producent jí však oznámil, že ji museli vyškrtnout kvůli reklamě – pěti rychlým tipům na ploché letní bříško.

U čtvrti Gärdet spatří barevný stan cirkusu Maximus. Ošetřovatel stříká hadicí dva slony. Jedno zvíře zvedne chobot a lapá prudký proud vody přímo do tlamy.

Penelope je teprve čtyřiadvacet let. Má vlnité černé vlasy spadající na ramena a velké vážné oči. Na krku nosí krátký stříbrný řetízek s křížkem, který dostala ke konfirmaci. Její pleť má nazlátlou barvu – jako panenský olivový olej nebo med; tak ji popsal ve své slohové práci spolužák na druhém stupni základní školy. Již mnohokrát slyšela, že je neuvěřitelně podobná slavné filmové hvězdě Sophii Lorenové.

Penelope vytáhne telefon a zavolá Björnovi. Sdělí mu, že už je na cestě. Pojede metrem z Karlova náměstí.

„Penny? Stalo se něco?“ zeptá se stísněným hlasem Björn.

„Ne, co by se mělo stát?“

„Tak prima, všechno platí, nechal jsem ti na záznamníku vzkaz, chybíš tu jen ty.“

„Ale nemusíme se zbytečně stresovat, že ne?“

Na dlouhém prudkém eskalátoru se jí zmocní nepříjemný pocit, srdce se jí rozbuší a zavře oči. Schody kloužou dolů, tunel jí připadá užší a užší, vzduch je stále chladnější.

Penelope Fernandezová pochází z La Libertad, největšího departementu středoamerického státu Salvador. Její matka Claudia Fernandezová skončila během občanské války ve vězení a Penelope se narodila v cele za asistence patnácti internovaných žen, které pro rodičku udělaly, co bylo v jejich silách. Claudia byla lékařka a aktivně se podílela na lidových vzdělávacích kampaních. Zavřeli ji kvůli tomu, že podporovala požadavek na zakládání odborových svazů pro domorodé obyvatelstvo.

Penelope otevře oči až dole v metru. Klaustrofobický pocit zmizí. Znovu si vzpomene na Björna čekajícího u jachtového klubu na Lângholmenu. Těší se na koupání bez plavek; přímo z člunu sklouzne do vody a uvidí jen moře a oblohu.

Vagon se rachotivě řítí kupředu, na Starém Městě vyjede z tunelu a za okny zasvítí slunce.

Penelope Fernandezová z duše nenávidí válku, zbraně a násilí. Kvůli této planoucí zášti absolvovala magisterské studium politologie v Uppsale a zvolila si obor mírové řešení konfliktů. Později pracovala s Jane Oduyovou pro francouzskou humanitární organizaci Action Contre la Faim v Dárfúru. V deníku Dagens Nyheter jí otiskli pozoruhodný článek o ženách z utečeneckých táborů a o statečnosti, s níž se po každém násilném skutku snaží znovu zařadit do běžného života. Před dvěma lety nastoupila po Fridě Blomové na post předsedkyně Švédské společnosti pro mír a odzbrojení.

Penelope vystoupí u Hornstullu, vyjde z metra, najednou však pocítí nevysvětlitelný neklid, seběhne z Pâlsundsbackenu na Jižní Mälarenské nábřeží, rychle přejde po mostě na Lângholmen a dá se vlevo k přístavu malých loděk. Cestička je vysypaná štěrkem, prach visí v nehybném vzduchu jako opar.

Björnův člun se pohupuje ve stínu pod Západním mostem, drobné vlnky tvoří světelnou síť, která se kolébavě odráží v ocelových mostních obloucích.

Pak spatří Björna v kovbojském klobouku, nehybně stojícího na zádi s rukama zkříženýma na prsou a zdviženými rameny.

Penelope strčí dva prsty do úst a uličnicky hvízdne. Björn sebou trhne, vypadá, jako by ho něco k smrti vyděsilo. Pohlédne na cestu a spatří ji. S úzkostí v očích jí jde naproti k můstku.

„Copak je s tebou?“ zeptá se Penelope a sestupuje po schůdcích k lodi.

„Ale nic,“ odpoví Björn, posune si klobouk a pokusí se o úsměv.

Obejmou se, Björn má ledové ruce a košili na zádech mokrou od potu.

„Jsi zpocený jako myš,“ řekne mu Penelope.

Björn uhne pohledem.

„Jen jsem pospíchal, abychom konečně vyjeli.“

„Stavil ses pro mou tašku?“

Muž přikývne a pokyne rukou ke kajutě. Loď se pod jejich kroky lehce pohupuje, Penelope ucítí vůni rozpálené umělé hmoty a nalakovaného dřeva.

„Hej,“ zvolá vesele. „Kdepak se mi v duchu touláš?“

Björnovy slámově žluté vlasy smotané do ježatých dredů trčí všemi směry. Jasně modré oči jsou dětské, usměvavé.

„Nikde, to se ti jen zdá,“ odpoví a sklopí oči.

„Tak na co pořád myslíš?“

„Na to, že budeme spolu,“ řekne Björn a obejme ji kolem pasu. „A že se budeme milovat v přírodě.“

Ústy se něžně dotýká jejích vlasů.

„Tak na tohle myslíš, ty jeden?“ zašeptá Penelope.

„Jo,“ přitaká Björn.

„No, víš, většina lidí… hlavně ženských si na sex v přírodě moc nepotrpí. Ležet na kamenech mezi mravenci není nic moc…“

„Je to stejné jako koupání bez plavek,“ trvá na svém Björn.

„Tak o tom mě budeš muset přesvědčit,“ odpoví drze Penelope.

„To si piš, že jo.“

„A jak?“ rozesměje se Penelope, vtom jí v látkové kabele zazvoní telefon.

Björn strne. Z tváří mu zmizí všechna barva. Penelope pohlédne na displej. Je to její mladší sestra.

„To je Viola,“ vysvětlí rychle Björnovi.

„Ahoj, sestřičko.“

Ozve se houkání automobilu a Viola cosi zaječí.

„Hovado pitomý,“ zavrčí pak.

„Copak se děje?“

„Je konec,“ odpoví sestra. „Dala jsem Sergejovi kopačky.“

„Zase jste se pohádali?“ zeptá se Penelope.

„Jo,“ odpoví tiše Viola.

„Promiň,“ zamumlá Penelope. „Chápu, že jsi z toho smutná.“

„Není to tak hrozný, ale… Mamka povídala, že se chystáte vyjet si na lodi, a napadlo mě… že bych se přidala, jestli mě vezmete s sebou.“

Zavládne naprosté ticho.

„Ty chceš jet s námi?“ zeptá se nakonec nepříliš nadšeně Penelope. „Potřebovali bychom být s Björnem chvíli sami, ale…“

2

PRONÁSLEDOVATEL

Penelope stojí v kokpitu, boky má obtočené vzdušným modrým sárongem, horní díl bikinek zdobí znamení míru. Oknem ji zaplavuje teplé letní světlo. Opatrně objede maják v Královském přístavu a pak obratně vmanévruje do úzkého průlivu.

Z růžového lehátka na zádi se zvedne Viola. Proseděla tu celou hodinu; na hlavě měla Björnův kovbojský klobouk, na očích obrovské sluneční brýle a ospale pokuřovala jointa.

Viola se pětkrát pokusí podat si zapalovač prsty u nohy, nakonec to vzdá. Penelope se nedokáže ubránit úsměvu. Viola vejde skleněnými dveřmi do salonu a zeptá se, zda ji nemá vystřídat.

„Jinak si zajdu namíchat margaritu,“ prohlásí a zamíří dolů po schodech.

Na přední palubě leží na dece Björn, pod hlavou kapesní vydání Ovidiových Proměn.

Penelope si všimne, že zábradlí u jeho nohou je zrezivělé. Björn dostal loď k dvacátým narozeninám, neměl však peníze na její údržbu. Cruiser je jediný dárek, který mu táta kdy dal – kromě cesty do ciziny. Když otec slavil padesátiny, pozval Björna s Penelope do jednoho ze svých nejpřepychovějších hotelů Kamaya Resort na východním pobřeží Keni. Penelope v hotelu vydržela dva dny, pak se vydala do utečeneckého tábora Kubbum v Dárfúru v jižním Súdánu, kde působila humanitární organizace Action Contre la Faim, Akce proti hladu.

Blíží se ke Skurusundskému mostu, Penelope sníží rychlost z osmi na pět uzlů. Navzdory hustému provozu neslyší žádný hluk. Vjedou do stínu pod most. U betonového pilíře se pohupuje gumový člun RIB, jaký používá námořní pěchota. Trup je vyroben ze sklolaminátu a má velmi výkonný motor.

Jsou už téměř za mostem, vtom si Penelope všimne, že ve člunu někdo je. Zády k ní sedí nějaký muž. Penelope se prudce zrychlí tep, cosi ji zarazí na jeho zátylku a černém oblečení. Má pocit, že ji sleduje, ačkoli je otočen na druhou stranu.

Když cruiser opět vyjede do slunečního svitu, Penelope se roztřese a na pažích jí naskočí husí kůže.

U Duvnäsu zvýší rychlost na patnáct uzlů. Oba lodní motory se rozehřmí, voda se zpění a loď prudce vyrazí po klidné hladině.

Vtom jí znovu zazvoní mobil. Podle čísla volá máma. Zřejmě viděla tu debatu v televizi. Penelope proletí hlavou, že ji matka chce pochválit a povědět jí, jak jí to slušelo a jak byla šikovná, ví však, že je to jen bláhová iluze.

„Ahoj, mami,“ řekne Penelope.

„Ach jo,“ zašeptá máma.

„Copak je?“

„Ty moje záda… musím zajít k doktorovi,“ lamentuje Claudia a natočí si z kohoutku do sklenice vodu. „Jen jsem se chtěla zeptat, jestli jsi mluvila s Violou.“

„Je s námi na lodi,“ odpoví Penelope a slyší, jak matka pije.

„Takže je s vámi, to jsem ráda… říkala jsem si, že by jí to udělalo dobře.“

„Jo, jí to určitě prospěje,“ prohlásí sarkasticky Penelope.

„Co budete jíst?“

„K večeři máme sledě, brambory, vajíčka…“

„Violka sledě nerada.“

„Mami, vždyť mi zavolala teprve před…“

„Chápu, že jste s ní nepočítali,“ přeruší ji Claudia. „Proto se ptám.“

„Můžu ohřát trochu masových kuliček,“ odpoví trpělivě Penelope.

„Takže jich nebude dost pro všechny?“ zeptá se matka.

„Proč by nebylo? Záleží na tom, kdo…“

Penelope zmlkne a upřeně hledí na třpytivou vodní plochu.

„Já se bez nich klidně obejdu,“ dodá posléze klidným hlasem.

„Ptala jsem se jen na to, jestli je dost pro všechny, na nic jiného.“

„Chápu,“ řekne tiše Penelope.

„Takže teď lituješ, že na tebe nezbude, viď?“ zeptá se matka s potlačovaným podrážděním.

„Ale kdepak… Jen si uvědom, že Viola je už dospělá a…“

„Moc jsi mě zklamala.“

„To mě mrzí.“

„Já ti dělám masové kuličky na Vánoce, na svatého Jana a…“

„Vždyť nemusíš,“ opáčí rychle Penelope.

„Dobře,“ zasyčí vztekle matka. „Jak myslíš.“

„Jen jsem chtěla říct…“

„Na svatého Jana tě doma nechci,“ přeruší ji rozčileně máma.

„Ale mami, proč z toho děláš takovou…“

Ozve se pípnutí; matka přerušila hovor. Penelope zklamaně povzdechne a vypne telefon.

Loď pomalu klouže po zeleném odrazu okolních pahorků. Po skřípajících schodech vyklopýtá Viola se sklenkou margarity v ruce.

„To byla máma, co?“

„Jo.“

„Má strach, že mi nedáte najíst, viď?“ zeptá se s úsměvem Viola.

„Jídla je tu dost,“ odpoví Penelope.

„Myslí si, že jsem malá holka.“

„Jen se o tebe bojí,“ řekne Penelope.

„S tebou si hlavu nikdy neláme,“ prohlásí Viola.

„Já se o sebe postarám.“

Viola upije a pohlédne z okna.

„Dívala jsem se na tu debatu v televizi,“ řekne.

„Myslíš tu dnešní s Pontusem Salmanem?“

„Ne… minulý týden,“ odpoví sestra. „Mluvila jsi s nějakým arogantním chlápkem… měl takový fajnový jméno a…“

„Myslíš Palmcronu?“ zeptá se Penelope.

„Jo, přesně tak, Palmcrona…“

„Strašně mě vytočil, byla jsem v obličeji rudá jako rajče a do očí mi naskočily slzy, měla jsem sto chutí mu zarecitovat Masters of War od Boba Dylana nebo odtamtud utéct a prásknout za sebou dveřmi.“

Penelope se natáhne a otevře střešní okénko.

„No ne, nevěřila bych, že si někdy vyholíš podpaždí,“ řekne škádlivě Viola.

„Hm, byla jsem tak často v médiích, že…“

„…že tě přemohla marnivost,“ zažertuje Viola.

„Nechci, aby mě pro pár chlupů odmítli jako potížistku.“

„A co tam dole?“

„Koukni se.“

Penelope nadzvedne sárong a Viola se rozchechtá na celé kolo.

„Björnovi se to líbí.“

„No jo, ten s těma svýma dredama může sotva něco namítat.“

„Zato ty jsi vyholená úplně všude,“ řekne ostře Penelope. „Kvůli těm svejm ženatejm dědkům a vypatlanejm svalovcům…“

„Jo, na chlapy moc štěstí nemám,“ přeruší ji Viola.

„Nejen na chlapy.“

„To je fakt, odjakživa jsem naprosto k ničemu.“

„Stačilo by jen zlepšit si známky a…“

Viola pokrčí rameny:

„Zkusila jsem si udělat vysokoškolský test.“

Loď měkce brázdí průzračnou vodu, vysoko ve vzduchu poletují racci.

„A jak to šlo?“ zeptá se nakonec Penelope.

„Podle mě to bylo lehký,“ řekne Viola a olízne sůl z okraje sklenky.

„Takže dobře,“ usměje se Penelope.

Viola přikývne a položí skleničku na stůl.

„A jak dobře?“ zeptá se Penelope a šťouchne ji do boku.

„Plný počet bodů,“ odpoví se sklopeným pohledem Viola.

Penelope vykřikne radostí a nadšeně sestru obejme.

„Chápeš, co to znamená? Můžeš studovat, co chceš, můžeš jít na jakoukoli univerzitu, můžeš si vybrat obchodní akademii, medicínu, žurnalistiku…“

Viola zrudne, hlasitě se rozchechtá a Penelope ji znovu prudce popadne do náručí, až Viole spadne klobouk. Pohladí sestřičku po hlavě, upraví jí účes, vyndá si z hlavy sponku s mírovou holubičkou, připne ji Viole do vlasů, pohlédne na ni a spokojeně se usměje.

3

OPUŠTĚNÁ LOĎ V PANENSKÉM PRŮLIVU

Loď pluje velmi rychle, příď šumivě brázdí hladinu jako nůž. Břeh omývá vysoký příboj, pak se vlny obrátí a s pleskáním se srážejí a lámou. Penelope vkormidluje do průlivu, motory duní. Příď se nadzdvihne, za zádí se táhnou dva zpěněné pruhy.

„Co blázníš, Penny!“ zvolá Viola a posune si sponku ve vlasech. Přesně tohle dělávala jako malá; jakmile byla pěkně načesaná, hned se rozcuchala.

Björn se vzbudí až u ostrova Gâsö. Zajdou si pro zmrzlinu a vypijí šálek kávy. Pak dostane Viola chuť zahrát si na malém hřišti minigolf, takže v plavbě pokračují až pozdě odpoledne.

Z levoboku je krásný výhled na celý průliv, vodní hladina se před nimi rozprostírá jako obrovská kamenná podlaha.

Jedou ke Kastskäru, podlouhlému neobydlenému ostrovu. Na jižní straně je zelená zátoka, kde hodlají zakotvit, vykoupat se, něco si ugrilovat a přenocovat.

„Půjdu se na chvilku natáhnout,“ prohlásí se zívnutím Viola.

„Jen jdi,“ přitaká Penelope.

Viola odejde po podpalubí, Penelope hledí před sebe. Sníží rychlost, zamíří k ostrovu a očima visí na displeji hloubkoměru, který je varuje před podmořskými útesy. Právě plují nad mělčinou, hloubka se pohybuje od čtyřiceti do pěti metrů.

Björn vejde do kokpitu a políbí Penelope na krk.

„Mám nachystat večeři?“ zeptá se.

„Ještě počkej, Viola si šla na chvíli lehnout.“

„Začínáš mluvit jako tvoje máma,“ řekne něžně Björn. „Už volala?“

„To víš, že jo.“

„Chtěla vědět, jestli jsme Violku vzali s sebou, co?“

„Jo.“

„Pohádaly jste se?“

Penelope zavrtí hlavou.

„Tak co je s tebou?“ zeptá se Björn. „Proč jsi smutná?“

„Ale nic, máma mi jen…“

„Copak?“

Penelope si s křečovitým úsměvem setře z tváří slzy.

„Říkala, že na svatého Jana nemám jezdit.“

Björn ji obejme.

„Vykašli se na to.“

„Vždyť jo,“ odpoví Penelope.

Pomalu, pomalounku vmanévruje člun do zálivu. Motory tiše bručí. Loď je blízko pevniny, ve vzduchu je cítit vůni rozpálené země a ostrovní vegetace.

Zakotví a vypnou motor. Björn vyskočí s lanem na úpatí prudkého svahu a uváže ho ke stromu.

Země je pokrytá mechem. Björn se zastaví a hledí na Penelope. Ozve se řinčení kotevního zdvihadla, v koruně stromu zašustí ptačí křídla.

Penelope si natáhne joggingové kalhoty, nazuje si bílé tenisky, skočí na pevninu, vezme Björna za ruku a ten ji obejme.

„Nepůjdeme se podívat po ostrově?“

„Nechtěl jsi mě náhodou o něčem přesvědčit?“ zeptá se pomalu Penelope.

„Jo, využijeme práva volného vstupu na pozemky,“ řekne Björn.

Penelope s úsměvem přikývne, Björn ji pohladí po vlasech a prstem přejíždí po jejích vysedlých lícních kostech a výrazném černém obočí.

„Jak to, že jsi tak krásná?“

Lehce ji políbí na ústa a pak společně vyrazí k nízkému mlází.

Uprostřed je mýtinka porostlá hustými trsy vysoké luční trávy. Kolem květů poletují motýli a drobní čmeláci. Na slunci je vedro, na severní straně mezi stromy probleskuje vodní hladina. Zastaví se, chvíli váhají, laškovně na sebe pohlédnou a poté zvážní.

„Co kdyby někdo přišel?“ zeptá se Penelope.

„Na ostrově není kromě nás ani noha.“

„Jsi si jistý?“

„Kolik ostrovů je ve stockholmských šérách, třicet tisíc? Určitě jich bude mnohem víc,“ prohlásí Björn.

Penelope si svlékne vršek od bikin, sundá si boty, stáhne kalhoty i spodní díl plavek. Najednou stojí v trávě úplně nahá. Prvotní nejistota se změní v dokonalé štěstí. Napadne ji, jak je vzrušující nechat se laskat mořským vánkem a prostupovat teplem dýchajícím ze země.

Björn na ni hledí, mumlá, že není sexista, ale že se na ni nemůže vynadívat. Penelope je vysoká, má svalnaté, ale měkce zaoblené paže. S úzkým pasem a širokými stehny vypadá jako antická bohyně.

Björn si roztřesenýma rukama svlékne tričko a květované plážové šortky. Je mladší než ona, má dětské, téměř holé tělo a sluncem spálená ramena.

„Teď se chci podívat já na tebe,“ řekne Penelope.

Björnovi zrudnou tváře a s nadšeným výrazem jde k ní.

„Nebo nesmím?“

Björn zavrtí hlavou a přitiskne tvář k jejímu hrdlu a vlasům.

Klidně se obejmou a začnou se líbat. Penelope ucítí jeho teplý jazyk ve svých ústech a zaplaví ji pronikavá slast. Potlačí široký úsměv, aby mohla pokračovat v líbání. Oběma se zrychlí dech. Björn dostane erekci, srdce jim bije stále prudčeji. Roztouženě si lehnou do trávy mezi trsy lučního porostu. Björn jí ústy laská ňadra, dráždí hnědé bradavky, líbá ji na břicho a pak jí roztáhne nohy. Pohlédne na ni a připadá mu, že jejich těla ve večerním slunci září. Vše je nanejvýš intimní a něžné. Penelope je již vlhká a vzrušená, vtom ji Björn začne lízat, jemně a pomalu. Po chviličce mu odstrčí hlavu, pod očima má rudé skvrny. Zašeptá, že ho chce v sobě, strhne ho na sebe, pomáhá mu rukou, dokud do ní nevklouzne. Björn jí ztěžka oddechuje do ucha a ona hledí vzhůru do večerních červánků.

Pak stane nahá ve vyhřáté trávě, protáhne se, kousek poodejde a zírá mezi stromy.

„Copak je?“ zeptá se zdušeným hlasem Björn.

Penelope se k němu otočí. Björn se posadí na trávu a vesele na ni pohlédne.

„Spálil sis ramena.“

„Jako každé léto.“ Björn si ohmatá zrudlou kůži.

„Nevrátíme se? Mám hlad,“ řekne Penelope.

„Ještě si trošku zaplavu.“

Penelope si natáhne kalhoty, obuje si boty a zůstane stát s horním dílem bikinek v ruce. Láskyplně klouže pohledem po jeho neochlupeném hrudníku, svalnatých pažích, tetování na rameni a nestejnoměrném opálení. Nakonec se zadívá do jeho zářících, něžných očí.

„Příště budeš dole ty,“ usměje se na něj.

„Příště?“ zopakuje nadšeně Björn. „Tak už jsi změnila názor, viď? Já to věděl.“

Penelope se zahihňá a zamává mu. Björn si lehne na záda a pokojně hledí do nebe. Něco si šeptá, zatímco ona prochází lesem ke skalnaté plážičce, kde zakotvili.

Zastaví se, navlékne si podprsenku a vydá se dolů k lodi.

Vrátí se na palubu a zapřemýšlí, zda Viola stále ještě spí. Rozhodne se, že dá vařit rané brambory s několika snítkami kopru a potom se zajde umýt a převléknout. Vtom se zarazí. Zadní paluba je mokrá jako po dešti. Viola ji musela z nějakého důvodu setřít. Ve vzduchu visí cosi zlověstného. Nedokáže si svůj neklid vysvětlit, přesto jí naskočí husí kůže. Ptáci zmlknou, kolem zavládne podivné ticho. Slyší jen šplouchání vlnek narážejících do trupu lodi a tlumený skřípot lodního lana uvázaného ke stromu. Najednou si plně uvědomuje všechny své pohyby. Sejde po schodech do podpalubí. Dveře kajuty pro hosty jsou otevřené. Lampa je rozsvícená, Viola tam však není. Třesoucí se rukou zaklepe na dveře malé koupelny. Otevře je, nahlédne dovnitř a pak se vrátí na palubu. Spatří Björna, který se o kousek dál chystá vlézt do vody. Zamává na něj, on ji však nevidí.

Penelope otevře skleněné dveře do salonu, projde kolem modrých pohovek, týkového stolu a kokpitu.

„Violo!“ volá vyděšeně.

Vejde do kuchyňky, vyndá hrnec, ale s bušícím srdcem ho odstrčí. Zkontroluje velkou koupelnu a zamíří do kajuty pod přídí, v níž s Björnem spávají. Otevře dveře, očima prolétne zšeřelý pokoj a zprvu má pocit, že zahlédla svůj vlastní obraz v zrcadle.

Viola sedí bez hnutí v čele postele, rukou spočívá na růžovém polštářku ze sekáče.

„Co to tam vyvádíš?“

Navzdory otázce je jí jasné, že něco není v pořádku. Viola je ve tváři vlhká a podivně bledá, mokré prameny vlasů jí visí na ramena.

„Violo? Violo! Co je s tebou?“

Penelope však ví, co se stalo, v čem je problém; sestra nedýchá, její pokožka je chladná, už to není ona, svíčka jejího života dohořela. Těsná místnost potemní, Penelope má pocit, že se zadusí. Zděšeně zakvílí, ucouvne, nechtěně strhne pověšené oblečení, ramenem narazí do veřejí, otočí se a běží po schodech nahoru.

Když se ocitne na zádi, lapá po dechu, jako by se dusila. Kašle, hruď jí stále svírá ledová hrůza. Rozhlédne se kolem. Asi o sto metrů dál na pláži spatří černě oděného muže. Podvědomě vytuší, že s tím má něco společného. Je to stejný chlapík, který číhal ve stínu pod mostem ve vojenském gumovém člunu a který se k ní otočil zády, když ho míjela. Chápe, že Violu zabil cizinec v černém, a také ví, že s vražděním zdaleka neskončil.

Muž mává na Björna plovoucího asi dvacet metrů od břehu, cosi na něj volá a zvedne paži. Björn ho uslyší, šlape vodu a očima pátrá po pevnině.

Vteřiny se vlečou, jako by se zastavil čas. Penelope se rozběhne do kokpitu, prohrabává zásuvku s nářadím, najde velký nůž a vyřítí se na palubu.

Björn plave pomalými tempy, na vodě kolem něj se tvoří kruhy. Hledí na neznámého a vypadá udiveně. Muž ukazuje ke břehu. Björn se nejistě usměje a zamíří k ostrovu.

„Björne!“ zakřičí ze všech sil Penelope. „Neplav k němu!“

Muž na pláži se k ní obrátí, pak vyrazí ke člunu. Penelope odřízne lano, uklouzne po mokré palubě, vstane, odklopýtá do kokpitu, vytáhne kotvu a spustí motory.

Björn ji musel slyšet, neboť se otočil zády k ostrovu a vrací se. Penelope naviguje loď přímo k němu. Muž změnil směr, běží přes kopec na druhou stranu ostrova. Zřejmě nechal svůj černý gumový člun v severním zálivu.

Je jí jasné, že nemají šanci mu uniknout.

Se spuštěnými motory mine velkou loď a pluje k Björnovi. Křičí na něj, zpomalí a podá mu bidlo. Voda je chladná. Björn vypadá vystrašeně a vyčerpaně. Hlava mu stále mizí pod hladinou. Penelope ho nechtíc poranila hákem, z čela mu teče krev.

„Vydrž!“ volá na něj.

Černý gumový člun se již vydal kolem ostrova. Penelope zřetelně slyší vrčení motoru. Björn křiví tvář bolestí. Po několika pokusech se mu konečně podařilo zaháknout paži za lodní bidlo. Penelope ho co nejrychleji odvleče ke koupací plošině a Björn se chytí okraje. Penelope upustí bidlo, které ihned odnesou vlny.

„Viola je mrtvá!“ křičí zoufale.

Jakmile se Björn pevně drží schůdků, Penelope se rozběhne do kokpitu a spustí motory na plný plyn.

Björn přeleze zábradlí a křičí na ni, aby jela rovnou k Ornö.

Zezadu se přibližuje kvílení gumového člunu.

Penelope prudkým obloukem otočí loď, pod trupem to temně duní.

„Zabil Violu,“ vzlykne Penelope.

„Pozor, skála,“ varuje ji Björn a zuby mu drkotají.

Pronásledovatel již vyjel ze zálivu, jako šíp letí po klidné hladině.

Po Björnově obličeji stéká krev.

Penelope okamžitě zamíří k velkému ostrovu. Björn se otočí. Neznámý je asi tři sta metrů za nimi.

„Rychle k molu!“

Penelope otočí loď, couvne, a jakmile příď ťukne o molo, vypne motor. Bok lodi se dře o vlhký dřevěný žebřík. Příboj šumí a tříští se o skály. Loď se nakloní na stranu, žebřík se rozbije na kousíčky. Přes zábradlí se přelévají vlny, lodní lano se pohupuje. Björn s Penelope běží po přístavním můstku. Utíkají k pevnině, za sebou slyší řev blížícího se člunu. Penelope zakopne, zachytí se rukou skály a s funěním šplhá do vysokého svahu k okraji lesa. Motor pod kopcem již utichl. Penelope ví, že jejich náskok nic neznamená. Spolu s Björnem se řítí mezi stromy, v hlavě se jí zběsile honí všemožné myšlenky a očima hledá nějaký úkryt.

4

LEVITUJÍCÍ MUŽ

Paragraf 21 zákona o policii říká, že policista smí vejít bez souhlasu majitele do domu, bytu či na jiné místo, pokud má podezření, že se v něm nachází mrtvola, případně osoba v bezvědomí nebo neschopná přivolat pomoc.

Je pátek a policejní asistent John Bengtsson dostal za úkol zkontrolovat byt v posledním patře na Hraběcí ulici číslo 2; generální ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží se bez vysvětlení nedostavil do zaměstnání a nepřišel ani na smluvenou schůzku s ministrem zahraničí.

Je tomu již hodně dávno, co John Bengtsson poprvé vnikl do cizího příbytku. Policie obvykle reagovala na podezření příbuzných, že dotyčný spáchal sebevraždu. Vzpomíná, jak prohledával pokoje, zatímco na schodech čekali zamlklí zděšení rodiče. Někdy objevil chlapce se sotva znatelným pulsem, kteří se předávkovali heroinem, jindy k smrti umlácené mladé ženy ležící v obývacím pokoji ve světle televize.

John vejde do domu, vybaven zámečnickým nářadím a sadou planžet. Vyjede výtahem do pátého patra a zazvoní. Vyčkává, pak položí těžkou tašku s nástroji na zem a zkoumá bezpečnostní zámek na vstupních dveřích. Na schodišti o patro níž se ozve podivné šmajdání, jako by někdo tiše a plíživě našlapoval.

Policejní asistent John Bengtsson chvíli naslouchá, pak natáhne ruku a stiskne kliku; dveře nejsou zamčené a měkce kloužou v kloubových závěsech.

„Je tu někdo?“ zvolá.

Několik vteřin otálí, pak si přitáhne kabelu, zavře za sebou, otře si boty o rohožku a vstoupí do velké haly. Z přilehlého pokoje zní tichá melodie. John jde za hudbou, zaťuká na dveře a vejde. Velký, spartánsky zařízený obývací pokoj je vybavený třemi pohovkami od švédského designéra Carla Malmstena a dlouhým skleněným stolem. Na zdi visí obrázek lodě v bouři. Plochá hudební aparatura ledově modře svítí. Z reproduktorů se line melancholická, jakoby tázavá houslová melodie.

John Bengtsson vyrazí k dvojitým dveřím. Za nimi je salon s vysokými secesními okny. Dvěma malými tabulkami v horní části oken dovnitř září slunce.

Uprostřed bíle vymalovaného pokoje se vznáší muž.

Výjev působí téměř nadpřirozeně.

John Bengtsson strnule zírá na mrtvolu. Má pocit, že uplynula celá věčnost, než si povšimne prádelní šňůry přivázané k lustrovému háku.

Pěkně oblečený pán vypadá zcela klidně, jako by s napjatými zápěstími a špičkami bot mířícími k podlaze zkameněl při výskoku.

Je oběšený – ale je tu ještě něco, co Johnovi nehraje, co není v pořádku.

John Bengtsson nesmí překročit práh. Místo činu musí zůstat nedotčené. Srdce mu prudce buší, krev mu pulsuje v žilách, ztěžka polkne, nedokáže však spustit pohled z levitujícího muže v prázdném pokoji.

V duchu si neustále opakuje: Joona, musím mluvit s Joonou Linnou.

V místnosti není žádný nábytek, pouze visící oběšenec. Se vší pravděpodobností je to Carl Palmcrona, generální ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží.

Provaz je upevněn na háku uprostřed stropní rozetové štukatury.

Není tu nic, po čem mohl vylézt nahoru, pomyslí si John Bengtsson. Strop je přinejmenším tři a půl metru vysoký.

John Bengtsson se snaží uklidnit, srovnat si myšlenky a zaregistrovat vše, co vidí. Mužova tvář je bílá jako sníh, ve vytřeštěných očích je několik krvavých skvrnek. Přes světlešedý oblek má přehozený lehký plášť a na nohou nízké polobotky. Na parketách leží černá aktovka a mobilní telefon. Pod tělem je kaluž moči.

Najednou se viselec zatřese.

John Bengtsson zalapá po dechu.

Ozve se žuchnutí, z půdy je slyšet rány kladivem, někdo přechází po podlaze nad nimi. Opět to zaduní a Palmcronovo tělo sebou znovu trhne. Pak se rozkvílí vrtačka, za chvíli však hluk ustane. Kdosi volá, že potřebuje prodlužovačku.

John se vrací salonem zpět, tep se mu zpomalí. Vejde do haly, vstupní dveře jsou otevřené. Zarazí se, určitě je za sebou pečlivě zavřel, je mu však jasné, že se může mýlit. Odejde z bytu a ještě předtím, než podá hlášení svému útvaru, vytáhne mobilní telefon a zavolá Joonu Linnovi ze státní kriminálky.

5

STÁTNÍ KOMISE PRO VYŠETŘOVÁNÍ VRAŽD

Je začátek června. Stockholmané se již po několik týdnů budí brzy ráno; slunce vychází kolem půl čtvrté a téměř celou noc je světlo. Konec jara byl nezvykle teplý. Rozkvetly střemchy i šeříky. Těžké hrozny květů v Kronoberském parku pronikavě voní, jsou cítit až k budově policejního prezidia.

Státní kriminální policie je jedinou švédskou operativní jednotkou, jejímž úkolem je potírání závažné trestné činnosti na domácí i mezinárodní úrovni.

Ředitel státní kriminálky Carlos Eliasson stojí u nízkého okna v osmém patře a hledí na prudké svahy Kronoberského parku. Natáhne se po telefonu, vytočí číslo Joony Linny, znovu je však přepojen do hlasové schránky. Přeruší hovor, položí přístroj na psací stůl a mrkne na hodinky.

Do Carlosovy pracovny vejde Petter Näslund, nejistě si odkašle, zastaví se a opře se o transparent s nápisem Sledujeme, bdíme a registrujeme.

Z vedlejší kanceláře zaslechne otrávený telefonát týkající se evropského zatýkacího rozkazu a informací o schengenském prostoru.

„Za chvilku dorazí Pollock s kolegy,“ řekne Petter.

„Mám hodinky,“ opáčí jemně Carlos.

„Bagety už jsou každopádně připravený,“ prohlásí Petter.

Carlos potlačí úsměv a otáže se: „Už jsi slyšel, že chtějí dělat nový nábor?“

Petterovi zrudnou tváře, sklopí pohled, pak se vzchopí a vzhlédne.

„Já bych… napadá tě někdo, kdo by se do komise hodil líp než já?“ zeptá se.

Státní komise pro vyšetřování vražd se skládá ze šesti odborníků zabývajících se řešením komplikovaných násilných úmrtí po celém Švédsku. Pracují velice systematicky a postupují podle speciální metodiky pro vyšetřování závažné trestné činnosti.

Stálí zaměstnanci komise jsou vystaveni velkému tlaku. Jsou tak vytížení, že se na policejním prezidiu téměř nikdy nesejdou v plném počtu.

Po Petterově odchodu se Carlos posadí na židli a zadívá se na akvárium s rájovci. Natáhne ruku po suchém krmivu, vtom mu zazvoní telefon.

„Jo,“ zavrčí do sluchátka.

„Už jdou nahoru,“ oznámí mu recepční Magnus.

„Díky.“

Carlos se naposledy pokusí spojit s Joonou Linnou, pak se zvedne ze židle, pohlédne na sebe do zrcadla a vyjde na chodbu. V téže chvíli se ozve pípnutí a výtahové dveře se nehlučně rozevřou. Když spatří členy komise, hlavou se mu mihne vzpomínka na koncert skupiny Rolling Stones, na kterém byl před pár lety s několika kolegy. Hudebníci na pódiu připomínali unavené obchodníky a stejně jako členové komise na sobě měli tmavé obleky a kravaty.

První vystoupí z výtahu Nathan Pollock s šedými vlasy staženými do ohonu, po něm následuje Erik Ericsson s brýlemi zdobenými diamanty, díky nimž mu kolegové přezdívají Elton. Za ním se klátí Niklas Dent s P. G. Bondessonem a jako poslední kráčí shrbený kriminální technik Tommy Kofoed a rozmrzele zírá do země.

Carlos jim pokyne k zasedací místnosti. U kulatého stolu na ně u šálku černé kávy čeká operativní ředitel Benny Rubin a Petter Näslund. Tommy Kofoed si vezme z košíku jablko a hlučně se do něj zakousne. Nathan Pollock na něj s úsměvem pohlédne a potřese hlavou. Tommy se zarazí a málem mu zaskočí.

„Vítejte,“ pozdraví Carlos. „Jsem rád, že jste si našli chvilku, protože dnes máme na programu několik důležitých bodů.“

„Joona Linna nepřijde?“ zeptá se Tommy Kofoed.

„Ale jo,“ odpoví zdrženlivě Carlos.

„Dělá si totiž, co chce,“ vysvětlí mu Pollock.

„Vždyť Joona loni vyřešil ty vraždy v Tumbě,“ prohlásí Tommy Kofoed. „Dodnes nemůžu zapomenout, jak byl skálopevně přesvědčený… jak přesně věděl, v jakém pořadí se ty mordy odehrály.“

„To jo, ksakru, ačkoli to odporovalo vší logice…“ usměje se Elton.

„Kriminalistickou techniku mám prakticky v malíčku,“ pokračuje Tommy Kofoed. „Ale Joona se jen tak mimochodem mrknul na ty krvavý šlápoty a hned mu bylo jasný co a jak, prostě to nechápu…“

„Viděl totiž celkovou situaci,“ vloží se do hovoru Nathan Pollock. „Míru násilí, vrahovo úsilí, stres i to, že stopy v řadovém domku působily ve srovnání s tou šatnou unaveně.“

„Stejně mi to pořád nejde na rozum,“ mručí Tommy Kofoed.

Carlos si odkašle, očima přelétne program schůze a spustí:

„Včera nám volali z námořní policie. Nějaký děda, rybář, našel ženskou mrtvolu.“

„To jako v síti?“

„Ale houby, uviděl velikou sportovní loď, proud ji zanesl až někam k Dalarö. Dovesloval k ní, vylezl na palubu a v posteli v kajutě našel mrtvou holku.“

„To asi nebude nic pro komisi,“ uchichtne se Petter Näslund.

„Byla zavražděná?“ zeptá se Nathan Pollock.

„Zřejmě sebevražda,“ odpoví rychle Petter.

„Nijak to nespěchá,“ pokračuje Carlos a vezme si kousek dortu. „Ale přesto mi to nedalo, abych se o tom nezmínil.“

„Ještě něco?“ otáže se zachmuřeně Tommy Kofoed.

„Máme tu písemnou žádost od policie ze Západního Götalandu,“ říká Carlos. „Leží na stole.“

„Já to vzít nemůžu,“ prohlásí Pollock.

„Vím, že máte všichni práce nad hlavu,“ pokračuje Carlos a smetá drobečky ze stolu. „Zřejmě bychom tedy měli začít z druhého konce a promluvit si o… o náboru do komise pro vyšetřování vražd.“

Benny Rubin se rozhlédne a řekne, že vedení si uvědomuje jejich obrovské pracovní vytížení, takže jeho prvním opatřením bylo vyčlenění zvláštních finančních prostředků pro přijetí dalšího člena.“

„Tak se k tomu vyjádřete,“ vybídne je Carlos.

„Neměl by u tohohle bodu být i Joona Linna?“ otáže se Tommy Kofoed a natáhne se po sendviči.

„Není vůbec jisté, že dorazí,“ prohlásí Carlos.

„Co si dát napřed kafe a něco k jídlu?“ navrhne Erik Ericsson a posune si blýskavé brýle.

Tommy Kofoed odhrne plastovou fólii, sundá z lososového chlebíčku koprovou snítku, vymačká na něj citron a pak si vybalí z ubrousku příbor.

Najednou se otevřou dveře a vejde Joona Linna, blonďaté vlasy má shrnuté ke straně.

„Syökää tilli, pojat,“ řekne finsky.

„Správně,“ zachechtá se Nathan Pollock. „Jezte kopr, chlapci.“

Nathan a Joona si vesele pohlédnou do očí. Tommy Kofoed zrudne a rozjařeně zakroutí hlavou.

„Tilli,“ zopakuje Nathan a rozřehtá se na celé kolo, když Joona popojde k Tommymu a položí mu větvičku kopru zpátky na sendvič.

„Co kdybychom pokračovali ve schůzi?“ zeptá se Petter.

Joona si podá ruku s Nathanem Pollockem, na opěradlo volné židle pověsí tmavé sako a posadí se.

„Omlouvám se,“ řekne tlumeně.

„Jsi vřele vítán,“ opáčí Carlos.

„Děkuju.“

„Zrovna jsme mluvili o náboru do komise,“ vysvětlí mu Carlos a mne si spodní ret. Petter Näslund se začne ošívat.

„Myslím… myslím, že předám slovo Nathanovi,“ pokračuje Carlos.

„Fajn, rád se toho ujmu, a nemluvím jen za sebe,“ rozhovoří se Nathan Pollock. „My všichni doufáme, že se k nám přidáš, Joono.“

V místnosti zavládne ticho. Niklas Dent a Erik Ericsson souhlasně přikývnou. Petter Näslund vypadá jako bůh pomsty.

„Moc bychom o tebe stáli,“ pokračuje Tommy Kofoed.

„Velice si vaší nabídky vážím,“ odpoví Joona a prsty si prohrábne hustou kštici. „Jste vážně skvělí, už jste to mockrát prokázali, vaší práce si opravdu cením…“

Všichni se potutelně usmívají.

„Ale pokud jde o mě… nedokázal bych pracovat podle vašich metod,“ vysvětlí Joona.

„Jo, to jsme už pochopili,“ vloží se rychle do věci Tommy Kofoed. „Jsou trošku omezující, ale na druhé straně velmi užitečné, vždyť se ukázalo, že…“

Tommy zmlkne.

„Přesto jsme se tě chtěli zeptat,“ prohlásí Nathan Pollock.

„Myslím, že se na tuhle práci nehodím,“ odpoví Joona.

Muži sklopí oči, kdosi přikývne. Joonovi zazvoní telefon a omluví se. Vstane a odejde z místnosti. Po několika minutách se vrátí a natáhne se pro sako.

„Mrzí mě to,“ říká Joona. „Chtěl jsem se téhle schůze zúčastnit, ale…“

„Něco vážného?“ zeptá se Carlos.

„Volal mi John Bengtsson. Právě našel Carla Palmcronu.“

„Jak to, našel?“

„Oběšeného.“

Komisařův pravidelný obličej zvážní, oči se mu zalesknou jako šedá sklíčka.

„Kdo je to Palmcrona?“ zeptá se Nathan Pollock. „Nedokážu si to jméno nikam zařadit.“

„Generální ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží,“ odpoví rychle Tommy Kofoed. „Právě on rozhoduje o švédském exportu zbraní.“

„Copak všechny posty inspekce nepodléhají utajení?“ zeptá se Carlos.

„Jo,“ odpoví Tommy.

„Pak by se o to měla starat bezpečnostní policie.“

„Ale já jsem Johnovi slíbil, že se tam zajedu podívat,“ odpoví Joona. „Něco se mu nezdálo.“

„Co?“ zeptá se Carlos.

„No… Ale nic, napřed to musím vidět.“

„To zní zajímavě,“ opáčí Tommy Kofoed. „Můžu jet s tebou?“

„Tak to se taky přidám,“ vyhrkne Pollock.

Carlos se pokusí namítnout, že schůze ještě neskončila, pochopí však, že je to ztráta času. Tři muži opustí sluncem zalitou konferenční místnost a vyjdou do chládku chodby.

6

JAK NASTALA SMRT

O dvacet minut později zaparkuje kriminální komisař Joona Linna své černé volvo na Pobřežní ulici. Za ním zastaví stříbrošedý Lincoln Towncar. Joona vystoupí a čeká na kolegy z komise pro vyšetřování vražd. Společně zajdou za roh a vejdou do domu číslo 2 na Hraběcí ulici.

Starým vrzavým výtahem vyjedou do posledního patra. Tommy Kofoed se se svou typickou nevrlostí otáže, co Joona zatím zjistil.

„Inspekce pro vývoz strategického zboží ohlásila, že pohřešují Carla Palmcronu,“ spustí Joona. „Nemá rodinu a nikdo z kolegů o jeho soukromí nic neví. Když se neobjevil v práci, požádali městskou policii, aby se podívali k němu domů. Poslali tam Johna Bengtssona, ten našel Palmcronu oběšeného v bytě a hned mi zavolal. Prý má podezření, že došlo ke spáchání trestného činu, a chtěl, abych přijel.“

Větrem ošlehaná tvář Nathana Pollocka ztuhne.

„A proč měl podezření, že jde o trestný čin?“

Výtah zastaví, Joona otevře mříž. John Bengtsson stojí přede dveřmi Palmcronova bytu. Zastrčí do kabátu kapesní vydání nějaké knížky a potřese si s Joonou rukou.

„Tohle jsou Tommy Kofoed a Nathan Pollock ze Státní komise pro vyšetřování vražd,“ představí Joona kolegy.

Muži na sebe mlčky kývnou.

„Takže když jsem dorazil na místo, bylo odemčeno,“ spustí John. „Slyšel jsem z bytu hudbu a pak jsem v tom velikém pokoji našel oběšeného Palmcronu. Za dobu, co sloužím, jsem už viděl spousty mrtvých chlápků, ale v tomhle případě nevím, jak bych… když vezmeme v úvahu Palmcronovo společenské postavení, nějak se mi nechce věřit, že šlo o sebevraždu.“

„Dobře žes zavolal,“ pochválí ho Joona.

„Ohledal jste mrtvolu?“ zeptá se břitce Tommy Kofoed.

„Vůbec jsem nešel dovnitř,“ ohradí se John.

„Výborně,“ zamumlá si Kofoed a společně s Johnem Bengtssonem začnou pokládat nášlapné tabule.

Po chvíli smí Joona Linna s Nathanem Pollockem vejít do haly. John Bengtsson čeká vedle modré pohovky. Ukáže na pootevřené dvoukřídlé dveře do světlého pokoje. Joona kráčí po tabulích, šťouchne do dveří, takže se otevřou dokořán.

Řadou vysokých oken pronikají vlahé sluneční paprsky. Uprostřed rozlehlé místnosti visí Carl Palmcrona. Na sobě má světlý oblek, převlečník a polobotky. Po bílém obličeji, kolem očí i úst mu lezou mouchy, kladou drobounká žlutá vajíčka, s bzukotem poletují nad louží moči a nad aktovkou ležící na podlaze. Tenký provaz se nešťastníkovi zařízl hluboko do hrdla, na němž je patrný temně rudý pruh, a krev z rány mu stekla na prsa.

„Poprava,“ konstatuje Tommy Kofoed a natáhne si ochranné rukavice.

Z jeho hlasu i tváře vymizí veškerá rozmrzelost. S úsměvem poklekne a začne fotografovat visící tělo.

„Předpokládám, že objevíme poranění krční páteře,“ prohlásí Pollock a ukáže na mrtvolu.

Joona vzhlédne ke stropu a pak se znovu zadívá na podlahu.

„Takže se jednalo o výstražnou popravu, o demonstraci,“ pokračuje vzrušeně Kofoed a zesnulého ředitele ozáří blesk jeho fotoaparátu. „Myslím tím, že se vrah nesnažil svůj čin zakrýt, naopak, chtěl jím něco říct.“

„Jo, právě tohle jsem měl na mysli,“ přitaká živě John Bengtsson. „Prázdný pokoj, žádná židle ani schůdky, na které by si mohl stoupnout.“

„Takže co tím chtěl vrah říct?“ pokračuje Tommy Kofoed, ruka s fotoaparátem mu klesne a přimhouřenýma očima hledí na bezduché tělo. „Oběšení přece souvisí se zradou, odkazuje na Jidáše Iškariotského, který…“

„Počkej chviličku,“ přeruší ho klidně Joona a ukáže na podlahu.

„Co je?“ zeptá se Pollock.

„Myslím, že šlo o sebevraždu,“ řekne Joona.

„Jo, sebevražda jak vyšitá,“ ušklíbne se Tommy Kofoed. „Jen zamával křídlama a vyletěl přímo do oprátky…“

„A co ta taška?“ pokračuje Joona. „Kdyby ji postavil na tenkou hranu a stoupl si na ni, tak by na provaz dosáhl.“

„Ale sotva až na strop,“ namítne Pollock.

„Provaz sem mohl přidělat už předtím.“

„To sice jo, ale stejně si myslím, že se pleteš.“

Joona pokrčí rameny a zamumlá: „Když ještě vezmu v potaz hudbu a uzly na…“

„Nepodíváme se radši na tu aktovku?“ nevzdává se Pollock.

„Napřed musím sejmout několik stop,“ řekne Kofoed.

Všichni beze slova přihlížejí, jak shrbený drobný Tommy Kofoed rozmotává po zemi černou snímací fólii a pak ji pryžovým válečkem opatrně přitiskne k podkladu.

„Mohl bys mi vyndat dvě vlnité lepenky a velkou roli balicího papíru, Nathane?“ otáže se Tommy a ukáže na svou tašku s materiálem.

„Lepenku?“ podiví se Pollock a hodí mu požadované předměty.

„Jo, dík,“ odpoví Kofoed a sáhne po roli.

Tommy zajistí trasologické stopy na podlaze a pokyne Nathanu Pollockovi, že může vejít.

„Otisky bot najdeš na zadní straně aktovky,“ sdělí mu Joona. „Tělo se zhouplo podélně a taška se překotila dozadu.“

Nathan Pollock bez jakéhokoli komentáře zamíří ke kožené aktovce a klekne si na zem. Natáhne se, postaví ji na hranu a přes rameno se mu svezou stříbřité vlasy svázané do ohonu. Na černé tašce jsou jasně viditelné světle šedé stopy.

„Neříkal jsem to?“ zeptá se Joona.

„Ksakru,“ prohlásí pochvalně Tommy Kofoed a jeho unavená tvář ožije.

„Sebevražda,“ zamumlá Pollock.

„Alespoň z čistě technického hlediska,“ podotkne Joona.

Muži stojí a hledí na oběšence.

„Co tedy vlastně máme?“ zeptá se Kofoed, stále ještě s veselým výrazem. „Člověk, který rozhoduje o vývozu válečného materiálu, si vezme život.“

„To není nic pro nás,“ povzdechne Pollock.

Tommy Kofoed si stáhne rukavice a pokyne k visícímu muži.

„Joono, jak jsi to vlastně myslel s tou hudbou a uzly?“

„Je to dvojitý stěžňový uzel,“ odpoví Joona a ukáže k lustrovému háku. „Napadlo mě, jestli nesouvisí s Palmcronovou dlouholetou kariérou u námořnictva.“

„A ta hudba?“

Joona se zarazí a zadumaně na něj pohlédne.

„Co si o ní myslíš ty?“ zeptá se.

„Nevím, zřejmě je to nějaká houslová sonáta,“ říká Kofoed. „Ze začátku devatenáctého století nebo…“

Rozřinčí se zvonek a Kofoed zmlkne. Všichni čtyři na sebe pohlédnou. Joona zamíří do haly, ostatní ho následují, zastaví se však v salonu, aby na ně nebylo z chodby vidět. Joona projde do předsíně, chvíli zvažuje, zda se má podívat špehýrkou. Natáhne ruku, stiskne kliku a cítí, jak klíčovou dírkou proudí vzduch. Těžké dveře se rozevřou. Za nimi je tma. Načasované osvětlení již zhaslo, hnědočervená schodišťová okna příliš světla nepropouštějí. Najednou zaslechne pomalé funění, ostrý těžký dech neviditelné osoby. Ruka mu sjede k pistoli a obezřetně vyhlédne za otevřené dveře. V proužku světla pronikajícího mezi rámem a veřejemi spatří vysokou ženu s mohutnýma rukama. Může jí být tak pětašedesát let. Stojí bez hnutí jako socha. Na tváři má velkou náplast tělové barvy, šedé vlasy ostříhané na krátké dívčí mikádo. Bez sebemenšího náznaku úsměvu hledí Joonovi přímo do očí.

„Už jste ho sundali?“ zeptá se.

7

OCHOTNÍ LIDÉ SE NAJDOU VŠUDE

Joona věřil, že stihne přijít včas na schůzi se členy Státní komise pro vyšetřování vražd, která měla začít v jednu hodinu odpoledne.

Měl však domluvený oběd s Disou v Rosendalské zahradě na Djurgârdenu. Dorazil o něco dřív, chvíli postál ve slunci a hleděl na opar nad malým vinohradem. Pak spatřil Disu s látkovou kabelou přes rameno. Úzkou inteligentní tvář měla pokropenou letními pihami a světlé vlasy, obvykle spletené do dvou rozcuchaných copů, jí spadaly na ramena. Nastrojila se do květovaných letních šatů a na nohou měla sandály s klínkem.

Letmo se objali.

„Ahoj,“ pozdravil Joona. „Tobě to ale sluší.“

„Tobě taky,“ odpověděla Disa.

Pak si v bufetu vybrali jídlo a posadili se ven na zahrádku. Joona si všiml jejích nalakovaných nehtů. Disa pracovala jako archeoložka a obvykle měla krátce zastřižené nehty, za nimiž bylo vidět hlínu. Joonův pohled sklouzl z Disiných rukou k ovocnému sadu.

Disa se pustila do jídla a s plnými ústy začala vykládat:

„Královna Kristina dostala od vévody Kuronského leoparda. Chovala ho tady, na Djurgârdenu.“

„To jsem nevěděl,“ řekl tiše Joona.

„V zámecké kronice jsem se dočetla, že královská pokladnice zaplatila čtyřicet stříbrných tolarů za pohřeb služky, kterou ten leopard roztrhal.“

Disa se opřela a vzala do ruky sklenku.

„Jsi nějak moc výřečný, Joono,“ prohlásila ironicky.

„Promiň,“ zamumlal Joona. „Víš, já…“

Komisař zmlkl a najednou ucítil, jak mu z těla mizí veškerá energie.

„Copak je s tebou?“

„Prosím, povídej mi ještě o tom leopardovi.“

„Vypadáš nějak smutně…“

„Vzpomněl jsem si na maminku… právě včera to byl rok, co zemřela. Zajel jsem na hřbitov a dal jí na hrob bílý kosatec.“

„Ritva mi strašně moc chybí,“ pronesla Disa, odložila příbor a chvíli seděla mlčky.

„Víš, co mi řekla, když jsem ji viděla naposledy? Vzala mě za ruku a povídala, že bych tě měla svést a nechat si udělat dítě.“

„To si dovedu představit,“ rozesmál se Joona.

Slunce se odráželo ve sklence a v Disiných podivně ztemnělých očích.

„Odpověděla jsem jí, že by to asi nevyšlo, a ona řekla, abych ti dala košem a už se k tobě nikdy nevracela.“

Joona přikývl, nevěděl však, co by na to měl říct.

„Pak bys zůstal úplně sám,“ pokračovala Disa. „Velkej osamělej Fin.“

Joona ji pohladil po ruce.

„To bych nerad.“

„Copak?“

„Nerad bych byl velkej osamělej Fin,“ odpověděl měkce. „Chci být s tebou.“

„Ale já mám chuť tě pokousat, pořádně tě hryznout. Chápeš to? Kdykoli tě vidím, tak mi trnou zuby,“ usmála se Disa.

Joona natáhl ruku, aby ji pohladil. Věděl, že přijde pozdě na schůzku s Carlosem Eliassonem a s kolegy z komise, přesto však zůstal sedět naproti Dise, povídal si s ní a zároveň myslel na to, že by měl zajít do Severského muzea podívat se na sámskou svatební korunku.

··············

Carlos Eliasson řekl členům komise pro vyšetřování vražd o mladé ženě, která byla nalezena mrtvá na sportovním člunu ve stockholmských šérách. Benny Rubin do zprávy napsal, že případ nespěchá; počkají na výsledek vyšetřování od námořní policie.

Joona se o chvilku opozdil, sotva se však objevil, zavolal mu policista John Bengtsson. Znali se již drahnou dobu, přes deset let proti sobě hráli pozemní hokej. John Bengtsson býval veselý společenský chlapík, když mu však lékaři sdělili, že má rakovinu prostaty, přišel téměř o všechny kamarády. Podařilo se mu úplně vyléčit, ale stejně jako mnoho jiných lidí, kteří na vlastní kůži pocítili blízkost smrti, v sobě měl jakousi zvláštní citlivost a zdrženlivost.

Joona stál na chodbě před zasedací místností a naslouchal Johnovu rozvláčnému výkladu. Z kolegova hlasu slyšel náhlou únavu, která se dostavuje bezprostředně po prožitém stresu. Popsal Joonovi, jak před chvílí našel generálního ředitele Inspekce pro vývoz strategického zboží oběšeného v jeho vlastním bytě.

„Sebevražda?“ otázal se Joona.

„Ne.“

„Vražda?“

„Nemohl bys sem přijet?“ zeptal se John. „Nějak si to nedokážu poskládat dohromady. To tělo se vznáší nad zemí, Joono.“

··············

Právě když Joona s Nathanem Pollockem a Tommym Kofoedem konstatovali, že se jedná o sebevraždu, zařinčel u dveří zvonek. V šeru na chodbě stála vysoká žena, ve velikých rukách třímala nákupní tašky.

„Už jste ho sundali?“ otázala se.

„Sundali?“ zopakoval Joona.

„Přece pana ředitele Palmcronu,“ odvětila věcně žena.

„Co myslíte tím sundali?“

„Omlouvám se, jsem jen obyčejná hospodyně, myslela jsem…“

Žena zjevně zneklidněla a zamířila po schodech dolů, zarazila se však, když Joona odpověděl na její otázku.

„Ještě tam visí.“

„Aha,“ opáčila a obrátila k němu nevzrušenou tvář.

„Viděla jste ho tam viset už předtím?“

„Ne,“ prohlásila hospodyně.

„A proč jste se ptala, jestli jsme ho sundali? Stalo se něco? Všimla jste si něčeho zvláštního?“

„Jo, na lustru v salonku visela šňůra,“ odpověděla.

„Vy jste tu šňůru viděla?“

„Samozřejmě.“

„A to jste se nebála, že by ji mohl použít?“ zeptal se Joona.

„Smrt není žádná noční můra,“ prohlásila záhadně žena s potlačovaným úsměvem.

„Co jste to říkala?“

Hospodyně však pouze zavrtěla hlavou.

„A jak podle vás zemřel?“ zeptal se Joona.

„Zřejmě se mu ta šňůra stáhla kolem krku,“ řekla.

„A jak se mu na ten krk dostala?“

„To nevím… třeba s tím potřeboval pomoct,“ odpověděla přemýšlivě.

„Co tou pomocí myslíte?“

Žena obrátila oči v sloup a Joona si pomyslel, že omdlí. Pak se opřela rukou o zeď a opět mu pohlédla do očí.

„Ochotní lidé se najdou všude,“ zamumlala.

8

NÂLEN

Bazén v budově policejního prezidia je vylidněný a tichý, za prosklenou stěnou je tma, kavárna zeje prázdnotou. Modrá hladina je téměř nehybná. Záře světel pronikajících ze dna se pohupuje po stěnách a po stropě. Joona Linna plave stejnoměrnými tempy sem tam a snaží se pravidelně dýchat.

V hlavě se mu míhají nesouvislé útržky vzpomínek. Disina tvář, když mu pověděla, že jí trnou zuby pokaždé, když ho vidí.

Doplave k okraji, obrátí se pod vodou a odkopne se od stěny. Uvědomí si, že zrychlil tempo, když se mu v myšlenkách vynořil byt Carla Palmcrony. V duchu opět vidí oběšence, kaluž moči, mouchy lezoucí po mužově obličeji. Byl oblečený na ven, měl na sobě kabát a boty, ale přesto si našel čas pustit si hudbu.

Celá událost Joonovi připadá plánovaná a zároveň impulzivní, ke klasické sebevraždě má hodně daleko.

Zrychlí, obrátí se, opět se odrazí a vybaví si okamžik, kdy prošel halou a po nečekaném zazvonění otevřel dveře. Po chvíli spatřil v temné chodbě vysokou ženu s rukama jak lopaty, skrytou za otevřenými dveřmi.

Joona se zastaví u okraje bazénu, prudce oddechuje a chytí se plastové mřížky nad odtokovým žlabem. Dech se mu zklidní, tlak kyseliny mléčné ve svalech však stále sílí. Do haly vejde skupina policistů ve sportovních soupravách. Nesou si dvě simulační figuríny představující dítě a osobu s nadváhou.

„Smrt není žádná noční můra,“ řekla mu s úsměvem ta velká ženská.

Joona vyleze z bazénu a cítí podivné napětí. Neví, čím to je, ale případ Palmcronovy smrti mu stále vrtá hlavou. Bůhvíproč má pořád před očima prázdný světlý pokoj a slyší poklidnou houslovou melodii mísící se s bzukotem hmyzu.

Joona ví, že šlo o sebevraždu, a snaží se přesvědčit sám sebe, že to není případ pro státní kriminálku. Přesto však má sto chutí rozběhnout se na místo činu a znovu si ho prohlédnout, vše důkladně prozkoumat, propátrat každou místnost a ujistit se, zda mu nic neušlo.

Při rozhovoru s hospodyní se zprvu domníval, že je zmatená a podezíravá, že jí šok zakalil rozum, a proto odpovídala tak podivně a nesouvisle. Nyní se pokouší na věc podívat z jiného úhlu. Možná nebyla ani trošku zmatená nebo šokovaná, prostě jen konkrétně odpovídala na jeho otázky. V tom případě hospodyně Edith Schwartzová vypověděla, že Carlu Palmcronovi s provazem někdo pomohl, že ochotní lidé se najdou všude. Což by znamenalo, že jeho smrt nebyla sebevražda a že při ní nebyl sám.

Něco tu nehraje.

Joona ví, že má pravdu, ale nedokáže ten pocit nijak konkretizovat.

Vejde do pánské šatny, odemkne skříňku, vyndá telefon a zavolá hlavnímu patologovi Nilsi Âhlénovi zvanému Nâlen.

„Ještě s tím nejsem hotový,“ řekne Nâlen.

„Jde o Palmcronu. Jaký je tvůj první dojem, i když jsi ještě…“

„Ještě jsem neskončil,“ přeruší ho Nâlen.

„…i když jsi ještě neskončil?“ dokončí Joona svou původní otázku.

„Zastav se v pondělí.“

„Zastavím se teď,“ prohlásí Joona.

„V pět mám sraz se ženou, jdu se s ní podívat na nějakou pohovku.“

„Za pětadvacet minut jsem u tebe,“ sdělí mu Joona a ukončí hovor dřív, než mu Nâlen opět stačí zopakovat, že ještě neskončil.

Osprchovaný a oblečený komisař zaslechne dětský smích a štěbetání; za chvíli začne plavecká škola.

Přemýšlí nad tím, co smrt generálního ředitele Inspekce pro vývoz strategického zboží znamená; člověk, který měl hlavní slovo při všech důležitých rozhodnutích týkajících se švédské výroby a vývozu válečného materiálu, je mrtvý.

Co když se pletu, co když ho přece jen někdo zavraždil, říká si Joona. Než vyrazím k Nâlenovi, musím si promluvit s Pollockem, vždyť Nathan s Tommym už zřejmě mají veškeré výsledky z ohledání místa činu.

Joona dlouhými kroky kráčí chodbou, seběhne po schodech a zavolá své asistentce Anje Larssonové, aby mu zjistila, zda je Nathan Pollock ještě v budově.

9

BOJ NABLÍZKO

Joona s mokrými vlasy otevře dveře do sálu číslo 11, kde Nathan Pollock přednáší elitní skupině mužů a žen speciálně vyškolených k osvobozování zajatých rukojmích.

Na zdi za Pollockem je anatomická tabule lidského těla promítaná z počítače. Na stole leží sedm ručních zbraní poskládaných do řady, od malého Sig Sauera P238 po matně černý samopal značky Heckler & Koch se čtyřicetimilimetrovým granátometem.

Před Pollockem stojí mladý policista. Nathan popadne nůž, skrývá ho u těla, pak prudce vykročí, naznačí ránu na mladíkově hrdle a obrátí se ke skupině.

„Nevýhodou řezné rány je to, že nepřítel může křičet, nemáme jeho pohyby pod kontrolou a vykrvácení chvíli trvá, protože dojde k otevření pouze jedné tepny,“ vysvětluje Pollock.

Opět se vrhne na kolegu, paží mu sevře obličej a ohbím lokte zacpe ústa.

„Pokud to ale udělám takhle, zadusím případný křik, držím ho pevně za hlavu a jediným řezem mu můžu otevřít obě tepny,“ vysvětluje posluchačům.

Pollock pustí mladíka a spatří Joonu Linnu. Musel vejít právě v okamžiku, kdy předváděl svůj chvat. Policista si pohladí ústa a vrátí se na místo. Pollock se na Joonu nadšeně usměje a pokyne mu, aby šel dál, Joona však zavrtí hlavou.

„Musím s tebou chvilku mluvit, Nathane,“ řekne tiše.

Několik policistů se otočí a hledí na něj. Pollock popojde k Joonovi a potřese mu rukou. Joonovi kape ze zátylku voda, vzadu na saku má tmavé mokré skvrny.

„Tommy Kofoed zajistil v Palmcronově bytě všechny stopy,“ říká Joona. „Potřebuju vědět, jestli objevil něco zvláštního.“

„Myslel jsem, že to nespěchá,“ odpoví Pollock. „Samozřejmě jsme vyfotili všechny otisky na fóliích, ale ještě jsme nestačili analyzovat výsledky. Zatím nemám nejmenší tušení…“

„Ale něco jsi viděl,“ přeruší ho Joona.

„No, když jsme vkládali obrázky do počítače… všiml jsem si, že… ale ještě je příliš brzy na…“

„Tak ven s tím – musím běžet.“

„Vypadá to, že kolem těla jsou soustředné kruhy šlápot patřících dvěma různým osobám,“ vymáčkne ze sebe Nathan.

„Pojď se mnou za Nâlenem,“ řekne Joona.

„Teď?“

„Mám tam být za dvacet minut.“

„Sakra, já vážně nemůžu,“ odvětí Nathan a pokyne do místnosti. „Ale pokud se budeš potřebovat na něco zeptat, jsem na telefonu.“

„Díky,“ odpoví Joona a obrátí se k odchodu.

„Hele… nechtěl by ses aspoň na chvilku zdržet?“ zeptá se Nathan.

Posluchači se obrátí k Joonovi, který jim krátce zamává.

„Tak tohle je ten legendární Joona Linna, o kterém jsem vám povídal,“ spustí Nathan Pollock. „Snažím se ho přemluvit, aby nám udělal přednášku o boji nablízko.“

V místnosti je ticho, všichni hledí na Joonu.

„Většina z vás toho o boji nablízko určitě ví víc než já,“ prohlásí s pousmáním komisař. „Jediné, čemu jsem se naučil, je to… že když jde o skutečný souboj, tak přestanou platit veškerá pravidla slušnosti, není to žádný sport, jde jen o vítězství.“

„Tohle si poslechněte,“ prohlásí vzrušeně Pollock.

„Člověk to zvládne pouze tehdy, když se dokáže přizpůsobit novým okolnostem a využít je ve svůj prospěch,“ pokračuje klidně Joona. „Trénujte všechny možné situace… můžete se ocitnout v autě nebo na balkoně. V místnosti může být slzný plyn, na podlaze spousta střepů. Může se bojovat zbraněmi i jinými nástroji. Člověk neví, jestli je na začátku, nebo na konci řetězce událostí. Musí šetřit silami, aby byl schopen pokračovat, třeba celou noc… ale na férové údery a výkopy můžete předem zapomenout.“

Několik posluchačů se zasměje.

„Když dojde k boji nablízko beze zbraně, často je nezbytné riskovat velkou bolest, abychom to co nejrychleji ukončili,“ pokračuje komisař, „ale… o tomhle toho moc nevím.“

Joona opustí přednáškový sál. Dva policisté zatleskají. Dveře se zavřou, všichni mlčí. Nathan Pollock se ušklíbne a vrátí se ke svému stolu.

„Vlastně jsem si to chtěl nechat na nějakou pozdější příležitost,“ prohlásí a kliká na počítači. „Tenhle záznam je už klasika… dramatické osvobození rukojmí v bance Nordea, ke kterému došlo před deseti lety v Přístavní ulici. Na místě jsou dva lupiči. Joona Linna už osvobodil rukojmí a zneškodnil jednoho z útočníků ozbrojeného samopalem Uzi. Byla to dost drsná přestřelka. Druhý je schovaný, má u sebe jen nůž. Všechny bezpečnostní kamery zastříkali sprejem, ale na tuhle zapomněli… přehrajeme si to ve zpomaleném záběru, protože film trvá jen pár vteřin.“

Pollock klikne a objeví se zrnitá videonahrávka pořízená šikmo nad prostorem banky. Časomíra ve spodní části filmu pomalu odtikává vteřiny. Nábytek je převrácený, na podlaze se povalují papíry a formuláře. Joona se zdviženou pistolí v natažené ruce hladce klouže ke straně. Jde pomalu, jako by se pohyboval pod vodou. Lupič je schovaný za otevřenými dveřmi, v ruce svírá nůž. Najednou vyběhne dlouhými plynulými kroky. Joona mu namíří pistoli na hrudník a stiskne spoušť.

„Ozve se jen cvaknutí,“ říká Pollock. „V hlavni uvízla poškozená patrona.“

Obraz se chvěje. Joona ustupuje dozadu, útočník s nožem běží k němu. Celá scéna je děsivě tichá a působí téměř neskutečně. Joona vytáhne zásobník, ten s třeskem dopadne na podlahu. Hledá nový, uvědomí si však, že na to nezbývá čas. Namísto toho pistoli obrátí, takže hlaveň spočívá vedle předloktí.

„Já to nechápu,“ ozve se jedna posluchačka.

„Použil zbraň jako tonfu,“ vysvětlí jí Pollock.

„Cože?“

„Tonfa je typ obušku s kolmou rukojetí… obvykle ji užívají američtí policisté. Má větší úhel dopadu, funguje jako prodloužené předloktí a zesiluje sílu úderu zmenšením styčných ploch.“

Muž s nožem je již u Joony. Udělá dlouhý pomalý krok. Lesklé ostří opíše půlkruh a míří na Joonův trup. Druhá zvednutá ruka se otáčí současně s tělem. Joona si nože nevšímá, o kousek popojde, nakročí si a udeří. Ústím hlavně zasáhne útočníka do krku přímo pod ohryzek.

Rotující nůž proletí vzduchem a dopadne na podlahu. Muž klesne na kolena, rozevře ústa, chytí se za krk a zhroutí se.

10

UTOPENÁ DÍVKA

Joona Linna jede po Flemmingově ulici ke Karolínské nemocnici v Solně. Myslí na visící tělo Carla Palmcrony, na napjatou prádelní šňůru, na aktovku na podlaze.

Snaží se představit si dva kruhy stop kolem mrtvoly.

Tenhle případ ještě zdaleka není u konce.

Zabočí na klárskou dálnici k Solně a pokračuje podél kanálu lemovaného košatými korunami. Spodní větve se sklánějí k hladině a noří se do klidného vodního zrcadla.

V duchu si opět vybaví hospodyni Edith Schwartzovou. Vidí každičkou podrobnost, naběhlé žíly na velkých rukách držících nákupní tašky, a slyší její slova, že ochotní lidé se najdou všude.

Ústav soudního lékařství se nachází na Retziově ulici číslo 5 ve velkém areálu Karolínského institutu. Červený cihlový dům stojí uprostřed pěkně upravené zeleně a ze všech stran ho obklopují vysoké budovy.

Joona zajede na prázdné parkoviště. Soudní patolog Nâlen přejel přes obrubník a zaparkoval svého bílého jaguára přímo na pěstěném trávníku u hlavního vchodu.

Joona pokyne recepční, ta mu odpoví zdviženým palcem. Kráčí po chodbě k Nâlenovým dveřím, zaklepe a vstoupí. V patologově kanceláři jako obvykle není jediný zbytečný předmět.

Žaluzie jsou stažené, lamelami však dovnitř proniká slunce, odráží se od běloskvoucích ploch a ztrácí se v šedavých konstrukcích z kartáčované oceli.

Nâlen má na nose letecké brýle s bílými obroučkami a pod lékařským pláštěm bílé tričko.

„Jo, zastrčil jsem ti za stěrač lístek s pokutou za špatné parkování,“ řekne Joona.

„Prima,“ odpoví Nâlen.

Joona se zastaví na bílé podlaze a zvážní; oči mu potemní a metají stříbřité blesky.

„Jak vlastně zemřel?“ zeptá se patologa.

„Palmcrona?“

„Jo.“

Vtom zazvoní telefon a Nâlen Joonovi přistrčí pitevní protokol.

„Kvůli tomuhle jsi sem jezdit nemusel,“ zavrčí a vezme sluchátko.

Joona se posadí na židli s bílým koženým sedákem. Pitevní zpráva Carla Palmcrony je hotová. Joona listuje papíry a náhodně přeletí očima několik bodů:

74. LEDVINY, CELKOVÁ HMOTNOST 290 GRAMŮ. POVRCH HLADKÝ. BARVA TKÁNĚ ŠEDOČERVENÁ. KONZISTENCE PEVNÁ, ELASTICKÁ. KRESBA ZŘETELNÁ.

75. ODVODNÉ MOČOVÉ CESTY NORMÁLNÍHO VZHLEDU.

76. MOČOVÝ MĚCHÝŘ PRÁZDNÝ. SLIZNICE BLEDÁ.

77. PROSTATA NORMÁLNÍ VELIKOSTI. NEPŘEKRVENÁ.

Nâlen si posune brýle po úzkém zahnutém nose, ukončí hovor a pohlédne na Joonu.

„Tak to vidíš,“ prohlásí a zívne. „Nic zvláštního jsme neobjevili. Příčinu smrti najdeš pod rubrikou asfyxie, tedy udušení… ale při oběšení se jen zřídka jedná o udušení v pravém slova smyslu, smrt způsobí zaškrcení karotid a nedostatečný přívod krve do hlavy.“

„Takže mozek začne odumírat, protože se přeruší přívod okysličené krve.“

Nâlen přikývne.

„Kolaps dýchacích cest, stlačení krkavic, samozřejmě to jde hrozně rychle, bezvědomí nastane během několika vteřin…“

„Před tím oběšením byl naživu?“ zeptá se Joona.

„Ano.“

Nâlenův úzký, hladce oholený obličej se zachmuří.

„Z jaké výšky skočil?“ zeptá se Joona.

„Vzhledem k tomu, že nedošlo k fraktuře krčních obratlů, bych to odhadoval na pár desítek centimetrů.“

„Jo…“

Joona si vzpomene na aktovku s otisky Palmcronových bot. Znovu otevře protokol, očima prolétne výsledky vnějšího ohledání mrtvoly, popis polohy a vzhled pokožky hrdla.

„Na co myslíš?“ zeptá se Nâlen.

„Jestli ho někdo nemohl tím provazem uškrtit a pak pověsit na strop.“

„Ne,“ odpoví Nâlen.

„A proč ne?“ zeptá se rychle Joona.

„No protože na krku byla jen jedna strangulační rýha, a navíc dokonalá,“ začne vysvětlovat Nâlen. „Když se člověk oběsí, tak se mu provaz zařízne do měkkých tkání a…“

„Ale to přece mohl pachatel vědět taky,“ nedá se Joona.

„Jo, ale tohle je skoro nemožné zrekonstruovat… víš, když dojde k oběšení, škrtidlo má tvar šipky mířící špičkou nahoru, hned u uzlu…“

„Protože člověk vlastní vahou smyčku utáhne.“

„Přesně tak… a ze stejného důvodu leží nejspodnější část rýhy přímo naproti té špičce.“

„Takže smrt oběšením,“ konstatuje Joona.

„Bezpochyby.“

Vysoký hubený patolog si skousne spodní ret.

„Ale k té sebevraždě ho mohl někdo přinutit, co ty na to?“ zeptá se Joona.

„Násilím sotva – každopádně tomu nic nenasvědčuje.“

Joona zavře pitevní zprávu, prsty bubnuje do desek. Takže ty podivné narážky Palmcronovy hospodyně o ochotných lidech byly jen zmatené babské žvásty. Přesto mu nejdou z hlavy dvoje šlápoty, které u nebožtíka našel Tommy Kofoed.

„Takže s příčinou smrti jsi si stoprocentně jistý?“ zeptá se ještě jednou Joona a pohlédne Nâlenovi do očí.

„A cos vlastně čekal?“

„Tohle,“ odpoví zdráhavě komisař a položí prst na desky. „Přesně s tímhle jsem počítal, ale pořád mi v tom něco nehraje.“

Nâlen se ušklíbne:

„Tak si tu zprávu vezmi s sebou a přečti si ji místo pohádky na dobrou noc.“

„Prima,“ odpoví Joona.

„Ale podle mého názoru můžeš toho Palmcronu pustit z hlavy… nic jiného než sebevražda to být nemůže.“

Nâlen zvážní a sklopí zrak. Joonův pohled je stále ostrý a soustředěný.

„Určitě máš pravdu,“ prohlásí.

„Mám,“ přitaká patolog. „Ale jestli chceš, trošku si zaspekuluju… Carl Palmcrona byl zřejmě v depresi, měl totiž zanedbané a špinavé nehty, několik dní se neholil a nečistil si zuby.“

„Rozumím,“ přikývne Joona.

„Klidně se na něj můžeš podívat.“

„Ne, to není třeba,“ odvětí komisař a ztěžka vstane.

Nâlen se k němu nedočkavě nakloní a vzrušeně vyhrkne: „Dnes ráno jsem ale našel něco mnohem zajímavějšího. Máš chvilku?“

Patolog vstane a pokyne Joonovi, aby ho následoval. Komisař za ním vyjde na chodbu. Do budovy vlétl bleděmodrý motýl a zmateně se třepotá kolem nich.

„Co ten mladík, už u vás skončil?“ zeptá se Joona.

„Koho myslíš?“

„Toho, co tady byl minule, vlasy měl stažené do ohonu a…“

„Frippe? Kdepak, to by ještě scházelo. Má volno. Včera hráli v Globenu Megadeth a předskokany jim dělali Entombed.“

Muži projdou temným sálem s pitevním stolem z nerezové oceli. Vzduch je pročpělý dezinfekcí. Pokračují do další místnosti, kde těla v chladicích boxech čekají na soudní pitvu.

Nâlen otevře a rozsvítí. Zářivka zabliká a ozáří sál s bíle vykachlíkovanými stěnami, dlouhým pitevním stolem zakrytým plastovou fólií a dvojitým umyvadlem s odtokovými žlábky.

Na stole leží mladá, nápadně krásná žena.

Je opálená, dlouhé vlasy splývají v černých lesklých vlnách na čelo a ramena. Vypadá, jako by si prohlížela místnost, v jejím výrazu se mísí pochybnosti a zklamání.

Koutky úst má zvednuté jako lidé, kteří se často usmívají.

Velké tmavé oči jsou však bez života. V bělmu se již začaly tvořit žlutohnědé skvrny.

Joona přistoupí ke stolu a hledí na dívku. Může jí být takových devatenáct dvacet let, pomyslí si. Ještě nedávno byla malé děvčátko a bydlela u rodičů. Pak se z ní stala dospívající dívka, a teď je mrtvá.

Na kůži nad hrudní kostí se rýsuje slabá, asi třicet centimetrů dlouhá zahnutá čára připomínající smějící se ústa.

„Co je tohle?“ ukáže na ni Joona.

„Nemám páru, možná otisk od řetízku nebo od výstřihu trička, kouknu se na to později.“

Joona hledí na bezduché tělo, zhluboka si povzdechne a jako obvykle ho zaplaví smutek a rezignace před nepopiratelným triumfem smrti, před její bezbarvou osamělostí.

Život je strašně krutý.

Mrtvá kráska má nehty na rukou a na nohou nalakované starorůžovým lakem.

„Tak co je na ní tak zvláštního?“ otáže se po chvíli komisař.

Nâlen po něm loupne očima a brýle se mu zalesknou.

„Přivezla ji k nám námořní policie,“ spustí patolog. „Když ji našli, seděla v posteli na nějaké jachtě v šérách.“

„Byla mrtvá?“

Nâlen mu pohlédne do očí a důrazně pronese: „Byla utopená, Joono.“

„Utopená?“

Nâlen přikývne a cukne koutky úst.

„Utopila se na palubě plovoucí lodi,“ prohlásí.

„Pravděpodobně ji někdo našel ve vodě a vytáhl ji na palubu.“

„Jo, ale v tom případě bych nemařil tvůj čas,“ odtuší Nâlen.

„Tak o co tu jde?“

„Na zbytku těla nejsou žádné stopy po vodě – poslal jsem její oblečení na analýzu do státní kriminalistické laboratoře, ale vsadil bych krk, že ani tam nic nenajdou.“

Patolog zmlkne, listuje v protokolu a pak mrkne na Joonu, aby zjistil, zda se mu podařilo vzbudit jeho zvědavost. Joona klidně stojí, náhle však změní výraz a se zájmem si znovu prohlíží dívčino tělo. Sáhne do krabice pro gumové rukavice a natáhne si je. Nâlen spokojeně přihlíží, když se Joona skloní nad dívkou a opatrně jí zvedá a zkoumá paže.

„Nenajdeš na ní jedinou stopu násilí,“ podotkne tichounce Nâlen. „Je to záhada.“

11

NA PALUBĚ

Mezi dvěma čluny námořní policie na Dalarö se pohupuje velká bílá sportovní loď.

Vysoká ocelová brána do přístaviště je otevřená. Joona Linna opatrně vjede po štěrkové cestě do areálu, mine malou dodávku a jeřáb se zrezivělým zvedákem. Zaparkuje, vystoupí z vozu a zamíří k vodě.

To jsou mi věci, říká si v duchu komisař, nějaký děda najde v šérách opuštěnou loď a v kabině na přídi sedí utopená dívka. Loď pluje po hladině, ale dívčiny plíce jsou plné mořské vody.

Zastaví se kousek od břehu a hledí na motorovou jachtu. Je pořádně zřízená, podél předního vazu se táhnou hluboké trhliny, barva je poškrábaná, z přídě trčí sklolaminátová vlákna.

Joona vyťuká číslo Lennarta Johanssona od námořní policie.

„Lance,“ ozve se vesele v telefonu.

„Mluvím s Lennartem Johanssonem?“ zeptá se Joona.

„Jo, to jsem já.“

„Tady Joona Linna, státní kriminálka.“

Lennart mlčí, Joona slyší jen pleskání vln.

„Jde o ten sportovní člun, který jste našli,“ řekne Joona. „Rád bych věděl, jestli do něj nenatekla voda.“

„Voda?“

„Má poškozenou příď.“

Joona udělá několik kroků k lodi a Lennart Johansson mu otráveně vysvětluje:

„Vážený pane, kdybych dostal korunu za každýho otrapu, co se nabourá s čl…“

„Potřebuju si ten člun prohlédnout,“ přeruší jeho lamentace Joona.

„Takže já vám povím, jak se to asi odehrálo,“ spustí Lennart Johansson. „Nějaká parta mladých, řekněme třeba několik kluků ze Södertälje… šlohnou loď, seženou pár koček, vyrazí na moře, poslouchají muziku a nasávají u toho jak duhy. Když jsou v nejlepším, do něčeho najedou, je to docela slušná pecka, a jedna z holek spadne do vody. Kluci zastaví, vrátí se kousek zpátky, najdou ji a vytáhnou na palubu. Když zjistí, že je po ní, tak zpanikaří a dostanou takovej vítr, že docela obyčejně zdrhnou.“

Lennart zmlkne a čeká na Joonovu reakci.

„To není špatná teorie,“ řekne pomalu Joona.

„Že ne?“ pokračuje potěšeně Lennart. „Tak berte, dokud je čas, a nebudete se muset trmácet až sem na Dalarö.“

„Na to už je pozdě,“ prohlásí Joona a vydá se ke švédskému bojovému člunu 90 E kotvícímu u zádi sportovní lodi. Na palubě stojí asi pětadvacetiletý opálený chlapík svlečený do půl těla s mobilem u ucha.

„Jak chcete,“ prohodí mladík do telefonu. „Stačí jen zavolat a domluvit si prohlídku.“

„Ale já jsem tady – a myslím, že vás vidím, pokud právě stojíte na jednom z policejních člunů…“

„Vypadám jako surfař?“

Chlapec s úsměvem vzhlédne a poškrábe se na hrudi.

„Docela jo,“ odpoví Joona.

Muži přeruší hovor a jdou si naproti. Lennart Johansson si natáhne košili od uniformy s krátkými rukávy a cestou na pevninu si dopíná knoflíky.

Joona ho pozdraví po surfařsku – zvedne palec a malíček. Lennart se usměje, ve snědém obličeji mu zasvítí bílé zuby.

„Surfuju jako ďábel – proto mám přezdívku Lance.“

„Už je mi to jasné,“ zažertuje suše Joona.

„Že jo?“ zachechtá se Lennart.

Oba zamíří k lodi a zastaví se před přístavním můstkem.

„Motorová jachta Storebro 36, Royal Cruiser,“ prohlásí Lennart. „Slušná kocábka, ale pěkně pocuchaná. Je registrovaná na jméno Björn Almskog.“

„Už jste se s ním spojili?“

„Ještě jsme to nestihli.“

Muži si důkladně prohlédnou nárazem poškozenou příď. Šrámy jsou zjevně nové, mezi sklolaminátovými vlákny se ještě nestačily usadit řasy.

„Volal jsem technikovi, za chvilku by měl dorazit,“ řekne Joona.

„Jo, loďka má pořádně pomačkanej čumák,“ prohlásí Lance.

„Kdo všechno byl mezitím na palubě?“

„Nikdo,“ odpoví rychle policista.

Joona se usměje a s trpělivým výrazem vyčkává.

„Samozřejmě já,“ začne zdráhavě Lennart. „A můj kolega Sonny. A pak chlapi ze záchranky, co odvezli tělo. Naši kriminální technici, ale ti měli nášlapné tabule a ochranný oděv.“

„To je všechno?“

„Ještě ten děda, co ji objevil.“

Joona mlčky hledí na třpytící se vodu a myslí na dívku na pitevním stole u Nâlena.

„Nevíte, jestli už technik zajistil stopy?“ zeptá se posléze Joona.

„Myslím, že dodělal podlahu a natočil místo činu na kameru.“

„Jdu tam.“

K lodi vede úzký omšelý můstek. Joona vyjde na palubu a chvíli postojí na zádi. Pomalu se rozhlíží, zdlouhavě klouže zrakem z jednoho předmětu na druhý. Uvědomuje si, jak je první pohled na místo činu důležitý, ví, že už se na ně nikdy nebude dívat stejnýma očima jako nyní a že každičký detail, kterého si všimne, může mít rozhodující význam. Boty, převrácené lehátko, osuška, knížka zežloutlá sluncem, nůž s červenou plastovou rukojetí, kbelík na provaze, plechovky od piva, pytel grilovacího uhlí, káď s mokrými oděvy, opalovací krém a lahvička s emulzí po opalování.

Velkým oknem je vidět do kokpitu a do salonu vybaveného nábytkem z lakovaného dřeva. Vtom na skleněné dveře dopadnou šikmé sluneční paprsky a ozáří otisky prstů a rukou, které je otevíraly, zavíraly a opíraly se o ně, když se loď zakymácela.

Joona vejde do salonu. Fermež a chrom se v odpoledním slunci krásně lesknou, na pohovce potažené námořnicky modrou látkou leží kovbojský klobouk a sluneční brýle.

Do trupu lodi pleskavě narážejí vlny.

Joona si prohlédne prošlapanou podlahu a pokračuje po úzkém schodišti do podpalubí. Je tma jako v pytli. Rozsvítí baterku a chladné světlo spoře ozáří úzkou lesklou chodbu. Načervenalé dřevěné obložení je vlhké jako obnažené vnitřnosti. Joona schází po vrzajících schodech a přemýšlí o dívčině smrti. V duchu vidí, jak je sama na lodi, jak skočí z přídě do vody, uhodí hlavou o kámen a do plic jí vnikne voda, přesto se jí ještě podaří vysoukat se na palubu, stáhnout si mokré plavky a převléct se do suchého. Možná jí bylo mdlo, sešla dolů a lehla si do postele, neuvědomila si vážnost svého zranění, nenapadlo ji, že náraz způsobil krvácení do mozku.

Ale v tom případě by Nâlen našel na jejím těle zbytky mořské vody.

Jednoduše to nesedí.

Joona mine kuchyňku i koupelnu a pokračuje k velké kajutě.

Ve vzduchu se stále vznáší dívčina smrt, ačkoli její tělo již odvezli na patologii v Solně. Tento vjem je pokaždé stejný; komisař má vždycky pocit, že na něj všechny předměty mlčenlivě zírají, jako by byly naplněné němými výkřiky a zoufalstvím.

Najednou se ozve podivné zapraskání, člun se nepatrně nakloní ke straně. Joona vyčkává, naslouchá, pak kráčí dál.

Okénky u stropu svítí slunce a ozařuje manželskou postel se špičatým záhlavím. Tak tady seděla, když ji našli. Na zemi leží otevřená sportovní taška, z ní vykukuje puntíkatá noční košilka. Přede dveřmi jsou pohozené džíny a lehká halenka. Na háčku visí taška přes rameno.

Loď se znovu zhoupne, nad Joonovou hlavou se převrhne sklenička a kutálí se po palubě.

Joona si vyfotografuje tašku z různých úhlů mobilním telefonem. Zdá se mu, jako by se pokoj ve světle blesku zúžil, jako by se stěny, podlaha i strop na kratičký okamžik přiblížily.

Opatrně sundá kabelu z věšáku a vydá se s ní zpět. Schody skřípou pod jeho vahou. Zvenčí slyší kovové řinčení. Když vejde do salonu, za skleněnými dveřmi se mihne podivný stín. Okamžitě couvne do šera.

12

ZÁHADA

Joona Linna nehnutě stojí na temných schodech vedoucích do kuchyňky a k ložnici pod přídí. Ze svého místa vidí nejnižší část skleněných dveří a kousek zadní paluby. Za zaprášeným sklem se cosi kmitne, pak se objeví ruka. Někdo se tam pomalu plíží. V další vteřině pozná Erixonův obličej. Kolega pokládá kolem dveří želatinové fólie a po tvářích mu stékají kapky potu.

Joona vejde s kabelou do salonu, vysype její obsah na týkový stůl a nakonec z ní tužkou vyšťourá červenou peněženku. V potrhané plastové přihrádce najde řidičský průkaz. Prohlédne si ho zevrubněji a spatří krásnou vážnou tvář, fotografovanou z automatu. Dívka je nepatrně zakloněná, jako by k někomu vzhlížela. Má tmavé vlnité vlasy. Pozná v ní ženu z pitevního stolu; rovný nos, oči, rysy svědčící o latinskoamerickém původu.

Průkaz je vystaven na jméno Penelope Fernandezová. Joonovi připadá povědomá.

Znovu se v myšlenkách vrátí na patologii, k nahé dívce ve vykachlíkované pitevně pročpělé mrtvolným puchem, k jejímu ochablému obličeji. Venku se plazí Erixon, mohutné tělo se pomalounku sune vpřed a zajišťuje otisky prstů ze zábradlí. Daktyloskopickým štětečkem na ně nanáší magnetický prášek, pak na stopy přilepí snímací fólii. Opatrně osuší vlhký povrch, nastříká na něj činidlo SPR pro snímání mokrých stop a vzniklé otisky vyfotografuje.

Po celou dobu hlasitě funí, jako by mlel z posledního a každičký pohyb mu působil strašlivá muka.

Joona vyhlédne na palubu a do oka mu padne kbelík uvázaný na provaze ležící vedle sportovních bot. Z kuchyňky ucítí pach shnilých brambor.

Znovu se zahledí na fotografii na řidičském průkaze, na dívčina ústa, na pootevřené rty, a napadne ho, že na obrázku něco chybí.

Ví, že zahlédl něco důležitého, zapomněl to však dříve, než si stačil uvědomit, co to vlastně bylo.

Trhne sebou, když mu v kapse zazvoní telefon. Vytáhne ho a pohlédne na displej. Je to Nâlen.

„Joona.“

„Jmenuju se Nils Âhlén a jsem hlavní patolog v ústavu soudního lékařství ve Stockholmu.“

Joona se ušklíbne; znají se už dvacet let a Nâlenův hlas by poznal i bez představování.

„Neuhodila se ta utopená dívka náhodou do hlavy?“ zeptá se komisař.

„Ne,“ odpoví překvapeně Nâlen.

„Napadlo mě, že mohla třeba narazit hlavou na kámen.“

„Kdepak, nic takového – utopila se, to bylo příčinou smrti.“

„Jsi si jistý?“ nevzdává se Joona.

„Konstatoval jsem pěnu v nosních dírkách, popraskané sliznice v krku v důsledku silných dávivých reflexů, v průdušnici a v průduškách přítomnost bronchiálního sekretu. Plíce utopeného mají typický vzhled, jsou plné vody, mají zvýšenou hmotnost a… stačí?“

Patolog zmlkne. Joona slyší škrábavý zvuk, jako když někdo vytahuje zásuvku.

„Ale voláš mi kvůli něčemu konkrétnímu, nemám pravdu?“ zeptá se Joona.

„Jo.“

„Tak ven s tím.“

„Měla v moči vysoký obsah tetrahydrocannabinolu.“

„Takže konopí?“

„Jo.“

„Ale na to zřejmě nezemřela,“ konstatuje Joona.

„To sotva,“ opáčí pobaveně Nâlen. „Jen mě napadlo, že jsi zrovna teď na lodi a snažíš se zrekonstruovat průběh událostí… a tohle je jeden malinký kousíček skládačky, který neznáš.“

„Jmenuje se Penelope Fernandezová,“ řekne Joona.

„Pravděpodobně,“ zamumlá Nâlen.

„Máš ještě něco?“

„Ne.“

Nâlen povzdechne.

„Tak už to vybal,“ pobídne ho Joona.

„Prostě mi na tom něco nesedí.“ Patolog se zarazí.

„Tak čeho sis všiml?“

„Ničeho, je to jen pocit…“

„Bravo,“ řekne Joona. „Už jsi skoro jako já.“

„Já vím, ale… Je jasné, že se jedná o mors subita naturalis, tedy o náhlou přirozenou smrt… a nic nenasvědčuje tomu, že by to bylo jinak, ale pokud zemřela přirozeně, je to dost zvláštní.“

Muži hovor ukončí, Joona však nedokáže pustit z hlavy Nâlenova slova. Ve smrti Penelope Fernandezové je cosi záhadného. Někdo ji našel utopenou v moři a vytáhl ji na loď. Pak ležela na palubě. Samozřejmě nelze vyloučit, že dotyčný chtěl mrtvé dívce prokázat úctu, ale pak by ji donesl do salonu a položil na pohovku.

Poslední možnost, přemítá Joona, je samozřejmě to, že ji vytáhl někdo, kdo ji miloval a kdo ji chtěl uložit do jejího pokoje, do její vlastní postele.

Ale ona na té posteli seděla. Neležela.

Třeba se Nâlen zmýlil, třeba zůstala naživu ještě chvilku poté, co ji neznámý vylovil z vody a pomohl jí dostat se do pokoje. Měla vážně poškozené plíce a už jí nebylo pomoci. Možná jí bylo špatně, chtěla si jen lehnout a odpočinout.

Ale proč potom neměla mokré šaty a zbytek těla?

Na lodi je sprcha se sladkou vodou, pomyslí si Joona a rozhodne se prozkoumat celou jachtu, podívat se do druhé kajuty, do koupelny a do kuchyňky. Ještě potřebuje zjistit spoustu informací, než si z nich sestaví celkový obraz.

Znovu pohlédne skleněnými dveřmi na kbelík s provazem. Vedle něj stojí zinková káď, do níž někdo hodil mokré oblečení. Podél zábradlí leží vodní lyže. Joona opět stočí zrak ke kbelíku. K držadlu je připevněný provaz. Okraj zinkové kádě se leskne jako dorůstající měsíc.

Joonovi se zčistajasna rozsvítí a naprosto zřetelně vidí, co se na lodi odehrálo. Čeká, až se mu zklidní srdce, ještě jednou si vše nechá projít hlavou a je skálopevně přesvědčen o tom, že má pravdu.

Žena, kterou identifikovali jako Penelope Fernandezovou, se utopila v zinkové kádi.

Joona má stále před očima rýhu nad dívčinou hrudní kostí připomínající smějící se ústa, které si všiml na patologii.

Někdo ji zavraždil a odnesl do kajuty.

Myšlenky víří stále rychleji, v krvi mu stoupá adrenalin; ano, dívku někdo utopil v mořské vodě a pak ji posadil na postel.

Tohle není žádná tuctová vražda a nespáchal ji žádný obyčejný vrah.

Tázavý hlas v jeho nitru stále hlasitěji a naléhavěji opakuje čtyři slova: Odejdi hned z lodi, odejdi hned z lodi.

Oknem vidí Erixona, jak cosi vkládá do malého papírového sáčku, zalepí jej a popíše kuličkovým perem.

„Tak už vylez,“ zažertuje Erixon.

„Hned se seber a pojď na pevninu,“ vyzve ho Joona.

„Lodě moc nemusím, neustále se houpou sem tam, ale právě jsem začal s…“

„Tak si udělej přestávku,“ přeruší ho nekompromisně Joona.

„Co to do tebe vjelo?“

„Pojď a nedotýkej se mobilu.“

Muži přejdou po můstku na pevninu a Joona odtáhne Erixona kousek od člunu. Krev se mu hrne do tváří, posléze se však zklidní a v kyčlích a v lýtkách pocítí podivnou tíhu.

„Na palubě může být bomba,“ řekne tiše.

Erixon se posadí na okraj betonového podstavce. Z čela mu stékají čůrky potu.

„O čem to proboha mluvíš?“

„Tohle není obyčejná vražda,“ vysvětlí mu Joona. „Na lodi může…“

„Vražda? Vždyť nic nenasvědčuje tomu, že…“

„Počkej,“ přeruší ho Joona. „Vzal bych jed na to, že Penelope Fernandezovou někdo utopil v té kádi na palubě.“

„Utopil? Jak jsi na to ksakru přišel?“

„Vrah ji utopil v mořské vodě a pak ji odnesl do postele,“ pokračuje Joona. „A nepochybně měl v úmyslu poslat loď ke dnu.“

„Ale…“

„Protože… protože pak by ji našli v zatopené kabině s vodou v plicích.“

„Ale loď se nepotopila,“ namítne Erixon.

„Právě proto mě napadlo, že na palubě může být výbušnina, která z nějakého důvodu neexplodovala.“

„No, teoreticky by mohla být u palivové nádrže nebo u plynových bomb v kuchyni,“ pronese uvážlivě Erixon. „Musíme evakuovat celé okolí a přivolat sem skupinu pro detekci výbušnin.“

13

REKONSTRUKCE

V sedm hodin večer se v ústavu soudního lékařství v sále číslo 13 sejde pět mužů s vážným výrazem v tváři. Přestože je pátek, Joona pozval i svého nejbližšího nadřízeného Pettera Näslunda a státního zástupce Jense Svanehjälma. Chce jim sdělit důležité informace o utopené ženě nalezené na lodi ve stockholmských šérách, předvést jim rekonstrukci případu a přesvědčit je, že se skutečně jedná o vraždu.

Stropní zářivka zabliká, světlo kmitá po stěnách a bílých kachličkách.

„Musíme vyměnit startér,“ zamumlá Nâlen.

„To jo,“ přitaká Frippe.

Petter Näslund se opírá o zeď, cosi si brumlá a v mihotavých záblescích se zdá, jako by jeho široký, drsně řezaný obličej poskakoval sem a tam. Před ním vyčkávavě stojí vrchní státní zástupce Jens Svanehjälm a tváří se rozzlobeně. Vypadá to, jako by zvažoval, zda nemá hodit aktovku na zem a opřít se ve svém drahém obleku o stěnu.

Místnost pronikavě páchne dezinfekcí. Silné stropní lampy ozařují volně stojící stůl z nerezové oceli a hluboký dřez se dvěma vodovodními kohoutky. Na podlaze je světle šedé lino. Zinková káď, podobná té, co byla na lodi, je z poloviny naplněná vodou. Joona Linna do ní lije jeden kbelík vody za druhým.

„Utopená osoba na palubě lodi přece neznamená, že jde o trestný čin,“ spustí netrpělivě Svanehjälm.

„Moje řeč,“ přidá se Petter.

„Může se jednat o nešťastnou náhodu, kterou zatím nikdo neohlásil,“ pokračuje státní zástupce.

„Voda v plicích utonulé je stejná jako ta, po níž loď plula, ale na oděvu ani na jejím těle po ní nebylo ani stopy,“ prohlásí Nils Âhlén.

„To je zvláštní,“ řekne Svanehjälm.

„Určitě existuje nějaké rozumné vysvětlení,“ ušklíbne se Petter.

Joona vlije do kádě poslední kbelík, postaví ho na zem, vzhlédne k ostatním a poděkuje jim, že si udělali čas.

„Vím, že začíná víkend a všichni se těšíte domů,“ řekne komisař. „Ale rád bych vám něco předvedl.“

„Jasně že přijdeme, když říkáš, že je to důležité,“ odvětí přátelsky Svanehjälm a konečně postaví aktovku na zem.

„Pachatel se dostal na palubu jachty,“ spustí vážně Joona. „Sešel po schodech dolů, viděl, že Penelope Fernandezová spí, vrátil se na záď, spustil kbelík na provaze do vody a začal plnit káď.“

„Takových pět šest kýblů,“ podotkne Petter.

„A když byla plná, sešel zpátky do kajuty a vzbudil Penelope. Vytáhl ji po schůdcích na palubu a tam ji v té kádi utopil.“

„Ale proč by něco takového dělal?“ zeptá se Svanehjälm.

„To zatím nevím, možná šlo jen o mučení, dělal, že ji topí…“

„Pomsta? Žárlivost?“

Joona skloní hlavu k rameni a zamyšleně pronese:

„Tohle nespáchal žádný tuctový vrah, možná z ní chtěl dostat nějaké informace, přinutit ji, aby mu něco prozradila nebo se k něčemu přiznala, a nakonec jí držel hlavu pod vodou tak dlouho, dokud se nepřestala bránit a nenadechla se.“

„Co na to hlavní patolog?“ zeptá se Svanehjälm.

Nâlen zavrtí hlavou.

„Pokud ji někdo utopil, pak bych na těle našel stopy násilí, modřiny a…“

„Mohli byste s těmi námitkami na chvilku počkat?“ přeruší ho Joona. „Rád bych začal rekonstrukcí, předvedl vám, jak se to celé podle mého názoru odehrálo, jak si průběh situace představuju já. A až skončím, zajdeme si prohlédnout tělo té dívky a uvidíme, jestli mám pro svou teorii důkazy.“

„Proč nemůžeš nikdy postupovat tak, jak se má?“ zeptá se Petter.

„Za chvíli musím domů,“ pronese varovně státní zástupce.

Joona blýskne světle šedýma očima, v koutcích úst mu zacuká úsměv, potlačí ho však a zatváří se vážně.

„Penelope Fernandezová,“ začne komisař, „předtím seděla na zadní palubě, kouřila jointa, bylo teplo a padla na ni únava, takže si šla na chvilku lehnout a usnula v džínové bundě, kterou měla na sobě.“

Joona pokyne Nâlenovu mladému asistentovi čekajícímu v pootevřených dveřích.

„Frippe slíbil, že mi při té rekonstrukci pomůže.“

Frippe se zazubí a vstoupí do místnosti. Na zádech mu visí prameny černě nabarvených vlasů, na nohou má odřené ocvočkované boty. Důkladně si zapne džínovou bundu přes tričko s obrázkem hardrockové skupiny Europe.

„Tak se podívejte,“ řekne měkce Joona, jednou rukou chytí oba rukávy od bundy, pevně je drží na mladíkových zádech, a druhou ho popadne za vlasy.

„Teď mám Frippa naprosto pod kontrolou a nenajdete na něm jedinou modřinu.“

Joona chlapci zvedne ruce. Frippe zakvílí bolestí a skloní se.

„Zklidněte hormon, jo,“ zažertuje.

„Frippe je přirozeně mnohem větší, ale přesto mu dokážu strčit hlavu do škopku.“

„Buď opatrný,“ ozve se Nâlen.

„Neboj, jen mu trošku pocuchám frizúru.“

„Tak na to zapomeňte,“ zachrochtá Frippe.

Rozpoutá se tichý souboj, je slyšet jen vzdechy. Nâlen se tváří zneklidněně, Svanehjälm je celý nesvůj. Petter tiše kleje. Joona bez větších obtíží strčí Frippovi hlavu do kádě, chvíli ji drží pod vodou, pak mladíka pustí a o krok ucouvne. Frippe vrávoravě vstane a Nâlen se k němu rozběhne s ručníkem.

„Stačilo by snad, kdybys nám to jen popsal,“ pronese rozčileně patolog.

Frippe se otře a všichni svorně zamíří do sousední místnosti. Ve vzduchu je cítit hnilobný pach. Jednu stěnu pokrývají nerezové chladicí boxy ve třech řadách za sebou. Nâlen otevře box číslo 16 a vytáhne ho. Na úzké pryčně leží mladá žena. Tělo je nahé, bezbarvé, na krku je patrné hnědé mramorování žil. Joona ukáže na tenkou zaoblenou čárku nad dívčinou hrudí.

„Sundejte si tričko,“ obrátí se k Frippovi.

Frippe si rozepne bundu a stáhne si černé tričko. Na hrudi má nepatrnou růžovou rýžku od okraje kádě připomínající smějící se ústa.

„Do prdele, to snad není pravda,“ ozve se Petter.

Nâlen přistoupí k mrtvole a prohlíží si kořínky vlasů. Vytáhne úzkou baterku a posvítí na bílou kůži pod kšticí.

„I bez mikroskopu můžu potvrdit, že ji někdo dost surově škubal za vlasy.“

Patolog zhasne baterku a zastrčí ji do kapsy lékařského pláště.

„Takže jinými slovy…“ začne Joona.

„Jinými slovy máš samozřejmě pravdu,“ řekne Nâlen a zatleská.

„A máme na krku vraždu,“ povzdechne si Svanehjälm.

„Klobouk dolů,“ řekne uznale Frippe a otře si rozmazané linky pod očima.

„Díky,“ opáčí nepřítomně Joona.

Nâlen na něj tázavě pohlédne.

„Copak je, Joono? Co se ti zas honí hlavou?“

„To není ona,“ odpoví komisař.

„Cože?“

Komisař pohlédne Nâlenovi do očí a pak na tělo ležící před nimi.

„Tohle není Penelope Fernandezová, je to někdo jiný,“ prohlásí a otočí se ke státnímu zástupci. „Ta mrtvá žena není Penelope. Díval jsem se na fotku v jejím řidičském průkaze a jsem si jistý, že tohle není ona.“

„Ale kdo to pak…“

„Penelope Fernandezová je možná taky mrtvá,“ řekne Joona. „Ale v tom případě jsme její tělo zatím nenašli.“

14

VEČÍREK

Penelope tluče srdce jako zvon, snaží se dýchat co nejtišeji, vzduch jí však hvízdá v plicích. Sesmekne se z hrbolaté skály, rukama strhává vlhký mech a spadne mezi husté smrkové větve. Třese se strachy. Vplazí se pod mohutný kmen, pod nímž je v noci největší tma. Zakvílí, když si vzpomene na Violu. Björn sedí bez hnutí v šeru pod smrčím, rukama si objímá hruď a něco si mumlá.

Zpanikařili a rozběhli se jen tak nazdařbůh, zakopávali, padali, znovu vstávali, přelézali kmeny stromů, byli celí poškrábaní a pomlácení, přesto však utíkali dál.

Penelope nemá sebemenší ponětí, jak daleko je jejich pronásledovatel. Spatřil je a pustil se za nimi, nebo to vzdal a zvolil vyčkávací taktiku?

Běželi jako o život, Penelope však stále neví proč. Nemá tušení, proč je ten muž honí.

Třeba je to jen nedorozumění, pomyslí si. Strašlivé nedorozumění.

Bušící tep se pomalu zklidňuje.

Je jí zle, zvedá se jí žaludek, tvrdým polknutím potlačí nutkání ke zvracení.

„Ach bože, prosím,“ šeptá si stále dokola. „Tohle není možné, někdo nám musí pomoct, brzy určitě najdou náš člun a začnou nás hledat…“

„Psst,“ zasyčí vyděšeně Björn.

Penelope se třesou ruce. V hlavě se jí míhají rychlé obrázky. Mrká, aby je zaplašila, snaží se dívat na své bílé sportovní boty, na hnědé jehličí, na Björnova špinavá, do krve rozedřená kolena, je to však marné. Viola je mrtvá, sedí s dokořán otevřenýma očima na posteli, v obličeji je podivně bledá, na ramena jí padají prameny mokrých vlasů.

Penelope vytušila, že muž, který stál na břehu a volal na Björna, aby plaval k němu, zavraždil její sestru. Vycítila to, poskládala si veškeré střípky dohromady a ve vteřině jí to bylo jasné. Jinak by už byli všichni mrtví.

Varovala Björna, ztratili spoustu času, a než se jí ho podařilo vytáhnout na palubu, nechtěně ho zranila lodním hákem.

Gumový člun obeplul ostrov Stora Kastskär a hnal se plnou rychlostí po otevřeném moři.

Penelope jela přímo ke starému dřevěnému molu, couvla a vypnula motor, vtom loď narazila do nějakého sloupu. Ozvalo se divné klapnutí a pak se loď naklonila ke straně. Jako šílení se rozběhli na pevninu a nic si s sebou nevzali, ani telefon. Po čtyřech se plazila do strmého kopce, ohlédla se a spatřila černě oděného muže, jak spěšně přivazuje gumový člun k molu.

Penelope a Björn utíkali do smrkového lesa, skláněli se před větvemi, vyhýbali se temným balvanům. Björn šlápl na ostrou haluz a zaskučel bolestí.

Penelope ho táhla za sebou, pronásledovatel jim musel být v patách.

Běželi, kam je nohy nesly, bez jakéhokoli plánu, v panice se řítili hustým kapradím a borůvčím.

Penelope utíkala, po tvářích jí tekly slzy a naříkala jako nikdy předtím.

Do stehna ji švihl silný šlahoun a musela se zastavit. Nemohla popadnout dech, zakvílela, třesoucíma se rukama šlahoun odstrčila a spatřila blížícího se Björna. Stehenním svalem jí projela ostrá bolest. Opět se rozběhla, zrychlila, slyšela Björna, jak utíká za ní, a bez rozhlížení mířila stále hlouběji do hustého lesa.

Když člověk zpanikaří, změní se mu způsob myšlení. Panika totiž není konstantní stav – tu a tam ji přeruší zcela rozumná úvaha. Jako by všechno to zlé na okamžik vystřídalo ticho a náhlé prozření. Pak se znovu dostaví strach, jednotvárné myšlenky se točí na jednom místě jako v začarovaném kruhu, člověk chce jen bezhlavě utíkat a dostat se co nejdál od toho, co ho děsí.

Penelope neustále myslela jen na to, že musí najít pomoc, vždyť na ostrově jsou dnes večer stovky lidí. Stačí doběhnout do obydlené jižní části, tam se jich určitě někdo ujme, tam seženou telefon a zalarmují policii.

Ukryli se za skupinkou smrků, po chvíli však nedokázali vydržet na místě a pokračovali dál.

Penelope opět ucítila pronásledovatelovu blízkost, zdálo se jí, že slyší jeho rychlé kroky. Věděla, že je za nimi. Pokud se brzy nedostanou k nějakému stavení, je s nimi ámen.

Terén se znovu začal zvedat, pod nohama se jim drolily kameny a s rachotem padaly ze srázu dolů.

Musí najít lidi, vždyť osada nemůže být daleko. Penelope propadla hysterii, chtěla se jen zastavit a ječet, volat o pomoc, přesto však běžela dál.

Za sebou zaslechla Björnovo zakašlání, muž ztěžka dýchal, pak se zakuckal.

Co když Viola není mrtvá, co když jen potřebovala pomoct? Penelopiny myšlenky ovládl strach. Bylo jí jasné, že se tak snaží uniknout před hroznou skutečností. Věděla, že Viola nežije, připadalo jí to však nepochopitelné jako ohromná neznámá tma. Odmítla vzít sestřinu smrt na vědomí, nedokázala to, nechtěla se o to ani pokusit.

Šplhali po strmé skále mezi borovicemi s hustým ostrým jehličím, prodírali se mezi kameny a brusinčím. Lezli po čtyřech a nakonec se vyškrábali až na vrchol. Björn se držel těsně za ní, pokusil se něco říct, nebyl však schopen ze sebe vypravit jediné slovo, jen ji stáhl k zemi. Na druhé straně hřebenu končil les a terén se svažoval k západnímu pobřeží ostrova. Kousek před nimi mezi temnými kmeny probleskovala vodní hladina. Pokračovali dolů k vodě. Penelope zakopla, na prudkém svahu se jí sesmekla noha a upadla. Uhodila bradou do kolene a vyrazila si dech, pak se jí znovu podařilo vtáhnout do plic vzduch a rozkašlala se.

Pokusila se vstát, přemýšlela, zda si něco nezlomila. Vtom zaslechla hudbu, hlasitý hovor a smích. Opřela se o vlhkou skalní stěnu, namáhavě se zvedla, otřela si rty a pohlédla na zakrvácenou paži.

Björn slezl dolů a ukázal k místu, kde se konal večírek. Ruku v ruce se rozběhli k lidem. Mezi černými stromy zářily kulovité světelné řetězy natažené na opěrných konstrukcích kolem dřevěného altánku.

Váhavým krokem zamířili přímo k němu.

Kolem stolu před krásným, červeně natřeným domkem seděla parta lidí. Nepochybně bylo pozdě, byla však světlá bílá noc. Společnost již povečeřela, na stole zůstaly šálky od kávy, sklenky, prostírání a prázdné misky od čipsů.

Několik zbylých hostů si nahlas zpívalo, jiní si povídali a dolévali si z krabice červené víno. Venkovní gril sálal teplem. Děti už zřejmě dávno spaly. Björn s Penelope měli pocit, že se ocitli v jiném světě. Hleděli na šťastné klidné tváře, nad nimiž se jako skleněný poklop vznášela atmosféra přirozené sounáležitosti.

Pouze jedna osoba se veselí neúčastnila; muž stojící opodál s tváří obrácenou k lesu, jako by čekal návštěvu. Penelope strnula a pevně stiskla Björnovi ruku. Klesli na zem a vplazili se za vysoký smrk. Björn se zatvářil vyděšeně a nechápavě. Penelope si byla jistá, že ji zrak neklamal. Pronásledovatel odhadl, kterým směrem se pustí, a nadběhl jim. Bylo mu jasné, že neodolají světlu a lidským hlasům. Věděl, že sem půjdou jako můry za světlem. Pouze tiše vyčkával, pátral po nich mezi temnými kmeny a hodlal na ně zaútočit na okraji lesa. Z jejich případného křiku si hlavu nedělal; rozjaření hodovníci by se takhle pozdě do lesa neodvážili.

Když Penelope vzhlédla, muž byl ten tam. Třásla se, v krvi cítila příval adrenalinu. Třeba si řekl, že se ve své úvaze zmýlil, napadlo ji a očima prohledávala okolí.

Možná se pustil jiným směrem.

Právě v okamžiku, kdy zadoufala, že jejich útěk je již u konce, že budou moct seběhnout k domku a zavolat policii, ho znovu spatřila.

Stál u stromu nedaleko od nich.

Rozvážnými pohyby vyndal dalekohled s lesklými zelenými čočkami.

Penelope se přitiskla k Björnovi, potlačila touhu bezhlavě utíkat, kam ji nohy ponesou. V duchu viděla, jak muž zvedá přístroj k očím, a napadlo ji, že to může být kamera s termovizí nebo dalekohled s nočním viděním.

Vzala Björna za ruku a po čtyřech se plazili zpět, vzdalovali se od lidského obydlí a od hudby, couvali stále hlouběji do lesa. Po chvíli vstali a rozběhli se šikmo podél zaobleného úbočí, vyhloubeného v dávných dobách kilometr silným pevninským ledovcem. Jako štvaní letěli houštinami, oběhli ohromný balvan a drápali se přes spadlý kmen. Björn zachytil rukou silnou větev a opatrně klopýtal po okraji srázu. Penelope prudce bušilo srdce, nohy se jí třásly, snažila se dýchat co nejtišeji, sotva popadala dech. Sesmekla se po hrbolaté skále, rukama strhávala vlhký mech a kapradí a spadla mezi husté smrkové větve. Björn měl na sobě jen plážové šortky ke kolenům, obličej bledý jako smrt, rty téměř bezkrevné.

15

IDENTIFIKACE

Je neděle, Nils Âhlén však sedí s kriminálním komisařem Joonou Linnou ve své pracovně a mlčky čekají na Claudii Fernandezovou. Časně ráno ji telefonicky požádali, zda by mohla mrtvou ženu identifikovat.

Pod oknem se ozývají monotónní rány, jako by někdo házel míčem o zeď.

Když Joona Claudii oznámil, že její dcera Viola je zřejmě mrtvá, sdělila mu překvapivě klidným hlasem: „Ale kdepak, Violka je přece se sestrou někde v šérách.“

„Na lodi Björna Almskoga?“ zeptal se komisař.

„To já jsem jí navrhla, aby zavolala Penelope a zeptala se, jestli by nemohla jet s nimi, říkala jsem si, že by jí prospělo na chvíli vypadnout z města.“

„Byl na té lodi ještě někdo další?“

„Samozřejmě Björn.“

Joona zmlkl, po několika vteřinách se vzchopil, odkašlal si a co nejlaskavěji řekl: „Paní Fernandezová, je mi to líto, ale musím vás požádat, abyste se dostavila do ústavu soudního lékařství v Solně.“

„Proč?“ otázala se Claudia.

Joona sedí na nepohodlné židli v kanceláři hlavního patologa. Nâlen si přilepil ke spodnímu rámu svatební fotografie malý obrázek Frippa. Zvenčí je stále slyšet duté nárazy. Joona si vzpomene, jak Claudia zalapala po dechu, když konečně pochopila, že mrtvá dívka skutečně může být Viola. Joona jí co nejohleduplněji vyložil, z jakého důvodu se obávají, že mrtvá žena nalezená v opuštěném sportovním člunu je její mladší dcera.

Objednaný taxík vyzvedl Claudii v řadovém domku v Gustavsbergu, za pár minut by tu měla být.

Nâlen učiní vlažný pokus o konverzaci, ale ihned to vzdá, když se nedočká odpovědi. Je mu jasné, že Joona nemá na povídání náladu.

Oba touží jen po tom, aby to měli za sebou. Pozitivní identifikace je vždycky otřesný zážitek; směs obrovské úlevy nad tím, že se člověk zbavil nejistoty, a zoufalé bolesti nad ztrátou poslední naděje.

Na chodbě se ozvou kroky. Muži rychle vstanou.

Mrtvé tělo blízkého člověka znamená nemilosrdné stvrzení nejhorších obav, na druhé straně však hraje důležitou a nezastupitelnou roli při zpracování zármutku. Joona četl spoustu názorů, podle nichž identifikace přináší i jisté ulehčení – v myšlenkách už není místo pro divoké fantazie o tom, že milovaná osoba žije, pro plané naděje, po nichž zůstává pouze prázdnota a zklamání.

Stejně jsou to všechno jen tlachy, pomyslí si Joona. Smrt je strašlivá, a pokud člověka lapí do svých spárů, není návratu.

Ve dveřích stane Claudia Fernandezová. Je jí asi šedesát let. Vypadá zděšeně. Na obličeji jsou patrné stopy po slzách, je shrbená, tělo má ztuhlé.

Joona ji přívětivě pozdraví.

„Dobrý den, jsem kriminální komisař Joona Linna. To já jsem vám volal.“

Nâlen zahuhlá své jméno a potřese si s Claudií rukou. Vzápětí se k ní obrátí zády a předstírá, že hledá nějaké materiály. Působí nevrle a nepřístupně, Joona však ví, že tím zakrývá své pohnutí.

„Snažila jsem se děvčatům dovolat, ale nepodařilo se mi to,“ šeptá Claudia. „Měly…“

„Tak půjdeme?“ přeruší ji Nâlen, jako by její slova přeslechl.

Mlčky procházejí známou chodbou. Joona Linna má stažené hrdlo a při každém kroku mu připadá, jako by ve vzduchu bylo méně kyslíku. Claudia Fernandezová se snaží oddálit nevyhnutelný okamžik, co nejpomaleji se vleče několik metrů za Nâlenem. Hubený patolog kráčí rychle před nimi. Joona Linna se otočí ke Claudii a pokusí se o úsměv, nedokáže jí však pohlédnout do očí. Je v nich panika, zoufalé prosby, modlitby, snaha vyjednávat s Bohem.

Vejdou do chladné místnosti, v níž se uchovávají těla zesnulých.

Nâlen si cosi zlobně zamumlá, skloní se, otevře box z nerezové oceli a vytáhne jej.

Objeví se mladá žena, tělo má zakryté bílou látkou. Vyhaslé pootevřené oči, propadlé tváře.

Černé vlasy lemují krásnou hlavu jako věnec.

Na stehně spočívá bledá ruka.

Claudia Fernandezová prudce dýchá. Opatrně se dotkne dívčiny ruky a zakvílí. Zvuk vychází z hloubi jejího nitra, jako by jí v té chvíli puklo srdce.

Claudia se třese po celém těle, klesne na kolena a tiskne si dceřinu bezvládnou dlaň k ústům.

„Ne, ne,“ pláče. „Bože, dobrý Bože, Viola ne. Violka ne…“

Joona stojí několik kroků za Claudií. Záda se jí otřásají vzlyky. Zoufalý pláč zesílí a poté se pomalu ztiší.

Claudia si setře z tváří slzy, trhavě dýchá a nakonec vstane.

„Můžete potvrdit, že je to ona?“ zeptá se úsečně Nâlen. „Je to Viola Fernandezová…?“

Patolog se zajíkne a rozmrzele si odkašle.

Claudia vrtí hlavou a špičkami prstů něžně hladí dceru po tváři.

„Violko, Violinko…“

Stáhne třesoucí se ruku zpět a Joona pomalu pronese: „Upřímnou soustrast, je mi to opravdu strašně moc líto.“

Claudia se zapotácí, opře se o zeď, odvrátí tvář a šeptá si: „V pátek jdeme do cirkusu, má to být pro Violku překvapení…“

Všichni se zahledí na mrtvou dívku, na její bezkrevné rty, na žíly na krku.

„Zapomněla jsem vaše jméno,“ řekne zmateně Claudia a pohlédne na komisaře.

„Joona Linna,“ odpoví.

„Joona Linna,“ zopakuje žena přiškrceným hlasem. „Budu vám vyprávět o Violce, o mojí holčičce, o mojí zlaté veselé děvečce…“

Claudia pohlédne na dceřin bílý obličej a podlomí se jí nohy. Nâlen jí přistrčí židli, žena však zavrtí hlavou.

„Promiňte,“ řekne Claudia. „Víte… má starší dcera Penelope zažila v Salvadoru tolik hrůz… když si vzpomenu, co se mnou dělali ve vězení, jak se o mě Penelope bála, jak plakala a celé hodiny mě volala… ale já jí nemohla odpovědět a ochránit před…“

Claudia pohlédne Joonovi do očí, komisař k ní přistoupí a něžně ji vezme kolem ramen. Ženina hlava spočine na jeho hrudi, lapá po dechu, ucouvne, snaží se nedívat na mrtvou dceru, rukou tápe po opěradle židle a pak se posadí.

„Byla jsem pyšná na to… že se Violka narodila ve Švédsku. Měla hezký pokojíček, lustr s růžovým stínítkem, spoustu hraček a panenek, chodila do školy, dívala se na Pippi Punčochatou… Nevím, jestli to dokážete pochopit, ale byla jsem hrdá, že nikdy nebude mít hlad ani strach. Jako my… jako já a Penelope, když jsme se v noci budily a čekaly, až někdo vejde dovnitř a začne nás týrat.“

Claudia zmlkne a po chvíli zašeptá: „Violka měla šťastné dětství a…“

Pak se předkloní, skryje obličej v dlaních a rozvzlyká se. Joona jí položí ruku na záda.

„Tak já už půjdu,“ řekne Claudia.

„Nemusíte pospíchat.“

Žena se zklidní, ale vzápětí se jí tvář znovu zkřiví pláčem.

„Mluvili jste s Penelope?“ zeptá se.

„Nepodařilo se nám jí dovolat,“ řekne tiše Joona.

„Povězte jí, že se mi musí ozvat, protože…“ Claudia se zajíkne, zbledne a vzhlédne.

„Jen mě napadlo, že mi to nebere schválně, protože jsem jí… protože… řekla jsem jí něco moc ošklivého, ale já to tak nemyslela, nemyslela jsem to doopravdy…“

„Po Penelope a Björnu Almskogovi pátrá policejní vrtulník, ale…“

„Prosím, řekněte mi, že je naživu,“ šeptá Claudia Joonovi. „Prosím, Joono.“

Joona se zaťatými čelistmi hladí Claudii po zádech a říká: „Udělám všechno pro to, aby…“

„Ona žije,“ přeruší ho Claudia. „Musí žít.“

„Já ji najdu,“ prohlásí Joona. „Vím, že ji najdu.“

„Řekněte, že Penelope žije.“

Joona zaváhá, pohlédne do Claudiiných temných očí, hlavou mu bleskově prolétne několik myšlenek, které se na okamžik podivně pospojují, a najednou pronese spíše sám pro sebe:

„Žije.“

„Ano,“ zašeptá Claudia.

Joona sklopí hlavu; prchavé myšlenky, které se před chviličkou mihly jeho vědomím a díky nimž řekl Claudii Fernandezové, že její starší dcera žije, se rozplynuly.

16

OMYL

Joona pomůže Claudii Fernandezové nastoupit do čekajícího taxíku a zůstane na obratišti, dokud vůz neodjede. Pak hledá po kapsách mobil. Musel ho někde zapomenout. Spěchá zpět na patologii, vejde do Nâlenovy pracovny, vezme kolegův telefon, posadí se na psací stůl, vyťuká Erixonovo číslo a naslouchá vyzváněcím signálům.

„Copak mě nemůžeš nechat jednou vyspat?“ zamručí Erixon. „Dnes je neděle.“

„Přiznej se, že jsi na té lodi?“

„Jo, jsem,“ přizná Erixon.

„Takže tam žádná výbušnina nebyla,“ řekne Joona.

„V běžném slova smyslu sice ne, ale měl jsi pravdu. Mohlo to bouchnout prakticky kdykoli.“

„Jak to myslíš?“

„Na jednom místě je poškozená izolace přívodních kabelů, vypadá to na skřípnutí… dráty se vzájemně nedotýkají, protože pak by zafungovaly pojistky, ale jsou mokrý… a při spuštění motoru by hodně rychle došlo k přepětí a ke zkratu… s elektrickým obloukem.“

„A co by se stalo pak?“

„Teplota při zkratu může dosáhnout až tří tisíc stupňů, takže by určitě začal hořet starej sedák od židle, co ho nějakej chytrák nacpal do elektroinstalace,“ pokračuje Erixon. „Oheň by se pak rozšířil k hadičce palivového čerpadla a…“

„Mělo by to rychlý průběh?“

„No… zkrat by nastal tak za deset minut, možná o trošku později… ale pak by to šlo ráz na ráz – oheň, výbuch – loď by se okamžitě naplnila vodou a šla by ke dnu.“

„Takže pokud by někdo spustil motor, došlo by brzy k požáru a k explozi?“

„Jo, ale to neznamená, že to někdo udělal schválně,“ prohlásí Erixon.

„Tím chceš říct, že to poškození kabelů je náhoda? A stejnou náhodou se tam jen tak mimochodem objevil sedák?“

„Samozřejmě,“ řekne škádlivě Erixon.

„Ale ty tomu nevěříš, viď?“ zeptá se Joona.

„Ne.“

Joona si vybaví loď nalezenou v Panenském průlivu, odkašle si a zamyšleně prohodí:

„Pokud to ale udělal vrah…“

„…tak to není žádnej obyčejnej zabiják,“ doplní Erixon.

Joona si kolegova slova v duchu zopakuje a je mu jasné, že má co do činění s velice neobvyklým typem pachatele. Klasický vrah jedná v afektu i v případě, kdy svůj skutek plánuje. Vždycky jsou ve hře silné city a vášně a každá vražda obsahuje alespoň zrnko hysterického počínání; plány obvykle přijdou na řadu až po činu, kdy se snaží zakrýt stopy a sehnat si alibi. Tentokrát však vrah od samého začátku jednal zcela plánovitě a strategicky.

A přesto se stala chyba.

Joona chvíli zírá před sebe, pak naškrábe na vrchní list Nâlenova zápisníku jméno Viola Fernandezová. Zakroužkuje ho a pod ně připíše Penelope Fernandezová a Björn Almskog. Ženy jsou sestry. Penelope má vážnou známost s Björnem. Björn je majitel lodi. Viola jim zavolala na poslední chvíli, aby ji vzali s sebou.

Ke zjištění motivu vraždy vede dlouhá cesta. Joona se ještě před chvílí domníval, že Penelope žije. Nebyla to pouhá naděje či pokus o útěchu. Byla to předtucha, ale nic víc. Hlavou mu prolétla jakási myšlenka, ale zmizela dřív, než ji stačil zachytit.

Pokud by postupoval podle metodiky komise pro vyšetřování vražd, podezření by ihned padlo na Violina přítele a možná i na Penelope a Björna, kteří se nacházeli na lodi. Vražda mohla souviset s alkoholem a drogami. Třeba došlo k hádce, k obyčejné žárlivé scéně. Brzy se v televizních zprávách objeví Leif G. W. Persson a začne vykládat, že pachatelem byl někdo z okruhu Violiných známých, zřejmě její současný nebo bývalý milenec.

Joona dumá o vrahově úmyslu vyhodit do vzduchu palivovou nádrž a snaží se v jeho počínání nalézt nějakou logiku. Violu utopil v kádi na zadní palubě a pak ji odnesl dolů do postele.

Komisař si uvědomí, že uvažuje příliš horečně a překotně; musí ten proud trošku zbrzdit, zhodnotit známá fakta a vytyčit důležité otázky, na něž zatím nezná odpověď.

Udělá další kroužek kolem Violina jména a začne nanovo.

Ví, že vrah utopil Violu Fernandezovou v kádi a posadil ji na postel v podpalubí. Penelope Fernandezovou a Björna Almskoga zatím nenašli.

Ale to není všechno, řekne si komisař a otočí list.

Teď přejdu k detailům.

Pak napíše na papír slovo bezvětří.

Venku panovalo bezvětří a loď našli na moři nedaleko ostrova Kastskäru.

Měla značně poškozenou příď, zřejmě od silného nárazu. Kriminální technici bezpochyby zajistili všechny stopy a udělali odlitky pro porovnání.

Joona prudce mrští Nâlenovým blokem o zeď a zavře oči.

„Perkele,“ zakleje tiše finsky.

Cosi mu opět proklouzlo mezi prsty, už to skoro měl, ví, že rozhodující postřeh byl na dosah. Jakési nejasné tušení, které se téměř zhmotnilo, ale pak se rozplynulo.

Violo, pomyslí si Joona. Zemřela jsi na palubě. Kdo tě po smrti přenesl na postel? Kdo to udělal? Byl to vrah, nebo někdo jiný?

Kdyby někdo našel dívku na zádi, zřejmě by se ji pokusil oživit, zavolal by tísňovou linku, takový je obvyklý postup. Ale když si uvědomil, že je pozdě, že už neobživne, nechtěl ji nechat jen tak ležet na podlaze, odnesl ji dovnitř a zakryl dekou. Mrtvé tělo je však těžké a bezvládné, i dva lidé by s ním měli co dělat. Ale odnést ji do salonu by zas tak obtížné nebylo. Vždyť je to sotva pět metrů, stačilo by projít skleněnými dveřmi a sestoupit po jediném schodě.

To by člověk lehce zvládl, a navíc by to bylo zcela logické a pochopitelné.

Ale dotyčný mrtvolu táhl po strmých schůdcích do podpalubí, vlekl ji úzkou chodbou a pak ji posadil na postel v její kajutě.

To by mělo smysl jedině v případě, že by její tělo mělo být nalezeno v potopené lodi.

Přesně tak, zamumlá si komisař a vstane.

Vyhlédne oknem ven. Po bílém plechu leze modravý chroust. Mezi stromy zmizí žena na kole. Najednou se ztracený střípek mozaiky opět vynoří.

Joona se posadí a bubnuje prsty do stolu.

Na lodi přece nenašli mrtvou Penelope, ale Violu. Ale Viola neležela ve své posteli ani ve svém pokoji, nýbrž na přídi v posteli své sestry.

Vrah se dopustil stejného omylu jako já, pomyslí si Joona a po zádech mu přeběhne mráz.

Vrah si myslel, že zabil Penelope.

Proto položil mrtvolu do kajuty pod přídí.

To je jediné vysvětlení.

A to také znamená, že Penelope Fernandezová a Björn Almskog s Violinou smrtí nemají nic společného, protože ti by ji dali do správné postele.

Vtom prásknou dveře. Joona sebou trhne. Je to Nâlen. Patolog couvá do místnosti, v náručí drží rozměrnou obdélníkovou krabici. Na přední straně je obrázek plamenů a text Guitar Hero.

„Chystáme se s Frippem…“

„Pst,“ přeruší ho Joona.

„Copak se stalo?“ zeptá se Nâlen.

„Ale nic, jen potřebuju přemýšlet,“ odsekne komisař.

Joona vstane a beze slova zmizí. Projde vestibulem, nevnímá recepční, která mu s lesklýma očima cosi povídá. Vykročí do ranního slunce a zastaví se až na trávníku u parkoviště.

Violu zabil někdo čtvrtý, kdo ani jednu z žen neznal. Zabil ji v domnění, že je to Penelope. Což znamená, že Penelope byla v době Violiny smrti živá, jinak by vrah takovouto chybu neudělal.

Třeba je opravdu naživu, říká si Joona. Ale stejně tak nelze vyloučit, že kdesi v šérách, na nějakém ostrově nebo hluboko pod vodou, leží její mrtvola. Ale je tu velká naděje, že ti dva žijí, a pokud tomu tak je, brzy je najdeme.

Joona dlouhými kroky zamíří k vozu, neví však, kam by měl jet. Na střeše leží jeho mobil. Položil ho tam, když zamykal vůz. Vezme rozpálený přístroj a zavolá Anje Larssonové. Anja telefon nebere. Joona otevře dvířka, posadí se, zapne si bezpečnostní pás a snaží se najít ve svých závěrech nějakou chybu.

Venku je dusno, pronikavá vůně rozkvetlých šeříkových keřů mu vyžene z nosu zatuchlý mrtvolný pach.

V ruce mu zazvoní telefon, Joona pohlédne na displej a přiloží přístroj k uchu.

„Zrovna jsem mluvila s tvým lékařem,“ vyhrkne Anja.

„A proč, proboha?“ zeptá se překvapeně Joona.

„Říkal, že jsi nepřišel na prohlídku,“ pokračuje ublíženě kolegyně.

„Já vážně neměl čas.“

„Ale prášky bereš, že jo?“

„Je to hnus,“ zažertuje Joona.

„Počkej, teď vážně… volal, protože má o tebe starost,“ řekne Anja.

„Já se mu ozvu, neboj.“

„Až vyřešíš tenhle případ, co?“

„Máš papír a tužku?“ zeptá se Joona.

„Moc se ptáš.“

„Ta žena, co ji našli na lodi, není Penelope Fernandezová.“

„Jo, je to Viola,“ přitaká kolegyně. „Petter mě už informoval.“

„Fajn.“

„Takže jsi neměl pravdu, Joono.“

„Jo, já vím…“

„Zopakuj to!“ rozesměje se Anja.

„Nikdy nemám pravdu,“ řekne tiše Joona.

Na chvíli zavládne ticho.

„Nedotklo se tě, že si tě takhle dobírám?“ zeptá se opatrně Anja.

„Už jsi něco zjistila o té lodi a o Viole Fernandezové?“

„Viola a Penelope jsou sestry,“ spustí Anja. „Penelope má vážnou známost s Björnem Almskogem, chodí spolu už čtyři roky.“

„Jo, zhruba to jsem si myslel.“

„Aha. Tak mám pokračovat, nebo je to zbytečný?“

Joona neodpoví a opře si hlavu o okno. Sklo je poprášené pylem z květů nějakého keře.

„Viola s nimi původně jet neměla,“ pokračuje Anja. „Ráno se pohádala s přítelem, s nějakým Sergejem Jaruščenkem, a pak s brekem zavolala mámě. Právě ta jí navrhla, aby se zeptala Penelope, jestli by ji nevzali s sebou.“

„Co víš o Penelope?“

„Zatím jsem se soustředila na oběť, na Violu Fernandezovou, protože…“

„Ale vrah si myslel, že zabil Penelope.“

„Počkej, Joono, co to říkáš?“

„Chtěl vraždu zamaskovat a nastrojil to tak, aby to vypadalo jako utonutí nešťastnou náhodou, ale udělal chybu a položil Violu do sestřiny postele.“

„Protože Violu považoval za Penelope.“

„Potřebuju zjistit všechno o Penelope Fernandezové a o jejím…“

„Penelope je jeden z mých ženských idolů,“ přeruší ho Anja. „Je to známá mírová aktivistka a bydlí na ulici Svatého Pavla číslo tři.“

„Už jsme na intranetu vyhlásili pátrání po Penelope a Björnu Almskogovi,“ sdělí jí Joona. „Pobřežní hlídka prohledává se dvěma vrtulníky okolí Dalarö, ale měli by se spojit s námořní policií.“

„Postarám se o to,“ navrhne Anja.

„Někdo by taky měl vyslechnout Violina kluka a pak Billa Perssona, toho rybáře, co našel jejich loď. Musíme dát dohromady výsledky technické expertizy z lodi a popohnat státní kriminalistickou laboratoř.“

„Mám tam zavolat?“

„Proberu to s Erixonem, ten je zná, stejně se s ním dnes uvidím, protože se potřebuju mrknout do Penelopina bytu.“

„Mluvíš, jako bys vedl předběžné vyšetřování. Je to tak?“

17

VELICE NEBEZPEČNÝ MUŽ

Letní obloha je stále modrá, je však dusno, jako by se schylovalo k bouřce.

Joona Linna s Erixonem zaparkují před starým obchodem s rybářskými potřebami. Jako vždy ho zdobí fotografie rybáře, který ulovil největšího lososa.

Joonovi zazvoní telefon. Když zjistí, že je to Claudia Fernandezová, popojde ke zdi, postaví se do proužku stínu těsně u fasády a představí se.

„Říkal jste, že vám můžu zavolat,“ řekne tiše Claudia.

„Samozřejmě.“

„Je mi jasné, že tohle říkáte všem, ale napadlo mě… jde o mou dceru Penelope. Víte… musím vědět, jestli jste něco neobjevili, i kdyby…“

Claudii se zlomí hlas.

„Haló? Paní Fernandezová?“

„Ano, promiňte,“ zašeptá žena.

„Jsem policejní komisař… a snažím se zjistit, jestli nedošlo ke spáchání trestného činu. Po Penelope pátrá pobřežní hlídka,“ vysvětluje Joona.

„A kdy ji najdou?“

„Obvykle napřed prohledají celé okolí vrtulníkem… a zároveň po ní pátrají v terénu, ale to trvá trošku déle…“

Claudia se snaží potlačit pláč.

„Já nevím, co si počít, já… řekněte mi, jestli nemůžu něco udělat, jestli nemám obvolávat její přátele…“

„Nejlepší bude, když zůstanete doma,“ řekne Joona. „Penelope se s vámi třeba snaží spojit a…“

„Kdepak, ta mi nezavolá,“ přeruší ho Claudia.

„Ale proč by vám neměla…?“

„Byla jsem na Penny zlá, rozčílila jsem se na ni, sama nevím proč, víte… já ji nechci ztratit, nemůžu přijít ještě o Penelope, já…“

Claudia se rozpláče, snaží se ovládnout, rychle se omluví a přeruší hovor.

Naproti obchodu s rybářskými potřebami stojí dům číslo 3, v němž bydlí Penelope Fernandezová. Joona zamíří k Erixonovi, který čeká před výlohou s japonskými znaky a komiksy. Na policích se tísní stovky kočiček Hello Kitty s velikým nevinným obličejíkem. Obchod nápadně kontrastuje s omšelou, špinavě hnědou fasádou.

„Tělíčko jako nic a hlava jak dýně,“ prohodí Erixon a ukáže na hračku.

„Vypadají docela roztomile,“ zamumlá komisař.

„Já jsem opačnej případ – tělo mám jako sud a k tomu prťavou hlavičku,“ zažertuje Erixon.

Joona se usměje a otevře mu široké dveře. Stoupají po schodech, čtou jmenovky na dveřích, naslouchají tikavým zvukům ve stropních lampách a v odpadkové šachtě. Na chodbě je cítit rozpálený prach a mazlavé mýdlo. Erixon se opře, oprýskané zábradlí zaskřípe pod jeho vahou, a s funěním se plouží za Joonou. Společně dojdou do třetího patra a pohlédnou na sebe. Erixonovi se třese obličej námahou, otře si pot z čela a omluvně zašeptá:

„Promiň, lezu jak šnek.“

„Dnes je pěkně dusno,“ řekne Joona.

U zvonku je několik samolepek, protijaderný znak, logo Fairtrade a symbol míru. Joona krátce pohlédne na Erixona, šedé oči se mu zúží, přiloží ucho ke dveřím a naslouchá.

„Tak co?“ zeptá se Erixon.

Joona zazvoní, chvíli vyčkává, pak vytáhne z vnitřní kapsy malé pouzdro.

„Možná se mi to jen zdálo,“ prohlásí a opatrně odemkne jednoduchý zámek.

Otevře dveře, pak změní názor a opět je zavře. Posunkem naznačí Erixonovi, aby zůstal na místě, aniž ví proč. Zvenčí je slyšet melodii auta rozvážejícího zmrzlinu. Erixon znervózní a hladí si bradu. Joona sebou trhne, pak se svým obvyklým klidem vejde do bytu. Na koberci v hale leží denní tisk, reklamy a leták levicové strany. Vzduch je nehybný a zatuchlý. Šatna je oddělená sametovým závěsem. V potrubí to zašumí. Kdosi klepne na zeď.

Joona podvědomě sáhne po služební zbrani. Lehce se jí dotýká pod sakem, ale nechá ji v pouzdře. Pohlédne na krvavě rudý závěs a pak ke kuchyňskému koutu. Se zatajeným dechem se snaží nahlédnout skrze skleněnou výplň dveří do obývacího pokoje.

Udělá ještě krok, ačkoli má sto chutí odejít, intuitivně ví, že by měl přivolat posily. Za sklem se mihne temný stín. Zřejmě je to zavěšená zvonkohra s malými mosaznými závěsy, nevydává však žádný zvuk. Prachová zrnka ve vzduchu změní směr.

V bytě Penelope Fernandezové někdo je.

Joonovi se rozbuší srdce. V místnosti se kdosi pohybuje. Cítí jeho přítomnost. Očima sklouzne ke kuchyňským dveřím. Události naberou rychlý spád. Prkenná podlaha zavrže. Ozve se rytmický zvuk připomínající rychlá kliknutí na počítači. Dveře do kuchyně se pootevřou. Joona zaregistruje pohyb ve škvíře mezi panty. Přitiskne se ke zdi jako v železničním tunelu. Kdosi se plíží dlouhou zšeřelou halou. Vidí jen záda, rameno, paži. Postava se rychle přibližuje. Joona stačí zaregistrovat pouze nůž; zaleskne se ve vzduchu jako bělavý hadí jazyk. Zbraň se vymrští rychlostí projektilu. Neznámý zaútočil z tak neobvyklého úhlu, že Joona nestačí ránu odrazit. Nabroušené ostří projede látkou a narazí na pouzdro s pistolí. Joona se po útočníkovi ožene rukou, rána však padne do prázdna. Nůž podruhé zasviští vzduchem a Joona se vrhne na zem. Tentokrát útok přišel přímo seshora. Joona uhne hlavou a narazí do dveří koupelny. Nůž se zabodne do dřeva, na zem upadne velká tříska. Komisař uklouzne, otočí se, prudce vykopne a cosi zasáhne, zřejmě protivníkův kotník. Odkulí se o kousek dál, vytáhne pistoli a odjistí ji. Vchodové dveře jsou otevřené, na schodech zazní rychlé kroky. Joona vyskočí, vyrazí za mužem, zastaví se však, když se za ním ozve bručivý zvuk. Téměř okamžitě pochopí, co to je, a vřítí se do kuchyně. Spatří zapnutou mikrovlnnou troubu. Slyší praskání, za černým okénkem to jiskří. Všechny čtyři hořáky jsou naplno puštěné a v místnosti syčí plyn. S pocitem, že se čas neuvěřitelně vleče, přiskočí k mikrovlnné troubě. Kulatý timer rychle odtikává. Praskání je stále hlasitější. Na skleněném talíři rotuje sprej proti hmyzu. Joona vytrhne šňůru ze zásuvky. Praskání ustane. Ticho narušuje pouze monotónní syčení plynu. Joonovi se zvedne žaludek. Vypne plyn, otevře kuchyňské okno a pohlédne na sprej v troubě. Plechový obal je nafouklý a při sebemenším dotyku by mohl explodovat.

Joona opustí kuchyň a rychle projde bytem. Místnosti jsou prázdné a nedotčené. Přede dveřmi leží Erixon s cigaretou v ústech.

„Nezapaluj si!“ zvolá Joona.

Erixon se uchechtne a ochable kývne rukou.

„Je čokoládová,“ zašeptá a odkašle si. Pod ním je kaluž krve.

„Tobě teče krev!“

„To nic,“ zachroptí technik. „Nevím, jak to ten chlápek udělal, ale ufiknul mi kus paty.“

Joona přivolá pohotovost a posadí se vedle kolegy. Erixon je bílý jak křída, ruce má zpocené, zjevně mu není dobře.

„Říznul mě a ani se přitom nezastavil, bylo to… jako by na mě zaútočil nějakej mrštnej pavouk.“

Erixon zmlkne a Joona si vzpomene na bleskurychlé pohyby za dveřmi, na rychlost a cílevědomost, s jakou se pohybovala čepel nože. S něčím podobným se nikdy nesetkal.

„Je v bytě?“ zasupí Erixon.

„Ne.“

Technik se ulehčeně zasměje, poté však zvážní.

„Ale chtěl ten bejvák vyhodit do vzduchu, že jo?“ zeptá se.

„Pravděpodobně chtěl zničit stopy nebo nějaké pojítko,“ odpoví Joona.

Erixon se pokouší oloupat obal z cigarety, neudrží ji však. Na chvíli zavře oči. Tváře má úplně bledé.

„Do obličeje jsi mu asi neviděl, co?“ podotkne Joona.

„Ne,“ přitaká unaveně Erixon.

„Ale něco jsme vidět museli, člověk si vždycky něčeho všimne…“

18

POŽÁR

Záchranáři znovu chlácholí Erixona, že ho určitě unesou.

„Klidně můžu jít po svejch,“ brání se technik a zavře oči.

Na každém schodě se mu zatřese podbradek.

Joona se vrátí do bytu Penelope Fernandezové. Otevře všechna okna dokořán, vyvětrá plyn a posadí se na pohodlnou meruňkově zbarvenou pohovku.

Pokud by v bytě došlo k explozi, s největší pravděpodobností by byla přičtena na vrub náhodnému výbuchu plynu.

Člověk nikdy nezapomene sebemenší útržek toho, co viděl, musí jen zasutou vzpomínku vydolovat z hlubin paměti, vytáhnout ji na hladinu jako vrak lodi.

Ale co jsem to vlastně viděl?

Neviděl jsem nic, jen rychlé pohyby a světlou čepel nože.

Ano, to je ono, uvědomí si náhle Joona. Neviděl jsem totiž nic.

Právě nedostatek jakýchkoli konkrétních vjemů zesiluje pocit, že se nejedná o tuctového pachatele.

Má co do činění s nájemným vrahem, profesionálním zabijákem a řešitelem problémů, takzvaným grobem.

Napadlo ho to již dříve, ale po střetu s neznámým je o tom skálopevně přesvědčen.

Je si jist, že Violin vrah je tatáž osoba, s níž se setkal v hale. Měl v úmyslu zabít Penelope, potopit člun a nastrojit to celé tak, aby to vypadalo jako nehoda. Podle stejného vzorce postupoval i tady, dokud ho nevyrušil komisař. Chce zůstat neviditelný, provést svůj úkol a zároveň skrýt své počínání před policií.

Joona se rozhlíží po bytě a snaží se své dojmy poskládat do nějakého celku.

O patro výš si hrají děti s kuličkami. Pokud by se Joonovi nepodařilo včas vytrhnout šňůru ze zásuvky, ocitly by se v ohnivém pekle.

Nikdy předtím nezažil takto cílevědomý a nebezpečný útok. Přísahal by, že muž, který se objevil v bytě pohřešované mírové aktivistky Penelope Fernandezové, nebyl žádný fanatický příslušník extrémní pravice. Skupiny tohoto typu se dopouštějí promyšlených násilných skutků, v tomto případě se však jednalo o profesionála značně převyšujícího úroveň domácích extremistů.

Cos tady dělal? ptá se v duchu Joona. Co má nájemný vrah společného s Penelope Fernandezovou, do čeho se zapletla, co se za tím skrývá?

Myslí na mužovy nepředvídatelné pohyby, na techniku zacházení s nožem znemožňující jakýkoli běžný obranný postup včetně nacvičených policejních a vojenských chvatů.

Zatrne mu, když si představí, že kdyby neměl pod pravačkou pouzdro s pistolí, první rána by ho zasáhla přímo do jater, a pokud by zavčas neuhnul hlavou, druhá by skončila v zátylku.

Joona vstane z pohovky a zamíří do ložnice. Hledí na pečlivě ustlané lůžko, na křížek visící v záhlaví postele.

Vrah se domníval, že zabil Penelope, a chtěl to nastražit tak, aby to vypadalo jako nehoda…

Ale loď se nakonec nepotopila.

Buď vraha někdo vyrušil, nebo z místa činu odešel s tím, že se později vrátí a svůj úkol dokončí. Určitě ho zaskočilo, když námořní policie našla plovoucí člun s utopenou dívkou na palubě. Něco se cestou zhatilo nebo zničehonic změnil plány, možná dostal nový rozkaz, ale den a půl po Violině vraždě se objevil doma u Penelope.

K návštěvě jejího bytu jsi musel mít hodně pádný důvod. Kvůli čemu jsi takhle riskoval? Bylo tam něco, co by tebe nebo tvého chlebodárce spojovalo s Penelope?

Potřeboval setřít otisky prstů, zničit harddisk, vymazat zprávu ze záznamníku nebo odsud něco odnést, přemýšlí Joona.

Každopádně to měl v úmyslu, ale můj příchod ho vyrušil.

Chtěl zahladit stopy požárem?

To nelze vyloučit.

Joonu napadne, že právě teď by tu potřeboval Erixona. Bez kriminálního technika nemůže provést ohledání místa činu, nemá na to ani potřebné vybavení. Pokud by byt propátral na vlastní pěst, mohl by zničit stopy, kontaminovat případnou DNA, přehlédnout neviditelné souvislosti.

Popojde k oknu a hledí na ulici, na prázdné stolky před kavárnou.

Musí zajet na stanici, promluvit se svým šéfem Carlosem Eliassonem a trvat na tom, aby mu svěřil předběžné vyšetřování. To je jediný způsob, jak získat jiného kriminálního technika, dokud bude Erixon na neschopence.

Právě v okamžiku, kdy se rozhodne, že bude postupovat řádně a podle pravidel, že se domluví s Carlosem a Jensem Svanehjälmem na sestavení malé vyšetřovací skupiny, mu zazvoní telefon.

„Ahoj, Anjo,“ pozdraví kolegyni.

„Chtěla bych s tebou jít do sauny.“

„Cože, do sauny?“

„Přesně tak, co je na společném saunování špatného? Mohl bys mi ukázat, jak to v pravé finské sauně opravdu chodí.“

„Víš, Anjo,“ spustí opatrně Joona, „já jsem většinu života prožil tady ve Stockholmu.“

Komisař vyjde do haly a pokračuje ke vchodovým dveřím.

„Jo, já vím,“ pokračuje Anja. „Není to otrava? Proč nemůžeš být třeba ze Salvadoru? Četl jsi články Penelope Fernandezové? Měls ji vidět – před pár dny se v televizi pořádně obula do švédského vývozu zbraní.“

Joona odchází z Penelopina bytu a v telefonu slyší Anjin dech. Na schodech vidí krvavé stopy a zamrazí ho, když si vzpomene na stále bledšího kolegu sedícího na schodišti s rozříznutou nohou.

Ano, vrah byl přesvědčen o tom, že zabil Penelope Fernandezovou. Tuhle část úkolu splnil. Druhá část spočívala v tom, že se z nějakého důvodu potřeboval dostat k ní do bytu. Pokud je Penelope ještě naživu, musí ji co nejrychleji najít, protože vrah si záhy uvědomí svůj omyl a pustí se za ní.

„Björn a Penelope spolu nebydlí,“ říká Anja.

„To jsem pochopil,“ opáčí Joona.

„Ale lidi se můžou milovat i tak – stejně jako my dva.“

„Jo.“

Joona vyjde do prudkého slunečního svitu. Vzduch je těžký, venku je ještě větší dusno než předtím.

„Můžeš mi nadiktovat Björnovu adresu?“

Anjiny prsty se rozběhnou po klávesnici.

„Almskog, Pontonová číslo 47, druhé patro…“

„Zajedu tam, ještě než…“

„Počkej,“ vpadne mu do řeči Anja. „Poslechni si něco, prověřila jsem tu adresu… V tom domě v pátek hořelo.“

„A Björnův byt?“

„Požár zničil celé patro,“ odpoví Anja.

19

ZVLNĚNÁ KRAJINA Z POPELA

Kriminální komisař Joona Linna vyjde po schodech nahoru, chvíli postojí a hledí na spoušť, kterou napáchal požár. Podlaha, stěny i strop jsou zničené. Vzduch je pročpělý pachem spáleniny. Z vnitřních dělicích příček nezbylo téměř nic. Ze stropu visí černé krápníky. Kopečky popela připomínají zvlněnou krajinu, z níž trčí zuhelnatělé zbytky zásuvek. Dírami v podlaze je vidět do bytů o patro níže. Už není možné určit, kde se nacházel byt Björna Almskoga.

Namísto prasklých skel je přes okna napnutá neprůhledná šedá plachta.

Nikdo z obyvatel domu na Pontonové ulici nebyl zraněn; většina nájemníků byla v době požáru naštěstí v práci.

Hasiči přijeli pět minut po jedenácté hodině. Požární stanice na Kungsholmenu leží kousíček od domu, oheň se však šířil tak rychle, že před jejich příchodem vyhořely čtyři byty.

Joona přemýšlí o rozhovoru s hasičským vyšetřovatelem Hassanem Sükürem. Na základě Hassanova odborného vyjádření a podrobné expertizy státní kriminalistické laboratoře začalo hořet v bytě Björnovy osmdesátileté sousedky Lisbet Wirénové. Stařenka si jen odskočila do nedalekého obchodu vyzvednout výhru a nedokázala se rozpomenout, zda před odchodem vypnula žehličku. Podle všech indicií začalo hořet v jejím obývacím pokoji, kde se našly zbytky žehličky a žehlicího prkna, a odtud požár postupoval dále.

Joona se rozhlíží po zčernalých bytech. Ze zařízení se zachovaly pouze jednotlivé kovové součásti; zbytky ledniček, kovový rám postele, začazená vana.

Komisař opět sejde dolů. Stěny i strop na chodbě jsou špinavé a zakouřené. Zastaví se u policejní páskové zábrany, otočí se a znovu sklouzne očima k černému spáleništi.

Podleze pásku a na podlaze spatří speciální sáčky k zajištění vzorků těkavých látek. Zeleným mramorovým vchodem vyjde na ulici a zamíří k policejnímu prezidiu. Cestou opět zavolá Hassanu Sükürovi. Hassan okamžitě vezme telefon a ztlumí rádio.

„Našel jsi tam nějaké hořlaviny?“ zeptá se Joona. „Všiml jsem si těch sáčků na schodišti a napadlo mě…“

„No, víš, pokud někde rozliješ hořlavinu, tak shoří jako první…“

„Já vím, ale…“

„Hm… obvykle nějaké stopy objevím,“ pokračuje Hassan. „Hořlavina občas zateče do škvír mezi prkny nebo do mezipodlaží…“

„Ale tady asi ne, co?“ zeptá se Joona a kráčí po Řemeslnické ulici.

„Ne.“

„Ale pokud člověk ví, kam obvykle zateče, může tomu nějak předejít, nemám pravdu?“

„Samozřejmě… Kdybych byl pyroman, tak bych takovouhle chybu určitě neudělal,“ zachechtá se Hassan.

„Takže jsi přesvědčený o tom, že v tomhle případě způsobila požár zapnutá žehlička?“

„Ano, byla to nešťastná náhoda.“

„Znamená to, že už jsi s vyšetřováním skončil?“ zeptá se Joona.

20

DŮM

Penelope se opět zmocní hrůza; jako by lstivě číhala v jejím nitru, tiše vyčkávala na sebemenší náznak slabosti a pak znovu zaútočila. Dívka si otře slzy a pokouší se vstát. Z podpaždí a mezi prsy jí stéká studený pot. Celé tělo ji bolí a chvěje se únavou. Špinavé dlaně má zkrvavené.

„Nemůžeme tu zůstat,“ zašeptá a táhne Björna pryč.

V lese je ještě tma, ale pomalu se rozednívá. Oba zamíří ke břehu, drží se však co nejdále od domku a veselé společnosti.

Co nejdále od svého pronásledovatele.

Musí sehnat pomoc, potřebují se dostat k telefonu.

Les řídne, na jeho konci se zaleskne vodní hladina. Penelope s Björnem se dají do běhu. Asi půl kilometru před nimi se objeví další stavení. Zaslechnou vzdálený rachot vrtulníku.

Björna sužují závratě, opírá se o zem a kmeny stromů. Penelope se obává, zda bude schopen pokračovat.

Kdesi zapraská větévka.

Penelope se rozběhne lesem jako šílená.

Stromy jsou stále řidší, k domu jim zbývá pouhých sto metrů. Světlo vycházející z okna se odráží v červeném laku zaparkovaného forda.

Vtom se z lesa vyřítí zajíc a peláší po mechu a jehličí.

Vyděšeně pokračují ke štěrkové pěšince a sotva lapají po dechu.

Zastaví se, aby se rozhlédli kolem, a oba ucítí bolestivé píchání v kyčlích. Vyběhnou po schůdcích, otevřou dveře a vejdou do stavení.

„Haló, je tu někdo? Potřebujeme pomoc!“ zvolá Penelope.

Dům je ještě vyhřátý včerejším sluncem. Björn klopýtá, bosé nohy zanechávají na zemi krvavé otisky.

Penelope proběhne místnostmi, stavení je však prázdné. Majitelé šli určitě na večírek k sousedům a zůstali u nich přes noc, pomyslí si. Postaví se k oknu, skryje se za záclonu a vyhlédne ven. Chvíli vyčkává, ale v lese, na trávníku ani u branky nespatří žádný podezřelý pohyb. Možná pronásledovatel konečně ztratil stopu, třeba ještě čeká u altánku. Penelope se vrátí do haly. Na podlaze sedí Björn a prohlíží si šrámy na nohou.

„Musíš se poohlédnout po nějakých botách,“ říká Penelope.

Björn na ni otupěle mžourá, jako by nerozuměl.

„Ještě to neskončilo,“ pokračuje Penelope, „musíš si najít něco na nohy.“

Björn prohrabe skříň v chodbě, vytáhne z ní sandály, gumové galoše a staré tašky.

Penelope se vyhýbá všem oknům, hledá telefon, mrkne na stolek v hale, nahlédne do náprsní tašky pohozené na pohovce, do dózy na konferenčním stolku. Propátrá klíče, papíry a účtenky na kuchyňské lince.

Zvenčí se ozve podivný zvuk. Penelope strne a nastraží uši.

Třeba se jí to jen zdálo.

Okny zazáří první ranní paprsky.

Po čtyřech se vplazí do ložnice, vytahuje zásuvky prádelníku a mezi spodním prádlem najde zarámovanou rodinnou fotografii; muž, žena a dvě dívky v pubertálním věku. Ostatní přihrádky jsou prázdné. Otevře skříň, strhne z ramínek několik kusů oblečení a vybere si černou mikinu s kapucí, patřící zřejmě jedné z dcer, a úpletové tričko.

Z kuchyně se ozývá šplouchání. Rychle se tam rozběhne. Björn je skloněný nad dřezem a žíznivě chlemtá vodu. Na nohou má o několik čísel větší odřené sportovní boty.

Nutně potřebujeme najít někoho, kdo nám pomůže, přemýšlí Penelope. Tohle přece není možné, vždyť na ostrově musí být spousta lidí.

Popojde k Björnovi a podá mu tričko. Vtom někdo zaklepe na dveře. Björn se překvapeně usměje, natáhne si triko a zamumlá, že se na ně konečně usmálo štěstí. Penelope si shrne vlasy z obličeje a zamíří do haly. Téměř u dveří se zarazí – skrze matnou skleněnou výplň zahlédne jeho siluetu.

Je jako ochromená, ví, že nesmí natáhnout ruku po klice a otevřít. Poznává jeho držení těla, tvar hlavy a ramenou.

Má pocit, že se zadusí.

Pomalu couvá ke kuchyni, ze všech sil přemáhá touhu vzít nohy na ramena a bezhlavě utíkat pryč. Zírá na sklo, na rozmazaný obličej, na úzkou bradu. Je jí na omdlení, pozadu šlápne na rozházené tašky a boty, opře se rukou o zeď, prsty šátrá po tapetách, nechtěně posune zrcadlo.

Björn se postaví vedle ní, v ruce svírá ostrý nůž na maso s dlouhou čepelí. Tváře má bledé, ústa pootevřená, oči třeští na sklo.

Pronásledovatel zmáčkne kliku. Penelope vrazí do stolu, pak rychle vběhne do koupelny, roztočí vodovodní kohoutky a zvolá:

„Pojďte dál! Je otevřeno!“

Björn sebou trhne, v hlavě mu buší krev, před sebou drží nůž. Je připraven se bránit, zaútočit, ale pronásledovatel kliku pomalu pustí. Silueta se ztratí. O několik vteřin později zazní kroky na kamenné cestičce před domem. Björn pohlédne ke koupelně. Penelope vyjde a ukáže na okno v obývacím pokoji. Vběhnou do kuchyně, vtom zaslechnou kroky na verandě. Neznámý projde kolem okna a zastaví se u dveří. Penelope přemýšlí, co asi vidí, zda mu úhel a světlo skýtají dostatečný výhled na rozkramařené boty a na krvavé stopy v hale. Pak zapraskají dřevěné schůdky za domem. Muž obchází stavení, blíží se ke kuchyni. Björn a Penelope se překulí a přitisknou ke stěně pod oknem. Leží bez hnutí, ani nedutají. Muž dojde téměř k nim, rukama šmátrá po plechových římsách a nahlíží dovnitř.

Okénko trouby zrcadlí okenní tabulku. V jejím odrazu Penelope spatří pronásledovatele, jak slídí očima po místnosti. Pokud mu zrak padne na troubu, pohlédne jí přímo do očí. Hned mu bude jasné, kde se skrývají.

Tvář v okně zmizí. Kroky pokračují po kamenné cestičce ke vchodu. Dveře se otevírají, Björn přeběhne k východu na verandu, odloží nůž, otočí klíčem v zámku a jako blesk vystřelí ven.

Penelope utíká za ním. Běží chladným letním ránem, řítí se po trávníku, proletí kolem kompostu a zmizí v lese. Je šero, mezi stromy probleskují první sluneční paprsky. Penelope ovládne děs, žene ji kupředu, v prsou opět pocítí paniku. Uhýbá větvím, skáče přes nízké keře a stromy. Za sebou slyší Björnovo supění a cítí přítomnost neznámého muže, který je sleduje jako stín. Jestli je dostihne, zabije je. Vzpomene si, jak kdysi četla o ženě z Rwandy, která přežila hutuskou genocidu Tutsiů. Přes noc se skrývala v bažinách a každý den běžela dál, utíkala po několik měsíců, během nichž pokračovalo vyvražďování jejího národa. Bývalí sousedé a přátelé ji pronásledovali s mačetami. Počínali jsme si jako antilopy, napsala uprchlice ve své knize. Všichni přeživší napodobovali útěk antilop před dravými šelmami. Nepředvídatelně uhýbali, rozdělovali se a neustále měnili směr, aby pronásledovatele zmátli.

Penelope ví, že jejich počínání je naprosto nesmyslné. Utíkají nazdařbůh bez jakéhokoli plánu, z čehož bude mít užitek neznámý vrah. Chovají se zcela přirozeně, chtějí domů, chtějí najít pomoc, chtějí zavolat policii. Tohle všechno ví i jejich pronásledovatel, je mu jasné, že poběží k obydleným místům, že se budou snažit dostat na pevninu a do bezpečí.

Penelope si roztrhne kalhoty o větev. Několikrát klopýtne, pokračuje však dál, ačkoli má pocit, jako by jí nohu svírala ohnivá smyčka.

V ústech cítí pachuť krve, ale nesmějí se zastavit. Björn zakopne o keřík, u velkého vývratu plného vody změní směr.

Penelope běží za ním a strach v ní znenadání oživí vzpomínku na chvíle, kdy byla stejně vyděšená jako nyní. V duchu se ocitne v Dárfúru, vidí vyhaslé oči lidí, kteří prožili nějaké trauma a kteří již nemohli dál, i pohled těch, kteří se rozhodli to nevzdat. Nikdy nezapomene, jak tři mladíci, skoro ještě děti, vtrhli v noci do Kubbumu s nabitým revolverem. Nikdy nezapomene na hrůzu, kterou tehdy prožila.

21

BEZPEČNOSTNÍ POLICIE

Hlavní kancelář bezpečnostní policie se nachází ve třetím patře rozlehlé budovy policejního prezidia nad vchodem z Polhemovy ulice. Ze střešní terasy vedle vazební věznice je slyšet píšťalku. Vedoucím speciálního útvaru rychlého nasazení je Verner Zandén, vysoký chlapík se špičatým nosem, uhlově černýma očkama a hlubokým basem. S roztaženýma nohama si hoví za psacím stolem a chlácholivě zvedá ruku. Nevelkým oknem situovaným do vnitrobloku proniká bledé světlo. V zaprášené pochmurné místnosti je cítit pach rozžhavených žárovek. Naproti Vernerovi sedí Saga Bauerová. Má hodnost komisařky a prošla speciálním výcvikem protiteroristické jednotky. Saze Bauerové je teprve pětadvacet let, má dlouhé blond vlasy propletené zelenými, žlutými a červenými stužkami. Vypadá jako lesní víla. V podpaždí pod rozepnutou mikinou má pouzdro s velkorážní pistolí, vedle zipu odznak boxerského klubu Narva.

„Déle než rok jsem pracovala jako velitelka zásahu,“ namítá Saga. „Pátrala jsem, obětovala víkendy i noci…“

„Ale tohle je něco jiného,“ přeruší ji s pousmáním šéf.

„Prosím, prosím… Nemůžeš mě přece jen tak odstavit na vedlejší kolej.“

„Odstavit? Jeden technik z kriminálky je vážně zraněný, došlo k útoku na komisaře, moc nechybělo a ten byt by vyletěl do vzduchu…“

„Já vím, a právě proto tam musím…“

„Už jsem tam poslal Görana Stona.“

„Görana Stona? Jsem u vás už tři roky a zatím jste mě nenechali dokončit jediný úkol, tohle je navíc má specializace. Göran o tom ví houby…“

„Ale případ těch podzemních tunelů zdárně dotáhl do konce…“

Saga polkne a prohlásí:

„To byl původně taky můj případ, to já jsem objevila souvislost mezi…“

Verner namítne:

„Situace byla příliš nebezpečná a já jsem přesvědčený o tom, že jsem jednal správně.“

Dívce zrudnou tváře, sklopí oči, potlačí zklamání a snaží se mluvit klidně.

„Já to zvládnu, vždyť přesně na tohle mám výcvik…“

„To nepopírám, ale už jsem rozhodl jinak.“

Verner se poškrábe na nose, povzdechne a položí si nohy na koš pod psacím stolem.

„Moc dobře víš, že tu nejsem pro parádu ani kvůli žádným genderovým kvótám,“ pronese důrazně Saga. „Ve všech testech jsem byla nejlepší ze skupiny, ve střelbě na terč se mi nikdo nevyrovná, už jsem vyřešila dvě stě deset různých…“

„Jenže já mám o tebe strach,“ řekne tiše šéf a pohlédne jí do chrpově modrých očí.

„Nejsem žádná porcelánová panenka.“

„Já vím, ale jsi tak… tak…“

Verner zrudne a pak bezmocně rozhodí rukama.

„Tak dobře, ksakru, uděláme to tedy takhle; ty povedeš předběžné vyšetřování, ale bude u toho i Göran Stone a bude na tebe dávat pozor.“

„Díky,“ vydechne s úlevou Saga.

„Ale uvědom si, že to není žádná dětská hra,“ zaburácí Verner. „Violu Fernandezovou někdo zavraždil, její sestra Penelope je nezvěstná…“

„Zaznamenala jsem zvýšenou aktivitu některých levicových extremistických skupin,“ řekne Saga. „Prověříme, jestli za tou krádeží výbušnin ve Vaxholmu není Revoluční fronta.“

„Především musíme zjistit, jestli bezprostředně nehrozí něco dalšího,“ vysvětlí Verner.

„Jo, radikálové v poslední době hodně přitvrdili,“ pokračuje nadšeně Saga. „Právě jsem mluvila s Dantem Larssonem z vojenské zpravodajské a bezpečnostní služby, prý počítají během léta se sabotáží.“

„Ale teď se musíme soustředit na Penelope Fernandezovou,“ krotí ji Verner.

„Samozřejmě,“ přitaká rychle Saga. „Samozřejmě.“

„Na technické analýze jsme spolupracovali se státní kriminálkou, ale v další fázi už je můžeme vynechat.“

Saga Bauerová přikývne a po chvíli se zeptá: „Necháš mě tenhle úkol dotáhnout do konce? Je to pro mě moc důležité, protože…“

„Dokud se udržíš v sedle, tak klidně,“ přeruší ji šéf. „Ale nemám nejmenší tušení, co se z toho vyvrbí, vždyť zatím ani nevíme, o co v tomhle případě vůbec jde.“

22

NEPOCHOPITELNÁ UDÁLOST

Na Rekylové ve Västerâsu stojí vysoký zářivě bílý věžák. Nedaleko se nachází Lillhagská škola, fotbalové hřiště a tenisové kurty.

Ze vchodu číslo 11 vyjde mladík, v ruce drží motocyklistickou helmu. Jmenuje se Stefan Bergkvist a brzy mu bude sedmnáct let. Studuje střední technickou školu a bydlí společně s matkou a jejím přítelem.

Chlapec má dlouhé světlé vlasy, ve spodním rtu stříbrný kroužek. Na sobě má černé tričko a pytlovité džíny s okraji sešlapanými sportovními botami.

Ledabyle se klátí k parkovišti, pověsí helmu na řídítka své krosové motorky, pomalu vyjede po cestě pro pěší, pokračuje kolem dvoukolejné železniční trati, pod viaduktem zamíří do rozsáhlého areálu průmyslové zóny a zastaví u boudy posprejované modrými a stříbrnými graffiti.

Stefan se tu schází s kamarády. Chlapci zde mají i vlastní závodní dráhu; napřed vyrazí podél železničního náspu, pak přejedou několik slepých kolejí a vrátí se na Terminálovou ulici.

Před čtyřmi lety objevili mezi bodláčím maringotku po zednících. Na hřebíku na zadní straně visel klíč a kluci si z ní udělali klubovnu. Stála tu asi deset let, firma na ni po dokončení stavebních prací zapomněla.

Stefan seskočí z motorky, zamkne visací zámek pod kapotou, odtáhne ocelovou závoru a vejde do boudy. Zavře za sebou a pohlédne na hodiny na telefonu. Zjistí, že mu volala máma.

Netuší, že ho sleduje asi šedesátiletý chlapík ve světle hnědých kalhotách a šedé kožené bundě na zip. Muž stojí u dlouhé průmyslové haly na druhé straně kolejí a skrývá se za kontejnerem na odpadky.

Stefan popojde ke kuchyňce, sáhne po sáčku od čipsů, vysype si drobečky do dlaně a vhodí si je do úst.

Dvěma špinavými zamřížovanými okénky proniká dovnitř denní světlo.

Stefan čeká na kamarády a krátí si čas listováním ve starých novinách a magazínech zapomenutých na skříňce. Na obálce pánského pornočasopisu pod titulkem Nech se vylízat za prachy pózuje mladá žena s obnaženou hrudí.

Muž v šedé bundě klidně vyleze z úkrytu, projde kolem vysokého sloupu elektrického vedení, kráčí přes koleje na hnědý železniční násep ke Stefanovu motocyklu. Sundá stroj ze stojanu a vede ho k maringotce.

Rozhlédne se, pak motorku položí na zem a pevně jí zaklíní dveře. Otevře nádrž a rozlije benzín pod boudu.

Stefan si prohlíží vybledlé fotografie žen ve vězeňském prostředí. Blonďatá kráska se široce roztaženýma nohama ukazuje bachaři přirození. Stefan zírá na obrázek, vtom se zvenčí ozve řinčení. Trhne sebou, zpozorní, zdá se mu, že slyší kroky, a rychle časopis zavře.

Muž v kožené bundě zvedne červený kanystr s benzínem, který chlapci zapomněli před boudou, a začne rozlévat hořlavinu po stěnách. Když dojde za maringotku, ozve se první výkřik. Chlapec buší do dveří, snaží se je otevřít, dupe po podlaze, za oknem se mihne jeho vyděšený obličej.

„Otevřete, tohle už není legrace!“ volá.

Muž nevzrušeně vychrstne zbytek benzínu a prázdnou nádobu vrátí na místo.

„Co to děláte?“ křičí chlapec.

Stefan se rozběhne a prudce vrazí do dveří, pokusí se je vykopnout, ale je to marné. Volá mámě, ta má vypnutý telefon. Se srdcem v hrdle běhá od jednoho okna k druhému.

„Zbláznil jste se?“

Najednou ucítí pronikavý pach benzínu. Žaludek se mu sevře hrůzou.

„Haló!“ křičí vyděšeně. „Vím, že tam jste!“

Muž vytáhne z kapsy krabičku sirek.

„Co chcete? Prosím, řekněte mi, co chcete, a já…“

„Ty za to nemůžeš, ale před noční můrou nikdo neuteče,“ pronese bezvýrazně neznámý a škrtne.

„Pusťte mě ven!“ vříská Stefan.

Muž hodí hořící zápalku do trávy nasáklé benzínem. Ozve se zafunění, jako když se prudký poryv větru opře do lodní plachty. Světle modré plameny vyrazí s takovou silou, že musí o několik kroků couvnout. Chlapec volá o pomoc. Muž ustupuje, oheň ho pálí do tváří, zevnitř slyší šílený zoufalý řev.

Během několika vteřin je celá bouda v plamenech. Skleněné tabulky v zamřížovaných oknech prasknou žárem.

Chlapci se vznítí vlasy a skučí bolestí.

Muž kráčí přes koleje, zastaví se u průmyslové haly a hledí na své dílo zkázy. Stará maringotka plane jako pochodeň.

O pár minut později přijede nákladní vlak ze severu. Pomalu duní po kolejích, řada hnědých vagonů s rachotem míjí hořící chatrč. Muž v kožené bundě zmizí na Stenbyské ulici.

23

KRIMINÁLNÍ TECHNICI

Je víkend, ředitel státní kriminálky Carlos Eliasson však sedí ve své kanceláři. Je velmi plachý a má panickou hrůzu z nečekaných návštěv. Dveře má zavřené, nad nimi svítí červené světélko. Joona zaklepe a okamžitě vstoupí.

„Musím vědět, co zjistila námořní policie,“ vychrlí ze sebe.

Carlos odstrčí knihu a tiše opáčí: „Tebe a Erixona prý někdo napadl, musel to být hrozný zážitek. Dávejte na sebe pozor!“

„Budeme, neboj,“ ujistí ho Joona.

„Pátrání s vrtulníkem už skončilo.“

Joona ztuhne.

„Skončilo? A jak velké území prohledali?“

„To nevím,“ prohlásí Carlos.

„Kdo je velitelem zásahu?“

„Tohle není věc státní kriminálky,“ vysvětlí mu Carlos. „Je to případ námořní policie a…“

„Myslím, že by i pro nás bylo užitečné vědět, jestli vyšetřujeme jednu vraždu, nebo tři,“ namítne ostře Joona.

„Joono, zrovna ty v téhle chvíli nic nevyšetřuješ. Už jsem to probral s Jensem Svanehjälmem. Společně s bezpečnostní policií sestavíme vyšetřovací skupinu. Za kriminálku tam bude Petter Näslund, za komisi pro vyšetřování vražd Tommy Kofoed a…“

„A jaký úkol budu mít já?“

„Vzít si týden volna.“

„To zrovna.“

„Můžeš přednášet na policejní akademii.“

„Ne.“

„Nebuď takovej beran,“ řekne Carlos. „Ta tvoje zatvrzelost není tak okouzlující, jak si…“

„Vlez mi na záda,“ prohlásí Joona. „Protože Penelope…“

„Tak já ti mám vlézt na záda?“ vyrazí ze sebe naštvaně Carlos. „Jsem tvůj šéf…“

„Penelope Fernandezová a Björn Almskog jsou možná ještě naživu,“ pokračuje zarytě Joona. „Jeho byt vyhořel a s jejím by to dopadlo nachlup stejně, kdybych se tam neobjevil. Stoprocentně vím, že vrah u nich něco hledal, zřejmě se snažil něco dostat i z Violy, a pak ji utopil…“

„Mockrát děkuju,“ přeruší ho zvýšeným hlasem Carlos. „Díky za tvoje podnětné myšlenky, ale my máme… Ne, nech mě domluvit. Vím, že je pro tebe těžké se s tím smířit, ale nejsi jediný policajt na světě, Joono. A uvědom si, že většina kolegů své práci rozumí.“

„V tom s tebou souhlasím,“ řekne komisař. „A měl by sis o ně začít dělat starosti, Carlosi.“

Joona pohlédne na hnědočervené skvrny na rukávech od Erixonovy krve.

„Co tím chceš říct?“

„Já už s pachatelem měl tu čest a jsem přesvědčený o tom, že při tomhle vyšetřování několik kolegů zemře.“

„Samozřejmě, ten chlap vás překvapil a napadl, chápu, že to bylo nepříjemné…“

„Jak chceš,“ zahučí Joona.

„Ohledání místa činu má na starosti Tommy Kofoed. Zavolám Britt na policejní akademii a řeknu jí, že se tam dnes zastavíš a domluvíš si přednášky na příští týden,“ sdělí mu Carlos.

··············

Joona vyjde do letního vedra a svlékne si sako. Někdo se k němu blíží. Postava kráčí od stinného parku a pokračuje mezi zaparkovanými vozy. Otočí se a spatří Penelopinu matku Claudii Fernandezovou.

„Joono,“ řekne napjatým hlasem Claudia.

„Claudie, stalo se něco?“ zeptá se vážně Joona.

Žena zavrtí hlavou. Oči má zarudlé, ve tváři usoužený výraz.

„Najděte ji, musíte mou holčičku najít,“ zamumlá a podá mu tlustou obálku.

Joona ji otevře. Je plná bankovek. Vrací ji Claudii, ta se však vzpírá.

„Prosím, vezměte si ty peníze. Je to všechno, co mám,“ zašeptá. „Ale můžu sehnat víc, klidně prodám dům, jen když ji najdete.“

„Claudie, já nechci vaše peníze,“ řekne důrazně Joona.

Ženin utrápený obličej se svraští pláčem.

„Prosím…“

„Děláme, co je v našich silách.“

Joona vnutí ženě obálku, ta ji nepřítomně svírá v ruce a šeptá, že se musí vrátit domů k telefonu. Pak se zklidní a vysvětluje:

„Řekla jsem jí, že ji doma nechci… už mi nikdy nezavolá.“

„No tak, hlavu vzhůru, pohádaly jste se, to přece není konec světa.“

„Ale jak jsem jí mohla něco takového říct, chápete to?“ zeptá se Claudia a klouby prstů se tvrdě uhodí do čela. „Copak se něco takového říká vlastním dětem?“

„Člověku při hádce leccos ujede…“

Joona se zajíkne, na zádech ho zastudí ledový pot a snaží se potlačit útržky vzpomínek, které se mu vyrojily v hlavě.

„Já už to nevydržím,“ šeptá Claudia.

Joona ji pohladí po ruce a ujistí, že udělá vše, co bude moct.

„Dcera se vám určitě vrátí,“ řekne tiše.

Claudia přikývne a oba se vydají svou cestou. Joona kráčí po Horské ulici ke svému vozu. Stále svítí slunce, obloha je však nepatrně zamžená a je dusno k zalknutí. Minulé léto proseděl v nemocnici u matčiny postele a držel ji za ruku. Jako obvykle mluvili finsky. Joona jí slíbil, že jakmile se jí trošku uleví, pojedou spolu do Karélie. Navštíví její rodnou vísku, kterou během druhé světové války na rozdíl od mnoha jiných Rusové nevypálili. Maminka odpověděla, že by udělal lépe, kdyby jel do Karélie s někým, kdo na něj čeká.

Joona si koupí v Il Caffč láhev minerálky Pellegrino, vypije ji a pak se posadí do rozžhaveného auta. Volant je horký, sedadlo ho pálí do zad. Vrátí se na ulici Svatého Pavla do bytu pohřešované Penelope Fernandezové. Myslí na muže, s nímž se tam setkal. Jeho pohyby byly neuvěřitelně rychlé a přesné, měl pocit, jako by ožil nůž.

Vchod do domu je zajištěn bílými a modrými policejními páskami.

Joona ukáže uniformovanému policistovi legitimaci a potřese si s ním rukou. Občas na sebe narazili, nikdy spolu však nepracovali.

„Dnes je pěkný horko,“ prohodí Joona.

„To jsou mi novinky,“ zafuní kolega.

„Kolik techniků je na místě?“ zeptá se komisař a pokývne nahoru ke schodišti.

„Čtyři, jeden od nás a tři od bezpečnostní policie,“ řekne vesele chlapík. „Chtějí co nejdřív odebrat vzorky DNA.“

„Stejně nic nenajdou,“ zamručí si pro sebe Joona a vydá se nahoru.

Přede dveřmi hlídkuje starší kolega Melker Janos. Joona se na něj pamatuje z dob studií jako na nervózního a nepříjemného nadřízeného. Tehdy byl Melker na vzestupu kariéry, po rozvodových tahanicích však začal pít, postupně degradoval a skončil na postu hlídkujícího policisty. Melker na Joonu podrážděně pohlédne, úsečně ho pozdraví a s ironicky servilní úklonou mu otevře dveře.

„Díky,“ řekne Joona, na odpověď však nečeká.

Narazí na Tommyho Kofoeda, technika ze Státní komise pro vyšetřování vražd. Kofoed je jako obvykle shrbený a tváří se rozmrzele. Joonovi sahá sotva po prsa. Když se jejich pohledy střetnou, Tommymu se na tváři rozhostí dětsky šťastný široký úsměv.

„Joono, to je prima, že jsi tady. Myslel jsem, že pojedeš přednášet na policejní akademii.“

„Změnil jsem směr.“

„Dobře jsi udělal.“

„Našli jste něco?“ zeptá se Joona.

„Sejmuli jsme všechny šlápoty v hale,“ odpoví Tommy.

„Jo, určitě budou odpovídat mým botám,“ prohlásí Joona a potřese si s Tommym rukou.

„A útočníkovým,“ doplní ho Kofoed ještě veseleji. „Máme spoustu parádních otisků. Nezdálo se ti, že se ten chlap pohybuje hrozně divně?“

„Jo,“ odvětí lakonicky Joona.

Na podlaze v hale leží nášlapné tabule, aby se neponičily stopy. Na stativu je kamera, objektiv míří na zem. V rohu stojí silná lampa s hliníkovým stínidlem. Technici pátrali po neviditelných otiscích pomocí šikmého světla a pak stopy zajistili elektrostatickým snímačem. Útočníkovy kroky vedly z kuchyně do haly.

Jejich pečlivost nám stejně nebude nic platná, pomyslí si Joona, protože pachatelovy boty, rukavice a oblečení jsou s velkou pravděpodobností dávno spálené.

„Jak to vlastně utíkal?“ zeptá se Kofoed a ukáže na značky stop. „Tady, tamhle… šikmo sem, pak zase tam, nemá to žádnou logiku.“

„Jednu šlápotu jsi přehlédl,“ usměje se Joona.

„Kde, sakra?“

„Tady,“ ukáže Joona.

„Kde?“

„Na zdi.“

„Do prdele, to snad není pravda.“

Na světle šedé tapetě asi sedmdesát centimetrů nad zemí je otisk boty. Tommy Kofoed přivolá kolegu a požádá ho, aby sejmul stopu želatinovou fólií.

„Tak už můžu na podlahu?“ zeptá se komisař.

„Klidně, jenom zatím radši nechoď po zdi,“ zavrčí Kofoed.

24

HLEDANÝ PŘEDMĚT

V kuchyni stojí muž v džínách a hnědém svetru s koženými nášivkami na loktech. Hladí si světlý knírek, hlasitě hovoří a ukazuje na mikrovlnnou troubu. Joona sleduje techniky v rukavicích a s ochrannou rouškou na ústech, jak opatrně balí nafouklou láhev od spreje do papírového sáčku, dvakrát přehnou okraj, zalepí ho a označí.

„Vy jste Joona Linna, že?“ ozve se chlapík s knírkem. „Jestli jste vážně takovej kanón, jak všichni říkají, měl byste přejít k nám.“

Muži si potřesou rukou.

„Göran Stone, bezpečnostní policie,“ představí se potěšeně muž.

„To vy vedete předběžné vyšetřování?“

„Ano, já… tedy formálně ho vede Saga Bauerová – to kvůli statistice,“ ušklíbne se Göran.

„Se Sagou Bauerovou jsem se už setkal,“ prohlásí Joona. „Připadala mi velice schopná a…“

„Vážně?“ rozchechtá se Göran Stone a zakryje si ústa dlaní.

Joona vyhlédne z okna a přemýšlí nad tím, koho měl vrah vlastně zlikvidovat. Je mu jasné, že v současné fázi vyšetřování je na jakékoli závěry příliš brzy, vždycky je však dobré vycházet z nějaké hypotézy. Osobou, po níž pachatel s největší pravděpodobností šel, byla Penelope. Violu zabít nechtěl, nemohl předvídat, že s nimi bude na člunu – její přítomnost byla dílem nešťastné náhody.

Joona zamíří do ložnice. Postel je ustlaná a pečlivě zakrytá uhlazeným smetanově bílým přehozem. Saga Bauerová stojí u okna, na okenním parapetu má otevřený notebook a na uchu telefon. Joona se na ni pamatuje ze seminářů o protiterorismu.

Komisař se posadí na postel a opět se pokouší urovnat si myšlenky. V duchu vidí Violu a Penelope, vedle nich stojí Björn. V době Violiny vraždy nemohli být na lodi, pak by se pachatel žádné chyby nedopustil. Pokud by byli daleko od břehu, zabil by všechny tři, každého by položil do vlastní postele a loď by poslal ke dnu. Jeho omyl tak logicky vylučuje Penelopinu přítomnost. Což znamená, že museli někde zakotvit.

Joona vstane a odkráčí do obývacího pokoje. Zrakem klouže po televizi na zdi, po pohovce s červeným plédem, po moderním stolku se svazky Slovní frontya časopisu Exit, po veliké knihovně. V duchu vidí člun s poškozenými kabely ve strojovně, které by během několika minut způsobily zkrat, zastrčený sedák, který by rychle vzplanul, zakroucenou hadičku palivového čerpadla. Jenže loď se nepotopila. Motor zřejmě nebyl dostatečně dlouho v chodu.

Tohle nemůže být náhoda.

Björnův byt kompletně vyhořel, ve stejný den někdo zavraždil Violu, a kdyby Penelope s Björnem nevystoupili na břeh, vylétli by s lodí do vzduchu.

Pak se vrah vrátil do města a v Penelopině bytě málem došlo k výbuchu plynu.

Björnův byt, loď, Penelopin byt.

Ten člověk se pídí po něčem, co má Björn nebo Penelope. Začal u Björna, a když nenašel, co hledal, založil požár a vydal se na loď. Po bezvýsledném pátrání se pokusil něco vypáčit z Violy, a když z ní nic nedostal, rozjel se domů k Penelope.

Joona si natáhne gumové rukavice, postaví se ke knihovně a důkladně zkoumá vrstvu prachu před hřbety knih. U několika svazků je prach setřený, což znamená, že je v poslední době někdo vyndal a pak vrátil na místo.

„Tady nemáte co dělat,“ ozve se za ním hlas Sagy Bauerové. „Tohle je můj případ.“

„Za chviličku zmizím, jen se potřebuju po něčem poohlédnout,“ odvětí pokojně Joona.

„Máte na to pět minut,“ prohlásí Saga.

Joona se k ní otočí a zeptá se: „Nemohli byste vyfotit ty knihy?“

„To už jsme dávno udělali,“ odsekne Saga.

„Myslím šikmo seshora, aby bylo vidět usazený prach,“ pokračuje nevzrušeně Joona.

Dívka porozumí, bez hnutí brvou si vezme od technika aparát, vyfotí všechny police, na které dosáhne, a prohlásí, že Joona může projít knihy na pěti spodních poličkách.

Joona vytáhne Kapitál od Karla Marxe a prolistuje ho. Je v něm spousta podtržených míst a poznámek na okraji. Nahlédne do mezery v řadě knih, nic však neobjeví a vrátí svazek na místo. Letmo si všimne biografie Ulrike Meinhofové, ohmatané antologie Klíčových textů ženské politiky a sebraných spisů Bertolta Brechta.

Tři knihy na nejspodnější polici měl nedávno někdo v ruce.

Není před nimi žádný prach.

Úskok antilop – svědectví o genocidě ve Rwandě, španělsky psaná sbírka veršů Pabla Nerudy Cien sonetos de amor a Ideologicko-historické kořeny švédské rasové biologie.

Joona prolistuje jeden svazek po druhém. Z posledního vypadne fotografie. Komisař ji zvedne. Je to černobílý snímek vážně se tvářící dívenky s vlasy zapletenými do copánků. Ihned pozná Claudii Fernandezovou. Na obrázku je jí sotva patnáct let a vypadá úplně jako její dcery.

Ale kdo by dával maminčinu fotku do knihy o rasové biologii? pomyslí si Joona a obrátí snímek.

Na zadní straně je napsáno: No estés lejos de mí un solo día. Daleko ode mne nebuď ani v jednom jediném dni.

Sáhne po sbírce Nerudových veršů a záhy objeví celou sloku: No estés lejos de mí un solo día, porque cómo, porque, no sé decirlo, es largo el día, y te estaré esperando como en las estaciones cuando en alguna parte se durmieron los trenes.

Sem ten obrázek patří, do Nerudových sonetů, tady měl správně být.

Ale když vrah prohledával stránky, snímek vypadl z knihy.

Takže pachatel stál tady, řekne si Joona, jako já hleděl na zaprášené police, rychle prohlížel svazky, které měl v posledních týdnech někdo v ruce. Pak zjistil, že mu na zem vypadla fotografie, a vrátil ji zpět, jenže do nesprávné knihy.

Joona zavře oči.

Takhle to bylo.

Vrah prohledával knihy.

To znamená, že se hledaný předmět vejde mezi stránky.

Co to může být?

Dopis, závěť, fotografie, přiznání. Možná cédéčko, DVD, paměťová nebo SIM karta.

25

HOLČIČKA NA SCHODECH

Joona nahlédne do koupelny. Technici právě pořizují detailní fotodokumentaci. Pokračuje ke vchodu, vyjde na chodbu a zastaví se před zamřížovanou výtahovou šachtou.

Na dveřích naproti výtahu je štítek se jménem Nilsson. Joona zaklepe a vyčkává. Po chvíli zaslechne kroky a z bytu vyhlédne obtloustlá šedesátnice.

„Co chcete?“

„Dobrý den, jsem kriminální komisař Joona Linna a…“

„Vždyť jsem říkala, že jsem mu neviděla do obličeje,“ přeruší ho žena.

„Takže policie u vás už byla? To jsem nevěděl.“

Z telefonního stolku seskočí dvě kočky a odběhnou pryč.

„Měl na obličeji masku Draculy,“ prohlásí netrpělivě stará paní, jako by to opakovala posté.

„Kdo?“

„Prej kdo,“ zavrčí žena a zmizí v bytě. Po chvíli se vrátí se zažloutlým novinovým výstřižkem.

Joona přelétne očima dvacet let starý článek o exhibicionistovi, který obtěžoval ženy na Södermalmu.

„A tam dole neměl ani nitku…“

„Ale já myslel…“

„Ne že bych se mu tam koukala…“ pokračuje paní. „Ale vždyť už to stejně všechno víte.“

Joona se na ni usměje.

„Ale já se vás chtěl zeptat na něco úplně jiného.“

Žena na něj vytřeští oči.

„A proč jste to neřekl rovnou?“

„Rád bych věděl, jestli znáte svou sousedku Penelope Fernandezovou…“

„Je jako moje vnučka,“ skočí mu babka do řeči. „Je to zlatá děvečka, hezounká jako obrázek…“

Žena náhle zmlkne a tiše se zeptá: „Je mrtvá?“

„Jak jste na to přišla?“

„Když za mnou přijde policajt a dává mi záhadný otázky, není se čemu divit,“ odsekne.

„Neviděla jste u ní v posledních dnech nějaké cizí lidi?“

„Myslíte, že stará bába jako já nemá nic jinýho na práci než šmírovat sousedy?“

„Ale kdepak, jen mě napadlo, jestli jste si náhodou něčeho nevšimla.“

„To jsem si teda nevšimla.“

„A nestalo se tu nic neobvyklého?“

„Ne. Je to pořádná a slušná dívenka.“

Joona poděkuje, zamumlá, že se možná ještě vrátí, a ustoupí ode dveří, aby paní mohla zavřít.

Žádné další byty ve třetím patře nejsou.

Komisař zamíří dolů. V polovině schodiště sedí asi osmileté dítě s nakrátko ostříhanými vlasy. Na sobě má džíny a obnošené tričko značky Helly Hansen. V klíně drží igelitovou tašku s lahví minerálky a půlkou krájené veky. Joona se zastaví a děcko na něj vystrašeně pohlédne.

„Ahoj,“ řekne komisař. „Jak se jmenuješ?“

„Mia.“

„Já jsem Joona.“

Holčička má pod bradou a na útlém krčku špinavé skvrny.

„Máš pistoli?“ zeptá se.

„Jak jsi na to přišla?“

„Protože jsi říkal Elle, že jsi policajt.“

„To je pravda – jsem policejní komisař.“

„Tak máš pistoli, nebo ne?“

„Ano, mám,“ odpoví neutrálně Joona. „Chceš si zastřílet?“

Dítě na něj vrhne nevěřícný pohled.

„Ty si děláš legraci, viď?“

„To víš, že jo,“ řekne vesele Joona.

Holčička se zasměje.

„Proč tu vysedáváš na schodech?“ zeptá se po chvíli komisař.

„Baví mě to, hodně se toho dozvím.“

Joona se posadí vedle ní.

„A copak ses tu dozvěděla?“ zeptá se klidně.

„Zrovna před chvilkou jsem slyšela, že jsi policajt a že ti Ella lhala.“

„A v čem mi lhala?“

„Že má ráda Penelope,“ prohlásí Mia.

„A nemá?“

„Pořád jí strká do schránky kočičí hovínka.“

„A proč to dělá?“

Dítě pokrčí rameny a prstíkem jezdí po tašce.

„Nevím.“

„A co si myslíš o Penelope ty?“

„Vždycky mi řekne ahoj.“

„Ale jinak ji neznáš, co?“

„Ne.“

Joona se rozhlédne.

„To bydlíš na schodech?“

Dívenka se ušklíbne a pak se odtáhne.

„Ne, bydlím s mámou v prvním patře.“

„Ale býváš tady často, co?“

Mia pokrčí rameny.

„Většinou jo.“

„Přespáváš tu?“

Holčička osahává etiketu na lahvi a stručně odpoví: „Někdy.“

„Minulý pátek,“ řekne pomalu Joona, „odcházela Penelope brzy ráno z domu a pak odjela taxíkem.“

„Měla pěknou smůlu,“ vyhrkne Mia. „Minula se s Björnem jen o několik vteřin, přišel hned potom, co odešla. Říkala jsem mu, že Penelope je už pryč.“

„A co on na to?“

„Že to nevadí, že si k ní jen pro něco zaskočí.“

„Takže pro něco šel?“

Mia přikývne.

„Björn mi pokaždý půjčí mobil a nechá mě na něm hrát hry, ale v pátek pospíchal, byl tam jen chviličku a zase běžel.“

„A víš, pro co tam šel?“

„Ne.“

„A co se stalo pak?“

„Nic, ve tři čtvrtě na devět jsem šla do školy.“

„A večer, když ses vrátila? Nestalo se tu nic zvláštního?“

Mia pokrčí rameny:

„Máma zmizela, tak jsem si dala špagety a koukala na telku.“

„A včera?“

„To byla taky pryč, takže jsem byla doma.“

„To znamená, že jsi neviděla, kdo vešel do domu a kdo z něj odcházel?“

„Ne.“

Joona vytáhne vizitku a něco na ni načmárá.

„Podívej, Mio, tohle jsou dvě moc užitečná čísla. Jedno z nich je moje.“ Ukáže na vytištěné číslo pod policejním znakem. „Zavolej mi, kdybys něco potřebovala nebo kdyby ti někdo ubližoval. A tohle je telefon na dětskou linku bezpečí. Tam se můžeš obrátit kdykoli a s jakýmkoli problémem.“

„Dobře,“ zašeptá Mia a vezme si vizitku.

„A ne abys ji zahodila, až odejdu,“ nabádá ji Joona. „I když teď třeba nikam volat nechceš, jednou by se ti to mohlo hodit.“

„Když odsud Björn utíkal, držel si tady ruku,“ řekne Mia a chytne se za břicho.

„Myslíš jako by ho něco bolelo?“

„Jo.“

26

DLAŇ

Joona obejde všechny sousedy, dozví se však pouze tolik, že Penelope byla tichá, téměř plachá. Poctivě se účastnila jarního úklidu a výročních schůzí, ale po skončení akce se vždycky vrátila domů.

Dveře Penelopina bytu jsou dokořán. Technik od bezpečnostní policie právě odmontoval západku a vložil ji do papírového sáčku.

Joona zpovzdálí sleduje forenzní analýzu. Odjakživa se rád díval, jak kriminální technici vše systematicky fotografují, snímají stopy a veškeré údaje pečlivě zaznamenávají do protokolu. Ohledání místa činu je však pro stávající stopy osudné, neboť v jeho průběhu se postupně kontaminují a jedna vrstva po druhé se ničí. Proto je důležité postupovat ve správném pořadí, aby nepřišel nazmar žádný důkaz či klíč k rekonstrukci případu.

Joona si důkladně prohlíží pěkně uklizený byt Penelope Fernandezové. Co tu pohledával Björn Almskog? Objevil se ihned po jejím odchodu, jako by se schovával někde poblíž a čekal, dokud nenastoupí do taxíku.

Možná to byla jen náhoda, ale nelze vyloučit, že se tu s ní nechtěl setkat.

Vběhl do domu, na schodišti minul sedící holčičku, ale neměl čas si s ní popovídat jako obvykle. Vysvětlil jí, že si jen pro něco zaskočí, a během několika minut byl pryč.

Zřejmě dívence řekl pravdu a skutečně pro něco šel. Třeba si tu jen zapomněl klíček od člunu, případně něco jiného, co se vejde do kapsy.

Možná si jen potřeboval něco ověřit, opsat telefonní číslo.

Joona vejde do kuchyně a rozhlédne se po místnosti.

„Už jste prohledali ledničku?“

Vousatý mladík vzhlédne a rozvláčnou dalarnštinou se zeptá:

„Máte hlad?“

„Ne, ale je to dobrá skrýš,“ odpoví suše Joona.

„Zatím jsme k ní nedošli,“ řekne chlapík.

Joona se vrátí do obývacího pokoje. Saga stojí v rohu místnosti a hovoří do diktafonu.

Tommy Kofoed přiloží lepicí pásku se zajištěnými vlákny na průhlednou fólii a vzhlédne.

„Našli jste něco zvláštního?“ zeptá se komisař.

„Zvláštního? Jo, šlápotu na zdi…“

„A dalšího nic?“

„Důležité věci obvykle najdou až v laborce v Linköpingu.“

„Stihnou udělat analýzu do konce týdne?“ zeptá se Joona.

„Pokud jim trošku šlápneme na paty, tak snad jo,“ pokrčí rameny Tommy. „Zrovna se chci mrknout na dřevěnou lištu, do který se zabodla ta jeho kudla, a udělat odlitek čepele.“

„Kašli na to,“ zamumlá Joona.

Kofoed jeho slova považuje za žert, zasměje se, poté však zvážní.

„Tys ten nůž viděl – byl z nelegované oceli?“

„Ne, čepel byla světlejší, zřejmě ocel legovaná karbidem wolframu. Ale stejně to nebude k ničemu.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím ohledání místa činu,“ odpoví Joona. „Nenajdeme tu DNA ani otisky, které by pachatele usvědčily.“

„A co tedy máme podle tebe dělat?“

„Pravděpodobně tu něco hledal, ale někdo ho vyrušil dřív, než se mu to podařilo najít.“

„A ty myslíš, že to tu pořád je?“

„Zřejmě ano,“ prohlásí Joona.

„A máš představu, co by to mohlo být?“

„Něco, co se vejde do knížky.“

Joona pohlédne svým žulově šedým zrakem do Kofoedových hnědých očí. Göran Stone fotografuje dveře do koupelny, jejich okraje, rám a panty. Pak se posadí na podlahu a vyfotí bílý strop. Komisař jde k němu, chce ho požádat o několik snímků časopisů na konferenčním stolku. Vtom ho oslní blesk a zatmí se mu před očima. Joona se zastaví. Ve tmě se objeví několik bílých skvrnek a pak mastná, matně se lesknoucí světle modrá dlaň. Joona se překvapeně rozhlíží, nechápe, odkud se vzala.

„Görane!“ zvolá Joona skrz prosklené dveře do haly. „Vyfoťte to ještě jednou!“

Všichni se zarazí. Mladík s dalarnským dialektem vystrčí hlavu z kuchyně, muž u vchodových dveří na Joonu se zájmem pohlédne. Tommy Kofoed si stáhne roušku a poškrábe se na krku. Göran Stone sedí na podlaze s tázavým výrazem ve tváři.

„Udělejte to přesně jako předtím,“ přikáže Joona. „Vyfoťte znovu ten strop!“

Göran Stone pokrčí rameny, zvedne přístroj a pořídí nový snímek. Joonovi se zúží zornice, do očí mu vhrknou slzy. Zavře je a opět se objeví černý čtverec. Uvědomí si, že je to skleněná výplň dveří. Světlo blesku ho oslepilo a on vidí negativ.

Uprostřed čtverce jsou čtyři bílé skvrny a vedle nich bleděmodrá dlaň.

Joona by přísahal, že ji už viděl.

Zamrká a zamíří přímo k proskleným dveřím. Ihned spatří čtyři kousky lepicí pásky tvořící rohy čtverce. Vedle nich je otisk ruky.

Tommy Kofoed se postaví vedle Joony.

„Vida, otisk,“ prohodí.

„Můžeš ho sejmout?“ zeptá se Joona.

„Görane,“ ozve se Kofoed. „Potřebujeme, abys to vyfotil.“

Göran Stone se zvedne z podlahy, něco si tiše mručí, dojde k nim a pohlédne na dveře.

„Jo, někdo tu stál a zapatlal sklo,“ pronese spokojeně, čtyřikrát otisk vyfotografuje a ustoupí stranou. Tommy Kofoed stopu zviditelní pomocí kyanoakrylátových par vážících na sebe soli a vlhkost, pak na ni nanese fluorescenční prášek Basic Yellow 40.

Göran několik vteřin vyčkává, pak udělá dva nové snímky.

„Tak tady tě máme,“ šeptá Kofoed a opatrně otisk sejme na kartu.

„Nemohl by ses na to hned mrknout?“ zeptá se Joona.

Tommy Kofoed si kartu odnese do kuchyně. Joona stojí na místě a hledí na čtyři kousky pásky na skle. Za jedním z nich je útržek papíru. Osoba, která tu otisk zanechala, neměla čas papír odlepit; prudce ho servala ze dveří, takže se jeden růžek odtrhl.

Joona okamžitě zjistí, že jde o fotopapír na tisk barevných snímků.

Na dveřích byla přilepená fotografie. Někdo ji chtěl mít na očích, aby o ní mohl přemýšlet. A najednou měl tuze naspěch, nenamáhal se ji opatrně sundat, jen přiběhl ke dveřím, opřel se rukou o výplň a obrázek strhl.

„Björn,“ zašeptá Joona.

Björn sem určitě šel pro tuhle fotku. Když odcházel, držel si ruku na břiše, ale nic ho nebolelo; pod bundou skrýval ten obrázek.

Joona nachýlí hlavu ke straně, aby lépe viděl tenké obrysy dlaně na skle.

Papilární linie se u člověka nikdy nezmění ani nezestárnou. Na rozdíl od DNA nemají stejný otisk ani jednobuněčná dvojčata.

Vtom za sebou zaslechne rychlé kroky a otočí se.

„Tak to už by snad do prdele stačilo!“ zaječí na něj Saga Bauerová. „Tohle je můj případ, takže odsud laskavě vypadněte!“

„Chci jen…“

„Koukejte konečně sklapnout,“ přeruší ho dívka. „Zrovna jsem mluvila s Petterem Näslundem. Nemáte tady co pohledávat, nikdo vám k tomu nedal povolení.“

„Já vím, za minutku zmizím,“ prohlásí komisař a opět pohlédne na sklo.

„Zatracenej Joono Linno,“ řekne tiše Saga. „Nemůžete sem jen tak vlézt a osahávat stopy…“

„Na tom skle byla přilepená fotka,“ odpoví nevzrušeně Joona, „někdo se nakláněl přes židli, rukou se opřel o dveře a strhl ji.“

Saga na něj rozzuřeně pohlédne. Joona si všimne bílé jizvy v dívčině levém obočí.

„Tenhle případ zvládnu sama,“ prohlásí zarputile.

„Určitě je to otisk ruky Björna Almskoga,“ řekne Joona a zamíří do kuchyně.

„Jdete špatným směrem!“ zvolá Saga.

Kriminální technici si na podlaze zřídili improvizovanou pracovnu; dvě židle a stolek s počítačem, skenerem a tiskárnou. Tommy Kofoed stojí za Göranem Stonem, který připojil fotoaparát k počítači, stahuje do něj snímky a provádí první srovnání otisků prstů.

Saga vyrazí za Joonou.

„Tak co jste našli?“ zeptá se Joona a dělá, že ji nevidí.

„Nic mu neříkejte, nemá tu co dělat,“ namítne rychle Saga.

Tommy Kofoed vzhlédne.

„No tak neblázněte, Sago,“ pronese chlácholivě a obrátí se k Joonovi. „Tentokrát jsme neměli štěstí, ten otisk patří Penelopinu příteli Björnu Almskogovi.“

„Je na seznamu nebezpečných osob,“ ozve se Göran Stone.

„Kvůli čemu?“ zeptá se Joona.

„Pouliční nepokoje, násilí proti veřejnému činiteli,“ odpoví Göran.

„Jo, to bude hotovej terorista,“ zažertuje Kofoed. „Určitě se zúčastnil nějaké demonstrace.“

„Tyhle řeči jsou vážně k popukání,“ opáčí kysele Göran Stone. „Všichni policajti se holt nezabývají pouličními nepokoji, sabotážemi a…“

„Jo jo, ten jeho rejstřík mluví sám za sebe,“ přeruší ho ironicky Kofoed.

„Hlavně ten výjezd mluví sám za sebe,“ ušklíbne se Göran.

„Cože?“ zeptá se Joona. „Co tím chcete říct? O žádném výjezdu nic nevím – o co šlo?“

27

EXTREMISTÉ

Joona Linna rozrazí dveře, ředitel státní kriminálky Carlos Eliasson sebou trhne a nechtěně vysype do akvária velké množství suchého krmiva.

„Proč nikdo nevyhlásil pátrání?“ otáže se tvrdě komisař. „Jde tu o dva životy, a my se nezmůžeme ani na to, abychom tam poslali pár člunů.“

„Sám dobře víš, že posouzení situace je v pravomoci námořní policie,“ ohradí se Carlos. „Prohledali celé okolí vrtulníkem a všichni se shodli na tom, že Penelope Fernandezová a Björn Almskog jsou buď mrtví, nebo nechtějí, abychom je našli… a ať je to tak či onak, pátrání nijak nespěchá.“

„Mají něco, po čem vrah jde, a já jsem si jistý…“

„To jsou jen nesmyslné dohady… Nevíme, co se stalo, Joono. Bezpečnostní policie je toho názoru, že se záměrně někam zašili, klidně teď můžou sedět ve vlaku do Amsterodamu…“

„Už s tím přestaň,“ přeruší ho důrazně Joona. „Nemůžeš přece poslouchat bezpečnostní policii, když se jedná o…“

„Je to jejich případ.“

„Jak to? Proč je to jejich případ? Björn Almskog byl podezřelý z účasti na násilných nepokojích, ale to přece vůbec nic neznamená.“

„Mluvil jsem s Vernerem Zandénem, od začátku říkal, že Penelope Fernandezová sympatizuje s levicově extremistickými skupinami.“

„To je možné, ale já jsem přesvědčený o tom, že u téhle vraždy jde o něco úplně jiného,“ prohlásí zarytě Joona.

„Jak jinak! Ty jsi prostě o něčem přesvědčený, a basta!“ zvolá Carlos.

„Nedokážu to přesně definovat, ale ten chlap v Penelopině bytě byl profík, a žádný diletant…“

„Bezpečnostní policie je ale toho názoru, že Björn s Penelope plánovali atentát.“

„Takže Penelope Fernandezová je podle nich teroristka?“ zeptá se pobaveně Joona. „Četl jsi její články? Vždyť je to pacifistka a vyloženě se distancuje od…“

„Bezpečnostní policie včera zatkla jednoho člena Brigády zrovna ve chvíli, kdy vstupoval k ní do bytu,“ vpadne mu do řeči Carlos.

„Nemám nejmenší tušení, co je ta Brigáda vlastně zač.“

„Militantní levicové hnutí… existuje určitá návaznost na Antifašistickou akci a Revoluční frontu, ale je to samostatná organizace… sami se ideologicky považují za odnož Rudé armády… a chtějí být operativní uskupení jako Mossad.“

„Ale to je přece pitomost,“ namítne Joona.

„Možná pro tebe, protože sis zase postavil hlavu,“ prohlásí Carlos. „Až přijde čas, spustíme pátrání, zmapujeme mořské proudy a zjistíme, odkud tam tu loď zanesly. Pak můžeme začít prohledávat dno, možná nasadíme i potápěče.“

„Tak dobře,“ zašeptá Joona.

„Zbývá jen zjistit, z jakého důvodu je někdo zavraždil… nebo proč se skrývají.“

Joona je již na odchodu, vtom se zastaví a obrátí se.

„A kde je ten člověk z Brigády, co se snažil dostat do Penelopina bytu?“

„Pustili ho,“ odpoví Carlos.

„A vědí, co tam pohledával?“

„Šel k ní na návštěvu.“

„Na návštěvu,“ povzdechne Joona. „A to je všechno, co bezpečnostní policie zjistila?“

„Vyšetřování Brigády není v žádném případě tvoje starost,“ ozve se znepokojeně Carlos. „To je ti doufám jasné.“

Joona vyjde na chodbu a vytáhne mobil. Carlos za ním volá, že nemá právo vměšovat se do pravomocí bezpečnostní policie. Joona najde v adresáři číslo Nathana Pollocka, stiskne tlačítko a vyčkává.

„Pollock,“ ozve se v telefonu.

„Co víš o Brigádě?“ vypálí přímo Joona. Výtahové dveře se otevřou a komisař nastoupí.

„Bezpečnostní policie se už několik let pokouší infiltrovat do militantních levicových uskupení ve Stockholmu, Göteborgu a Malmö a podrobně je zmapovat. Nevím, do jaké míry je Brigáda nebezpečná, ale údajně mají zbraně a výbušniny. Několik členů Brigády má za sebou pobyt v nápravných zařízeních nebo odsouzení za násilné skutky.“

Výtah sjíždí dolů.

„Bezpečnostní policie prý zadržela před bytem Penelope Fernandezové osobu s přímou návazností na Brigádu.“

„Jmenuje se Daniel Marklund, patří k nejužším kruhům organizace,“ odpoví Nathan.

„A co o něm víš?“

„Nic moc,“ pokračuje Pollock. „Vyfásnul podmínku za vandalství a nezákonné vniknutí do počítače.“

„A co dělal doma u Penelope Fernandezové?“ zeptá se Joona.

Výtah zastaví a dveře se otevřou.

„Byl neozbrojený,“ vykládá Nathan. „Při výslechu požadoval přítomnost právního zástupce, na většinu otázek neodpověděl a týž den ho pustili na svobodu.“

„Nic dalšího nemáš?“

„Ne.“

„Kde bych ho mohl zastihnout?“ zeptá se Joona.

„Žádnou stálou adresu nemá,“ řekne Nathan. „Podle bezpečnostní policie bydlí s nejužším vedením organizace v jejich tajných prostorách na Zinkensdammu.“

28

BRIGÁDA

Joona Linna spěšně míří ke garážím pod Radničním parkem a myslí na Disu. Zmocní se ho prudká touha po dotyku jejích štíhlých paží, po vůni jejích hebkých vlasů. Disino povídání o archeologických nálezech, o úlomcích kostí nesouvisejících s žádným zločinem, o lidech žijících před mnoha sty lety ho naplňuje zvláštním klidem.

Musí si s Disou promluvit, musí jí vysvětlit, že měl v poslední době moc práce.

Joona kráčí mezi řadami zaparkovaných vozů. Za betonovým sloupem zaregistruje pohyb. Kdosi čeká u jeho volva. Vidí obrys postavy zpola skryté za dodávkou a slyší jen rachot velkých větráků.

„To byla rychlost!“ zvolá Joona.

„To víš, telepatie,“ zažertuje Pollock.

Joona se zastaví, zavře oči a přitiskne si prst na spánek.

„Copak, bolehlav?“ zeptá se Pollock.

„Moc jsem toho nenaspal.“

Muži se posadí do auta, Joona otočí klíčkem v zapalování a z reproduktoru se ozve tango Astora Piazzolly. Pollock zesílí hlasitost; zní to, jako by kolem sebe kroužily dvoje housle.

„Je ti doufám jasné, že ode mě tuhle informaci nemáš,“ prohodí Nathan.

„Samozřejmě,“ přitaká Joona.

„Zrovna jsem se dozvěděl, že bezpečnostní policie hodlá využít vloupání Daniela Marklunda do Penelopina bytu jako záminku k razii do toho jejich brlohu.“

„Předtím s ním nutně musím mluvit.“

„Pak sebou musíš hodit,“ odtuší Nathan.

Joona vycouvá, otočí vůz a vyjede z garáže.

„Kolik mám času?“ zeptá se a zabočí doprava na Kungsholmskou ulici.

„Myslím, že zrovna vyrážejí do akce.“

„Ukaž mi, kudy se k nim dostanu, pak se můžeš vrátit zpátky do kanceláře a dělat, že o ničem nevíš,“ řekne Joona.

„Co máš v plánu?“

„O čem to mluvíš?“ zavtipkuje s nevinným výrazem Joona.

Nathan se rozchechtá.

„Chci jen zjistit, co Daniel Marklund pohledával u Penelope Fernandezové,“ vysvětlí mu Joona. „Možná ví, oč jde.“

„Ale…“

„Určitě není náhoda, že se někdo z Brigády zrovna teď pokoušel dostat k ní do bytu, tomu prostě nevěřím. Bezpečnostní policie je přesvědčená, že extrémní levice plánuje atentát, ale…“

„To si myslí vždycky, mají to v popisu práce,“ zasměje se Pollock.

„Každopádně si chci promluvit s Danielem Marklundem, než tenhle případ pustím.“

„I když to stihneš před klukama od bezpečáků, nejsem si úplně jistý, že Marklund bude mít náladu s tebou mluvit.“

29

SPECIÁLNÍ ZÁSAHOVÁ JEDNOTKA

Saga Bauerová vtlačí do zásobníku velkého černého glocka 21 ráže .45 ACP třináct nábojů.

Bezpečnostní policie se chystá přepadnout tajné prostory na Södermalmu užívané členy Brigády.

Komisařka sedí se třemi kolegy v minibusu na Hornově ulici před Lidovou operou. Všichni jsou v civilu. Za patnáct minut se mají přemístit do fastfoodu Nagham a počkat na speciální zásahovou jednotku.

Bezpečnostní policie v poslední době zaznamenala zvýšenou aktivitu stockholmských levicově extremistických skupin. Mohlo se jednat o náhody, ale nejlepší stratégové došli k závěru, že většina militantních uskupení hodlá společně provést velkou sabotáž. Varovali dokonce i před teroristickým útokem, neboť ve vojenském skladu ve Vaxholmu došlo ke krádeži výbušnin.

Vraždu Violy Fernandezové a nezdařený pokus o výbuch v bytě její sestry dali automaticky do souvislosti s připravovaným atentátem.

Policejní experti považují Brigádu za nejnebezpečnější a nejmilitantnější levicovou organizaci v zemi. Daniel Marklund, jeden z jejích hlavních členů, byl zadržen při pokusu o vloupání do bytu Penelope Fernandezové a s velkou pravděpodobností právě on napadl komisaře Joonu Linnu a jeho technika.

Göran Stone si s úsměvem oblékne neprůstřelnou vestu.

„Tak teď si ty parchanty slabošský pěkně podáme.“

Anders Westlund se zachechtá, nedokáže však skrýt nervozitu.

„Ksakru, jen doufám, že budou klást odpor, pak aspoň jednomu komoušovi s gustem ustřelím koule.“

Saga Bauerová přemýšlí o zadržení Daniela Marklunda. Její šéf Verner Zandén rozhodl, že výslech povede Göran Stone. Kolega začal dost agresivně, aby Marklunda vyprovokoval k nějaké reakci, výsledkem však bylo pouze to, že zadržený požádal o právního zástupce a během celého výslechu mlčel jako zařezaný.

Objeví se Roland Eriksson s plechovkou kokakoly a pytlíkem banánků v čokoládě.

„Jakmile uvidím zbraň, začnu pálit o sto šest,“ řekne a posadí se. „Jsou zatraceně rychlí, nezbývá než použít bouchačku…“

„Budeme postupovat tak, jak jsme se domluvili,“ prohlásí Göran Stone. „Ale pokud dojde k přestřelce, pak nemusíme mířit do nohou…“

„Ale rovnou do ksichtu!“ zvolá Roland.

„Koukej se trochu krotit,“ napomene ho Göran.

„Můj brácha má…“

„Do prdele, Rolande, to přece všichni víme,“ přeruší ho vystresovaným hlasem Anders.

„Schytal zápalnou bombu přímo do obličeje,“ pokračuje Roland. „Musel absolvovat jedenáct operací, než…“

„Myslíš, že to zvládneš?“ přeruší ho ostře Göran.

„Jasně že jo, ksakru,“ odpoví rychle Roland.

„Opravdu?“

„V pohodě.“

Roland vyhlédne z okna, nehtem palce škrábe po krabičce se žvýkacím tabákem.

Saga Bauerová otevře dvířka a vpustí do vozu vzduch. Také se domnívá, že nastal čas zasáhnout. Už není na co čekat. Zároveň jí však není jasná souvislost s Penelope Fernandezovou. Nechápe, co může mít Penelope společného s levicovými extremisty, a stejně tak jí nejde na rozum, proč někdo zavraždil její sestru. Taky by ráda ještě jednou zkusila promluvit s Danielem Marklundem, hleděla mu při výslechu do očí a kladla mu přímé otázky. Snažila se to vysvětlit šéfovi, říkala mu, že po zásahu už možná nebudou mít koho vyslechnout.

Vždyť je to pořád můj případ, pomyslí si Saga a vystoupí z auta na rozpálený chodník.

„Zásahové jednotky vtrhnou dovnitř tudy, tudy a tudy,“ opakuje Göran Stone a ukazuje na různé části budovy. „My jsme tady a zřejmě budeme muset projít divadlem…“

„Kam šla ksakru Saga Bauerová?“ zeptá se Roland.

„Asi dostala krámy a vyměkla,“ ušklíbne se Anders.

30

BOLEST

Joona Linna a Nathan Pollock zaparkují na Hornově ulici a pohlédnou na nekvalitní fotografii Daniela Marklunda vytištěnou z počítače. Vystoupí z vozu, přeběhnou frekventovanou ulici a vejdou do malého divadélka.

Tribunál je nezávislá divadelní skupina, jejíž honoráře jsou přímo úměrné prodaným vstupenkám. Hrají tudíž naprosto vše – od Oresteie až po Komunistický manifest.

Joona s Nathanem zamíří po širokém schodišti k barovému pultu sloužícímu zároveň jako pokladna. Za ním sedí žena s černě nabarvenými rovnými vlasy a stříbrným kroužkem v nose. Usměje se na ně, muži jí přátelsky kývnou, beze slova však pokračují dále.

„Hledáte někoho?“ zvolá žena, zatímco policisté vystupují po kovových schůdcích.

„Ano,“ odpoví tiše Pollock.

Vejdou do neuklizené kanceláře s kopírkou, psacím stolem a nástěnkou s vystřiženými novinovými články. U počítače sedí vyzáblý rozježený chlapík, v ústech svírá nezapálenou cigaretu.

„Zdravím, Richarde,“ ozve se Pollock.

„Kdo jste?“ otáže se roztržitě mladík a opět se zahledí na monitor.

Muži pokračují do šatny s rozvěšenými kostýmy, stolkem s líčidly a koupelnou.

Na stole stojí váza s kyticí.

Pollock se rozhlédne, pak ukáže k ocelovým dveřím s nápisem Elektrocentrála.

„Tady by to mělo být,“ prohodí Pollock.

„Elektrocentrála v divadle?“

Pollock neodpoví, vytáhne paklíč a odemkne. Před nimi je úzká nudle s elektroměry, pojistkami a spoustou papírových krabic. Stropní světlo nefunguje. Joona přeleze krabice a pytle se starými hadry. Za zavěšenými prodlužovačkami objeví další dveře. Pokračuje chodbou s holými betonovými stěnami. Nathan Pollock vyrazí za ním. Vzduch je vydýchaný a odporně páchne odpadky a plísní. Odkudsi zazní vzdálená, těžko postižitelná melodie. Na podlaze leží leták s obrázkem marxistického vůdce kubánských guerill Che Guevary. Z hlavy mu vychází zápalná šňůra.

„Tak tady se Brigáda skrývá už několik let,“ zašeptá Pollock.

„Měl jsem s sebou vzít pár dortů ke kafi.“

„Slib mi, že budeš opatrný.“

„Bojím se jen toho, že tu Daniel Marklund nebude.“

„Ale bude, je tu pečenej vařenej.“

„Díky za pomoc, Nathane.“

„Asi bude nejlepší, když půjdu s tebou,“ řekne Pollock. „Máš na to jen pár minut, až sem vrazí bezpečnostní policie, bude to o kejhák.“

Joona přimhouří šedé oči a měkce opáčí: „Jen k nim zaskočím na návštěvu.“

Nathan se vrátí do divadla a zavře za sebou. Joona osamí v liduprázdné chodbě, na okamžik strne, pak vytáhne pistoli, zkontroluje, zda má plný zásobník, a zastrčí ji zpět do pouzdra. Vykročí k ocelovým dveřím. Jsou zamčené, práce s paklíčem mu zabere několik drahocenných vteřin.

Na modře natřeném vchodu je drobnými písmenky napsáno Brigáda. Celé slovo zabírá sotva dva centimetry.

Joona stiskne kliku, tichounce otevře a do uší ho uhodí hlasitá řezavá melodie.

Zní to jako elektronicky zpracovaná verze Hendrixovy písně Machine Gun. Hudba pohlcuje veškeré ostatní zvuky, ostré kvílivé tóny kytary působí téměř hypnoticky.

Ocitne se v místnosti plné starého haraburdí. Haldy knih a časopisů sahají až ke stropu.

Kolem je naprostá tma. Joonovi je jasné, že hromady veteše tvoří systém chodeb, bludiště vedoucí k dalším dveřím.

Rychle projde uličkou do slabého světla, o kousek dál se cesta rozdvojuje. Pustí se doprava, náhle se prudce otočí.

Zdálo se mu, že zahlédl rychlý pohyb, že koutkem oka zaregistroval čísi stín, ale není si jist.

Za rohem se zarazí a přimhouří oči. Ze stropu visí holá žárovka. Skrze kvílení hudby zaslechne řev, lidský křik zdušený stěnami. Kousek se vrátí a nahlédne do úzké chodby. Vysoká halda časopisů se zřítila na zem.

Komisaře rozbolí hlava. Měl si s sebou vzít něco k snědku, alespoň pár dílků tmavé čokolády.

Překročí časopisy a zastaví se u točitých schůdků vedoucích o patro níž. Ucítí sladkou pachuť marihuany. Pevně se drží zábradlí a snaží se nepozorovaně dostat co nejrychleji dolů. Kovové schody tu a tam zavržou. Když se ocitne na posledním stupni, spatří černý zatažený závěs. Instinktivně položí ruku na pouzdro s pistolí.

Hudba už není tak hlasitá.

Škvírou v závěsu proniká červené světlo a těžký pach konopí. Joona se pokouší zaostřit pohled, má však omezené zorné pole. V rohu stojí klaun, místo nosu má rudou žárovku. Několik vteřin váhá, pak odhrne závěs a vejde do místnosti. Očima pátrá kolem, tep se mu zrychlí, bolest hlavy je stále silnější. Na podlaze z broušeného betonu leží dvouhlavňová brokovnice a otevřená krabice s broky – těžkými masivními olověnými kulemi, které způsobují rozsáhlá poranění tkáně. Na kancelářské židli sedí nahý muž se zavřenýma očima a klidně pokuřuje. Není to Daniel Marklund. Na zemi sedí blondýnka s obnaženou hrudí, bedra obtočená vojenskou dekou. Pohlédne Joonovi do očí, pošle mu polibek a nevzrušeně si lokne piva z plechovky.

Z pootevřených dveří se znovu ozve křik.

Joona zvedne brokovnici, opře hlaveň o podlahu a dupne na ni.

Žena odloží pivo a nepřítomně se poškrábe v podpaždí.

Joona zbraň potichu položí na zem a projde kolem dívky do chodby. Nízký strop tvoří pletivo s malými oky, nad nimi je skelná vata. Vzduch je plný doutníkového dýmu. Silná lampa mu svítí přímo do očí, musí si je zaclonit rukou. Na konci chodby visí závěs ze širokých umělohmotných lamel. Joona je stále oslněný světlem, nevidí, co se uvnitř děje. Vnímá však pohyb a slyší pronikavý hlas, úzkostný a vystrašený. Vtom se kousíček od něj ozve výkřik, ošklivé hrdelní zachroptění, pak funivé lapání po dechu. Rychle se prosmýkne kolem prudkého světla a škvírou mezi lamelami vidí přímo do pokoje.

Místnost je plná kouře, v nehybném vzduchu se převalují spirály dýmu.

Před mužem ve spodkách a ponožkách stojí pomenší svalnatá žena s maskou na tváři, oblečená v černých džínách a hnědém tričku. Chlapík má vyholenou hlavu a na čele vytetovaný nápis Bílá síla. Zjevně si prokousl jazyk, po bradě, krku a mohutném panděru mu stéká krev.

„Prosím ne,“ šeptá a uhýbá hlavou.

Žena drží ve svěšené ruce zapálený doutník. Ruka se zničehonic vymrští a přitiskne muži žhnoucí konec na tetování na čele. Chlapík zakvílí, břicho a hrudník se mu třese. Pomočí se bolestí, na modrých spodkách se objeví vlhká skvrna, po nahých nohou stékají žluté čůrky.

Joona se s vytaženou pistolí blíží ke škvíře v závěsu. Nikoho dalšího nevidí, otevře ústa a chystá se zakřičet, zbraň mu však vypadne z dlaně.

Kov zarachotí na betonu, pistole zůstane ležet vedle závěsu. Joona nechápavě pohlédne na ruku, vzápětí ucítí strašnou bolest. Před očima se mu zatmí, v hlavě mu prudce buší. Nedokáže potlačit zasténání, jednou rukou se opře o zeď, téměř ztratí vědomí, stále však vnímá hlasy za závěsem.

„Táhni do hajzlu s tím svým kňouráním!“ ječí žena s doutníkem. „Už to do prdele vyklop, cos provedl?“

„Nepamatuju se,“ pláče neonacista.

„Tak bude to?“

„Týral jsem jednoho kluka.“

„Cos mu udělal, ty sketo?“

„Vypálil jsem mu oko,“ odpoví muž.

„Cigaretou, viď?“ prohlásí žena. „Desetiletýmu dítěti…“

„Jo, ale já…“

„A proč? Co ti udělal?“

„Sledovali jsme ho od synagogy dolů k…“

Joona nevědomky strhne ze zdi těžký hasicí přístroj. Ztratí pojem o čase, vše kolem zmizí. Vnímá jen bolest hlavy a pronikavé zvonění v uších.

31

VZKAZ

Joona se opře o stěnu, několikrát zamrká a otevře oči. Prudké návaly bolesti neustávají. Není tu sám, někdo musel jít za ním. Na zádech ucítí dotyk ruky a spatří ženský obličej.

„Co se vám stalo?“ zeptá se Saga Bauerová. „Jste zraněný?“

Joona se pokusí zavrtět hlavou a odpovědět, ale není schopen mluvit. Klesne na kolena a má pocit, jako by mu mozkem projížděla ostrá jehla.

„Musíte odsud pryč,“ řekne Saga.

Dívka mu zvedne obličej, komisař však nic nevidí. Kůži má vlhkou a lepkavou, z podpaždí, po zátylku a po zádech se řinou pramínky potu, cítí ho ve tváři, ve vlasech i na čele.

Saga předpokládá, že dostal epileptický záchvat, a hledá mu po kapsách léky. Joona vše vnímá vzdáleně jako v mlze. Saga vytáhne náprsní tašku a podívá se, zda v ní nemá obrázek s plamenem, symbolem Nadace pro epilepsii.

Bolest po chvíli ustoupí, Joona si olízne rty a vzhlédne. Čelisti má zaťaté, po záchvatu migrény ho bolí celé tělo.

„Ještě tam nechoďte,“ zašeptá Saze. „Musím…“

„Co se tu ksakru dělo?“

„Nic,“ odpoví Joona a sebere pistoli ze země.

Vstane, odhrne lamely a vrazí do místnosti. Nikdo tam není. Na protilehlé stěně svítí nápis Nouzový východ. Saga ho s tázavým výrazem následuje. Joona otevře a spatří několik příkrých schodů. Vedou k ocelovým dveřím do ulice.

„Perkele,“ zakleje finsky.

„Tak mluvte se mnou!“ zavrčí vztekle Saga.

Joona si odmítá přiznat důvod své nemoci, nechce myslet na dávno minulou traumatickou událost. Čas od času mu hlavou začne pulzovat ostrá bolest, která ho během několika minut zcela ochromí. Podle názoru lékaře se jedná o migrénu psychického původu.

Jediný přípravek, který Joonovi pomáhá, je antiepileptikum Topiramat. Vlastně by ho měl užívat pravidelně, má však pocit, že ho otupuje. Obvykle se potřebuje soustředit na práci a mít čistou hlavu, takže prevenci zanedbává. Často se bez léku obejde celé týdny, je to však sázka do loterie. Navíc je mu jasné, že se záchvat – stejně jako nyní – může po několikadenní pauze dostavit znovu.

„Mučili tu nějakého kluka, zřejmě to byl neonacista, ale…“

„Mučili?“

„Jo, pálili ho doutníkem,“ odpoví Joona a zamíří zpět do chodby.

„Co se stalo?“

„Nestačil jsem…“

„No, víte,“ přeruší ho zarputile Saga. „Myslím, že byste neměl, chci říct… dělat operativní zásahy, pokud jste nemocný.“

Dívka si přejede rukou po obličeji.

„To je pěkný svinstvo,“ zašeptá.

Joona kráčí do místnosti s klaunem. Saga spěchá za ním.

„Co tu ksakru vlastně vůbec pohledáváte?“ volá za Joonou. „Vždyť sem může každou chvíli vtrhnout zásahovka. Když uvidí, že jste ozbrojený, tak budou střílet… to přece dobře víte, navíc tu při akci bude tma, slzný plyn a…“

„Musím mluvit s Danielem Marklundem,“ přeruší ji Joona.

„O jeho existenci byste vůbec neměl vědět,“ prohlásí Saga a kráčí za komisařem po točitém schodišti. „Kdo vám to vyžvanil?“

Joona prochází labyrintem chodeb, Saga však ukáže jiným směrem. Jde za ní, dívka se rozběhne, Joona vytáhne pistoli, vřítí se za roh, slyší, že na něj cosi volá.

Saga se zastaví v pootevřených dveřích. V místnosti s pěti počítači stojí zarostlý mladík s mastnými vlasy. Je to Daniel Marklund. Rty má vlhké a nervózně se mu chvějí. V ruce třímá ruský bajonet.

„Policie, odložte ten nůž,“ vyzve ho klidně Saga a vytáhne legitimaci.

Mladík zavrtí hlavou, šermuje nožem, natáčí čepel do různých úhlů.

„Potřebujeme s vámi mluvit,“ přidá se Joona a zastrčí pistoli do pouzdra.

„Tak mluvit, jo?“ zahuhlá vystrašeně Daniel.

Joona k mladíkovi přistoupí a pohlédne mu do očí. Daniel napřáhne nůž, před Joonou se zaleskne špičatá čepel. Komisař ani nehne brvou.

„Danieli, vy to s tou kudlou moc neumíte,“ prohlásí s úsměvem.

Lesklý bajonet je cítit olejem. Daniel Marklund upřeně zírá na Joonu a mává mu nožem kolem hlavy.

„Ty si myslíš, že to s kudlou uměj jen Fiňáci, co?“

Joona udělá prudký výpad, popadne mladíka za zápěstí, jemně mu vykroutí zbraň a hodí ji na stůl.

Nastane ticho, muži se fixují pohledem. Po chvíli Daniel Marklund pokrčí rameny a omluvně zamumlá:

„Máte recht, já jsem spíš ajťák.“

„Moc času nám už nezbývá,“ řekne Joona. „Povězte mi, co jste dělal u Penelope Fernandezové.“

„Šel jsem k ní na návštěvu.“

„Danieli,“ prohlásí temně Joona. „Za to vaše extempore s kudlou vás můžu rovnou sebrat, ale protože mám na starosti důležitější věci, dávám vám ještě šanci.“

„Je Penelope členkou Brigády?“ otáže se rychle Saga.

„Penelope Fernandezová?“ ušklíbne se Daniel Marklund. „Tak to je přesně pravej opak.“

„A co jste s ní měl společného?“

„Co myslíte tím pravým opakem?“ zeptá se Saga. „Existuje snad nějaká rivalita mezi…“

„Že by o tom tajný nic nevěděli?“ otáže se unaveně Daniel. „Penelope Fernandezová je přece pacifistka a přesvědčená demokratka. Takže naše metody jí ani trošku nejdou pod nos… ale my ji berem.“

Daniel se posadí na židli před dva počítače.

„Jak to, berete?“

„Má náš respekt,“ prohlásí Daniel.

„Ale proč, proč pak…?“ zeptá se překvapeně Saga.

„Nemáte ani páru, kolik lidí ji nenávidí… no, zkuste si vygúglovat její jméno, příspěvky jsou někdy docela brutální… a teď už jich to pár vážně přepísklo.“

„Co tím myslíte?“

Daniel na ně zkoumavě pohlédne.

„Víte přece, že zmizela, ne?“

„Ano,“ odpoví Saga.

„Fajn,“ prohlásí mladík. „Aspoň něco, ale nějak se mi nechce věřit, že by se policajti přetrhli, aby ji našli. Proto jsem šel k ní domů, chtěl jsem se kouknout do jejího kompu, abych zjistil, co za tím je. Švédský opoziční hnutí v dubnu neoficiálně pověřilo jednoho člena… dostal za úkol ji unést… říkali, že si z tý komunistický děvky udělají sexuální otrokyni. Mrkněte se na tohle…“

Daniel Marklund cosi vyťuká na klávesnici a otočí jeden monitor k Joonovi.

„Paktujou se s Árijským bratrstvem,“ prohlásí.

Joona přelétne očima vulgární chat; parta pořádnejch árijskejch vocasů chce Penelope ušoustat k smrti.

„Ale tyhle skupiny s jejím zmizením nemají nic společného,“ prohodí Joona.

„Že ne? A kdo to pak podle vás udělal? Nordickej svaz?“ zeptá se dopáleně Daniel. „Koukejte sebou hnout, možná ještě není pozdě!“

„Co tím chcete říct?“

„No, obyčejně člověk zareaguje pět minut po dvanáctý… ale já našel na záznamníku její mámy vzkaz. Hned mi došlo, že to zatraceně spěchá, ale že je tu pořád nějaká šance… projel jsem jí schránku a…“

„A co jste našel?“ přeruší ho Joona.

„Včera brzo ráno se pokoušela dovolat mámě,“ odpoví mladík a nervózně se poškrábe ve špinavých vlasech.

„Penelope?“

„Jo.“

„Co říkala?“ vyhrkne Saga.

„No, tak aspoň vidíte, že vodposlouchávat neuměj jenom tajný,“ ušklíbne se Daniel.

„Tak co říkala Penelope?“ zeptá se zvýšeným hlasem Joona.

„Že ji někdo pronásleduje,“ odpoví vztekle Daniel Marklund.

„Co říkala přesně?“ zeptá se Joona.

Daniel pohlédne na Sagu Bauerovou.

„Kolik nám zbývá času, než sem vrazí vaši?“

Saga pohlédne na hodinky.

„Tři nebo čtyři minuty,“ odpoví.

„Tak to si to ještě stihnete poslechnout,“ prohlásí Daniel Marklund, zadá na druhém počítači několik rychlých příkazů a nastaví zvuk.

Z reproduktoru se ozve šumění, pak klapnutí záznamníku. Tři krátká pípnutí, praskání, způsobené špatným signálem. Slyší vzdálený ženský hlas, není však možné rozlišit slova. Po pár vteřinách nějaký muž zasyčí a ty koukej začít makat. Následuje klapnutí a opět ticho.

„Sorry,“ zamumlá Daniel. „Zkusím nastavit pár filtrů.“

„Čas běží,“ zašeptá Saga.

Daniel pohlédne na zvukové křivky na displeji, změní několik hodnot a pak záznam znovu přehraje.

Dovolali jste se Claudii – nejsem momentálně doma, ale jakmile to bude možné, ozvu se vám.

Trojité pípnutí zní úplně jinak než předtím, praskání se podobá spíše slabému kovovému řinčení.

Pak se znenadání ozve zřetelný hlas Penelope Fernandezové: „Mami, potřebuju pomoct, pronásleduje mě…“

„A ty koukej začít makat!“ zasyčí neznámý muž. Pak nastane ticho.

32

SKUTEČNÁ POLICEJNÍ PRÁCE

Saga Bauerová mrkne na hodinky a prohlásí, že musí jít. Daniel Marklund zažertuje, že zůstane na barikádě, má však vystrašené oči.

„Bude to tvrdý a rychlý zásah. Odložte nůž, neklaďte odpor, okamžitě se vzdejte a nedělejte žádné prudké pohyby,“ instruuje ho Saga a společně s Joonou opustí maličkou kancelář.

Daniel Marklund sedí na židli, pohlédne za nimi a odhodí nůž do koše.

Joona se Sagou vyjdou ze spletitého labyrintu na Hornovu ulici. Saga se připojí ke skupině Görana Stona. Muži stále sedí v bistru a mlčky pojídají hranolky. S lesklýma prázdnýma očima čekají na povel velitele operativních zásahů.

O dvě minuty později vyběhne ze čtyř černých dodávek patnáct těžkooděnců. Speciální zásahová jednotka vyrazí všechny vchody, místnosti se zaplní slzným plynem. Na podlaze sedí pět kašlajících mladých lidí s rukama nad hlavou. Jedním z nich je Daniel Marklund. Policisté je spoutají a vyvedou na ulici.

Při ozbrojené razii vyšlo najevo, že Brigáda disponuje prachmizernou výzbrojí; bezpečnostní policie našla jednu starou vojenskou pistoli značky Colt, jednu vzduchovku, brokovnici s ohnutou hlavní, krabici broků, čtyři nože a dva šurikeny.

··············

Na Jižním Mälarenském nábřeží Joona vytáhne telefon a zmáčkne číslo ředitele státní kriminálky. Po dvou signálech se ozve Carlos a tužkou stiskne hlasitý odposlech.

„Tak jakpak ti jde to přednášení na policejní akademii, Joono?“ zeptá se.

„Nejsem tam.“

„To je mi jasné, protože…“

„Penelope Fernandezová žije,“ přeruší ho Joona. „Někdo ji pronásleduje a chce ji zabít.“

„A kdepak jsi to sebral?“

„Nahrála matce na záznamník vzkaz.“

V telefonu nastane ticho, pak Carlos zalapá po dechu.

„Fajn, tak dobře… A co dalšího víme? Sice žije, ale…“

„Víme jen tolik, že byla naživu před třiceti hodinami,“ vpadne mu do řeči Joona. „A někdo ji honí.“

„A kdopak to je?“

„To už nestihla povědět, ale… pokud je to stejný chlap, se kterým jsem se setkal, tak máme zatraceně naspěch,“ prohlásí komisař.

„Ty si vážně myslíš, že jde o nájemného vraha?“

„Jsem si naprosto jistý, že osoba, která zaútočila na mě a na Erixona, je profesionální zabiják, takzvaný grob.“

„Grob?“

„Srbsky to znamená hrob. Tihle chlapíci jsou pěkně drazí, obvykle pracují sami, ale odvádějí prvotřídní práci.“

„To zní naprosto neuvěřitelně.“

„Dal bych ruku do ohně za to, že mám pravdu,“ prohlásí zarytě Joona.

„To říkáš vždycky, ale pokud jde skutečně o profesionála, tak by před ním Penelope sotva dokázala tak dlouho utíkat… vždyť už je to skoro osmačtyřicet hodin,“ namítne Carlos.

„Jestli je naživu, tak jen proto, že útočník má jiné priority.“

„Ty si pořád myslíš, že něco hledá?“

„Ano,“ odpoví Joona.

„A co?“

„Nevím to jistě, možná nějakou fotografii…“

„A jak jsi na to přišel?“

„Žádnou lepší teorii v tuhle chvíli nemám…“

Joona šéfovi vyloží svou domněnku o vypadlém snímku s Nerudovými verši, o Björnově spěšné návštěvě, o tom, jak si cestou ze schodů držel ruku na břiše, o otisku na skleněné výplni dveří, o zbytcích lepicí pásky a o utrženém růžku fotografie.

„Takže podle tebe vrah hledal fotku, kterou z bytu před ním odnesl Björn?“

„Napřed pročmuchal Björnův byt, když tam nic nenašel, rozlil kolem benzín, vlezl k sousedce a zapnul žehličku na nejvyšší stupeň. Hasiči dorazili pět minut po jedenácté, a než se jim podařilo dostat oheň pod kontrolu, vyhořelo celé patro.“

„A stejný večer zavraždil Violu.“

„Zřejmě předpokládal, že si Björn vzal tu fotku s sebou na loď. Sledoval je, vylezl na palubu, utopil Violu, prohledal člun a chtěl ho poslat ke dnu. Pak z nějakého důvodu změnil plány, vrátil se do Stockholmu a začal hledat v Penelopině bytě…“

„Ale tu fotku nenašel, co?“ zeptá se Carlos.

„Buď ji měl u sebe Björn, nebo ji u někoho ukryl, mohl ji dát do úschovny nebo kamkoli jinam.“

V telefonu je ticho. Joona naslouchá Carlosovu těžkému oddechování.

„Ale kdybychom ji našli,“ prohodí zamyšleně Carlos, „všechno by se tím vyřešilo.“

„Ano,“ odpoví Joona.

„Chci říct… pokud jsme ten snímek viděli, tedy pokud ho viděla policie, tak je to sotva nějaké tajemství, které by stálo za vraždu.“

„Kéž by to bylo takhle jednoduché.“

„Joono, víš, já… nemůžu Petterovi jen tak beze všeho vzít předběžné vyšetřování, ale předpokládám…“

„…že pojedu přednášet na policejní akademii?“ přeruší ho Joona.

„Už toho nech!“ rozchechtá se Carlos.

Cestou na Kungsholmen si Joona přehraje vzkazy od Erixona. Kolega mu napřed oznámí, že může klidně pracovat v nemocnici, o třináct minut později požaduje, aby byl zapojen do případu, a po sedmadvaceti minutách už křičí, že se z nečinnosti zblázní. Vytočí Erixonovo číslo a vzápětí se ozve unavený hlas:

„Kvááá…“

„Takže už je pozdě?“ zeptá se Joona. „Už ses zbláznil?“

Erixon jen škytne.

„Netuším, jak jsi na tom, ale moc to spěchá, musíme se dostat dál. Včera ráno nahrála Penelope Fernandezová své matce na záznamník vzkaz.“

„Včera?“ zopakuje vzrušeně Erixon.

„Říkala, že ji někdo pronásleduje.“

„Vyzvedneš mě tady?“ zeptá se technik.

Erixon hvízdavě dýchá nosem. Joona mu sdělí, že v noci ze čtvrtka na pátek spolu Penelope a Björn nebyli. V 6.40 ráno vyzvedl Penelope taxík a odvezl ji do televizního studia, kde se měla zúčastnit debaty. Pár minut poté se v jejím bytě objevil Björn. Joona kolegovi poví o otisku dlaně na skle, o lepicí pásce a o svém skálopevném přesvědčení, že Björn někde číhal, a jakmile Penelope vyšla z domu, vešel k ní do bytu a bez jejího vědomí fotografii sebral.

„A taky si myslím, že útočník, který nás napadl, byl profesionál. Hledal ten obrázek a my ho při tom překvapili,“ pokračuje Joona.

„To je možné,“ připustí Erixon.

„Chtěl především utéct, to pro něj bylo důležitější než nás zabít,“ řekne Joona.

„Jo, protože jinak by už bylo po nás,“ přitaká Erixon.

V telefonu to zapraská. Erixon kohosi požádá, aby ho nechal na pokoji. Ženský hlas opakuje, že je čas na rehabilitační cvičení, a kolega zasyčí, že má soukromý hovor.

„Zbývá jediný závěr, totiž ten, že pachatel snímek nenašel,“ pokračuje Joona, „protože kdyby ho objevil na lodi, tak by nečmuchal v Penelopině bytě.“

„Ale tam taky nebyl, protože ho odnesl Björn.“

„Vrah se pokusil vyhodit byt do vzduchu, což naznačuje, že tu fotku chtěl zničit, ne se jí zmocnit.“

„Ale když byla tak zatraceně nebezpečná, proč ji měla Penelope Fernandezová přilepenou na dveřích?“ zeptá se Erixon.

„Napadá mě vícero důvodů,“ prohlásí Joona. „Nejpravděpodobnější je ten, že ji považovala za nějaký důkaz, ale sama si neuvědomila její důležitost.“

„Přesně tak, přesně tak,“ ozve se čile Erixon.

„Neměla proč ten snímek schovávat, nenapadlo ji, že je pro něj někdo schopen vraždit.“

„Ale Björn najednou změnil názor.“

„Možná na něco přišel, třeba pochopil jeho význam, a proto ho odnesl,“ řekne Joona. „Spoustu toho ale nevíme a jediný způsob, jak to zjistit, je poctivá policejní práce.“

„Moje řeč!“ vyjekne blaženě Erixon.

„Můžeš prověřit všechny telefonické rozhovory z posledního týdne, esemesky, výběry z účtu a tak dále? Účtenky, aktivity, pracovní dobu…“

„Na to vem jed.“

„Ale kdepak, zapomeň, že jsem se vůbec ptal.“

„Jak to myslíš?“

„Máš přece rehabilitaci,“ uchichtne se Joona. „Už je přece čas na cvičení.“

„Tak ty si ze mě děláš šoufky?“ otáže se s potlačovaným vzrušením Erixon. „Já ti dám rehabilitaci! Co to má ksakru znamenat? Chceš říct, že jsem bez práce?“

„Ale ty si opravdu potřebuješ odpočinout,“ škádlí ho Joona. „Je tu ještě jeden technik, co…“

„Ale z toho věčnýho polehávání zešílím!“

„Vždyť jsi na neschopence teprve šest hodin.“

„Začínám z toho lézt po zdi,“ prohlásí ublíženě Erixon.

33

PÁTRÁNÍ

Joona jede východním směrem ke Gustavsbergu. U krajnice sedí bílý pes a bez hnutí sleduje vůz. Joonu napadne, že by měl zavolat Dise, namísto toho však zmáčkne Anjino číslo.

„Potřebuju adresu Claudie Fernandezové,“ vyhrkne bez úvodu.

„Mariánská pět,“ odpoví okamžitě kolegyně. „Kousek od staré porcelánky.“

„Díky.“

Anja stále drží telefon.

„Čekám,“ prohlásí ublíženě.

„A na co?“ zeptá se opatrně Joona.

„Na to, až řekneš, že pojedeme trajektem Silja Galaxy do Âbo a pronajmeme si tam chatičku u vody s pravou kouřovou saunou.“

„To zní hezky,“ opáčí pomalu Joona a zaparkuje před domem Claudie Fernandezové. Obloha je zatažená, vzduch dusný a lepkavý. Nahořklá vůně zimostrázu a rybízu v něm znenadání probudí vzpomínku na milovanou tvář, snový obličej se však pomalu rozplyne. Komisař zazvoní u dveří s neumělým nápisem Fernandezová.

Ozve se melodické zvonění a po chvíli šouravé kroky.

Claudia otevře, ve tváři má znepokojený výraz. Když spatří Joonu, ucouvne do haly. Z věšáku spadne bunda.

„Ne,“ zašeptá Claudia. „Penny ne…“

„Nebojte se, Claudie, nic se nestalo,“ uklidní ji rychle Joona.

Žena se sveze na podlahu, zůstane sedět pod ramínky se svršky a dýchá jako vyděšené zvíře.

„Tak co se děje?“ zeptá se s hrůzou v hlase.

„Zatím toho moc nevíme, ale včera ráno se vám Penelope pokoušela dovolat.“

„Ona žije,“ vydechne Claudia.

„Ano, žije,“ přitaká Joona.

„Díky, dobrý bože,“ zašeptá žena, „díky, dobrý bože…“

„Našli jsme její vzkaz na vašem záznamníku.“

„Na mém… ale tam je jen vulgární nahrávka od nějakého chlapa, že si mám najít práci.“

„To souhlasí,“ řekne Joona. „Penelope mluvila chvilku před ním, ale není ji dobře slyšet…“

„A co říkala?“

„Říkala, že potřebuje pomoct. Námořní policie brzy zahájí pátrání.“

„Ale vystopovat něčí telefon, to je přece…“

„Claudie,“ přeruší ji klidně Joona. „Potřebuju vám položit několik otázek.“

„Jakých otázek?“

„Neposadíme se?“

Společně projdou halou do kuchyně.

„Joono, můžu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě, ale nevím, jestli vám budu moct odpovědět.“

Claudia Fernandezová postaví chvějící se rukou na stůl dva šálky s kávou, pak se posadí naproti komisaři a dlouze se na něj zahledí.

„Máte rodinu?“ zeptá se ho.

Ve světlé žluté kuchyni se rozhostí ticho.

„Vzpomínáte si, kdy jste byla naposledy u Penelope doma?“ zeptá se po chvíli Joona.

„Před čtyřmi týdny, v úterý. Pomáhala mi založit Violčiny kalhoty.“

Joona přikývne. Claudiiny rty se roztřesou potlačovaným pláčem.

„Teď se zkuste důkladně rozpomenout, Claudie,“ vybídne ji Joona a nakloní se k ní. „Měla tehdy na dveřích nějakou fotografii?“

„Ano.“

„A co na ní bylo?“ pokračuje komisař a snaží se zachovat klid.

„Nevím, nevšimla jsem si.“

„Ale určitě se pamatujete, že tam byl nějaký obrázek, viďte?“

„Ano,“ přikývne Claudia.

„Byli na něm lidé?“

„To nevím, ale napadlo mě, že to nějak souvisí s její prací.“

„Byl ten snímek pořízený v domě, nebo venku?“

„Nemám tušení.“

„Zkuste si ho v duchu vybavit.“

Claudia zavře oči, ale poté zavrtí hlavou: „Nejde to.“

„Zkuste to znovu, je to důležité.“

Žena sklopí zrak a zamyslí se.

„Jen mě zarazilo, že si tu fotku nalepila na dveře, nevypadalo to hezky.“

„A proč si myslíte, že souvisela s jejím zaměstnáním?“

„Nevím,“ zašeptá Claudia.

Joonovi se v kapse rozezvoní mobil a omluví se. Je to Carlos.

„Ano.“

„Mluvil jsem s Lancem od námořní policie z Dalarö. Říká, že zítra začne pátrací akce. Připojí se k nim tři sta osob a skoro padesát lodí.“

„Prima,“ odpoví Joona. Claudia mezitím odešla do haly.

„Pak jsem volal Erixonovi, abych se zeptal, jak je na tom,“ pokračuje Carlos.

„Jo, zdá se, že je mu líp,“ prohlásí neutrálně Joona.

„Joono, nechci vědět, co to spolu kujete za pikle… ale Erixon mě varoval, prý budu muset přiznat, žes měl pravdu.“

Joona skončí rozhovor a zamíří do haly. Claudia si mezitím oblékla bundu a holínky.

„Slyšela jsem, o čem jste mluvili,“ prohlásí a otevře dveře na chodbu. „Pomůžu vám, budu hledat celou noc…“

„Claudie, musíte nechat policii, aby dělala svou práci.“

„Má dcera mi volala a prosila mě o pomoc.“

„Chápu, že musí být příšerné jen sedět a čekat…“

„No tak, prosím, nemohl byste mě vzít s sebou? Nebudu vám překážet, můžu se starat o jídlo a brát telefony, tím vám ušetřím spoustu času.“

„Nemohl by tu někdo být s vámi, nějaký příbuzný, kamarádka nebo…?“

„Nikoho tu nechci, chci jen svou Penny,“ přeruší ho Claudia.

34

DREAMBOW

Joona veze Erixona nemocniční chodbou. Technik sedí na vozíku, na kolenou má desky s velkou obálkou, kterou mu doručil kurýr, a obličej si ovívá improvizovaným vějířem.

Ránu na patě mu již sešili a namísto sádry dostal speciální vysokou botu s otvorem pro prsty. Erixon mumlá, že kdyby měl na druhé noze baletní špičku, mohl by zfleku odtančit Labutí jezero.

Joona přátelsky pokyne dvěma starším dámám. Ženy sedí na pohovce a drží se za ruce. Zahihňají se jako školačky, něco si šuškají a pak mu zamávají.

„To ráno, kdy si vyjeli na člunu,“ spustí Erixon, „si Björn koupil u nádraží obálku a dvě známky. Účtenku měl v náprsní tašce, která zůstala na lodi. Trochu jsem zmáčkl bezpečnostní agenturu, aby nám poslali záznam z kamery. Není pochyb, že jde o fotku, jak jsi celou dobu tvrdil.“

„Takže myslíš, že ji někomu poslal?“

„Adresu bohužel vidět není.“

„Třeba ten dopis poslal sám sobě.“

„Ale jeho kvartýr vyhořel, je bez dveří, a tudíž i bez schránky,“ prohlásí Erixon.

„Tak zavolej na poštu.“

Ve výtahu začne Erixon dělat pohyby podobné tempům při plavání. Joona na něj klidně pohlédne a zdrží se jakýchkoli komentářů.

„Jasmin říká, že mi to prospívá,“ vysvětluje Erixon.

„Jasmin?“

„Moje fyzioterapeutka… je jí drobínek, ale je ostrá jak břitva: Mlčte, seďte rovně, nechte toho dohadování. Dokonce mi řekla, že jsem pytel sádla,“ ušklíbne se dotčeně Erixon. „Víš, jak dlouho ty holky musí studovat?“

Joona ho vytlačí na chodbu a pak zabočí do kaple. Na metrovém stojanu s jednoduchým oltářem je plochý dřevěný kříž. Na stěně visí gobelín, v několika trojúhelníkových barevných polích trůní postava Ježíše.

Joona zajde do skladu a přinese velkou sadu bloků a propisek. Erixon zatím nevzrušeně strhne gobelín ze zdi a zavěsí ho na kříž.

„Zatím víme jen tolik, že ta fotografie někomu stojí za to, aby kvůli ní vraždil,“ prohlásí Joona.

„Jo, ale proč?“

Erixon pověsí na zeď výpisy z účtu Björna Almskoga, seznam všech jeho telefonických hovorů, kopie autobusových jízdenek, účtenky nalezené v peněžence a vzkazy zanechané na záznamníku.

„Musely na ní být nějaké důležité informace nebo tajný materiál,“ řekne Joona a začne si dělat poznámky.

„Ano,“ přikývne Erixon.

„Teď musíme tu fotku co nejrychleji najít, aby už tohle všechno skončilo,“ řekne Joona a napíše do bloku:

06.40 Pro Penelope přijede před dům taxík

06.45 Björn vejde do Penelopina bytu

06.48 Björn opustí byt a odnese fotografii

07.07 Björn odešle fotografii z pošty u hlavního nádraží

Erixon k němu popojede, hledí na časové údaje a vybaluje z pozlátka čokoládu.

„Penelope odešla z televizního studia a o pět minut později zavolala Björnovi,“ prohlásí technik a ukáže na seznam hovorů. „Jízdenku si označila v 10.30. Mladší sestra Viola jí zavolala v 10.45. To už byla Penelope zřejmě s Björnem v přístavu na Lângholmu.“

„Ale co dělal mezitím Björn?“

„To hned zjistíme,“ odpoví spokojeně Erixon, otře si prsty do bílého kapesníku a ukáže na jízdenku na zdi.

„Björn opustí Penelopin byt s fotografií pod bundou, ihned nastoupí do metra a už v 7.07 si koupí u nádraží obálku a dvě známky.“

„A dopis odešle,“ doplní ho Joona.

„Dalším důležitým markerem jsou transakce na jeho kartě Visa, konkrétně dvacka, kterou v 7.35 zaplatil v internetové kavárně Dreambow na Vattuské ulici.“

„Takže v půl osmé a pět minut,“ řekne Joona a zapíše si údaj.

„Kde to proboha je?“

„Taková menší ulička ve staré Kláře.“

Erixon přikývne a pokračuje: „Hádám, že Björn Almskog pokračoval se stejným lístkem metrem na Fridhemské náměstí, protože pak telefonoval z pevné linky na Pontonové 47. Volal svému otci Gregeru Almskogovi, ten to ale nevzal.“

„Musíme si promluvit s jeho otcem.“

„Dalším bodem je nově označená jízdenka v 9.00. Zřejmě jel autobusem z Fridhemského náměstí na Södermalm a pak šel pěšky k přístavu.“

Joona si doplní poslední časové údaje, odstrčí blok a hledí na schéma Björnovy dopolední činnosti.

„Björn měl s tou fotkou pořádně naspěch,“ prohodí technik. „Ale nechtěl se setkat s Penelope, takže počkal, dokud nenastoupí do taxíku, pak vběhl do domu, strhl fotku ze dveří, opustil byt a odjel na poštu u nádraží.“

„Chci vidět nahrávky z bezpečnostních kamer.“

„Z pošty šel do nedaleké internetové kavárny Dreambow,“ pokračuje Erixon. „Pobyl tam asi půlhodinku a pak odjel…“

„V tom je jádro pudla,“ přeruší ho náhle Joona a zamíří ke dveřím.

„V čem?“

„Björn i Penelope mají doma internet.“

„Nojo, ale proč pak chodil do tý kavárny?“ zeptá se Erixon.

„Jedu tam,“ prohlásí Joona a zmizí.

35

VYMAZANÉ ÚDAJE

Kriminální komisař Joona Linna zabočí z Brunkeberského náměstí za Městským divadlem na Vattuskou ulici, zaparkuje, rychle projde kovovými dveřmi a dlouhými kroky kráčí svažující se betonovou chodbou.

V kavárně Dreambow panuje klid a mír. Vytřená podlaha voní citronem. U stolků s počítači stojí lesklé židle z plexiskla.

Za vysokým barovým pultem sedí obtloustlý chlapík s černou špičatou bradkou a fouká do šálku s nápisem Lennart znamená lev. Na sobě má pytlovité džíny a boty značky Reebok. Jednu tkaničku má rozvázanou.

„Potřebuju počítač,“ vyhrkne Joona z poloviny místnosti.

„Tak se postavte na konec fronty,“ zažertuje muž a pokyne do liduprázdné kavárny.

„Myslím konkrétní počítač,“ pokračuje Joona a v očích se mu zableskne. „V pátek tu byl jeden kamarád a já bych chtěl stejný počítač, jako měl on.“

„No, nevím, jestli vám můžu prozradit…“

Joona si klekne na koleno a zaváže mu tkaničku. Muž na něj ohromeně vyvalí oči.

„Je to důležité.“

„Tak já se mrknu na páteční seznam,“ řekne chlapík a na tváři mu naskočí červené skvrnky. „Jak se jmenuje?“

„Björn Almskog,“ odpoví Joona a vstane.

„Tak to byla pětka dole v rohu,“ řekne muž. „Můžete mi prosím ukázat průkaz totožnosti?“

Joona vytáhne služební průkaz a chlapík si se zmateným výrazem v tváři zapíše jeho jméno a číslo legitimace.

„Tak můžete začít surfovat.“

„Díky,“ řekne vesele Joona, vyndá mobil a zavolá Johanu Jönsonovi z útvaru počítačové kriminality.

„Počkejte chvilku,“ ozve se chraplavý zdušený hlas. „Zaskočil mi kousek kapesníku, chtěl jsem se vysmrkat a přitom jsem se nadechnul… ne, nemám sílu to vysvětlovat. Ostatně kdo volá?“

„Tady komisař Joona Linna, kriminálka.“

„Ale ksakru, Joono, to je prima!“

„To už zní trošku líp,“ řekne Joona.

„Jo, už jsem ten žmolek spolknul.“

„Potřebuju zjistit, co v pátek dělal jeden chlápek na počítači.“

„Jo, je mi to jasný!“

„Spěchá to, sedím v internetové kavárně.“

„A máš přístup k tomu počítači?“

„Mám ho přímo před sebou.“

„Tak to bude brnkačka. Zkus se podívat do historie, určitě je vymazaná, po každým uživateli se obyčejně počítač restartuje, ale všechno pěkně zůstane na harddisku, stačí jen… ale naprosto nejlepší a nejrychlejší způsob je samozřejmě sebrat celej komp a prohnat harddisk programem, co jsem vymyslel…“

„Tak za čtvrt hodiny v modlitebně Nemocnice svatého Jiří,“ přeruší ho Joona, odpojí počítač ze sítě, vezme ho do podpaždí a vydá se k východu.

Chlapík na něj vytřeští oči a pokouší se mu zastoupit cestu.

„Přece nemůžete jen tak odnést počítač…“

„Vzal jsem ho do vazby,“ odtuší vesele Joona.

„Aha, a z čeho je podezřelý?“

Muž zbledne a zírá za ním.

Joona mu volnou rukou zamává a vyjde do sluneční výhně.

36

SPOJITOST

Parkoviště před Nemocnicí svatého Jiří sálá horkem, vzduch je hustý jako bramborová kaše.

Erixon si v modlitebně zřídil funkční základnu; neklidně popojíždí s kolečkovým křeslem sem tam a nepřetržitě volá na tři různá čísla.

Vtom vejde Joona s počítačem v náručí a postaví jej na židli. Na mrňavé pohovce už čeká Johan Jönson. Je to pětadvacetiletý mladík oblečený ve špatně padnoucí černé sportovní soupravě. Má oholenou hlavu a husté obočí srostlé nad kořenem nosu. Vstane, zamíří k Joonovi, plaše na něj pohlédne, potřese si s ním rukou a sundá si ze zad červený batoh s počítačem.

„Ei saa peittää,“ prohlásí finsky. Žádný schovávačky. Pak vytáhne tenký laptop.

Erixon nalije do pomačkaných kelímků z neběleného papíru fantu z termosky.

„Obvykle strčím harddisk na pár hodin do mrazáku, když se kroutí,“ prohlásí Johan. „Pak k němu připojím řadič SATA. Podle mě všechny fungujou stejně, mám kámoše v Ibasu, to je ta společnost pro obnovu dat, vlastně ani nepřijde do kontaktu s klienty, celou tu sračku řídí z tajnýho telefonního čísla. Většinu informací zachrání, ale já nechci většinu, já chci všechno, každičkej kousíček, to je moje, a k tomu mi stačí jeden prima prográmek, jmenuje se Hangar 18…“

Johan zakloní hlavu a směje se jako šílený vědec.

„Hahahááá!… Sám jsem ho vykoumal,“ pokračuje. „Funguje jako digitální vysavač, vyluxuje každý zrníčko a pak ho pěkně chronologicky roztřídí s přesností na mikrovteřiny.“

Mladý muž se posadí na oltář a zapne oba počítače. Laptop zapípá, Johan do něj v závratném tempu naťuká spoustu příkazů, zírá na displej, roluje text a pak zadá nový pokyn.

„Bude to trvat dlouho?“ otáže se po chvíli Joona.

„To nevím,“ zamumlá Johan Jönson. „Maximálně měsíc.“ Mladík zakleje, znovu cosi napíše a sleduje naskakující svítící číslice. „Dělal jsem si srandu,“ prohlásí po chvíli.

„To jsem pochopil,“ opáčí trpělivě Joona.

„Za čtvrt hoďky z něj vytáhneme všechno, co se dá zachránit,“ prohlásí Jönson a hledí na kousek papíru, na nějž komisař napsal datum a hodinu Björnovy návštěvy v internetové kavárně.

„Vypadá to, že historii mazali na etapy, to dá trošku větší fušku…“

Na sluncem osvícené obrazovce se míhají špatně viditelné fragmenty písmen. Johan Jönson si nepřítomně vsune pod ret kousek žvýkacího tabáku, otře si ruku do kalhot a ledabyle sleduje displej.

„Tak tady móc pěkně uklidili,“ prohlásí rozvláčně. „Ale mně nic neuteče, nic se přede mnou neutají… protože Hangar 18 najde i to, co neexistuje.“

Počítač se rozpípá, Johan napíše zadání a pročítá dlouhou tabulku s čísly. Klikne a pípání okamžitě ustane.

„Co se děje?“ zeptá se Joona.

„To nic,“ odpoví Johan Jönson. „Jen to trošku vázne kvůli brandwallům, sandboxům, antivirům a dalším preventivním sračkám… Vlastně je zázrak, že komp nakrmenej všema těma nesmyslama vůbec funguje.“

Mladík potřese hlavou a slízne si z horního rtu kousek tabáku.

„Já jsem v životě žádnej antivir neměl a… Tak koukej sklapnout!“ přeruší znenadání svou vlastní lamentaci.

Joona k němu přistoupí a nahlíží mu přes rameno.

„Tak copak to tady máme?“ šeptá zpěvavě Jönson. „Copak to tu máme?“

Zakloní se, promne si zátylek, cosi napíše, stiskne enter a usměje se.

„Tak a je to,“ pronese.

Joona s Erixonem zírají na obrazovku.

„Ještě vteřinku… jste moc hrr, jde to kousíček po kousíčku…“

Mladík zastíní obrazovku dlaní a čeká. Před ním se pomalu vynořují písmena a zlomky grafiky.

„Koukejte, teď se pomalu otevírají dveře do třináctý komnaty… a my se podíváme, co Björn Almskog na týhle mašině prováděl.“

Erixon zabrzdí kolečkové křeslo a nakloní se k počítači.

„Vždyť je tam ksakru jen pár čárek,“ prohlásí zklamaně.

„Mrkněte se do rohu.“

Ve spodním rohu obrazovky spatří barevnou vlaječku.

„Windows,“ ozve se Erixon. „Takže zřejmě používal…“

„Hotmail,“ řekne Joona.

„Jo, zalogoval se na něj,“ odpoví Johan Jönson.

„Začíná to bejt zajímavý,“ prohlásí Erixon.

„Na jaké jméno se přihlásil?“ zeptá se Joona.

„Takhle to nefunguje… musíme postupovat podle časových údajů,“ odpoví Johan Jönson a sleduje obrazovku.

„Co je tohle?“ ukáže Joona.

„Jsme ve schránce s odeslanou poštou,“ odpoví mladík.

„Posílal něco?“ zeptá se vzrušeně Joona.

Na obrazovce se objeví chatrné zbytky reklamy na levné letenky do Mlána, New Yku, Londna, Příže. Dole v rohu je maličký světle šedý časový údaj: 07.44.42 AM.

„Tak tady to je,“ řekne Johan Jönson.

Na obrazovce naskočí:

Ž J S Á SPOJIL

„Seznamka,“ ušklíbne se Erixon. „Zkoušel jsem to, je to na houby…“

Technik náhle zmlkne. Jonas Jönson prochází nepochopitelné klikyháky, pak s pusou od ucha k uchu vstane od počítače.

Joona si sedne na jeho místo, zamhouří oči a uprostřed obrazovky spatří útržky slov:

CARL PALMCR

PS F GRAFI. ŽE JSEM S VÁMI SPOJIL

Joonovi se zježí vlasy v zátylku, po pažích a po zádech mu přeběhne mráz. Palmcrona, opakuje si neustále dokola, zaznamená si fragmenty a stoupne si k oknu. Snaží se klidně dýchat a logicky přemýšlet. V hlavě pocítí bodnutí migrény, ihned však odezní. Erixon vytřeštěně zírá na displej a tiše kleje.

„Jsi si jistý, že tohle psal Björn Almskog?“ zeptá se Joona.

„Jasně.“

„Na sto procent?“

„Pokud seděl u kompu v době, kdy byl napsanej ten dopis, tak jo.“

„Takže to byl on,“ přitaká roztržitě Joona, ačkoli se jeho myšlenky již rozběhly jiným směrem.

„Tak to je bomba,“ zašeptá Erixon.

Johan Jönson hledí na torzo e-mailu a napije se fanty přímo z termosky. Erixon se zakloní a zavře oči.

„Palmcrona,“ zamumlá si Joona soustředěně.

„Ale to musí bejt nějaká volovina,“ ozve se Erixon. „Co s tím má do prdele společnýho Palmcrona?“

Joona zamíří ke dveřím. V hlavě se mu překotně vynořují nové souvislosti. Beze slova zanechá kolegy v modlitebně, seběhne po schodech a řítí se slunečním žárem ke svému černému autu.

37

SPOLUPRÁCE

Joona Linna spěchá chodbou ke kanceláři ředitele státní kriminálky, aby mu pověděl o e-mailu, který zaslal Björn Almskog Carlu Palmcronovi. K jeho překvapení jsou šéfovy dveře dokořán. Carlos Eliasson hledí z okna, pak se obrátí a posadí se k psacímu stolu.

„Pořád tam stojí,“ prohlásí.

„Kdo?“

„Máma těch děvčat.“

„Claudia?“ zeptá se Joona.

„Už je tam určitě hodinu.“

Joona vyhlédne ven. Po chodníku si vykračuje tatínek v tmavomodrém kostýmu s královskou korunou a vede dvě holčičky v růžových princeznovských šatečkách. Vedle špinavého pick-upu u vchodu do policejního prezidia spatří shrbenou postavu. Je to Claudia Fernandezová. Žena stojí bez hnutí, pohled upírá k vestibulu.

„Už jsem za ní byl a ptal jsem se, jestli na někoho čeká, napadlo mě, jestli jsi třeba nezapomněl, že máte schůzku…“

„Ne,“ řekne tiše Joona.

„Řekla mi, že čeká na svou dceru Penelope.“

„Carlosi, musíme si promluvit…“

Než mu Joona stačí povědět o Björnově dopise, ozve se klepnutí a do místnosti vejde Verner Zandén, vedoucí speciálního útvaru rychlého nasazení.

„Máte to tu pěkný,“ prohlásí a potřese si s Carlosem rukou.

„Vítám vás.“

Verner pozdraví Joonu a ohlédne se.

„Kde se kčertu zadrhla Saga?“ zaburácí svým proslulým basem.

Dívka pomalu vejde. Její křehká postavička jako by odrážela stříbřité záblesky akvária.

„Ani jsem si nevšiml, žes mi cestou zmizela,“ usměje se na ni šéf.

Carlos se obrátí k Saze. Zjevně je na rozpacích, jako by mu přišlo nevhodné podávat ruku víle. O krok ucouvne a přátelsky jí pokyne.

„Jen směle dál,“ vyzve ji podivným pisklavým hlasem.

„Děkuju,“ odpoví dívka.

„S Joonou Linnou se už znáte.“

Saga se zastaví, lesklé vlasy jí sahají až po pás. V očích má však tvrdý výraz, čelisti pevně semknuté, jizva v obočí bíle svítí.

„Chovejte se jako doma!“ zvolá Carlos a zatváří se téměř přívětivě.

Saga se strnule posadí vedle Joony. Carlos položí na stůl lesklý svazek s názvem Strategie pro spolupráci policejních složek. Verner žertem zvedne ruku jako školáček a zahřmí: „Formálně spadá celé vyšetřování do pravomoci bezpečnostní policie. Ale průlomu jsme dosáhli jen díky státní kriminálce a hlavně Joonu Linnovi.“

Verner ukáže na svazek. Saga Bauerová zrudne jako krocan.

„Tak slavný mi to zase nepřipadá,“ zamumlá.

„Cože?“ zvolá Verner.

„Vždyť Joona našel jen otisk ruky a zbytky nějaký fotky.“

„A ty jsi… společně s ním zjistila, že Penelope Fernandezová žije a že ji někdo pronásleduje. Neříkám, že je to jen jeho zásluha, ale…“

„Vždyť je to do prdele naprostá kravina!“ zaječí Saga a smete papíry ze stolu. „Jak tu můžeš do hajzlu jen tak sedět a vychvalovat ho? Nemá tady co pohledávat, neměl se dozvědět ani o Danielu Marklundovi…“

„Ale už o něm ví,“ přeruší ji Verner.

„A vždyť jsou to kurva tajný materiály!“ křičí Saga.

„Sago, kroť se laskavě!“ napomene ji přísně Verner. „Tys tam taky neměla co dělat!“

„To sice ne, ale jinak by to všechno…“

Saga se zarazí.

„Tak můžeme pokračovat?“ zeptá se Verner.

Dívka fixuje šéfa pohledem a pak se obrátí na Carlose: „Omlouvám se, že jsem se tak rozzuřila.“

Skloní se a začne sbírat rozházené papíry. Čelo má plné zlostných červených teček. Carlos zamumlá, aby to nechala být, ale Saga všechny dokumenty pečlivě srovná a vrátí na stůl.

„Vážně mě to moc mrzí,“ zopakuje.

Carlos si odkašle a obezřetně se k ní obrátí:

„Přesto ale doufáme, že Joonu Linnu díky jeho zásahu – nebo jak to nazvat – přiberete do týmu.“

„No, upřímně řečeno,“ obrátí se Saga na šéfa, „nechci neustále dělat potíže, ale nechápu, proč bychom měli Joonu přibírat do týmu, vždyť ho k ničemu nepotřebujeme! Ty tu mluvíš o průlomu ve vyšetřování, ale podle mě…“

„No, já se Sagou vlastně souhlasím,“ prohlásí zdráhavě Joona. „Ten otisk i zbytek fotografie byste určitě našli i beze mě…“

„Zřejmě jo,“ připustí Verner.

„Tak můžu už jít?“ zeptá se Saga a vstane.

„Ale pořád ještě nevíte všechno,“ dodá neochvějně Joona. „Totiž to, že ve stejný den, kdy byla zavražděna Viola, se Björn Almskog potají spojil s Carlem Palmcronou.“

Ticho by se dalo krájet. Saga se váhavě posadí. Verner se zamyslí a odkašle si.

„Takže podle vás spolu smrt Carla Palmcrony a Violy Fernandezové nějak souvisí?“ zeptá se svým zvučným hlasem.

„Joono?“ vyzve Carlos kolegu.

„Ano, ty dva případy spolu souvisejí,“ přitaká komisař.

„Pak je to mnohem vážnější, než jsme si mysleli,“ zašeptá Verner. „To je pěkná polízanice…“

„Dobrá práce,“ pochválí Joonu s vynuceným úsměvem Carlos.

Saga Bauerová s rukama zkříženýma na prsou zarytě zírá do země. Na čele jí opět naskočily rudé flíčky.

„Joono,“ vysouká ze sebe Carlos a odkašle si, „nemůžu Pettera jen tak vyšachovat ze hry, takže nadále povede předběžné vyšetřování, ale pokud vypomůžeš kolegům od bezpečnostní policie, nemám námitek.“

„Co vy na to, Sago?“ zeptá se Joona.

„To by bylo ideální řešení,“ odpoví rychle Verner.

„Hlavní vyšetřovatel jsem já,“ prohlásí nekompromisně Saga, zvedne se ze židle a práskne za sebou dveřmi.

Verner se omluví a vyběhne za ní na chodbu.

V Joonových šedých očích se mihne ledový záblesk. Carlos zůstane sedět, ošije se a zamumlá: „Je ještě mladá, snaž se ji brát… chci říct, chovej se k ní pěkně, respektuj ji, ale dávej na ni pozor.“

„Myslím, že tohle děvče se o sebe umí postarat,“ odtuší suše Joona.

38

SAGA BAUEROVÁ

Saga Bauerová má plnou hlavu Carla Palmcrony. Pěsti si všimla až v poslední chvíli. Nízký hák minul levé rameno a zasáhl ji do ucha a do tváře. Saga se zapotácí. Chránič hlavy se posune ke straně, dívka téměř nevidí, je jí však jasné, že se blíží druhý úder. Skloní bradu a zakryje si obličej rukama. Následuje další výpad, pak rána do žeber. Saga upadne pozadu do provazů. Do ringu vběhne rozhodčí, ale Saze se již podařilo se osvobodit. Zvedne se, popojde doprostřed ringu a rychle zhodnotí svou soupeřku, Svetlanu Krantzovou z Falköpingu; udělaná čtyřicátnice s mohutnými rameny, na lopatce vytetovaný znak skupiny Guns N’Roses. Svetlana oddechuje otevřenými ústy, dusá před ní, počítá s tím, že Sagu pošle k zemi. Saga lehce ustupuje, víří nad zemí jako podzimní list ve větru. Box je přece tak jednoduchý, pomyslí si a hruď jí zaplaví příval radosti. Zastaví se a široce se usměje – málem jí spadne chránič zubů. Saga ví, že je v převaze. Ačkoli původně neměla v úmyslu soupeřku knokautovat, chtěla vyhrát na body, po výkřiku Svetlanina přítele, aby tý zakrslý blonďatý pizdě rozmašírovala držku, však změnila názor.

Svetlana běhá po ringu a horlivě šermuje pravačkou, až příliš horlivě. Je posedlá vítězstvím, hra ji přestala zajímat, rozhodla se souboj rázně zakončit jedním či více pravými háky. Je přesvědčená, že Sagu oslabila a že ji bez problémů odrovná zásahem do bránice. Saga Bauerová je však nanejvýš soustředěná. Poskakuje na místě, zvedne rukavice před obličej, jako by se chtěla krýt. V pravou chvíli udělá několik plynulých úkroků, nohy a ramena se pohybují v dokonalé souhře. Vyklouzne z útočné linie, stane vedle soupeřky a veškerou silou ji udeří přímo na solar plexus.

Svetlana se nepatrně předkloní, Saga ucítí pod rukavicí okraj jejího chrániče prsou. Další úder jde vedle, sveze se po temeni, třetí rána však tvrdě dopadne přesně tam, kam má; přímo na soupeřčina ústa.

Světlana zvrátí hlavu, tmavě modrý chránič zubů odlétne stranou. Podlomí se jí kolena, bezvládně upadne na zem, převalí se, chvíli zůstane ležet a pak se opět začne hýbat. Je po zápase.

Saga Bauerová odejde do šatny a pomalu se zklidňuje. V ústech cítí podivnou pachuť, směs krve a klihu; boxerky si musela rozšněrovat zuby. Dvířka skříňky jsou otevřená, zámek leží na lavici. Saga na sebe pohlédne do zrcadla a spěšně si otře několik slz. Nos ji pálí a pulzuje v něm ostrá bolest. Na začátku zápasu byla duchem jinde; myslela na rozhovor se svým šéfem, na jeho rozhodnutí, že bude na případu spolupracovat s Joonou Linnou.

Na dvířkách je nálepka s obrázkem rakety připomínající rozzuřeného žraloka a nápisem Södertälje Rockets.

Třesoucíma se rukama si stáhne šortky, suspenzory, kalhotky, černé tílko i podprsenku s chráničem.

Naskočí jí husí kůže a zamíří do vykachlíkované sprchy. Voda se jí řine po krku a po ramenou. Zaplaší myšlenky na Joonu a vyplivne do výlevky několik krvavých chuchvalců.

Když se vrátí do šatny, je tu asi dvacet žen, právě přišly z posilovny. Při pohledu na Sagu se jim zableskne v očích. Její nápadná krása člověka obvykle ohromí a vzbudí v něm podivnou slabost. Možná to souvisí s tím, že je příbuzná s ilustrátorem Johnem Bauerem; jeho jméno každému automaticky asociuje vílu nebo lesní žínku. Saga Bauerová není nalíčená, má jemné pravidelné rysy a veliké chrpově modré oči. Měří sto sedmdesát centimetrů a navzdory svalům a modřinám působí křehce. Vypadá jako baletka, nikdo by nehádal, že jde o elitní boxerku a komisařku od bezpečnostní policie.

Legendární autor pohádkových postaviček John Bauer měl dva bratry, Hjalmara a Ernsta. Právě mladší Ernst byl Sažin pradědeček. Děda jí často vyprávěl o svém otci, o jeho zármutku, když se starší bratr John spolu s manželkou Esther a malým synáčkem utopili několik set metrů od přístavu v Hästholmenu.

O tři generace později se Johnovy kresby zhmotnily v postavě pravnučky. Saga připomíná něžnou princeznu Tuvstarr před obrovským temným trolem.

Ví, že je schopná komisařka, ačkoli ji nikdy nenechali dokončit jediný případ. Je zvyklá, že ji obvykle odvolají, často i po několikatýdenní práci. Při zásazích na ni dávají přehnaný pozor nebo ji zcela vynechají.

Je na to zvyklá, to však neznamená, že se jí to zamlouvá.

Saga Bauerová vystudovala se skvělými výsledky policejní akademii, poté absolvovala speciální protiteroristický výcvik u bezpečnostní policie a stala se komisařkou. Její pracovní náplň zahrnuje vyšetřování i operativní činnost. Po celou dobu si doplňuje vzdělání a tvrdě trénuje. Denně běhá, alespoň dvakrát týdně boxuje a každý týden cvičí střelbu na terč z glocka i z policejní útočné pušky.

Její přítel Stefan Johansson je pianista v jazzovém klubu Red Bop Label. Skupina již vydala sedm cédéček u ACT Music a získala cenu Grammy za tklivou improvizační nahrávku A Year Without Esbjörn. Když se Saga vrátí z práce nebo z tréninku, obvykle se natáhne na pohovku, mlsá sladkosti a dívá se na televizi se staženým zvukem, zatímco Stefan celé hodiny improvizuje na klavír.

Saga vyjde ze sportovní haly. U betonových sloupů čeká její soupeřka.

„Jen jsem chtěla poděkovat za prima zápas a pogratulovat ti,“ pronese Svetlana.

Saga se zastaví.

„Já děkuju tobě.“

Svetlana se nepatrně zardí.

„Byla jsi zatraceně dobrá.“

„Nápodobně.“

Svetlana sklopí oči a usměje se. Mezi keři zastřiženými do krychle se povalují odpadky.

„Jdeš na vlak?“ zeptá se Saga.

„Jo, mám co dělat.“

Svetlana popadne tašku, chvíli však otálí, jako by chtěla ještě něco říct.

„Sago… Víš, moc se omlouvám za svýho kluka,“ řekne nakonec. „Nevím, jestli jsi slyšela ty hnusárny, co na tebe pokřikoval, ale tady byl každopádně naposled.“

Svetlana si odkašle a odchází.

„Počkej!“ zvolá Saga. „Jestli chceš, hodím tě na nádraží autem.“

39

HLOUBĚJI DO LESA

Penelope se řítí šikmo po svahu, pod nohama se jí drolí kamení, uklouzne, zachytí se rukou o zem a ucítí bodnutí v rameni a v zádech. Ze zápěstí vystřelí palčivá bolest. Kašle, funí a s hrůzou se ohlíží, zda se mezi tmavými kmeny stromů na svahu neobjeví jejich pronásledovatel.

Björn ji doběhne, po tvářích se mu řine pot, oči má zarudlé a vyděšené. Něco zamumlá a pomůže jí vstát.

„Musíme dál,“ zašeptá.

Ani jeden netuší, zda je jim neznámý stále v patách nebo zda již ztratil stopu. Před pár hodinami se tiskli k podlaze v kuchyni cizího domku a on nahlížel oknem dovnitř.

Plazí se do kopce, prodírají se křovím, vnímají teplou vůni jehličí, ruku v ruce se řítí kupředu.

V houštině cosi zašustí. Björn vyjekne strachy, trhne sebou, do tváře ho šlehne větev.

„Nevím, jak dlouho to ještě vydržím,“ zafuní.

„Nemysli na to,“ chlácholí ho Penelope.

Necítí nohy, přesto však pokračují hustým mlázím a šustícím listím. Zapadnou do škarpy plné plevele, pak se vyškrábou na štěrkovou cestu. Björn se rozhlédne, zašeptá Penelope, aby šla za ním, a rozběhnou se jižním směrem ke Skinnerdalenu. Už to nemůže být daleko. Penelope několikrát klopýtne. Utíkají mezi vyjetými kolejemi, po ostrém štěrku, z něhož tu a tam trčí stéblo trávy. Cesta se stáčí kolem březového mlází. Bok po boku oběhnou bílé kmeny a spatří mladý pár; asi dvacetiletou ženu v krátkých tenisových šatech a muže s červenou motorkou. Penelope si zatáhne zip na mikině a snaží se zklidnit dech.

„Dobrý den,“ zachroptí.

Muž se ženou na ni šokovaně pohlédnou. Penelope se jejich překvapení nediví, ona i Björn jsou zakrvácení a špinaví.

„Stala se nám nehoda,“ vyhrkne mezi nádechy. „Potřebujeme si půjčit telefon.“

Nad lebedou a přesličkami v příkopu se třepotají babočky.

„Klidně,“ řekne mladík, vytáhne mobil a podá ho Penelope.

„Díky,“ zafuní Björn a pohlédne k lesu.

„A co se vám stalo?“ zeptá se mladík.

Penelope neví, co odpovědět, polkne a po špinavých tvářích se jí koulejí slzy.

„Nehoda,“ odpoví Björn.

„Vždyť já tu ženskou znám,“ ozve se dívka v tenisových šatech. „To je ta nafoukaná kráva, co jsme ji viděli v televizi, pamatuješ?“

„Kdo?“

„Ta drzá káča, co se otírala o náš export.“

Penelope se na ni pokouší usmát a vyťukává matčino číslo. Udělá chybu a začne znovu. Dívka cosi šeptá mladíkovi do ucha.

Z lesa se ozve cvaknutí. Penelope se zdá, že někoho zahlédla mezi stromy. Nikdo tam není, na okamžik však propadne panice, že je pronásledovatel najde, že je stopuje od domu, z něhož uprchli. Třesoucí se rukou přiloží telefon k uchu, má strach, že ho neudrží.

„Můžete mi laskavě něco vysvětlit?“ zvolá dívka. „Vy si myslíte, že lidi, co tvrdě makají šedesát hodin týdně, mají chuť sponzorovat lenochy, kterejm jdou ručičky od práce a povalujou se po televizních studiích?“

Penelope nechápe, co tím myslí, proč je tak rozzlobená. Uniká jí smysl otázky, netuší, co má společného s ní. V hlavě jí bzučí jako v úle, bez ustání pátrá pohledem mezi stromy a naslouchá vzdáleným praskavým vyzváněcím signálům.

„Makat se vám nevyplatí, co?“ pokračuje vztekle žena.

Penelope pohlédne na Björna. Doufá, že jí pomůže, že dívku nějak uklidní. Povzdechne, když uslyší mámin záznamník:

Dovolali jste se Claudii – nejsem momentálně doma, ale jakmile to bude možné, ozvu se vám…

Vzlyká, únavou se jí podlamují kolena. Posunkem ženě naznačí, že s ní právě teď nemůže mluvit.

„Ten mobil jsme si koupili za prachy, co jsme si poctivě vydělali,“ pokračuje dívka. „Takže si koukejte taky obstarat vlastní…“

V telefonu to praská, je zde špatný signál. Penelope poodejde, příjem je však ještě horší. Ozve se klapnutí a pak ticho. Začne namlouvat vzkaz, není si však jistá, zda hovor nevypadl.

„Mami, potřebuju pomoct, někdo mě pronásleduje…“

Vtom dívka zakleje, vyškubne jí telefon ruky a podá jej mladíkovi.

„A ty koukej začít makat!“ osopí se muž na Penelope.

Penelope se zapotácí a nechápavě zírá na mladý pár. Žena se posadí za muže na motorku a rukama ho obejme kolem pasu.

„Prosím,“ žadoní Penelope, „opravdu nutně potřebujeme…“

Mladík nastartuje. Její prosba zanikne v řevu motoru. Zadní kolo se roztočí, kolem odletuje štěrk a stroj se rozjede. Penelope s Björnem se rozběhnou za nimi, mladý pár však odfrčí směrem ke Skinnerdalenu.

„Björne,“ zašeptá Penelope a zastaví se.

„Poběž!“ zvolá Björn.

Penelope zachroptí, ohlédne se a napadne ji, že jsou na nejlepší cestě udělat chybu. Björn strne, pohlédne na ni a pak opět vykročí.

„Počkej, on dobře ví, jak uvažujeme a kam běžíme,“ prohlásí vážně Penelope. „Proto ho musíme zmást a udělat něco jiného, než předpokládá.“

Björn zpomalí, otočí se k ní, ale stále pokračuje k vesnici.

„Musíme sehnat pomoc,“ namítne.

„Teď ne.“

Björn se vrátí a obejme ji kolem ramen.

„Penny, k nejbližšímu domu to je nanejvýš deset minut cesty, to zvládneš, pomůžu ti…“

„Musíme se vrátit do lesa,“ přeruší ho Penelope. „Věř mi, vím, co dělám.“

Strhne si z vlasů sponku, odhodí ji před sebe, pak se obrátí a zamíří na druhou stranu.

Björn přelétne očima cestu a rozběhne se za ní, mohutným skokem zdolá příkop a zmizí v lese. Dohoní Penelope a vezme ji za ruku.

Běží dále, každou minutou se však vzdalují od lidí a od pomoci.

Najednou narazí na čtyřicet metrů širokou zátoku. Voda jim sahá jen po stehna, s funěním se přebrodí na druhý břeh a v promočených botách pokračují lesem.

Po deseti minutách Penelope opět zpomalí. Zastaví se, nadechne a rozhlíží se mezi stromy. Poprvé necítí mrazivou blízkost jejich pronásledovatele. Björn si pohladí ústa a popojde k ní.

„Když jsme byli v tom domě, proč jsi na něj volala, aby šel dál?“ zeptá se.

„Protože jinak by otevřel a vešel dovnitř – tohle bylo to jediné, s čím nepočítal.“

„Ale…“

„Po celou dobu byl o krok před námi,“ pokračuje Penelope. „Měli jsme strach, a on ví, jak se chovají vyděšení lidé.“

„To máš pravdu, určitě ho nenapadlo, že bychom ho zvali dál,“ usměje se unaveně Björn.

„Proto jsem nechtěla pokračovat do Skinnerdalenu. Musíme změnit směr a nelogicky běžet na opačnou stranu, hlouběji do lesa.“

„Ano.“

Penelope pohlédne na jeho unavený obličej, na bledé suché rty.

„Pokud se chceme zachránit, musíme takhle pokračovat, chovat se jinak, než předpokládá. Myslím, že… namísto toho, abychom se snažili dostat na pevninu, bychom se měli dát opačným směrem, dál do šér.“

„Jo, to by normálně nikdo neudělal.“

„Zvládneš to ještě kousek?“ zeptá se tiše Penelope.

Björn přikývne a oba se rozběhnou hlouběji do lesa, co nejdále od cest a lidských příbytků.

40

NÁSLEDNÍK

Axel Riessen si pomalu vytáhne z tuhých manžet knoflíčky a uloží je do bronzové skříňky na pánském sekretáři. Zdědil je po dědečkovi, po admirálu Riessenovi. Motiv je civilní; rodový erb sestávající ze dvou zkřížených palmových listů.

Axel Riessen na sebe pohlédne do zrcadla vedle šatny. Povolí si kravatu, zamíří na opačný konec pokoje a posadí se na pelest. Radiátor šumí, skrze stěny zachytí útržky tónů.

Hudba přichází z vedlejšího apartmá obývaného mladším bratrem. Housle, pomyslí si Axel a okamžitě si kousíčky melodie pospojuje. V duchu si vybaví Bachovu první Sonátu pro housle g moll, úvodní větu, Adagio, je však mnohem pomalejší než obvyklé interpretace. Axel neslyší pouze základní zvuky, vnímá každičký alikvotní tón, každý nepostřehnutelný náraz smyčce o okraj nástroje.

Ruce se mu chvějí, a když skladba změní tempo, zatouží chopit se houslí. Už uplynula celá věčnost od doby, co mu prsty létaly po strunách a po hmatníku.

Vtom zazvoní telefon. Axel vstane a promne si oči. Je strašně unavený, v posledním týdnu se téměř nevyspal.

Pohlédne na displej, podle čísla je to někdo z vládní kanceláře. Odkašle si a klidně se představí:

„Axel Riessen.“

„Tady Jörgen Grünlicht, určitě mě znáte, pracuju na ministerstvu zahraničí jako předseda koordinační skupiny pro vývoz zbraní.“

„Dobrý večer.“

„Promiňte, že volám tak pozdě.“

„Ještě jsem vzhůru.“

„Ano, slyšel jsem, že býváte dlouho vzhůru,“ prohlásí významně Jörgen Grünlicht a na okamžik se odmlčí. „Právě jsme měli mimořádnou schůzi a došli jsme k závěru, že se vás pokusíme získat na post generálního ředitele Inspekce pro vývoz strategického zboží.“

„Rozumím.“

Chvilku je ticho, pak Jörgen Grünlicht spěšně řekne: „Předpokládám, že víte, co se stalo Carlu Palmcronovi.“

„Četl jsem o tom v novinách.“

Grünlicht cosi zamumlá, Axel mu však nerozumí, dokud nezvýší hlas.

„Naši práci koneckonců dobře znáte a teoreticky byste – pokud budete souhlasit s naším návrhem – mohl do funkce nastoupit hned.“

„Napřed musím dokončit své úkoly pro OSN,“ odpoví Axel.

„Je v tom nějaký háček?“ otáže se zneklidněně Grünlicht.

„Ne.“

„Můžete si projít veškeré podmínky smlouvy, ale… jistě se nějak dohodneme,“ prohlásí Grünlicht. „Určitě je vám jasné, že o vás velmi stojíme, nemá smysl s tím dělat zbytečné tajnosti.“

„Rád bych si to promyslel.“

„Mohli bychom se sejít zítra ráno?“

„Tolik to spěchá?“

„Vždycky si uděláme tolik času, kolik potřebujeme,“ odpoví Grünlicht. „Ale vzhledem k tomu, co se stalo… už na nás několikrát tlačili z ministerstva obchodu, jde o jednu zpožděnou záležitost.“

„O co?“

„O nic zvláštního… jen o vývozní povolení. Veškeré schvalovací postupy dopadly pozitivně, výbor pro kontrolu vývozu věc odsouhlasil, inspekce udělala svou práci, jenže Palmcrona to nestačil podepsat.“

„Proč je ten podpis tak důležitý?“ zeptá se Axel.

„Vývoz zbraní a zboží dvojího použití může schválit pouze generální ředitel,“ vysvětlí mu Jörgen Grünlicht.

„Ale určité obchody schvaluje i vláda, nebo ne?“

„O tom, jestli bude záležitost postoupena vládě, rozhoduje generální ředitel.“

„Rozumím.“

Axel Riessen pracoval jedenáct let jako inspektor vývozu válečného materiálu pro ministerstvo zahraničí, poté se na něj začal obracet úřad pro odzbrojení při OSN, UNODA. Nyní působí jako konzultant senior v Division for Analysis and Assessment. Riessenovi je jednapadesát let, má husté, lehce prošedivělé vlasy a pravidelné rysy. Je pěkně opálený – nedávno se vrátil z dovolené v Kapském Městě, kde si pronajal loď a na vlastní pěst plachtil podél nehostinného skalnatého pobřeží.

Axel zamíří do knihovny, posadí se do lenošky, zavře pálící oči a začne přemýšlet o smrti Carla Palmcrony. Dozvěděl se o ní ze včerejšího vydání Dagens Nyheter. Podle nekrologu se jednalo o náhlé úmrtí, což obvykle znamená, že zesnulý netrpěl žádnou vleklou chorobou. Axel se s Palmcronou stýkal poměrně často. Oba se odborně podíleli na přípravě návrhu, na jehož základě parlament rozhodl o sloučení Inspekce válečného materiálu a Vládní kanceláře kontroly strategického vývozu do jednoho orgánu nazvaného Inspekce pro vývoz strategického zboží.

A teď je Palmcrona mrtvý. Axel si vybaví bledého dlouhána s kratičkým vojenským ježkem, kterého stále obestírala jakási aureola osamělosti.

Pak pocítí neklid. V pokoji je nezvyklé ticho. Vstane, rozhlédne se kolem, naslouchá, zda neuslyší nějaký zvuk.

„Beverly?“ zvolá. „Beverly?“

Nikdo se neozve a Axel se vyděsí. Seběhne do haly, oblékne si sako a vydá se dívku hledat. Vtom zaslechne její pobrukování. Beverly vyjde z kuchyně a bosky kráčí po kobercích. Když spatří jeho znepokojený výraz, vyvalí na něj oči.

„Axeli,“ pronese svým vysokým hláskem, „copak je?“

„Jen jsem dostal strach, že jsi šla ven,“ řekne Axel.

„Do nepřátelského velkého světa.“

„Dobře víš, že lidem se nedá věřit.“

„Já jim taky nevěřím, vždycky si předem prohlédnu jejich světlo, jejich auru,“ vysvětlí mu dívka. „A pokud září, jsou hodní.“

Axel neví, co odpovědět. Zamumlá, že jí přinesl čipsy a velkou láhev fanty.

Beverly se tváří, jako by ho neslyšela. Axel se jí snaží vyčíst z tváře, zda není neklidná, sklíčená nebo ponořená do sebe.

„Myslíš, že se někdy vezmeme?“ zeptá se Beverly.

„To víš, že jo,“ zalže Axel.

„Víš, vždycky když vidím kytky, tak musím myslet na mámin pohřeb a tátův obličej…“

„Vždyť na svatbě žádné kytky mít nemusíme,“ konejší ji Axel.

„Ale konvalinky mám ráda.“

„Já taky,“ přitaká tiše Axel.

Dívka se radostí začervená, zazívá a předstírá, že je unavená.

„Jsem strašně ospalá,“ řekne a chystá se k odchodu. „Nechceš si jít lehnout?“

„Ne,“ zašeptá Axel, přesto však vstane a jde za ní, ačkoli se ze všech sil snaží odolat pokušení.

Připadá si neohrabaný a podivně osamělý. Vyjde na chodbu a pokračuje po mramorových schodech do druhého patra.

Beverly je drobná a hubená, sahá mu sotva po prsa. Na kulaté hlavě jí vyrážejí vlasy; před týdnem si je oholila. Krátce ho obejme a Axel ucítí z jejích úst vůni karamelu.

41

BEZESNÉ NOCI

Axel Riessen a Beverly Anderssonová se seznámili před deseti měsíci. Axel v mládí prožil dramatickou událost a od té doby trpěl nespavostí. Dokud užíval prášky, vše vcelku fungovalo; byl to sice chemický útlum beze snů a opravdový odpočinek mu neskýtal, ale spal.

Neustále však musel zvyšovat dávky – jedině tak přivolal uklidňující šumění, které přehlušilo ošklivé myšlenky. Tabletky přímo miloval a časem je začal zapíjet starou whisky. Tímhle způsobem to vedl deset let. Pak ho našel bratr na podlaze v hale. Byl v bezvědomí a z nosu mu tekla krev.

V Karolínské nemocnici zjistili, že má pokročilou cirhózu.

Chronické poškození jater bylo natolik rozsáhlé, že po zvládnutí akutního stavu skončil na seznamu čekatelů na transplantaci. Měl však krevní skupinu nula a velice neobvyklý typ tkáně, což dramaticky snížilo počet potenciálních dárců.

Část jater by mu mohl poskytnout mladší bratr, ten však trpěl závažnou poruchou srdečního rytmu a jeho srdce by náročnou operaci pravděpodobně nevydrželo.

Naděje na nalezení vhodného dárce byla naprosto mizivá. Jedinou šancí bylo vzdát se alkoholu i prášků na spaní a pravidelně užívat vitamin K, klonidin a spironolakton. Játra jakžtakž fungovala a Axel vedl vcelku normální život.

Problém byl v tom, že nemohl spát, v noci si zdříml nanejvýš na hodinku či dvě. Následoval pobyt na spánkové klinice v Göteborgu, kde mu byla na základě polysomnografického vyšetření diagnostikována akutní insomnie. Jakákoli medikace byla naprosto vyloučená, takže mu lékaři doporučili pouze různé uspávací techniky, jako je meditace, hypnóza a autosugesce. Nic mu však nepomohlo.

Čtyři měsíce po selhání jater nespal Axel celých deset nocí a dostavily se psychotické záchvaty. Dobrovolně nastoupil na soukromou psychiatrickou kliniku Srdce Panny Marie. Právě tam se seznámil s Beverly. Bylo jí sotva čtrnáct.

Axel jako obvykle bděl ve svém pokoji. Mohlo být kolem třetí hodiny ráno, všude byla tma jako v pytli. Vtom někdo otevřel dveře a v nich se objevila Beverly, nešťastná bludná duše potloukající se po nocích po liduprázdných chodbách.

Možná hledala někoho, u koho by mohla zůstat.

Axel byl pološílený z chronického nevyspání. Dívka tiše stanula před jeho lůžkem, noční košilka jí sahala až na zem.

„Viděla jsem, že odsud vychází světlo,“ zašeptala. „Tu záři vydáváš ty.“

Pak si vlezla k němu pod peřinu. Axelovi bylo zle, nevěděl, co dělá, ale pevně, přepevně ji k sobě přivinul.

Dívka mlčky ležela v jeho objetí.

Axel svíral hubené tělíčko, přitiskl jí tvář ke krku a najednou zhasl, propadl se do snů, pohltily ho kolébavé vody blahodárného spánku.

Poprvé spal jen několik minut, ale dívka za ním chodila každičkou noc.

Axel ji vždy pevně objal a zbrocený potem usnul.

Jeho psychická nevyrovnanost zmizela jako mávnutím kouzelného proutku a Beverly přestala bloumat po chodbách.

Axel Riessen a Beverly Anderssonová se rozhodli z léčebny odejít a uzavřeli spolu tichou zoufalou dohodu.

Oběma bylo jasné, že skutečné okolnosti jejich vztahu musí zůstat utajeny, Beverlyin otec však souhlasil s tím, aby jeho dcera žila v samostatné části Axelovy rezidence, dokud nebude mít vlastní bydlení.

Beverly Anderssonové je patnáct let a trpí emočně nestabilní poruchou osobnosti. Nezná míru v mezilidských vztazích, není schopna rozlišit, co smí a co nikoli, chybí jí obyčejný pud sebezáchovy.

Dívky tohoto typu dříve končily v psychiatrických léčebnách a musely podstoupit nedobrovolnou sterilizaci a lobotomii; lékaři tak chtěli předejít případným následkům jejich nezvladatelné sexuality.

Tyto nešťastnice však dělají stále tutéž chybu; snadno se nechají zlákat zlými lidmi, jdou za nimi jak můry za světlem a bezmezně důvěřují svým tyranům.

Beverly měla štěstí, neboť našla Axela Riessena. Sám Axel si neustále opakuje, že není pedofil, není žádný úchylák, který by jí chtěl ublížit nebo na ní vydělávat peníze. Potřebuje ji pouze kvůli spánku, jinak by vyčerpáním zemřel.

Beverly často hovoří o tom, že se vezmou, až bude dospělá.

Axel Riessen ji nechává snít o svatbě, neboť ví, že ji to těší a uklidňuje. Namlouvá si, že ji chrání před okolním světem, ale zároveň si uvědomuje, že ji zneužívá. Stydí se, nevidí však žádné východisko, má hrůzu z toho, že by se mu vrátila nespavost.

Vtom vejde Beverly s kartáčkem na zuby v puse a pokývne ke trojím houslím na zdi.

„Proč na ně nehraješ?“ zeptá se.

„Nemůžu,“ odpoví s úsměvem Axel.

„A to tu mají jen tak viset? Tak je dej někomu, kdo na ně bude hrát.“

„Mám ty housle moc rád, protože jsem je dostal od Roberta.“

„Vždyť o bráchovi skoro nikdy nemluvíš.“

„Je to složité…“

„On v té své dílně vyrábí housle, viď?“ řekne Beverly.

„Ano, Robert vyrábí housle… a hraje v komorním orchestru.“

„A nemohl by nám zahrát na svatbě?“ otáže se dívka a otře si pastu z koutků úst.

Axel strne, navenek však nedá nic znát.

„To je prima nápad.“

Zmocňuje se ho únava, ochablost mu zaplavuje údy i mozek. Projde kolem Beverly do ložnice a posadí se na pelest.

„Nějak na mě jde spaní, já…“

„Je mi tě líto,“ řekne vážně Beverly.

Axel zavrtí hlavou.

„Jen se potřebuju vyspat,“ prohlásí s pláčem na krajíčku. Pak vstane a vytáhne růžovou bavlněnou noční košilku.

„Beverly, prosím, obleč si ji.“

„Tak dobře.“

Dívka se zastaví a hledí na velkou olejomalbu od Ernsta Billgrena; liška oblečená v lidských šatech si hoví v honosném křesle.

„To je strašidelný obraz,“ řekne dívka.

„Myslíš?“

Beverly přikývne a začne se svlékat.

„Nemůžeš se převléct v koupelně?“

Dívka pokrčí rameny a přetahuje si přes hlavu růžové tílko. Axel vstane, aby se nemusel dívat na její nahotu. Popojde k obrazu s liškou, pohlédne na něj, pak ho sundá ze zdi a obrácený ho opře o stěnu.

··············

Axel spí hluboce a těžce, se svraštělým obličejem a pevně semknutými čelistmi k sobě tiskne dívku. Najednou se probudí, povolí sevření a zalapá po dechu jako tonoucí. Je zpocený, srdce mu úzkostně buší. Rozsvítí lampičku u postele. Beverly s dětsky zvlhlým čílkem a pootevřenými ústy klidně spí.

Axel si znovu vzpomene na Carla Palmcronu. Naposledy se setkali na shromáždění šlechty v Rytířském domě. Palmcrona přebral, choval se agresivně, žvanil o různých embarzích na zbraně ze strany OSN a své nabubřelé tlachání zakončil podivnými slovy:

Když se všechno posere, člověk může udělat to samý co Algernon, aby utekl před noční můrou.

Axel znovu zhasne, lehne si a myslí na Palmcronova slova o Algernonovi. Co tím chtěl říct? Jakou noční můru měl na mysli? Opravdu to řekl takhle?

Aby utekl před noční můrou.

Osud Carla-Fredrika Algernona je pro Švédy stále záhadou. Až do své smrti působil na ministerstvu zahraničních věcí jako zbrojní inspektor pro vývoz válečného materiálu. Jednoho lednového dne měl schůzku s Andersem Calbergem, ředitelem koncernu Nobel Industries. Inspektor mu oznámil, že na základě šetření zjistili, že koncern pašoval zbraně do zemí v Perském zálivu. Téhož dne Carl-Fredrik Algernon spadl na stanici T-centralen ve Stockholmu přímo pod vlak metra.

Axelovi se honí hlavou všechno možné. Myslí na stížnosti na akciovou společnost Bofors týkající se korupce a pašování zbraní, a zároveň vidí Algernona v trenčkotu, jak pozadu padá na koleje pod přijíždějící vagon.

Muž zvolna klesá, plášť za ním vlaje.

Dívčino lehké oddechování Axela uklidní. Otočí se k ní a obejme drobné tělíčko.

Přitiskne ji k sobě a Beverly povzdechne.

Axel ji pevně drží v náručí, únava mu zatemňuje mozek, myšlenky blednou a vytrácejí se.

Zbytek noci prospí lehkým spánkem; vzbudí se okolo páté hodiny ranní a křečovitě svírá dívčiny paže. Na rtech ho zašimrají její kratičké vlasy a Axel zatouží po tabletách na spaní.

42

INSPEKCE PRO VÝVOZ STRATEGICKÉHO ZBOŽÍ

V sedm hodin ráno Axel vyjde na terasu, kterou užívá společně s mladším bratrem. Za hodinu má schůzku s Jörgenem Grünlichtem v Palmcronově kanceláři v sídle Inspekce pro vývoz strategického zboží.

Vzduch je vlahý, ale zatím není dusno. Robert otevřel prosklené dveře a hoví si v lehátku. Ještě se neoholil, jen se sluní, ruce mu ochable visí a upřeně hledí na kaštanové listí zvlhlé ranní rosou. Na sobě má obnošený župan, který nosíval za sobotních jiter jejich otec.

„Dobré ráno,“ pozdraví Robert.

Axel přikývne, aniž na bratra pohlédne.

„Opravil jsem pro Charlese Greendirka fiorinky,“ řekne Robert, aby ho vytrhl z mlčení.

„To bude mít určitě radost,“ zašeptá Axel.

„Jsi nějak nervózní, nemám pravdu?“

„Upřímně řečeno, trošku jo,“ přizná Axel. „Vypadá to, že změním zaměstnání.“

„No, proč ne?“ pronese roztržitě Robert.

Axel pohlédne na bratrův lysý zátylek a na jeho laskavý obličej s hlubokými vráskami. Napadne ho, že všechno mezi nimi mohlo být úplně jinak.

„Co srdíčko?“ zeptá se. „Nezlobí?“

Robert si sáhne na hrudník a odpoví:

„Zatím ne…“

„To je fajn.“

„A co tvoje chudinky játra?“

Axel pokrčí rameny a couvá zpět.

„Dnes večer budeme hrát Schuberta,“ řekne Robert.

„Těšíte se, co?“

„Napadlo mě, jestli bys třeba…“

Robert zmlkne, pohlédne na bratra a změní téma.

„To děvče, co bydlí tam nahoře…“

„Ano… Beverly,“ ozve se Axel.

„Jak dlouho tu bude?“ zeptá se Robert a loupne po bratrovi očima.

„To nevím,“ odpoví Axel. „Slíbil jsem, že tu může zůstat, dokud nebude mít vlastní bydlení.“

„No jo, tys vždycky zachraňoval zraněné čmeláky a žáby…“

„Ale ona je lidská bytost,“ přeruší ho Axel, otevře vysoké francouzské okno a ve skle spatří svou tvář. Vejde dovnitř, skryje se za záclonu a sleduje Roberta. Bratr vstane z lehátka, poškrábe se na břiše a sejde po schodech z terasy k domku s dílnou. Jakmile zmizí, vrátí se Axel do svého pokoje a něžně vzbudí Beverly oddychující s otevřenými ústy.

··············

Inspekce pro vývoz strategického zboží byla založena v roce 1996. Je hlavní státní institucí nesoucí odpovědnost za vývoz zbraní a zboží s dvojím užitím. Sídlí v pátém patře budovy s lososově růžovou fasádou na Klaraberském viaduktu číslo 90.

Axel vyjede výtahem nahoru. Před velkými skleněnými dveřmi již čeká Jörgen Grünlicht z ministerstva zahraničí. Netrpělivě na něj kývne, ačkoli je teprve za pět minut osm. Vsune do dveří vstupní kartu, vyťuká kód a pustí Axela dovnitř. Grünlicht je vysoký chlapík s poruchou pigmentace; hnědobílé skvrny vytvářejí na jeho zarudlé pokožce nepravidelné obrazce.

Muži vejdou do pracovny Carla Palmcrony. Je to rohový pokoj se dvěma velikými okny a nádherným výhledem na spleť kolejí za hlavním nádražím, na Klárské jezero a temné obrysy Staré radnice.

Navzdory exkluzivní adrese působí kanceláře poněkud asketicky. Podlahy z PVC, jednoduchý nábytek z borového dřeva, případně natřený nabílo. Jako by ta podivná nesourodost měla člověku připomenout, že vývoz zbraní je z morálního hlediska velice nejednoznačný a pochybný, pomyslí si Axel a otřese se.

Připadá mu příšerné, že stojí v Palmcronově pracovně tak záhy po jeho smrti.

Axel zachytí vysoký tón vycházející ze zářivky na stropě, podobný disharmonickému zvuku klavíru. Najednou si vzpomene, že stejný tón slyšel při nahrávání první sonáty skladatele Johna Cagea.

Grünlicht zavře dveře a vyzve Axela, aby se posadil. Přes vlídný úsměv působí napjatě.

„Jsem moc rád, že jste si udělal čas takhle brzy,“ prohlásí a podá Axelovi desky se smlouvou.

„To je v pořádku,“ usměje se Axel.

„Tak se posaďte a v klidu si to pročtěte,“ vyzve ho Grünlicht a pokyne rukou k psacímu stolu.

Axel se posadí na jednoduchou židli, položí desky a pohlédne na Grünlichta.

„Projdu si to a příští týden se vám ozvu.“

„Je to velice lukrativní smlouva, ale naše nabídka nebude trvat věčně,“ řekne Grünlicht.

„Spěchá to, já vím.“

„Vedení chce jednoznačně vás – zná vaši profesní kariéru i pověst, nikoho lepšího nemáme, ale nemůžeme si dovolit nechat rozdělanou práci dlouho stát.“

Axel otevře desky a snaží se zaplašit nepříjemný pocit, že se ho někdo pokouší vlákat do léčky. Z Grünlichta po celou dobu vyzařuje cosi agresivního, nevyzpytatelného a autoritářského.

Pokud smlouvu podepíše, stane se generálním ředitelem a bude moct rozhodovat o švédském vývozu zbraní. Axel již dříve pracoval pro OSN; podílel se na jednáních o odzbrojení válečných armád a o snížení přílivu konvenčních zbraní a rád by v tomto úkolu pokračoval i nadále.

Důkladně si projde smlouvu; je skvělá, až příliš dokonalá. Během čtení několikrát zrudne.

„Tak vítejte na palubě,“ usměje se Grünlicht a podá mu pero.

Axel poděkuje, podepíše, vstane, obrátí se ke Grünlichtovi zády a vyhlédne z okna na Starou radnici. Tři korunky jsou v ranním oparu téměř neznatelné.

„Výhled není nejhorší,“ zamumlá Grünlicht. „Rozhodně lepší než z mé kanceláře na ministerstvu zahraničí.“

Axel se k němu obrátí.

„V této chvíli musíte urychleně vyřídit tři záležitosti, nejvíce spěchá Keňa. Je to veliký a důležitý obchod. Radím vám, abyste si veškeré dokumenty co nejrychleji prostudoval, nejlépe ihned. Carl už všechnu práci udělal, takže…“

Grünlicht se zarazí, přistrčí papíry k Axelovi a s podivným zábleskem v oku na něj pohlédne. Axel má pocit, že by mu nejraději násilím strčil pero do ruky a vedl mu ji po papíře.

„Jsem si jist, že Carl bude mít skvělého následníka.“

Grünlicht nečeká na odpověď, plácne Axela po rameni a zamíří ke dveřím. Pak se otočí a sdělí mu:

„Schůzka s referenční skupinou se koná dnes ve tři odpoledne.“

Axel osamí. Ticho mu připadá téměř ohlušující. Vrátí se k psacímu stolu a rychle projde vývozní povolení, které Carl Palmcrona nestačil podepsat. Materiál je pečlivě zpracován, dokumentace velmi obšírná. Jedná se o vývoz 1,25 milionu puškových nábojů 5,56 krát 45 milimetrů do Keni. Výbor pro kontrolu vývozu ho odsouhlasil, Palmcronovo předběžné hodnocení bylo také pozitivní a zbrojovka Silencia Defence AB je etablovaný seriózní podnik.

Přesto však obchod nelze uskutečnit bez vývozního povolení, které může vydat pouze generální ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží.

Axel se opře o opěradlo židle a v hlavě mu opět zazní Palmcronova záhadná slova, že je lepší udělat to jako Algernon než prožít svou noční můru.

43

NAKLONOVANÝ POČÍTAČ

Göran Stone se usměje, vytáhne z tašky obálku, otevře ji a vyklepne klíček. Saga Bauerová stojí před výtahovými dveřmi a hledí do země. Jsou před bytem Carla Palmcrony na Hraběcí ulici číslo 2.

„Naši technici přijdou ráno,“ řekne Göran.

„Víte v kolik?“ zeptá se Joona.

„V kolik přijdou, Sago?“ obrátí se Göran na kolegyni.

„Myslela jsem, že…“

„Myslela?“ přeruší ji Göran. „To bys měla vědět.“

„V deset,“ zavrčí Saga.

„A sdělila jsi jim doufám i to, že si výslovně přeju, aby začali počítačem a telefonem.“

„Jo, říkala jsem jim, že…“

Göranovi zazvoní telefon, posunkem ji umlčí, sejde o několik schodů níže a postaví se do proskleného rudohnědého výklenku.

Joona se otočí k Saze a tlumeně se zeptá: „Copak předběžné vyšetřování nevedete vy?“

Saga zavrtí hlavou.

„A co se stalo?“ zeptá se komisař.

„Nevím,“ odpoví otráveně Saga. „Pokaždý to dopadne stejně, navíc protiterorismus vůbec není Göranova specializace.“

„A co proti tomu hodláte podniknout?“

„Nic s tím nenadělám…“

Saga zmlkne, neboť Göran již skončil hovor a vrátil se k nim. Saga k němu natáhne ruku

„Naval ten klíč,“ vyzve kolegu.

„Cože?“

„Vedoucí předběžného vyšetřování jsem já.“

„Co vy na to?“ uchechtne se Göran a pohlédne na Joonu.

„Určitě jste schopný policista, Görane,“ řekne Joona, „ale před chvílí jsem byl na schůzi a naši šéfové rozhodli, že budu pracovat se Sagou Bauerovou…“

„Vždyť u toho klidně může být,“ řekne rychle Göran.

„Přesně tak, jako hlavní vyšetřovatelka,“ podotkne Saga.

„Takže vy mě chcete vyšachovat – nebo o co vám ksakru jde?“ zasyčí ublíženě Göran.

„Jestli chcete, můžete jít s námi,“ odvětí pokojně Joona.

Saga vezme Göranovi klíč.

„Zavolám Vernerovi,“ řekne Göran a zamíří po schodech dolů.

Saga s Joonou slyší ozvěnu jeho kroků a telefonický rozhovor se šéfem. Göran mluví stále hlasitěji; nakonec zaječí káča zasraná, až se to rozlehne po celé chodbě.

Saga potlačí úsměv, vsune klíč do zámku, dvakrát jím otočí a těžké dveře se otevřou. Policisté již odstranili zábrany, neboť se nepotvrdilo podezření ze spáchání trestného činu. Pitva jasně prokázala správnost Joonových předpokladů; Carl Palmcrona si vzal život. Připevnil k lustrovému háku prádelní šňůru, strčil hlavu do smyčky a oběsil se. Ohledání místa činu bylo přerušeno a státní kriminalistická laboratoř v Linköpingu zastavila práci na analýze odeslaných vzorků.

Posléze však vyšlo najevo, že den před sebevraždou dostal Palmcrona dopis od Björna Almskoga a téhož dne večer došlo na Björnově lodi k vraždě Violy Fernandezové.

Spojovacím článkem je Björn. Kdyby jeho člun explodoval, policisté by Palmcronovu smrt považovali za sebevraždu, potopenou loď za nehodu a nikoho by ani nenapadlo, že spolu oba případy úzce souvisejí.

Saga s Joonou vstoupí do haly vonící čisticím prostředkem. Žádná nová pošta nedošla. Procházejí pokoji plnými slunce. Červená plechová střecha protějšího domu se leskne. Z proskleného arkýře je vidět třpytící se vody zálivu Nybroviken.

Nášlapné tabule kriminálních techniků zmizely, podlaha ve velkém salonu je čerstvě setřená a vlhká.

Pomalu kráčejí po vrzajících parketách. Vládne zde podivný neosobní klid, rozlehlé místnosti téměř bez nábytku působí pustě a neútulně, atmosféra smrti již vyprchala.

„Ona tu pořád uklízí,“ prohlásí najednou Saga.

„Přesně tak,“ přitaká Joona a usměje se. Hospodyně sem dál chodí jakoby nic, vytírá, větrá, nosí poštu, stele.

U běžného úmrtí by na tom nebylo nic zvláštního. Člověk si nechce přiznat, že se jeho život změnil, snaží se přizpůsobit novým okolnostem tím, že se chová stejně jako dosud.

Vtom zacinká zvonek. Saga se zatváří znepokojeně. Oba zamíří do haly.

Dveře se otevřou. Objeví se v nich chlapík s oholenou hlavou oblečený do černé neforemné sportovní soupravy.

„Joona mi říkal, abych nechal hamburger hamburgerem a hned sem přijel,“ prohlásí.

„Tohle je Johan Jönson z oddělení počítačové kriminality,“ představí ho Joona.

„Jojo, Joona běžel přímo za šípem,“ zažertuje Johan s přehnaným finským přízvukem. „Cesta uhnula, ale Joona ne.“

„Tohle je Saga Bauerová, komisařka od bezpečnostní policie,“ oznámí mu Joona.

„Tak budeme žvanit, nebo makat?“ zeptá se Johan Jönson.

„Nechte toho,“ mírní je Saga.

„Potřebujeme se podívat do Palmcronova počítače,“ řekne komisař. „Jak dlouho ti to bude trvat?“

Všichni tři vstoupí do pracovny.

„Chcete to použít jako důkaz?“ zeptá se Johan Jönson.

„Ano,“ odpoví Joona.

„Takže mám ten komp naklonovat?“ zeptá se Johan Jönson.

„Jak dlouho ti to bude trvat?“ zopakuje otázku Joona.

„No, zatím určitě stihneš paní komisařce zašpitat do ouška několik vtípků,“ řekne Johan a nehýbá se z místa.

„Co je to s vámi?“ zeptá se podrážděně Saga.

„Můžu se zeptat, jestli s někým chodíte?“ vyhrkne s rozpačitým úsměvem Johan.

Saga mu pohlédne do očí a vážně přikývne. Johan sklopí zrak, něco si zamumlá a zmizí v Palmcronově pracovně.

Joona si od Sagy vezme ochranné rukavice a projde přihrádku s poštou, nic zvláštního však nenajde. Pár dopisů z banky, od účetního, informace z vládní kanceláře, dotazník od lékaře a zápis z výroční schůze sdružení vlastníků.

Pak se vrátí do pokoje, kde visel mrtvý Palmcrona. Posadí se na pohovku od Carla Malmstena a zkusmo pohybuje rukou před ledově modrým paprskem vycházejícím z hudební aparatury. Najednou se z reproduktorů ozve hudba. Sólové housle bravurně trylkují v nejvyšším rejstříku, křehká melodie se třepotá jako křídla vyděšeného ptáka.

Joona pohlédne na hodinky, vstane a jde do pracovny. Johan Jönson tam není; sedí v kuchyni, před sebou svůj tenoučký laptop.

„Šlo to dobře?“ zeptá se Joona.

„Cože?“

„Podařilo se ti zkopírovat Palmcronův počítač?“

„Jasně že jo – tohle je přesnej klon,“ odpoví Johan, jako by jeho otázku nechápal.

Joona obejde stůl a pohlédne na displej.

„Dostaneš se k jeho e-mailům?“

Johan Jönson otevře příslušný program.

„Tady je máš,“ prohlásí.

„Tak napřed projdeme jeho korespondenci během posledního týdne,“ pokračuje Joona.

„Začneme s košem?“

„Jo, přesně tak.“

„Myslíš, že se Saze líbím?“ zeptá se zničehonic Johan Jönson.

„Ne,“ odpoví Joona.

„Co se škádlívá, to se rádo mívá.“

„Tak ji zkus zatahat za cop,“ uchechtne se komisař a ukáže na obrazovku.

Johan Jönson otevře koš a ušklíbne se.

„Bingo!“ zajásá Joona, když spatří tři zprávy odeslané z adresy skunk@hotmail.com.

„Otevři je,“ zašeptá.

Johan Jönson rozklikne první e-mail. Na obrazovce se objeví dopis Björna Almskoga.

„Jesus Christ Superstar,“ zašeptá John a uvolní Joonovi židli.

44

DOPISY

Joona si přečte zprávu, chvíli stojí bez hnutí, otevře další dvě, dvakrát je přeletí očima a zamíří do hudebního pokoje k Saze Bauerové.

„Tak máte něco?“ zeptá se Saga.

„Ano… Druhého června,“ začne Joona. „přišel Carlu Palmcronovi vyděračský dopis z anonymní adresy Björna Almskoga.“

„Takže vydírání,“ povzdechne dívka.

„Tím si nejsem tak jistý,“ prohlásí Joona a popíše Saze poslední dny zesnulého. Společně s Geraldem Jamesem z vědecko-technického výboru navštívil zbrojovku Silencia Defence na Trollhättanu. Björnův mail pravděpodobně našel až večer po příchodu domů, jelikož mu odpověděl v 18.25. Varoval ho, že jeho počínání bude mít vážné následky. Druhého dne kolem poledního poslal Palmcrona Björnovi další zprávu, z níž čiší naprostá odevzdanost a zoufalství. Pak zřejmě uvázal šňůru na hák a požádal hospodyni, aby ho nechala o samotě. Když odešla, pustil si hudbu, vešel do salonku, postavil aktovku na zem, stoupl si na ni, strčil hlavu do smyčky a tašku odkopl. Těsně po Palmcronově smrti došel druhý Björnův e-mail a dalšího dne třetí.

Joona vyskládá na stůl pět dopisů v chronologickém pořadí. Saga se postaví vedle něj.

První dopis od Björna Almskoga ze středy druhého června 11.37 hodin:

Vážený Carle Palmcrono,

rád bych vám oznámil, že se mi podařilo získat jednu velmi prekérní fotografii. Sedíte na ní v soukromé lóži s Rafaelem Guidim a popíjíte spolu šampaňské. Je mi jasné, že by vám takovýto snímek mohl způsobit potíže, a jsem ochoten vám ho prodat za milion korun. Jakmile peníze poukážete na tranzitní účet 837-9 222701730, fotografii vám zašlu a celou naši korespondenci definitivně vymažu z počítače.

S přátelským pozdravem, skunk

Odpověď od Carla Palmcrony, středa druhého června 18.25 hodin:

Nevím, kdo jste, vím však, že nemáte nejmenší tušení, do čeho jste se zapletl.

Takže vás varuju, situace je velice vážná, a apeluju na vás: Pošlete mi ten snímek, dokud je čas.

Další odpověď od Carla Palmcrony, čtvrtek třetího června 14.02 hodin:

Už je pozdě, oba dva zemřeme.

Druhý dopis od Björna Almskoga, čtvrtek třetího června 16.02 hodin:

Vzdávám se, udělám, co chcete.

Třetí dopis od Björna Almskoga, pátek čtvrtého června 07.45 hodin:

Vážený Carle Palmcrono,

fotografii jsem vám poslal. Zapomeňte prosím, že jsem se s vámi spojil.

S přátelským pozdravem, skunk

Saga si důkladně projde všechny zprávy, vážně na Joonu pohlédne a prohlásí, že je v nich skryto jádro celé tragédie.

„Björn Almskog chtěl kompromitující fotku prodat Palmcronovi. Palmcrona o její existenci nepochyboval a z jeho reakce vyplývá, že snímek byl mnohem nebezpečnější, než si Björn původně myslel. Palmcrona ho varoval, nehodlal mu nic platit, zjevně byl přesvědčen o tom, že fotografie bude oběma osudná.“

„A co se stalo dál – co myslíte?“ zeptá se Joona.

„Palmcrona čekal na odpověď, zřejmě poštou nebo elektronicky,“ pokračuje Saga. „Když nic nepřišlo, poslal vyděrači další dopis a oznámil mu, že oba zemřou.“

„A pak se oběsil,“ doplní Joona.

„Když si Björn v internetové kavárně přečetl Palmcronův druhý mail, vyděsil se a odpověděl, že udělá, co po něm Palmcrona chce.“

„Jenže nevěděl, že už je po smrti.“

„Přesně tak,“ řekne Saga. „Už bylo pozdě, a všechno další Björnovo počínání vlastně bylo marné…“

„Björn po druhém Palmcronově e-mailu zpanikařil, veškeré vyděračské plány pustil z hlavy a snažil se z toho vyvléknout,“ dodá Joona.

„Ale problém byl v tom, že tu fotku měla Penelope přilepenou na dveřích.“

„Potřeboval ji dostat, a první příležitost se mu naskytla, když Penelope odjela do televize,“ pokračuje Joona. „Číhal někde u domu, a jakmile nasedla do taxíku, vběhl dovnitř, na schodech potkal tu holčičku, vrazil do bytu, strhl fotku ze dveří, odjel metrem na nádraží a poslal ji Palmcronovi. Pak zašel do svého bytu na Pontonové ulici 47, napsal Palmcronovi poslední mail, sbalil si věci, odjel autobusem na Södermalm a pospíchal na Lângholmen.“

„A proč myslíte, že je v tom něco víc než obyčejné vydírání?“

„Protože tři hodiny nato Björnův byt vyhořel,“ řekne Joona. „Podle požárních techniků oheň způsobila zapnutá žehlička v sousedním bytě, ale…“

„Jo, v tomhle případu je už těch náhod nějak moc,“ ušklíbne se Saga.

„Přesně tak,“ přitaká Joona.

Znovu pohlédnou na korespondenci. Joona ukáže na dvě Palmcronovy zprávy.

„Palmcrona se mezi odesláním prvního a druhého dopisu musel s někým spojit,“ prohlásí.

„První z nich je jen varování,“ řekne Saga, „ale ve druhém už říká, že je pozdě.“

„Po obdržení prvního vyděračského dopisu zřejmě někomu zavolal, byl bez sebe strachy, ale doufal, že mu dotyčný pomůže,“ řekne Joona. „A když si uvědomil, že už není naděje na záchranu, napsal druhý dopis, ve kterém jednoduše konstatoval, že oba zemřou.“

„Musíme projít seznam jeho telefonátů,“ navrhne Saga.

„Erixon už na tom pracuje.“

„A co dál?“

„Musíme si prověřit osobu, o které se Björn zmínil v prvním dopise.“

„Rafaela Guidiho?“

„Znáte ho?“

„Všichni mu přezdívají Archanděl Rafael,“ řekne Saga. „Je to italský obchodník, sjednává kšefty se zbraněmi na Blízkém východě a v Africe.“

„Kšefty se zbraněmi,“ zopakuje Joona.

„Obchodováním se zbraněmi se zabývá už třicet let a vytvořil si soukromé impérium, ale nevěřím, že by do toho byl zapletený. Interpol na něj nikdy nic nenašel, ani to nejmenší.“

„Nepřipadá vám zvláštní, že se Carl Palmcrona scházel s Rafaelem?“ zeptá se Joona.

„Vůbec ne,“ odpoví Saga. „Patří to k jeho povolání, ačkoli to jejich přiťukávání šampaňským je dost nevkusné.“

„To ano, ale kvůli něčemu takovému by se přece nezabil,“ řekne Joona.

„To sotva,“ přisvědčí dívka.

„Takže na té fotce muselo být něco jiného, něco mnohem nebezpečnějšího.“

„Pokud ji Björn poslal Palmcronovi, měla by být u něj v bytě,“ řekne Saga.

„Probral jsem přihrádku s poštou, ale…“

Joona náhle zmlkne. Saga po něm loupne očima.

„Co je? Na co myslíte?“ zeptá se.

„Byla tam jen osobní korespondence, žádné reklamy ani účty, což znamená, že poštu předtím někdo roztřídil.“

45

NA DÁLNICI

Hospodyně Edith Schwartzová nemá telefon. Bydlí u Knivsty, asi sedmdesát kilometrů severně od Stockholmu. Joona mlčky sedí vedle Sagy. Vůz hladce klouže Sveinou ulicí. U Norrtullu vyjedou na dálnici a minou výjezd ke Karolínské nemocnici.

„Bezpečnostní policie už dokončila ohledání bytu Penelope Fernandezové,“ řekne Saga. „Prošla jsem úplně všechno, co máme, ale žádnou spojitost s levicovými extremisty jsem nenašla. Naopak, distancovala se od nich, často se účastnila mediálních debat a vyjadřovala se kriticky o jejich metodách. Taky jsem prověřila to málo, co víme o Björnu Almskogovi. Pracuje v klubu Debaser na Občanském náměstí, není politicky aktivní, ale policie ho zadržela v souvislosti se street party organizovanou Reclaim the City.“

Rychle projedou mezi černým lesklým plotem Severního hřbitova a vysokými stromy Haagského parku.

„Prohledala jsem i náš archiv,“ pokračuje rozvláčně Saga. „Veškerý materiál o levicových a pravicových extremistech ve Stockholmu… zabralo mi to skoro celou noc. Údaje samozřejmě podléhají utajení, ale bezpečnostní policie se zmýlila; Penelope a Björn nejsou zapletení do žádné sabotáže ani ničeho podobného. Jsou tak nevinní, až je to k smíchu.“

„Takže tuhle stopu jste už pustili?“

„Stejně jako vy jsem přesvědčená o tom, že tenhle případ nemá s extremismem nic společného a že by ho měl řešit úplně někdo jiný než bezpečnostní policie a kriminálka. Palmcronova smrt, požár v Björnově bytě, Violina vražda a tak dále… kdoví, co za tím všechno je.“

Joona si vybaví, jak mu hospodyně pohlédla do očí a zeptala se, zda už Palmcronu sundali.

Co myslíte tím sundali?

Omlouvám se, jsem jen obyčejná hospodyně, myslela jsem…

Joona se jí zeptal, jestli si všimla něčeho zvláštního.

Jo, na lustru v salonku visela šňůra, odpověděla Edith.

Vy jste tu šňůru viděla?

Samozřejmě.

Samozřejmě, pomyslí si Joona a hledí na dálnici. Protihluková stěna na pravé straně ji odděluje od vilové čtvrti a fotbalového hřiště. Ženino suché a drsnésamozřejmě mu nejde z hlavy, stejně jako její výraz, když jí sdělil, aby se dostavila na policejní stanici. Nezneklidněla, jak očekával, pouze přikývla.

Minou Rotebro, kde během pátrání po Benjamínovi, synovi Erika Marii Barka, objevili v zahradě Lýdie Eversové deset let staré ostatky Johana Samuelssona. Tehdy byla zima, dnes však hnědý železniční násep, parkoviště a vilky obklopuje zeleň.

Joona zavolá Nathanu Pollockovi ze Státní komise pro vyšetřování vražd. Telefon dvakrát zazvoní, pak se ozve Nathanův nosový hlas.

„Nathan.“

„Ty jsi s Tommym prověřoval ty dva kruhy stop pod Palmcronovým tělem, že jo?“

„Předběžné vyšetřování skončilo,“ odpoví Pollock a ťuká do klávesnice.

„To jo, ale teď…“

„Já vím,“ přeruší ho Nathan. „Mluvil jsem s Carlosem, popsal mi vývoj situace.“

„Mohl by ses na to ještě jednou mrknout?“

„Zrovna na tom dělám,“ ozve se Pollock.

„Prima,“ řekne Joona. „A kdy budeš mít výsledky?“

„Hned teď,“ řekne Nathan. „Ty stopy patří Palmcronovi a jeho hospodyni Edith Schwartzové.“

„Žádné jiné tam nebyly?“

„Ne.“

Vůz sviští stočtyřicítkou po Evropské 4 směrem na sever.

Joona a Saga si poslechli nahrávku výpovědi Edith Schwartzové a pročetli si rukou psané poznámky Johna Bengtssona.

Joona si celý výslech v duchu zopakuje: po obvyklých formalitách John Bengtsson hospodyni vysvětlil, že existuje podezření ze spáchání trestného činu, a on doufá, že jim pomůže vnést do případu alespoň trošku světla a objasnit okolnosti Palmcronovy smrti. Pak bylo slyšet jen šumění klimatizace, vrzání židlí a skřípání pera na papíře. John Bengtsson do protokolu zapsal, že se Edith Schwartzová tvářila zcela lhostejně, a z toho důvodu předpokládal, že spustí jako první.

Na její první slova si však musel počkat přes dvě minuty. Je to zatraceně dlouhá doba, když člověk sedí u psacího stolu a diktafon nahrává zaryté mlčení.

„Sundal si pan ředitel kabát?“ zeptala se nakonec hospodyně.

„Proč vás to zajímá?“ opáčil vlídně Bengtsson.

Žena se opět na půl minuty odmlčela.

„Měl pan Palmcrona na sobě kabát, když jste ho viděla naposledy?“ zeptal se jí John.

„Ano.“

„Komisaři Linnovi jste sdělila, že ze stropu visela šňůra.“

„Ano.“

„A k čemu podle vás měla sloužit?“

Žena neodpoví.

„Jak dlouho tam visela?“ zeptal se John.

„Od středy.“

„Takže vy jste ten provaz viděla druhého června večer, pak jste odjela domů, vrátila se třetího června ráno, opět jste šňůru viděla, hovořila s panem Palmcronou, opustila jeho byt a přijela pátého června ve 14.30… a tehdy jste se setkala s komisařem Linnou.“

V zápisu stálo, že Edith pokrčila rameny.

„Mohla byste mi to trošku blíže popsat?“ otáže se John Bengtsson.

„K panu Palmcronovi jsem přišla ve středu o šesté. Klíče od bytu smím používat jen ráno, protože pan ředitel vstává o půl sedmé. Je puntičkář, potrpí si na přesnost, takže si nikdy nepřispím, ani v neděli. Umelu v ručním mlýnku kafe, ukrojím dva krajíce, namažu je slaným máslem, na každý dám dva kousky paštiky s lanýži, okurku a plátek čedaru. Na stůl prostřu čistý ubrus a porcelán, napravo od talíře vždycky položím přeložené ranní noviny bez reklam.“

Hospodyně mu s neobyčejnou důkladností popsala přípravu středečních karbanátků ve smetanové omáčce a čtvrtečního oběda. V pátek nakoupila jídlo na víkend a zazvonila u dveří.

Pak se zarazila.

„Chápu, že to pro vás není snadné,“ chlácholil ji John Bengtsson. „Jenže já vás po celou dobu pozorně poslouchal; důkladně jste prošla středu a čtvrtek, nevynechala jste žádnou podrobnost, ale ani jedinkrát jste se nezmínila o ničem, co by se týkalo smrti pana Palmcrony.“

Žena mlčela.

„Prosím, zkuste se tam v duchu vrátit,“ pokračoval trpělivě John Bengtsson. „Když jste zvonila u dveří, věděla jste, že je pan Palmcrona mrtvý?“

„Ne,“ odvětila hospodyně.

„Copak jste se komisaře Linny neptala, jestli ho už sundali?“ zeptal se netrpělivě John Bengtsson.

„To jo,“ přitakala žena.

„Takže jste ho viděla mrtvého?“

„Ne.“

„No tak, ksakru,“ zavrčel popuzeně John. „Copak mi nemůžete normálně povědět všechno, co víte? Proč jste se ptala, jestli ho už sundali? Ptala jste se na to přece! Proč byste to dělala, kdybyste nevěděla, že je mrtvý?“

John Bengtsson ve výslechovém protokolu uvedl, že se dopustil přehmatu; nechal se ženinými vyhýbavými odpověďmi vyprovokovat a zaklel. Vzápětí se Edith zatvrdila jako kámen.

„Jsem z něčeho obviněná?“ otázala se chladně.

„Ne.“

„Takže tím jsme spolu skončili.“

„Moc by nám pomohlo, kdybyste…“

„Na nic dalšího si nevzpomínám,“ přerušila ho a vstala.

Joona pohlédne na Sagu; ta upírá zrak na ubíhající dálnici a kamion před nimi.

„Zrovna jsem přemýšlel o výslechu té jeho hospodyně,“ řekne Joona.

„Já taky,“ řekne Saga.

„John se nechal unést zlostí, měl pocit, že si ta ženská protiřečí. Tvrdil jí, že musela vědět, že je Palmcrona mrtvý,“ řekne Joona.

„Ano,“ přitaká Saga a stále zírá na vozovku.

„Jenže ona mluvila pravdu. Myslela si, že je mrtvý, ale určitě to nevěděla,“ pokračuje komisař. „Proto na jeho tvrzení odpověděla záporně.“

„Ta Edith Schwartzová zřejmě bude hodně podivná osoba.“

„Mám pocit, že se před námi snaží něco skrývat, aby nemusela lhát,“ řekne Joona.

46

FOTOGRAFIE

Joona i Saga pochybují, že se jim podaří dostat z Edith Schwartzové nějakou zásadní informaci. Přesto doufají, že by je mohla zavést k fotografii, díky níž by bylo možné celý případ vysvětlit a ukončit.

Saga zapne pravý blinkr, sjede z dálnice, zpomalí, zabočí doleva na silnici 77, podjede viadukt směrem na Knivstu a zahne na štěrkovou cestu vedoucí souběžně s dálnicí.

Neudržovanou hospodářskou půdu lemuje smrkové mlází. Obezděný okraj jímky s močůvkou se začíná drolit, plechová stříška se posunula.

„Tak, měli bychom být na místě,“ řekne Saga a mrkne na navigaci GPS.

Pomalu dojede k zrezivělé závoře a zabrzdí. Joona vystoupí a uslyší dunění z dálnice.

O dvacet metrů dál stojí jednopatrový domek ze špinavých cihel. Střecha je porostlá mechem, okenice zavřené.

Společně vykročí k domu, vtom je zarazí podivné bzučení. Saga pohlédne na Joonu. Obezřetně se blíží ke vchodovým dveřím. Za domem cosi zapraská, kovové hvízdání se rychle přibližuje. V ústrety se jim vrhne mohutné psisko. Vyskočí na zadní, s otevřenou tlamou se zarazí pouhý metr od Sagy. Pak ucouvne, postaví se na všechny čtyři a rozštěká se. Je to vlčák se zanedbanou srstí. Štěkot zní agresivně, zvíře vztekle pohazuje hlavou a běhá ze strany na stranu. Až nyní si všimnou, že je uvázaný na dlouhém řetěze. Jakmile se dá do běhu, napjatý řetěz klouže po obojku a vydává řinčivý zvuk.

Pes se znovu otočí, rozběhne se k Joonovi, řetěz ho však stáhne o kus zpět. Zuřivě ňafá, najednou však přestane, jako když utne.

„Nilsi!“ ozve se z domu ženský hlas.

Hafan zakňučí, stáhne ocas mezi nohy a udělá kolečko. V domku to zaskřípe, po chvíli se otevřou dveře. Vlčák s řinčením odběhne. Na schodech se objeví Edith ve světle fialovém cuckovatém županu.

„Potřebovali bychom s vámi mluvit,“ řekne Joona.

„Už jsem vám řekla všechno, co vím,“ odpoví Edith.

„Můžeme jít dál?“

„Ne.“

Joona pohlédne do temné chodby. Všude se povalují kastroly, talíře, oblečení, boty, šedá šňůra od vysavače a zrezivělé konzervy od raků.

„Klidně si můžeme promluvit tady,“ řekne přátelsky Saga.

Joona nahlédne do poznámek. Chce si ověřit podrobnosti. Je to rutinní postup; touto metodou lze odhalit případné lži nebo odchylky od původní verze. Málokdo si zapamatuje všechny nepravdivé detaily, které ho napadly při prvním výslechu.

„Co pan Palmcrona jedl ve středu?“

„Karbanátky ve smetanové omáčce,“ odpoví hospodyně.

„S rýží?“ zeptá se komisař.

„S bramborem. Vždycky s vařeným bramborem.“

„V kolik hodin jste přišla ve čtvrtek do jeho bytu?“

„V šest.“

„A proč jste ve čtvrtek odešla?“

„Pan ředitel mi dal volno.“

Joona jí pohlédne do očí a řekne si, že nemá smysl kroužit kolem důležitých otázek jako kolem horké kaše.

„Pověsil pan Palmcrona ten provaz na strop už ve středu?“

„Ne,“ odpoví Edith.

„Ale vždyť právě tohle jste řekla našemu kolegovi,“ namítne Saga.

„Neřekla.“

„Máme nahrávku vašeho výslechu,“ řekne Saga s potlačeným podrážděním, ale ihned zmlkne.

„Mluvila jste o tom provazu s panem Palmcronou?“ zeptá se Joona.

„O soukromých záležitostech jsme spolu nikdy nemluvili.“

„A nepřišlo vám divné odejít a nechat ho tam samotného se šňůrou na stropě?“ zeptá se Saga.

„Nemohla jsem tam přece stát a dívat se,“ pousměje se Edith.

„To máte pravdu,“ přitaká klidně Saga.

Edith překvapeně pohlédne na Sagu, bezostyšně civí na její vílí vlasy propletené barevnými stužkami, nenalíčený obličej, vybledlé džíny a sportovní boty.

„Ale mně to pořád nějak nejde dohromady,“ prohlásí unaveně Saga. „Kolegovi jste řekla, že jste ten provaz viděla už ve středu, ale když jsem se vás před chvilkou ptala já, tak jste tvrdila pravý opak.“

Joona mrkne na poznámku, kterou si udělal před pár minutami.

„Edith,“ řekne Joona. „Doufám, že víte, co říkáte.“

„Jistě,“ odvětí tiše žena.

„Na otázku, jestli si pan Palmcrona pověsil provaz na strop už ve středu, jste odpověděla záporně z toho důvodu, že ho tam nepověsil on, viďte?“

Žena na něj tvrdě pohlédne a upjatě prohlásí: „Pokoušel se, ale marně, v zimě byl na operaci se zády a špatně se ohýbal… tak o to požádal mě.“

Opět nastane ticho. Stromy nehnutě stojí ve slunečním svitu.

„Takže tu šňůru jste k háku ve středu uvázala vy?“ zeptá se Joona.

„Pan ředitel připravil smyčku, držel mi štafle a já ji přidělala ke stropu.“

„A pak jste žebřík odnesla, věnovala se své běžné činnosti, umyla po obědě nádobí a vrátila se domů,“ řekne Joona.

„Ano.“

„Druhý den ráno jste se vrátila k němu do bytu,“ pokračuje komisař, „a jako obvykle jste mu připravila snídani.“

„Věděla jste, že už se oběsil?“ zeptá se Saga.

„Šla jsem se po něm podívat do salonku,“ odpoví Edith.

Přes tvář jí přelétne jízlivý úšklebek.

„Vypověděla jste, že pan Palmcrona snídal jako obyčejně, ale on toho rána nepřijel do práce.“

„Přinejmenším hodinu seděl v hudebním pokoji.“

„Poslouchal hudbu?“

„Jo,“ odpoví Edith.

„Těsně před obědem někomu krátce telefonoval,“ řekne Saga.

„To nevím, byl u sebe v pracovně a měl zavřené dveře, ale než se posadil ke stolu – byl marinovaný losos –, požádal mě, abych mu objednala na druhou hodinu taxík.“

„Na letiště Arlanda,“ dodá Joona.

„Ano.“

„A za deset minut dvě mu někdo zavolal.“

„Jo, už měl na sobě kabát, vzal ten hovor v hale.“

„Slyšela jste, co říkal?“ zeptá se Saga.

Edith mlčky stojí, škrábe nehtem po náplasti, pak položí ruku na kliku.

„Zemřít není nic hrozného, smrt není žádná noční můra,“ prohlásí tiše.

„Ptala jsem se, jestli jste slyšela, co říkal,“ zopakuje Saga.

„Teď už mě musíte omluvit,“ řekne úsečně Edith a zmizí za dveřmi.

„Počkejte!“ zvolá Joona.

Dveře se zastaví uprostřed pohybu, Edith vyhlédne škvírou.

„Vy jste dnes třídila panu Palmcronovi poštu?“ zeptá se Joona.

„Samozřejmě.“

„Prosím, buďte tak laskavá a ukažte mi všechno, co jste dala stranou, tedy kromě reklam.“

Žena přikývne, vejde do domu a po chvíli se vrátí s modrým plastovým lavorem s poštou.

„Děkuju,“ řekne Joona a sáhne po nádobě.

Žena zavře a zamkne. Ozve se řinčení řetězu. Joona se Sagou se vracejí k autu a za sebou slyší zuřivý štěkot.

Saga nastartuje, zařadí rychlost a obrátí vůz. Joona si natáhne rukavice, prochází dopisy, vyndá bílou obálku s ručně psanou adresou, otevře ji a opatrně vytáhne fotografii, která připravila o život nejméně dva lidi.

47

ČTVRTÁ OSOBA

Saga Bauerová zabočí ke krajnici a zastaví. Vysoká tráva v příkopu sahá až k okénku. Joona Linna bez hnutí hledí na fotografii.

Horní část je nepatrně zastíněná, jinak je záběr mimořádně ostrý.

V prostorné lóži v koncertním sále sedí tři muži a žena. Jejich obličeje jsou zřetelné, jeden muž je malinko odvrácený, přesto je mu vidět do tváře.

V chladicí nádobě stojí láhev šampaňského. Stůl je prostřen, sešlost zjevně hodlá společně povečeřet, povídat si a poslouchat hudbu.

Joona okamžitě pozná Carla Palmcronu s vysokou sklenkou v ruce, další dva identifikuje Saga.

„Tohle je Rafael Guidi, obchodník se zbraněmi, o kterém se Björn zmínil v tom vyděračském dopise,“ řekne a ukáže na mužíka s řídkými vlasy. „A ten chlap s odvráceným obličejem je Pontus Salman, šéf zbrojovky Silencia Defence.“

„Takže zbraně,“ řekne tiše Joona.

„Silencia Defence je seriózní podnik.“

Na scéně v záři reflektorů sedí v půlkruhu smyčcové kvarteto; dvoje housle, viola a violoncello. Hudebníci jsou obráceni k sobě, ve tváři mají klidný soustředěný výraz. Nelze určit, zda mají otevřené či zavřené oči, zda upírají pohled na noty nebo jen naslouchají hudbě.

„Kdo je ta čtvrtá osoba, ta žena?“ zeptá se Joona.

„Počkejte chvilku,“ odpoví zamyšleně Saga. „Znám ji, ale… ksakru…“

Dívka zmlkne a pohlédne na ženin obličej.

„Musíme zjistit, kdo to je,“ řekne Joona.

„Ano.“

Saga nastartuje, vyjede na dálnici a v témže okamžiku prohlásí:

„Agathe al-Hadžíová, vojenská poradkyně prezidenta Umara al-Bašíra.“

„Takže Súdán,“ vydechne Joona.

„Ano.“

„Jak dlouho je jeho poradkyní?“ zeptá se Joona.

„Už patnáct let, možná i déle, nepamatuju se.“

„Ale co je na té fotografii divného?“

„To nevím, myslím, že nic… nevidím vůbec nic zvláštního na tom, když se tihle čtyři sejdou a probírají nějaký obchod,“ vysvětluje Saga. „Naopak, podobné schůzky k jejich práci patří, takovéhle setkání může být prvním krokem k budoucí smlouvě. Prostě si chtěli popovídat o svých záměrech nebo požádat Carla Palmcronu o předběžné schválení…“

„A předběžné schválení znamená, že Inspekce pro vývoz strategického zboží obchod nakonec posvětí?“

„Přesně tak, je to dobré znamení.“

„Copak Švédsko vyváží válečný materiál do Súdánu?“ zeptá se Joona.

„Ne, to si nemyslím,“ odpoví Saga, „ale můžeme se zeptat nějakého odborníka. Pokud vím, největšími vývozci zbraní jsou Čína a Rusko, ale třeba to už neplatí. V roce 2005 byl v Súdánu uzavřen mír a předpokládám, že skončilo i embargo a trh začal normálně fungovat.“

„Tak proč se kvůli tomu snímku Palmcrona zabil? Vždyť z něho vyplývá jedině to, že se s těmihle lidmi sešel v koncertní lóži.“

Mlčky jedou po prašné dálnici na jih. Joona zírá na fotografii, obrátí ji, pohlédne na odtržený růžek a zamyslí se.

„Takže ta fotka sama o sobě není ani trošku nebezpečná?“ zeptá se.

„Podle mého názoru ne.“

„Třeba si Palmcrona uvědomil, že autor snímku odhalil nějaké jeho tajemství. Ta fotka mohla být jen varováním. Co když jsou Penelope s Björnem důležitější než ta fotografie?“

„Zatím toho moc nevíme.“

„Jo, to máte pravdu,“ přisvědčí Joona. „Problém je v tom, že ty kousky nedokážeme poskládat do smysluplného celku. Můžeme jen hádat, co měl pachatel za úkol. Podle všech indicií chtěl zničit ten snímek a zabít Penelope, jenže si ji spletl s Violou.“

„Tu fotku zřejmě pořídila Penelope,“ prohlásí Saga, „ale on se s její vraždou nespokojil.“

„Přesně tak, zrovna s tímhle jsem si lámal hlavu. Nevíme, co je prioritní… Je ten snímek pojítkem s fotografem, který představuje skutečnou hrozbu, nebo je nebezpečná ta fotka a fotograf je jen vodítkem k ní?“

„Terčem prvního útoku byl Björnův byt.“

Po zbytek cesty oba mlčí. O půl hodiny později, těsně předtím, než dojedou k budově policejního prezidia, si Joona snímek ještě jednou prohlédne. Večeře, láhev šampaňského, vysoké číše, čtyři lidé v lóži, za nimi čtyři hudebníci, nástroje, těžká opona.

„Nechápu to,“ řekne Joona. „Vidím čtyři obličeje… a přemýšlím, co se v té lóži odehrálo, když kvůli tomu musela zemřít Viola Fernandezová.“

„Ano,“ odpoví Saga. „Palmcrona je mrtvý, takže jeho můžeme skoro stoprocentně vyloučit. Zbývají další tři… a dva z nich stejně nebudeme moct vyslechnout, protože k tomu nemáme pravomoc.“

„Musíme něco dostat z Pontuse Salmana,“ odtuší úsečně Joona.

„Takže ho dáme předvést k výslechu?“

48

SVATEBNÍ KORUNKA

Firma Silencia Defence AB je téměř nedobytná. Zveřejněná telefonní čísla jsou počátkem labyrintu automatických předvoleb a předem nahraných informací. Nakonec Saga náhodně objeví skulinu; stisknutím desítky a hvězdičky se jí podaří dovolat se na oddělení prodeje, kde ji přepojí na sekretářku. Saga ignoruje ženiny dotazy a jde přímo k věci. Sekretářka zprvu mlčí a pak Saze vysvětlí, že má špatné číslo a že pracovní doba již skončila.

„Prosím zavolejte zítra mezi devátou a jedenáctou na…“

„A vy prosím připravte pana Salmana na to, že ho zítra ve dvě navštíví bezpečnostní policie,“ přeruší ji ostrým tónem Saga.

V telefonu je slyšet ťukání klávesnice.

„Bohužel,“ ozve se po chvíli. „Pan Salman má zítra celý den schůzi…“

„Ve dvě hodiny ne,“ prohlásí Saga.

„Ale ano, stojí tu, že pan…“

„Protože ve dvě hodiny bude schůzovat se mnou,“ opraví ji komisařka.

„Vyřídím mu váš vzkaz…“

„To budete moc laskavá,“ ukončí debatu Saga a pohlédne Joonovi do očí.

„Takže ve dvě?“ zeptá se Joona.

„Ano.“

„Tommy Kofoed by se na tu fotku rád podíval,“ řekne Joona. „Než pojedeme za Salmanem, sejdeme se u něj v kanceláři.“

Zatímco Joona obědvá s Disou, technici ze státní kriminálky upravují fotografii.

Tvář jedné z osob v lóži zaretušují tak, že není možné rozeznat rysy.

··············

Disa se usměje, sundá nádobu z rýžovaru a podá ji Joonovi. Ten prsty zkouší, zda již rýže dostatečně vychladla, aby z ní mohl vytvořit malé bochánky.

„Víš, že Södermalm měl svou vlastní Kalvárii?“ zeptá se Disa.

„Kalvárii? Není to…“

„Golgota,“ přikývne Disa, otevře kuchyňskou skříňku, vezme dvě sklenky, do jedné nalije bílé víno a do druhé vodu.

Vypadá odpočatě, letní pihy jí ztmavly, neposlušné vlasy má volně zapletené do copu. Joona si opláchne ruce a otře si je do papírové utěrky. Disa ho obejme kolem krku, Joona jí přitiskne obličej k vlasům a vdechuje jejich vůni. Disiny teplé dlaně ho hladí po zátylku.

„Pomilujeme se?“ zašeptá. „Co ty na to?“

„Ano,“ odpoví tiše Joona.

Disa ho prudce stiskne, ale pak se mu vymaní.

„Někdy na tebe mám strašlivý vztek,“ zamumlá a obrátí se k Joonovi zády.

„Diso, jsem takový, jaký jsem, ale…“

„Dobře že spolu nebydlíme,“ přeruší ho Disa, odejde do koupelny a zamkne za sebou.

Joona přemýšlí, zda nemá jít za ní, uvědomí si však, že Disa potřebuje být chvíli sama. Položí si do dlaně plátek rybího masa a potře ho troškou křenu wasabi.

Disa se za několik minut objeví ve dveřích a dívá se, jak Joona připravuje suši.

„Pamatuješ,“ řekne vesele, „jak tvá maminka vždycky ze suši vytáhla lososa, opekla si ho na pánvi a teprve pak ho vrátila zpátky?“

„Ano.“

„Mám prostřít?“ zeptá se Disa.

„Jestli se ti chce.“

Disa přinese do velkého pokoje talíře a hůlky, zastaví se u okna a hledí na jasně zelené koruny stromů na Wallingově ulici, na příjemnou čtvrť u Severního železničního náměstí, kam se Joona před rokem nastěhoval.

Prostře na lehký bílý stůl, vrátí se do kuchyně a lokne si vína. Už ztratilo příjemnou chladnou štiplavost. Potlačí touhu posadit se na lakované parkety a zeptat se Joony, jestli se nenajedí na zemi pod stolem, jen tak rukama, jako když byli ještě malí.

„Dostala jsem pozvání na večeři,“ pronese.

„Opravdu?“

Disa přikývne. Chtěla mu ublížit, ale nepodařilo se jí to.

„Tak povídej,“ řekne klidně Joona a postaví na stůl podnos se suši.

Disa se chopí sklenky a lehkým tónem pokračuje:

„Ale nic, jeden chlapík z muzea mě už půl roku zve na večeři.“

„To se dnes ještě dělá?“ zeptá se Joona. „Vážně zvou mužští dámy na večeři?“

Disa se křivě usměje.

„Žárlíš?“

„Nevím, možná trošku jo,“ řekne Joona. „Ale je fajn, když člověka někdo někam pozve.“

„To ano.“

Disa mu prsty prohrábne hustou kštici.

„Je fešák?“ zeptá se Joona.

„Docela jo.“

„To je prima.“

„Ale já s ním nikam chodit nehodlám,“ usměje se Disa.

Joona neodpoví, bez hnutí stojí s odvráceným obličejem.

„Ty víš, co chci,“ řekne jemně Disa.

Joona najednou podivně zbledne, na čele se mu zaperlí pot. V očích má podivný výraz, jsou temné, tvrdé a propastně hluboké.

„Joono? Zapomeň na to,“ pronese spěšně Disa. „Promiň, že…“

Joona otevře ústa, jako by chtěl něco říct. Popojde o krok k ní, ale podlomí se mu nohy.

„Joono!“ zvolá Disa a sklenka jí vypadne z ruky.

Přiklekne k němu na podlahu, obejme ho a šeptá, že to za chviličku přejde.

Pak se na Joonově tváři objeví náznak úlevy, bolest pomaloučku ustupuje.

Disa smete střepy a oba se mlčky posadí ke stolu.

„Ty nebereš léky, viď?“ ozve se po chvíli Disa.

„Jsem po nich ospalý, a právě teď potřebuju mít jasnou hlavu.“

„Slíbil jsi mi, že je budeš pravidelně užívat.“

„Však budu,“ slibuje Joona.

„Víš přece, jak je to nebezpečné,“ zašeptá Disa.

„Začnu je brát, jakmile vyřeším tenhle případ.“

„A co když ho nevyřešíš?“

··············

Novorenesanční Severské muzeum je postavené z pískovce a vápence, se spoustou cimbuří a věžiček však zdálky vypadá jako ozdobný předmět vyřezaný ze slonoviny. Původně mělo být oslavou suverenity skandinávských národů. Slavnostní inaugurace se konala za deštivého letního dne roku 1907, vzápětí se však rozpadla unie s Norskem a král byl na smrtelném loži.

Joona spěšně prochází obrovskými sály a vyběhne po schodech nahoru. Zklidní se a na okamžik sklopí oči. Pak pomalu kráčí kolem osvětlených exponátů, žádnému však nevěnuje pozornost. Slepě je míjí, ponořen do stesku a vzpomínek.

Hlídač mu již přistavil židli na obvyklé místo k vitríně.

Joona se posadí a pohlédne na sámskou svatební korunku s osmi špičkami připomínajícími spojené ruce. Slyší Lumin hlas, vidí její usměvavou tvář. Joona sedí za volantem a řídí. Je po dešti, slunce se blyští v kalužích, jako by je ozařoval podzemní oheň. Zkontroluje, zda je Lumi řádně připoutaná.

Korunka ve slabém světle měkce svítí, vypadá, jako by byla spletená z vybledlých větví, kůže či vlasů. Joona zírá na symbol lásky a radosti a vzpomíná na svou ženu, na její vážná ústa, na pískově zbarvené vlasy padající do obličeje.

„Není vám něco?“ zeptá se hlídač, chlapík středního věku se zarudlýma očima a strništěm na bradě, který zde pracuje už spoustu let.

Joona překvapeně zvedne hlavu.

„Já vlastně nevím,“ zamumlá a vstane.

Vyjde z muzea, stále však v duchu vidí Luminu ručku. Jen se otočil, aby se podíval, jestli si zapjala pás, a přitom ucítil dotyk jejích prstů.

49

ROZOSTŘENÁ TVÁŘ

Joona Linna a Saga Bauerová jedou do zbrojovky Silencia Defence AB na schůzku s Pontusem Salmanem. Silnice vedoucí do Nynäshamnu vypadá jako špinavé koleje.

Vezou s sebou fotografii upravenou technikem ze státní kriminálky.

Před dvěma hodinami si Joona prohlížel ostrý snímek čtyř osob v lóži; Rafaelův klidný obličej a prořídlé temeno, Palmcronův ochablý úsměv a brýle s ocelovými obroučkami, Pontuse Salmana se zdvořilým chlapeckým výrazem a Agathe al-Hadžíovou s vrásčitými tvářemi a těžkýma inteligentníma očima.

„Něco mě napadlo,“ řekl Joona a pohlédl na Sagu. „Kdyby se nám podařilo ten snímek trošku pozměnit, zhoršit jeho kvalitu a rozostřit ho, aby na něm nebylo možné poznat Pontuse Salmana…“

Joona zmlkl a znovu se zamyslel.

„A k čemu by nám to bylo?“ zeptala se Saga.

„On přece netuší, že máme originál, že ne?“

„To samozřejmě nemůže vědět, naopak, určitě si bude myslet, že jsme udělali všechno pro to, aby ten obrázek byl co nejostřejší.“

„Přesně tak, udělali jsme všechno pro to, abychom ty čtyři osoby dokázali identifikovat, ale podařilo se nám to jen u tří, protože čtvrtá je odvrácená a má rozmazaný obličej.“

„Takže jinými slovy vyzkoušíme jeho pravdomluvnost,“ opáčila rychle Saga. „A pokud začne zapírat a tvrdit, že to není on, že se s Palmcronou, Agathe a Rafaelem nikdy nesetkal, bude to znamenat, že ta jejich schůzka byla sama o sobě dost ožehavá.“

„A jakmile se začne zaplétat do lží, máme ho v pasti.“

Za Handenem vjedou do průmyslové zóny obklopené mlčenlivým lesem.

Firma Silencia Defence sídlí v neosobní betonové budově. Působí sterilně, téměř cudně.

Joona hledí z auta na mohutnou šedou stavbu, očima klouže po černých okenicích a tónovaných sklech. Znovu si vybaví snímek čtyř osob v lóži, který spustil lavinu násilí a zanechal za sebou mrtvou dívku a žalem zničenou matku. Možná kvůli němu zemřeli i Penelope Fernandezová a Björn Almskog. Zarputile sevře čelisti, když si uvědomí, že uvnitř sedí Pontus Salman, jedna ze záhadných postav na fotografii.

Originál snímku odeslali do Státní kriminalistické laboratoře v Linköpingu, kde si s ní v počítači pohrál Tommy Kofoed. Výsledkem byla omšele vyhlížející kopie; jeden roh chyběl, na dalších byly patrné zbytky lepicí pásky. Kofoed rozostřil Salmanův obličej a ruku, jako by se pohnul právě v okamžiku, kdy fotograf zmáčkl spoušť.

Salman si bude myslet, že měl jako jediný štěstí; díky rozmazané tváři ho nelze identifikovat, pomyslí si Joona. Nic ho tak nespojuje s Rafaelem Guidim, Carlem Palmcronou a Agathe al-Hadžíovou. Nepoznat sám sebe na rozmazaném snímku a zapomenout na nějakou schůzku není přece nic nezákonného.

Joona zamíří ke vchodu do budovy.

Pokud to však udělá, ihned budeme vědět, že lže a že něco tají.

Venku je vedro jak v sauně.

Projdou lesklými těžkými dveřmi. Saga na Joonu vážně pokývne.

Ale jestli začne lhát, pokračuje Joona ve svých úvahách, postaráme se, aby se do svých lží pořádně zapletl.

Společně vstoupí do velké klimatizované recepce.

Když Pontus Salman lidi na snímku nepozná, řekneme mu, jak je nám líto, že nám nepomohl. Zvedneme se k odchodu, ale ještě jednou ho požádáme, aby se na fotografii naposledy podíval lupou. Na svěšené ruce je zřetelně vidět pečetní prsten. Zeptáme se, jestli náhodou nepoznává oblečení, boty nebo prsten na malíčku, což bude muset přirozeně popřít. Jeho lež nám poskytne záminku, abychom ho předvedli k výslechu a trošku ho přimáčkli ke zdi.

Nad recepcí září červený emblém s názvem a firemním logem – hadovitě stočeným runovým nápisem.

„Bojoval, dokud měl zbraň,“ přečte Joona.

„Vy znáte runy?“ otáže se skepticky Saga.

Joona ukáže na ceduli s překladem a obrátí se. Za pultem sedí bledý chlapík s úzkými suchými rty.

„Jdeme za Pontusem Salmanem,“ sdělí mu stručně Joona.

„Máte s ním domluvenou schůzku?“

„Ano, na druhou hodinu,“ přidá se Saga.

Recepční listuje v papírech.

„Ano, správně,“ řekne tiše a zvedne oči. „Pan Salman vám nechal vzkaz, že tu schůzku ruší.“

„Žádný vzkaz jsme nedostali,“ prohlásí Saga. „Potřebujeme, aby nám pomohl s…“

„Je mi to opravdu moc líto.“

„Tak mu prosím zavolejte a oznamte mu, že jsme tady,“ řekne Saga.

„Zrovna ho hledám, ale myslím… že má právě schůzi.“

„Ve čtvrtém patře,“ pokusí se o lest Joona.

„V pátém,“ opraví ho automaticky recepční.

Saga se posadí do křesla. Velkými okny svítí slunce a září jí ve vlasech. Joona čeká u pultu, zatímco mladík přiloží telefon k uchu. Ozve se několik vyzváněcích tónů a recepční omluvně zavrtí hlavou.

„Klidně to položte,“ prohlásí Joona. „Radši ho překvapíme.“

„Překvapíte?“ zopakuje nejistě mladík.

Joona otevře skleněné dveře na chodbu.

„Nemusíte mu nic říkat,“ usměje se na recepčního.

Chlapci naskočí na tvářích červené skvrny. Saga vstane a jde za Joonou.

„Počkejte,“ snaží se je zadržet recepční. „Zkusím ještě…“

Joona a Saga kráčejí k výtahu, nastoupí a stisknou páté patro. Dveře se zavřou a kabina se nehlučně rozjede.

Pontus Salman je čeká před výtahem. Je to asi čtyřicetiletý muž s podivně nehybnou bezvýraznou tváří.

„Vítám vás,“ řekne zdrženlivě.

„Děkujeme,“ odpoví Joona.

Pontus Salman si je změří.

„Pan komisař a princezna z pohádky,“ konstatuje.

Kráčejí dlouhou chodbou. Joona myslí na nastraženou past; ukážou Salmanovi jeho vlastní snímek s rozmazaným obličejem.

Joonovi přeběhne po zádech mráz – jako by Viola Fernandezová ve svém boxu na patologii otevřela oči a plna očekávání sledovala jeho počínání.

Tónovaná okenní skla působí dojmem, že se ocitli mimo čas. Salman obývá velikou kancelář s psacím stolem z jilmového dřeva, černým skleněným stolkem a světle šedými křesly.

Posadí se, Pontus Salman se nevzrušeně usměje, sepne ruce a otáže se:

„Tak o co se jedná?“

„Víte o tom, že zemřel Carl Palmcrona, ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží?“ zeptá se Saga.

Salman několikrát přikývne.

„Sebevražda, slyšel jsem o tom.“

„Vyšetřování ještě neskončilo,“ řekne přátelsky Saga. „Prověřujeme jednu fotografii, nutně potřebujeme identifikovat osoby kolem pana Palmcrony.“

„Tři z nich jsou na snímku jasně vidět, ale čtvrtá má rozmazaný obličej,“ přidá se Joona.

„Rádi bychom, abyste si ten snímek prohlédl, třeba toho člověka poznáte, jedna ruka je velice zřetelná.“

„Rozumím,“ řekne Salman a našpulí rty.

„Stále doufáme, že osobu na snímku někdo identifikuje,“ pokračuje Saga. „Za pokus to každopádně stojí.“

„Už jsme navštívili firmy Patria a Saab Bofors Dynamics,“ vloží se do věci Joona, „ale nebyli jsme úspěšní.“

Unavený obličej Pontuse Salmana nevyjadřuje žádné pocity. Je zcela neživotný, jako by neměl mimické svaly. Joona zapřemýšlí, zda Salman neužívá nějaké prášky, po nichž je tak klidný a sebejistý. Vyhýbavý pohled působí dojmem, že je duchem úplně jinde.

„Zřejmě vám na tom hodně záleží,“ řekne konečně Salman a přehodí si nohu přes nohu.

„Ano,“ přitaká Saga.

„Tak ukážete mi tu záhadnou fotografii?“ zeptá se Salman lehkým neosobním tónem.

„Kromě pana Palmcrony jsme na ní identifikovali obchodníka se zbraněmi Rafaela Guidiho a Agathe al-Hadžíovou, poradkyni prezidenta al-Bašíra,“ vysvětlí Joona, „ale čtvrtou osobu nikdo nepoznal.“

Joona vytáhne plastový pořadač s fotografií. Saga ukáže na rozmazanou postavu na kraji lóže. Joona zaregistruje její bdělý výraz. Soustředěně sleduje Salmana, každý záchvěv v jeho obličeji, čeká na okamžik, kdy začne lhát.

Salman si olízne rty, zbledne, ušklíbne se, poklepe na obrázek a prohlásí:

„Ale to jsem přece já!“

„Vy?“

„Ano,“ řekne Salman s chlapeckým úsměvem.

„Ale…“

„Měli jsme schůzku ve Frankfurtu,“ pokračuje vesele ředitel. „Poslouchali jsme úžasnou hudbu… už si přesně nevzpomínám, co hráli, myslím, že Beethovena…“

Joonu Salmanovo okamžité přiznání zaskočí. Krátce si odkašle.

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Ano,“ odpoví Salman.

„Pak je tahle záhada vyřešená,“ prohlásí nadšeně Saga a ani v nejmenším nedá najevo zklamání.

„Třeba by se pro mě u vás našlo nějaké místečko,“ zažertuje Salman.

„A o co na té schůzce šlo, jestli se můžu zeptat?“ ozve se Joona.

„Ale ovšem,“ zahalasí Salman a pohlédne na komisaře. „Ta fotka je z jara 2008, probírali jsme zásilku zbraní do Súdánu. Agathe al-Hadžíová zastupovala súdánskou vládu. Po nastolení míru v roce 2005 bylo třeba oblast stabilizovat. V jednání jsme značně pokročili, ale po událostech v létě 2009 přišla veškerá práce vniveč. Byla to pro nás těžká rána, to jistě chápete… A tím přirozeně veškeré kontakty se Súdánem skončily.“

Joona pohlédne na Sagu. Nemá tušení, co se v létě 2009 stalo. Dívka se stále tváří neutrálně a komisař otázku raději spolkne.

„Kolikrát jste se osobně sešli?“ zeptá se Joona.

„Jen jedinkrát,“ odvětí Salman. „Takže je trošku zvláštní, že ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží spokojeně popíjí šampaňské.“

„Proč myslíte?“ zeptá se Saga.

„Protože nebylo co oslavovat… ale třeba měl jenom žízeň,“ uchechtne se Salman.

50

ÚKRYT

Penelope a Björn netuší, jak dlouho se skrývali v hluboké skalní rozsedlině; celou noc a den strávili schoulení pod kmenem zlomené borovice.

Už neměli sílu utíkat, únavou necítili tělo. Střídavě drželi noční hlídky.

Předtím pronásledovatel dokázal odhadnout každý jejich další krok, nyní však pocit jeho bezprostřední blízkosti pominul. Už dlouho o sobě nedal vědět. Jakmile sešli z cesty vedoucí k hustšímu osídlení, nepředvídatelně vběhli přímo do lesa a vzdalovali se od lidí a od pevniny, pomalu ustávalo i mrazení v zádech, ledové tušení, že je jim kdosi v patách.

Penelope neví, zda se jí podařilo namluvit na matčin záznamník vzkaz. Ale každou chvíli musí někdo objevit Björnovu loď, pomyslí si. A pak se do toho vloží policie a začnou nás hledat.

Do té doby nám nezbývá než se skrývat.

Zaoblená skalní stěna je porostlá zeleným mechem, v puklině je obnažený kámen, na několika místech stékají pramínky vody.

Lízali vodu jako zvířata a pak se znovu stáhli do stínu. Bylo horko, oba chraptivě funěli, a když se den nachýlil a žhnoucí slunce se skrylo za stromy, opět usnuli.

Penelope se ve snu mísí fantazie a vzpomínky. Slyší, jak Viola hraje na svých malinkých housličkách s nalepenými značkami prstokladu Princi můj maličký spi. Oči má nalíčené růžovými stíny, zhlíží se v zrcadle a špulí pusu.

Penelope se vzbudí a zachrčí.

Björn sedí, rukama si objímá kolena a celý se třese.

Na sklonku třetí noci to už nevydrží. Jsou strašlivě hladoví a zesláblí. Opustí úkryt a pokračují dál.

Za rozbřesku dojdou k vodě. Podlouhlé mraky lemují rudě žhnoucí červánky. Po klidné lesklé hladině pluje pár labutí, nehlučně kloužou od břehu a pádlují nohama.

Björn pomůže Penelope sejít dolů. Vtom se mu podlomí kolena, zapotácí se, uklouzne, rukou se opře o kámen a opět vstane. Penelope tupě zírá před sebe, zuje si boty, sváže je tkaničkami dohromady a pověsí si je kolem krku.

„Pojď,“ zašeptá Björn. „Trošku si zaplaveme, nepřemýšlej o tom, jen udělej, co ti říkám.“

Penelope ho chce požádat, aby ještě počkal, není si jistá, zda to zvládne, ale Björn už je ve vodě. Naskočila mu husí kůže, oči upírá na další, ještě vzdálenější ostrov.

Penelope se brodí za ním, voda jí chladí kotníky a stehna. Dno je kamenité a kluzké, kousek od břehu se prudce svažuje. Bez přemýšlení plave za Björnem.

Paže ji bolí, vodou nasáklé šaty tíží. Björn má již velký náskok.

Každé tempo jí připadá nesnesitelné, svaly touží po odpočinku.

Ostrov Kymmendö vypadá jako písečná mělčina. Penelope unaveně pohybuje nohama, snaží se udržet nad vodou. Vtom nad stromy zazáří první sluneční paprsky a oslní ji. Penelope strne. Není to křeč, ale paže už ji neposlouchají. Trvá to pouhých pár vteřin, pak se ruce znovu rozhýbají, těžké oblečení ji však stáhne dolů. Vynoří se, lapá po dechu, je strašně vyděšená, tělo jí zaplaví adrenalin. Neví kudy kam, kolem je jen moře. Zoufale šlape vodu a točí se dokolečka, silou vůle se ovládá, aby se nedala do křiku. Pak spatří asi o padesát metrů dál Björnovu hlavu. Znovu vyrazí, ale bojí se, že nemá dost sil.

Odhodí těžké boty, zachytí jimi však o křížek na krku. Tenký řetízek se přetrhne a křížek i s botami zmizí v hlubině.

Penelope plave, srdce má až v hrdle. V dálce vidí Björna, jak se škrábe na břeh.

Na okamžik ji oslepí voda, pak ho znovu spatří. Björn stojí na pláži a hledá ji, namísto toho, aby se schoval. Pronásledovatel může být právě v této chvíli na severním břehu ostrova Ornö a prohledávat okolí dalekohledem.

Penelope dělá pomalejší a kratší tempa, nohy jsou stále těžší, kyselina mléčná se šíří do stehenních svalů. Plavání je velice obtížné, poslední úsek je k nevydržení. Björn se dobrodí k ní, vezme ji za ruku a vytáhne ji na kamenitou pláž.

„Musíme se schovat,“ zasupí Penelope.

Björn ji vede mezi smrky. Penelope ztratila cit v nohou i chodidlech a třese se zimou. Zajdou hlouběji do lesa a zastaví se až ve chvíli, kdy ztratí moře z dohledu. Klesnou do mechu a borůvčí, pevně se obejmou, dech se jim pomalu zklidňuje.

„Takhle to dál nejde,“ zakvílí Penelope.

„Společně to zvládneme.“

„Je mi strašná zima, musím se převléknout do suchého,“ drkotá Penelope zuby a tiskne tvář k Björnově hrudi.

Vstanou, Penelope se o něj opře a ztěžka kráčejí lesem. Björnovy mokré sportovní boty při každém kroku začvachtají, na tmavé zemi svítí Penelopiny bílé bosé nohy. Na kůži má přilepené promočené oblečení. Mlčky zamíří na východ, co nejdále od Ornö. Po dvaceti minutách se ocitnou na druhém břehu. Slunce již stojí vysoko na nebi, na hladině se třpytí zlaté odlesky. Vzduch se začíná oteplovat. Penelope se zastaví. Ve vysoké luční trávě leží ostře žlutý tenisový míček. Nechápavě na něj hledí, pak zvedne oči a spatří dům. Červeně natřená dřevěná chatka s překrásnou verandou u vody, téměř skrytá za živým plotem z šeříkových keřů. Závěsy na oknech jsou zatažené, v zahradní besídce stojí dřevěná houpačka bez polstrování. Trávník je zanedbaný, na šedé kamenité cestičce leží ulomená jabloňová větev.

„Nikdo není doma,“ zašeptá Penelope.

Plíží se k domku, neustále čekají na psí štěkot nebo vzteklý křik. Nahlédnou do chatky škvírou mezi závěsy, obejdou ji a opatrně zkusí vchodové dveře. Jsou zamčené. Penelope se rozhlédne.

„Musíme se dostat dovnitř a odpočinout si,“ řekne Björn. „Rozbijeme okno.“

U cesty stojí kamenem zatížený hliněný květináč s keříkem s úzkými bledými listy. Penelope se skloní pro oblázek a ucítí slabou vůni levandule. Na spodní straně plastového kamenu objeví víčko. Otevře ho, vytáhne klíč a položí kámen zpět.

Odemknou a vstoupí do haly s podlahou z borových prken. Penelope se podlamují nohy, rukama tápe po plyšových tapetách. Je tak vysílená a hladová, že jí dům připadá neskutečný jako perníková chaloupka z pohádky. Všude visí zasklené dedikované fotografie. Podpisy a pozdravy jsou vyvedené zlatým fixem nebo černou tuší. Ihned poznají známé tváře švédských televizních programů: Siewert Öholm, Bengt Bedrup, Kiell Lönnâ, Arne Hegerfors, Magnus Härenstam, Malena Ivarssonová, Jakob Dahlin.

Projdou obývacím pokojem do kuchyně a neklidně těkají očima kolem.

„Nemůžeme tady zůstat,“ zašeptá Penelope.

Björn otevře ledničku. Je v ní spousta čerstvých potravin. Dům není neobydlený, jak se zprvu domnívali. Björn vytáhne sýr, půl šišky salámu a mléko. Penelope objeví ve spíži bagetu a balíček cornflaků. Roztrhnou pečivo rukou, nacpou do něj sýr, překotně hltají a těžce polykají. Björn loká mléko přímo z krabice, stéká mu kolem úst a po krku. Penelope do sebe cpe feferonkový salám a lupínky, vezme si krabici s mlékem, napije se, zaskočí jí, rozkašle se a znovu se napije. Nervózně se na sebe usmějí, ustoupí od okna a znovu se vrhnou na jídlo, dokud nezaženou nejhorší hlad.

„Musíme si najít nějaké oblečení a pak půjdeme dál,“ řekne Penelope.

Prohledávají dům a tělem se jim šíří zvláštní lechtivé teplo, uspokojení z jídla. Motor opět naskočí, srdce se prudce rozbuší, žilami koluje krev.

Ve velké ložnici s francouzským oknem vedoucím k besídce je vestavěná skříň se zrcadlovými dveřmi. Penelope k ní rychle zamíří a otevře ji.

„Co to tu proboha je?“

Skříň je plná roztodivných šatů. Zlatá saka, opasky z černých lesklých flitrů, žlutý smoking a nadýchaný chlupatý kabátek do pasu. Penelope se užasle přehrabuje ve spoustě pánských tang; průhledných, háčkovaných, s tygrovaným i maskáčovým vzorem.

Otevře druhou polovinu skříně. V ní jsou civilnější svršky – trička, bundy a kalhoty. Rychle si vybere několik kousků. Neohrabaně si stáhne promočené sportovní kalhoty a bikiny, úzkou mikinu s kapucí a špinavý vrchní díl plavek.

Najednou se spatří v zrcadle. Celé tělo má poseté rudými fleky a modřinami, z hlavy visí černé prameny vlasů. Rozdrásaný obličej, zbědovaná lýtka, z rány na stehně se stále řine krev, na boku má po pádu z kopce hluboký šrám.

Natáhne si pomačkané kalhoty od obleku, tričko s nápisem Jezte více kaše a pletený svetřík. Je jí příjemně teplo a zatouží po odpočinku. Rozeštká se, ale ihned se ztiší, otře si slzy a zamíří do haly pro boty. S párem modrých námořnických holínek se vrátí do ložnice. Björn je pomazaný hlínou a krví. Oblékl si světle fialové velurové kalhoty, modré tričko a upnuté, jasně modré kožené sako s širokými rukávy. Zablácené nohy má děsivě rozedrané, na podlaze po něm zůstávají krvavé stopy.

Penelope se opět rozvzlyká. Dolehne na ni hrůza celého jejich bezhlavého útěku. Už se nedokáže ovládnout.

„Co má tohle všechno znamenat?“ naříká usedavě.

„Nevím,“ zašeptá Björn.

„Neviděli jsme jeho obličej. Co chtěl? Co po nás ksakru vlastně chce? Nic nechápu. Proč nás pronásleduje? Proč nám chce ublížit?“

Penelope si otře oči cípem rukávu.

„Víš,“ pokračuje, „napadlo mě… co když Viola udělala nějakou pitomost? Znáš přece toho jejího Sergeje, co ho pustila k vodě, možná je to zločinec, vím o něm jen to, že dělal vyhazovače…“

„Penny…“

„Viola je taková ztřeštěná… třeba se do něčeho zapletla.“

„Ne,“ špitne Björn.

„Jak to, že ne, vždyť o ní nic nevíš, nemusíš mě utěšovat.“

„Musím ti…“

„Ten… ten člověk, co nás honí… co když s námi chce jenom mluvit? Vím, že je to nesmysl… nemám tušení…“

„Penny,“ ozve se vážným hlasem Björn. Pohlédne na ni zarudlýma očima, je celý bledý, jen tváře mu hoří. „Všechno je to moje vina.“

„Co to povídáš? Co to žvaníš za nesmysly?“ zeptá se tiše Penelope.

Björn těžce polkne a řekne: „Udělal jsem strašlivou hloupost, Penny.“

„Jakou hloupost?“

„Jde o tu fotku,“ pokračuje Björn. „Všechno je to kvůli ní.“

„O jaké fotce to mluvíš? O té s Palmcronou a Rafaelem Guidim?“

„Ano, víš, já se spojil s Palmcronou,“ přizná zahanbeně Björn. „Pověděl jsem mu o tom snímku a chtěl jsem po něm prachy, ale…“

„To snad ne,“ zašeptá Penelope a vytřeštěně na něj zírá. Ustupuje, vrazí do nočního stolku, na zem spadne budík.

„Penny…“

„Mlč,“ křikne Penelope. „Já to prostě nechápu. Co to má znamenat? Co mi to do prdele vykládáš? To snad ne… to jsi přece nemohl udělat… Copak ti přeskočilo, žes začal Palmcronu vydírat? Zneužil jsi…“

„Tak mě sakra vyslechni! Nechal jsem toho, vím, že to byla blbost, a pak jsem mu tu fotku poslal.“

Zavládne ticho. Penelope zvažuje, co jí Björn právě řekl.

„To je moje fotka,“ prohlásí důrazně Penelope. „Může být důležitá. Zřejmě je důležitá. Někdo mi ji poslal v dobré víře, mohl to být člověk, který něco ví o…“

„Potřeboval jsem prachy, abych nemusel prodat loď,“ zašeptá Björn s pláčem na krajíčku.

„Ale já to stejně nechápu… tys ji poslal Palmcronovi?“

„Musel jsem, Penny, pochopil jsem, že jsem udělal hroznou blbost… musel jsem mu ten snímek dát.“

„Ale… já ho potřebuju,“ řekne Penelope. „Copak to nechápeš? Co když se mi ozve člověk, který mi tu fotku poslal, a bude ji chtít zpátky? Tady se jedná o moc vážné věci, o tuzemský vývoz zbraní. Nejde tady o tvoje pitomý prachy, s náma to nemá vůbec co dělat, tohle není žádná legrace, Björne!“

Penelope na něj zoufale pohlédne a vztekle zaječí: „Tady jde o lidské životy! Zklamal jsi mě. Mám na tebe takovej vztek, že bych ti nejradši jednu vrazila, my dva jsme spolu skončili!“

„No tak, Penny, ani ve snu mě nenapadlo, co za tím je,“ řekne Björn. „Jak jsem to mohl vědět? Řekla jsi mi jen, že by se to Palmcronovi moc nelíbilo, ale netušil jsem, že…“

„Na tom už stejně nezáleží,“ skočí mu do řeči Penelope.

„Já jsem jen myslel…“

„Drž hubu!“ zařve na něj Penelope. „Už nehodlám poslouchat ty tvoje vytáčky, jsi obyčejnej vyděrač, hnusnej chamtivej parchant, od týhle chvíle s tebou nechci mít nic společnýho!“

Penelope zmlkne, oba na okamžik stanou proti sobě. Nad vodou žalobně zakřičí racek a jako ozvěna se k němu přidá několik dalších.

„Musíme běžet dál,“ pronese bezmocně Björn.

Penelope přikývne. Vtom se otevřou vchodové dveře. Oba se se sklopeným pohledem stáhnou zpět do ložnice. Kdosi pomalu vchází do domu. Björn zkusí dveře na verandu, jsou však zamčené. Penelope třesoucíma se rukama uvolní háčky na okně, na útěk je však již pozdě.

51

KDO S KOHO

Penelope strne. V pootevřených dveřích do ložnice stojí muž. Björn se rozhlíží, hledá nějaký nástroj, který by mohl použít jako zbraň.

„Co tady ksakru chcete?“ zeptá se hrdelním hlasem neznámý.

Není to jejich pronásledovatel, ale menší podsaditý chlapík, zřejmě majitel domu. Připadá jim povědomý.

„Jste feťáci?“ zeptá se jich se zájmem.

Vtom si Penelope uvědomí, s kým mají tu čest. Vloupali se k Ossianu Wallenbergovi. Před deseti lety to byl velice oblíbený herec. Účinkoval především v zábavných víkendových televizních pořadech – Zlatý pátek, Po zdi, Lví večer. Moderoval různé soutěže a talkshow s pozvanými hosty, za lesklými okénky ve studiu se skrývaly ceny pro vítěze. Každý jeho Zlatý pátek končil stejně – Ossian musel hosta zvednout do vzduchu. Když byla Penelope malá, viděla, jak se smíchem a s brunátnou tváří zdvihl matku Terezu; křehoučká stařenka vypadala strašně vyděšeně. Ossian Wallenberg proslul svými zlatožlutými vlasy, extravagantním oblečením a rafinovanou zlomyslností.

„Stala se nám nehoda,“ ozve se Björn. „Potřebujeme si zavolat na policii.“

„Ale,“ odtuší lhostejně Ossian. „Bohužel tu mám jen mobil.“

„Prosím, půjčte nám ho, velice to spěchá.“

Ossian vytáhne telefon a vypne ho.

„Co to děláte?“ zeptá se Penelope.

„Do prdele, se svým mobilem si můžu dělat, co chci,“ zasyčí Ossian.

„Ale my si opravdu musíme nutně zavolat,“ prosí Penelope.

„To byste museli znát můj PIN,“ ušklíbne se Ossian.

„Proč nám to takhle ztěžujete?“

Ossian se opře o veřeje a chvíli si je oba prohlíží.

„Podívejme, tak moji maličkost navštívili dva zasraný feťáci.“

„My nejsme žádní…“

„To je mi fuk,“ přeruší ji Ossian.

„Tohle nemá cenu,“ řekne Penelope a chystá se k odchodu. Björn vypadá schváceně, tváře i rty má bílé, rukou se opírá o zeď.

„Omlouvám se, že jsme se k vám vloupali,“ řekne Björn. „Veškerou škodu uhradíme, ale teď si od vás potřebujeme půjčit telefon, opravdu je to akutní a…“

„Jakpak se jmenuješ, frajere?“ zeptá se Ossian.

„Björn.“

„To sako je super, Björne, a co ta vázanka, tý sis nevšiml? Patří k němu.“

Ossian zamíří ke skříni, vytáhne modrou koženou kravatu a pomalu ji Björnovi uváže.

„Tak na policii zavolejte vy,“ navrhne mu Penelope. „Ohlaste, že jste doma přistihl zloděje.“

„Jo, není to nic příjemnýho,“ prohlásí rozmrzele Ossian.

„Co po nás vlastně chcete?“ zeptá se vztekle Penelope, ucouvne a zahledí se na jejich trapiče.

Ossian se obrátí k Björnovi.

„Ten ohoz ti vážně sekne, fešáku, ale ta tvoje fuchtle se mi ani trochu nelíbí. Ať si nechá to škaredý tričko, co ty na to? Kouká jako sůva z nudlí. Moc švédsky nevypadá…“

„Nechte toho!“ vyhrkne Björn.

Ossian mu rozzuřeně zašermuje pěstí před obličejem.

„Já vím, kdo jste,“ ozve se Penelope.

„To mě těší,“ uchechtne se Ossian.

Björn tázavě pohlédne z jednoho na druhého. Penelope se udělá nevolno, posadí se na postel a snaží se klidně dýchat.

„Počkej,“ řekne Ossian, „vždyť já tě taky znám… viděl jsem tě v televizi.“

„Zúčastnila jsem se několika debat…“

„A teď je s tebou ámen,“ usměje se Ossian.

Penelope znejistí a zpozorní. Přemýšlí, co těmi podivnými slovy mínil, očima pátrá, kudy by mohli utéct. Björn se sveze na podlahu. Ve tváři je bledý jako smrt, není schopen vypravit ze sebe jediné slovo.

„Jestli nám nechcete pomoct,“ řekne Penelope, „požádáme někoho jiného…“

„Ale chci, samozřejmě že chci,“ skočí jí do řeči Ossian a odejde do haly.

Vrátí se s igelitovou taškou a vytáhne z ní karton cigaret, pecen chleba a denní tisk. Noviny hodí na postel, tašku, pečivo a cigarety odnese do kuchyně. Penelope přelétne očima nápis na titulní straně: Drama na lodi si zřejmě vyžádalo tři oběti. Pod článkem je velká fotografie Violy a dva menší snímky Penelope a Björna.

Mrtvá dívka a dva pohřešovaní, stojí pod obrázky.

Penelope si vzpomene na mámu, v duchu vidí, jak je vyděšená. Stojí bez hnutí, oči červené od pláče, rukama si objímá hruď, jako by se znovu ocitla ve vězení.

Podlaha zavrže. Do ložnice se vrátí Ossian Wallenberg.

„A teď budeme soutěžit,“ prohlásí nadšeně.

„Co tím myslíte?“

„Ksakru, co asi myslím tím, že si zasoutěžíme?“

„Zasoutěžíme?“ zeptá se Björn.

„Copak ty nevíš, co to znamená?“

„Ano, ale…“

Nikdo netuší, že jsme stále naživu, nikdo nemá zdání, co nás potkalo, napadne Penelope. Ossian nás klidně může oddělat, stejně si všichni myslí, že jsme mrtví.

„Moc dobře víte, že jsme vám vydaní napospas, a zneužíváte toho,“ řekne Penelope.

„A když s vámi budeme soutěžit, prozradíte nám PIN?“ zeptá se Björn.

„Pokud vyhrajete, tak ano,“ odvětí se zábleskem v očích Ossian.

„A když prohrajeme?“ zeptá se Penelope.

52

POSLÍČEK

Axel Riessen projde jídelnou a zastaví se u okna. Pohlédne na železný plot porostlý popínavými růžemi a pak na ulici, na schody vedoucí k Engelbrektovu kostelu.

Podpisem smlouvy převzal veškeré úkoly a povinnosti zesnulého Carla Palmcrony.

Usměje se, když si uvědomí, jak rychle změnil zaměstnání, vtom si vzpomene na Beverly. V břiše mu zahlodá neklid. Jednou mu řekla, že si zajde do obchodu, ale když se po čtyřech hodinách nevrátila, vydal se ji hledat. Našel ji v altánu před Observatoriem. Byla úplně mimo, táhl z ní alkohol a neměla kalhotky. Někdo jí přilepil do vlasů žvýkačku.

Prý v parku narazila na partu kluků.

„Házeli kamením po holubičce a poranili ji,“ vysvětlovala mu. „Napadlo mě, že když jim dám peníze, tak ji nechají na pokoji, ale měla jsem jenom dvanáct korun. Nestačilo to, chtěli po mně ještě něco jiného. Vyhrožovali, že když neposlechnu, tak ptáčka rozdupou.“

Dívka zmlkla a oči se jí zalily slzami.

„A to jsem nechtěla,“ zašeptala. „Bylo mi toho holoubka moc líto.“

Axel vytáhne telefon a zmáčkne Beverlyino číslo.

Naslouchá vyzváněcím signálům a hledí k bývalému sídlu čínské ambasády, očima pátrá až u hlavní kanceláře katolického hnutí Opus Dei.

Bratři Axel a Robert Riessenovi obývají velkou vilu na Braheho ulici v Lärkstadenu, exkluzivní čtvrti mezi Östermalmem a Vasovou třídou, kde jsou si všechny domy podobné jako vejce vejci.

Rezidence Riessenových je rozdělena do dvou samostatných třípatrových bytů.

Jejich otec Erloff zemřel před dvaceti lety. Pracoval jako velvyslanec v Paříži a v Londýně. Dědeček Torleif byl proslulý klavírista, vystupoval v Symphony Hall v Bostonu a v Grosser Musikvereinssal ve Vídni. Šlechtický rod Riessenů vlastně tvořili převážně diplomaté a filharmonici. Obě povolání mají mnoho společného – vyžadují velkou citlivost a pokoru.

Manželé Alice a Erloff Riessenovi uzavřeli poněkud zvláštní, avšak logickou dohodu. Záhy rozhodli, že starší syn Axel bude hudebníkem a mladší bude následovat otcovu diplomatickou dráhu. Vše se zvrtlo, když bylo Axelovi sedmnáct let. Dopustil se osudné chyby a musel opustit hudební akademii. Nastoupil na vojenskou školu a kariéru houslisty převzal mladší bratr Robert.

Axel svůj trest považoval za spravedlivý a od onoho prokletého dne nevzal housle do ruky.

Matka se synem přerušila veškerý kontakt, nepromluvila s ním celých třicet čtyři let, ani ve své poslední hodince.

Po devátém zazvonění se konečně ozve Beverlyino zakašlání.

„Haló?“

„Kde jsi?“

„Jsem…“

Dívka odtáhne obličej od telefonu.

„Neslyším tě,“ řekne Axel a stres dodá jeho hlasu lakonický a agresivní podtón.

„Proč se zlobíš?“

„Pověz mi, kde jsi,“ trvá na svém Axel.

„Ale copak ti to přelítlo přes nos?“ rozesměje se Beverly. „Jsem u sebe v pokoji. Je na tom něco zlého?“

„Jen jsem měl o tebe strach.“

„No tak, nezmatkuj, dívala jsem se na pořad o princezně Viktorii.“

Dívka ukončí hovor, lhostejnost její odpovědi však Axela ještě více zneklidní.

Přemýšlí, zda jí nemá znovu zavolat, vtom se mu v ruce rozezvoní telefon. Trhne sebou a představí se: „Riessen.“

„Zdravím, tady Jörgen Grünlicht.“

„Dobrý den,“ řekne překvapeně Axel.

„Jak dopadla ta schůzka s referenční skupinou?“

„Myslím, že byla velice přínosná,“ odvětí Axel.

„Doufám, že jste upřednostnili Keňu.“

„Probírali jsme především prověření konečného uživatele z Nizozemska,“ řekne Axel. „Měli jsme toho na stole spoustu, čekám na jejich vyjádření a pak se zaměřím na…“

„Ale co ta Keňa?“ přeruší ho Grünlicht. „Copak jste ještě nepodepsal vývozní povolení? Pontus Salman se vzteká a neustále na mě dotírá, proč se v tom takhle šťouráte. Je to zatraceně důležitej kšeft, už teď máme zpoždění. Vždyť Inspekce pro vývoz strategického zboží věc předběžně schválila a zbrojovka rozjela výrobu. Zásilka je hotová, já jak pitomec neustále pendluju mezi Trollhättanem a göteborským přístavem, zítra ráno dorazí z Panamy loď, přes den kontejner naloží a zajistí a další ráno chtějí vyplout.“

„Podívejte, Jörgene, tohle všechno je mi jasné, četl jsem si veškerou dokumentaci a samozřejmě… povolení podepíšu, ale zrovna jsem nastoupil do funkce a musím být pečlivý.“

„Ale ten kšeft jsem už osobně prověřil,“ opáčí bryskně Jörgen. „A nenašel jsem v něm sebemenší zádrhel.“

„To ne, ale…“

„Kde jste teď?“

„Doma,“ odpoví Axel.

„Pošlu vám ty papíry po kurýrovi,“ prohlásí úsečně Jörgen. „Poslíček počká na váš podpis, aby už ani minuta nepřišla nazmar.“

„Ne, podívám se na to zítra ráno.“

O dvacet minut později zazvoní kurýr u Axelových dveří. Neodbytnost Jörgena Grünlichta Axela trošku zaráží, nevidí však žádný důvod k tomu, aby obchod dále protahoval.

53

PODPIS

Axel otevře a pozdraví poslíčka na kole. Do domu pronikne vlahý podvečerní vzduch a vřeštivá hudba; studenti architektury slaví konec semestru.

Vezme si složku, je mu však nepříjemné podepisovat povolení před kurýrem, připadá si jako slaboch a srab, na kterého stačí jen trošku zadupat.

„Počkejte minutku, prosím,“ řekne a zmizí s papíry v hale.

Dá se chodbou doleva, projde okolo knihovny a zamíří do kuchyně. Míjí lesklé kamenné pracovní plochy, černé kuchyňské skříňky, zastaví se u lednice s mrazákem, vytáhne si lahvičku minerálky, napije se, povolí si kravatu, posadí se k vysokému barovému pultu a otevře složku.

Vše se zdá být v pořádku, veškeré dokumenty a přílohy pro vydání vývozního povolení jsou pečlivě připravené; licence udělená Licenční správou ministerstva průmyslu a obchodu, podrobná klasifikace zásilky, předběžné schválení, kopie vyjádření ministerstva zahraničních věcí.

Axel dolistuje k místu, kde chybí podpis generálního ředitele Inspekce pro vývoz strategického zboží.

Po těle mu přeběhne mráz, jako by na něj sáhla smrt.

Je to obrovská zakázka s nezanedbatelným významem pro obchodní bilanci země, podpis je jen rutinní záležitost, která se zpozdila kvůli sebevraždě Carla Palmcrony. Axel chápe, v jak ožehavé situaci je nyní Pontus Salman, a také ví, že pokud bude příliš dlouho otálet, může to celý obchod zhatit.

Zároveň si však uvědomuje, že povolení k exportu munice do Keni podepisuje pod nátlakem a že za správnost svého rozhodnutí nemůže osobně ručit.

Ne, nesmím se ukvapit, umíní si a ihned dostane lepší náladu.

Během pár dní si celou záležitost důkladně prostuduje a pak vývozní povolení bezpochyby podepíše.

Udělá to, tím si je jist, ale ne teď. Je mu jedno, zda se kvůli zpoždění někdo bude rozčilovat. Rozhodující slovo má přece on, on je generální ředitel Inspekce pro vývoz strategického zboží.

Vezme pero a namísto podpisu namaluje na papír panáčka s textovou bublinou. S vážnou tváří se vrátí do haly, předá složku poslíčkovi a vyjde po schodech do salonu. Napadne ho, zda je Beverly opravdu u sebe. Co když se mu neodvážila říct, že je venku?

Co když někde zabloudila?

Axel sáhne po dálkovém ovladači a pustí si nahrávku raných děl Davida Bowieho.

Hudební aparatura vypadá jako neopracovaný světélkující kovový hranol. Nikde žádné dráty, reproduktory jsou zabudované ve zdi.

Otevře vypouklá skleněná dvířka příborníku a hledí na lesklé lahve.

Po chvíli sáhne po whisky značky Hazelburn s číslem sudu z palírny Springbank Destillery ve skotském Campbelltownu. Stále má v živé paměti více než sto let starou rmutovací káď, kterou tam dodnes používají. Omšelou, natřenou červenou barvou, bez poklopu.

Vytáhne zátku a vdechuje omamnou zemitou vůni destilátu. Je těžká a temná jako nebe před bouří. Pak láhev zavře a pomalu ji vrátí na místo. Z aparatury zní skladba z alba Hunky Dory. „But her friend is nowhere to be seen. Now she walks through her sunken dream, to the seat with the clearest view, and she’s hooked to the silver screen,“ zpívá David Bowie.

Vtom klapnou společné venkovní dveře. Axel vyhlédne do předzahrádky. Napadne ho, že se na něj přišel podívat Robert, a v téže chvíli se ozve zaklepání.

„Pojď dál!“ zavolá Axel.

Robert otevře a rozmrzele vstoupí do salonu.

„Je mi jasný, že tyhle štěky posloucháš jen proto, abys mě naštval, ale…“

Axel se usměje a zpívá s Davidem:

Take a look at the Lawman, beating up the wrong guy. Oh man! Wonder if he’ll ever know: he’s in the best selling show…

Bratr udělá několik tanečních kroků k vitríně a loupne očima po lahvi.

„Posluž si,“ řekne suše Axel.

„Chceš se mrknout na ty housle pro Strossera – a můžu to na chvíli vypnout?“

Axel pokrčí rameny, Robert stiskne na ovladači pauzu a hudba utichne.

„Už jsi je dodělal?“

„Proseděl jsem nad nimi celou noc,“ řekne šťastně Robert. „Dnes ráno jsem napnul struny.“

Mezi bratry zavládne mlčení. Jejich matka kdysi dávno doufala, že z Axela bude vynikající houslista. Alice Riessenová byla profesionální hudebnice, deset let hrála druhé housle ve dvorní kapele Stockholmské opery a otevřeně upřednostňovala svého prvorozeného syna. Axel se dostal mezi tři finalisty soutěže Johana Fredrika Berwalda pro mladé sólisty, která byla vstupenkou mezi světovou elitu.

Po soutěži Axel hudbu definitivně pověsil na hřebík a nastoupil na vojenskou školu v Karlsborgu. Jeho místo převzal mladší bratr Robert. Stejně jako z většiny absolventů Královské hudební akademie se z Roberta žádný virtuos nestal; hraje v komorním orchestru a věnuje se především výrobě houslí. V této profesi získal značnou proslulost a přijímá zakázky z celého světa.

„Ukaž mi je,“ ozve se po chvilce Axel.

Robert přikývne a zajde pro nástroj. Štíhlé housle svítí ohnivě rudou fermeží, spodní deska je z žíhaného javorového dřeva.

Postaví se před bratra a spustí chvějivé trylky z jednoho opusu Bély Bartóka inspirovaného maďarským folklórem. Axel měl Bartóka vždycky rád; skladatel musel opustit rodnou zemi, protože se otevřeně postavil proti nacismu. Byl to spíše intelektuál, kterému se občas podařilo vyjádřit hudbou krátké záblesky štěstí. Zní to jako zběsilá lidová hudba nad ruinami po nějaké katastrofě, pomyslí si Axel. Vtom Robert skončí.

„Není to nejhorší,“ řekne Axel, „jen duši bych posunul o kousíček dopředu, zní to trošičku strnule, jakoby…“

Bratrův obličej okamžitě ztuhne.

„Daniel Strosser říkal, že… že chce právě takovýhle zvuk,“ vysvětlí stručně. „Chce, aby zněly jako soprán mladé Birgit Nilssonové.“

„Stejně bys tu duši měl malinko posunout,“ usměje se Axel.

„Vždyť tomu vůbec nerozumíš, chtěl jsem jen…“

„Jinak jsou naprosto úžasné,“ prohlásí rychle Axel.

„Copak neslyšíš ten zvuk? Suchý, ostrý a…“

„Neřekl jsem o nich nic špatného,“ ohradí se nevzrušeně Axel. „Jen to, že v jejich zvuku je malinké zrníčko, které nežije a které…“

„Že nežije? Ty housle si objednal znalec,“ pokračuje Robert. „Hrál jsem Bartóka – to je něco jiného než ten tvůj Bowie.“

„Třeba jsem se přeslechl,“ řekne tiše Axel.

Robert odpověď spolkne; na dveře zaklepe jeho žena Anette. Otevře, pohlédne na housle a usměje se.

„Už jsi je vyzkoušel?“ zeptá se zvědavě.

„Ano,“ řekne příkře Robert. „Ale Axelovi se na nich něco nezdá.“

„To není pravda,“ brání se Axel. „Nepochybuju, že zákazník bude naprosto spokojený. To, o čem jsem mluvil, existuje možná jen v mé hlavě…“

„Neposlouchej ho, vždyť o tom ví houby,“ vyhrkne vztekle Anette.

Robert zamíří k ženě, chce ji odvést, zabránit hádce, ta však už rázuje k Axelovi.

„Tak přiznej, že jsi na nich našel nějakou hnidu!“ zasyčí na něj.

„Žádnou hnidu jsem nenašel, jen bych posunul…“

„A kdy jsi měl housle naposledy v rukách, ty chytráku? Před třiceti nebo čtyřiceti lety? Vždyť jsi byl ještě smrkáč! Měl by ses Robertovi omluvit.“

„Nech toho,“ krotí ji Robert.

„Omluv se mu,“ trvá na svém Anette.

„Tak dobře, omlouvám se,“ řekne Axel a na tváři mu naskočí ruměnec.

„Lhal jsi mu, viď?“ pokračuje Anette. „Lhal jsi, protože Robertovi ty nové housle závidíš.“

„Tak ještě jednou promiň.“

Axel pustí hlasitě hudbu. Ozve se drnkání dvou nevyladěných kytar, zpěvák spustí slabým hlasem, jako by hledal tóny: Goodbye love, goodbye love…

Anette cosi zamumlá o Axelově nedostatku talentu, Robert ji okřikne a táhne pryč. Axel zvýší hlasitost a bubny a elektrická basová kytara nastolí správný rytmus: Didn’t know what time it was, the lights were low oh oh. I leaned back on my radio oh oh.

Alex sevře pálící víčka. Je hrozně unavený. Někdy zaspí na půl hodiny, jindy, když u něj neleží Beverly, ani oka nezamhouří. Zabalí se do deky, posadí se na terasu a hledí na orosené stromy za rozbřesku. Axel Riessen dobře ví, v čem je jeho problém. V duchu se vrátí do svých jinošských dnů, kdy se zcela zásadně změnil jeho život.

54

SOUTĚŽ

Penelope a Björn na sebe unaveně a vážně pohlédnou. Ossian si za zavřenými dveřmi prozpěvuje píseň Zarah Leanderové Vill ni se en stjärna a přestavuje nábytek.

„Společně ho třeba přemůžeme,“ zašeptá Penelope.

„Asi jo.“

„Tak to zkusíme.“

„A co pak, co budeme dělat potom? To ho budeme mučit, dokud z něj nedostaneme PIN?“

„Myslím, že nám ho ochotně poví sám, jakmile se změní poměr sil,“ řekne Penelope.

„A co když ne?“

Penelope zamíří k oknu, zkouší uvolnit háčky, ale zapotácí se vysílením. Úplně ztratila cit v prstech. Zaraženě se zahledí na své ruce zamazané od hlíny se spoustou krvavých škrábanců, na špínu za ulámanými nehty.

„Musíme jít, tady se žádné pomoci nedočkáme,“ řekne Björnovi. „Zkusíme to dál na pobřeží…“

Penelope ztichne. Björn se krčí na pelesti.

„Klidně jdi,“ odpoví. „Jdi sama.“

„Nenechám tě tady.“

„Ale já už nemůžu, Penny,“ zašeptá Björn se sklopenou hlavou. „Podívej, jak mám zřízené nohy, teče mi z nich krev, nezvládnul bych ani půlhodinovou chůzi.“

„Pomůžu ti.“

„Třeba na ostrově už žádný telefon není, nemáme přece nejmenší tušení, kdo…“

„Nehodlám se podřídit tomu úchylovi…“

„Penny, víš… musíme zavolat na policii, potřebujeme jeho telefon.“

Dveře se otevřou a v nich se objeví Ossian s pusou od ucha k uchu. Je bizarně vymóděný; oblékl si sako s leopardím vzorem a kolem pasu si uvázal bederní roušku ze stejného materiálu. Elegantním gestem jim pokyne k velké pohovce. Záclony jsou zatažené, nábytek odsunutý ke stěně. Postaví se mezi dvě rozsvícené stojací lampy a obrátí se do imaginárního hlediště.

„Milí diváci, když je člověku hezky, čas utíká jako voda,“ prohlásí a spiklenecky zamrká. „Právě jsme se dostali k samotné soutěži a rád bych zde přivítal naše páteční hvězdy – zasranýho komouše s jeho přičmoudlou čubkou. Pěkně nechutná dvojka. Šereda a krasavec s prima figurou.“

Ossian se rozřehtá a rukou pokyne pomyslné kameře.

„Tak jedem!“ volá a poskakuje na místě. „Jste připraveni? Budou to otázky pěkně na tělo! Máte se na co těšit… takže… zahrajeme si na pravdu! Ossian Wallenberg dnes vyzývá – Krasavce a Šeredu!“

Položí na zem prázdnou láhev od vína a roztočí ji. Hrdlo ukazuje na Björna.

„Krasavec!“ huláká vesele Ossian. „Krasavec jde pod nůž! Takže první otázka. Jsi připravený mluvit pravdu a nic než pravdu?“

„Ano,“ zašeptá Björn.

Ossianovi steče z nosu kapička potu. Otevře obálku a čte:

„Jakpak ti je, když pícháš Šeredu, fešáku?“

„Hezky,“ zamumlá Penelope.

„Půjčíte mi telefon, když vám odpovím?“ zeptá se Björn.

Ossian dětsky našpulí rty a zavrtí hlavou.

„To ne, ale pokud se tvá odpověď bude divákům líbit, tak ti prozradím první číslo PINu.“

„A když neřeknu pravdu?“

„Pak budeš muset soutěžit přímo se mnou a volit bude publikum,“ prohlásí Ossian. „Ale čas běží, tik tak tik tak… Pět čtyři tři dva…“

Penelope pohlédne na Björna, na jeho rozježené vlasy, na zarostlou špinavou tvář v ostrém světle lamp. Nosní dírky má slepené zaschlou krví, oči zarudlé a unavené.

„Při milování myslím na Penelope,“ řekne tiše Björn.

Ossian zabučí, zatváří se zhnuseně a dále poskakuje.

„Měl jsi mluvit pravdu!“ zakřičí na Björna. „A tohle má k pravdě hodně daleko. Nikdo z diváků nevěří, že při tom myslíš na Šeredu. Takže to máme jeden, dva, tři trestné body pro Krasavce.“

Znovu roztočí láhev a vzápětí ji zastaví. Tentokrát hrdlo míří na Penelope.

„Ale ale ale!“ vybuchne nadšeně Ossian. „Máme tu speciál! Ptáte se, co to znamená? Že půjdeme rovnou na věc! Žádný chození kolem horký kaše! Ale ještě předtím si poslechnu, co na to pan hroch.“

Sáhne po tmavé dřevěné figurce hrošíka, přiloží si ji k uchu a chápavě pokyvuje hlavou.

„Myslíš Šeredu?“ zeptá se a opět ztichne. „Ano, rozumím, pane hrochu. Ano. Mockrát děkuju.“

Opatrně vrátí sošku na místo a roztlemeným ksichtem se obrátí k Penelope.

„Tak teď bude soutěžit Šereda s Ossianem! A bude dělat striptýz! Jestli rozparádíš naše diváky víc než já, tak ti povím celej PIN – jinak tě bude muset Krasavec pořádně nakopat do prdele!“

Ossian skočí před hudební aparaturu a stiskne tlačítko. Po chvíli se ozve Teach Me Tiger.

„Jednou jsem v týhle soutěži prohrál, bylo to s Loou Falkmanovou,“ šeptá dramaticky Ossian a pohupuje boky v rytmu hudby.

Penelope jde k Ossianovi. Stane přímo před ním, oblečená v námořnických holínkách, pruhovaných tuhých kalhotách od obleku a obrovském tričku.

„Chcete, abych se svlékla?“ zeptá se. „O tohle vám jde? Vidět mě nahou?“

Ossian zmlkne, zklamaně protáhne ústa, vrhne na ni chladný pohled a odpoví:

„Kdybych byl zvědavej na nějakou uzenou štětku, tak si ji objednám po internetu.“

„Tak co ksakru vlastně chcete?“

Ossian jí uštědří tvrdý políček. Penelope ztratí rovnováhu a zapotácí se.

„Koukej se ke mně chovat zdvořile,“ prohlásí vážně herec.

„Dobře,“ zamumlá Penelope.

Ossianovi zacukají koutky úst a pak spustí:

„Já soutěžím v televizi s celebritama… tebe jsem tam taky zahlídl, ty šmudlo, než jsem stačil přepnout kanál.“

Dívka hledí na jeho zarudlý rozčilený obličej.

„Vy nám ten telefon stejně nedáte, co?“

„Slíbil jsem vám to, ale pravidla jsou pravidla. Dám vám ho, ale napřed musíte udělat, co chci,“ odvětí rychle Ossian.

„Dobře víte, v jakým jsme srabu, a klidně nás zneužíváte pro…“

„Jo, přesně tak!“ zařve Ossian.

„Tak fajn, jak chcete, uděláme si trošku striptýzu a potom mi dáte ten mobil.“

Penelope se obrátí a stáhne si svetr i tričko. V prudkém světle ostře vystupují škrábance na lopatkách a na stehnech, modřiny a špína. Poté se otočí zpět, rukama si zakrývá prsa.

Björn vypadá sklesle, přesto však zatleská a uznale hvízdne. Ossian na ni civí, pak se s brunátným obličejem postaví před Björna. Kroutí zadkem, stáhne si z boků šátek, zatočí jím, protáhne si ho mezi nohama a hodí ho Björnovi. Pošle mu vzdušný polibek a posunkem mu naznačí, že si zavolají.

Björn zatleská, hlasitě hvízdne a znovu začne plácat rukama. Penelope vytáhne železný pohrabáč ležící vedle kamen. Lopatka na popel se rozhoupe a cinkne o kleště na brikety.

Ossian se natřásá ve spodkách pošitých zlatými flitry a křepčí jako o život.

Penelope popadne pohrabáč do obou rukou a zezadu se plíží k Ossianovi. Herec vlní boky před Björnem.

„Klekni si,“ zašeptá Ossian. „Na kolena, na kolena, Krasavče!“

Penelope zvedne těžký nástroj a vší silou ho přetáhne přes stehno. Ossian upadne a zaječí. Drží se za nohu, kroutí se bolestí a řve jako tur. Penelope přiskočí k aparatuře a čtyřikrát do ní uhodí. Hudba ustane.

Ossian leží, prudce oddychuje a sténá. Vyděšeně hledí na Penelope. Dívka stojí před ním, v pravé ruce zvolna pohupuje pohrabáčem.

„Pan hroch mi právě pošeptal, že máš ihned navalit mobil a prozradit mi PIN,“ prohlásí klidně.

55

POLICIE

V domku Ossiana Wallenberga je nesnesitelné dusno. Björn pendluje mezi oknem a židlí a vyhlíží k vodě. Penelope sedí na pohovce, v ruce třímá telefon a čeká, až zavolá policie. Slíbili, že se ozvou, jakmile se člun pobřežní hlídky bude blížit k molu. Ossian se krčí v křesle, před sebou má velkou sklenici whisky a mrzutě po nich loupe očima. Spolykal několik tablet na utišení bolesti a kňourá, že to nepřežije.

Penelope zírá na mobil, signál je slabší, ale policisté musejí zavolat každou chvíli. Opře se zády o pohovku, tričko má skrz naskrz propocené. Zavře oči a vzpomíná na Dárfúr, na cestu rozžhaveným autobusem do Kubbumu, kde se připojila k Jane Oduyové a začala pracovat pro humanitární organizaci Action Contre la Faim.

Cestou k administrativnímu sídlu organizace se zaraženě zahleděla na hlouček dětí. Bavily se podivnou hrou – stavěly na cestu hliněné figurky a čekaly, až je rozmačká auto. Penelope se k nim nepozorovaně přiblížila. Když figurku někdo přejel, děti se šťastně rozesmály:

„Oddělal jsem dalšího negra! Byl to dědek!“

„Zabil jsem Fúráka!“

Jeden chlapec se rozběhl na silnici a pokácel dvě postavičky. Menší z nich rozdrtil vozík a dítě zajásalo:

„Ten spratek je taky mrtvej! Chcípnul, zkurvysyn!“

Penelope se jich zeptala, na co si hrají. Neodpověděly, utekly pryč. Na rozpálené cestě po nich zůstaly hliněné střepy.

Fúrové jsou černošský kmen, podle nějž dostal Dárfúr své arabské jméno: domov Fúrů. Tento prastarý africký národ však postupně likvidují arabské milice zvané Džandžavíd.

Afrikánci, tradiční zemědělci, se odedávna dostávali do konfliktů s nomádskou částí populace. Pak byla na území obývaném černošskými kmeny objevena ropa a jejich vesnice bylo třeba přemístit jinam.

Ačkoli občanská válka oficiálně skončila, Džandžavíd systematicky pokračuje v ozbrojených nájezdech, znásilňování žen, zabíjení mužů a chlapců a vypalování vesnic.

Arabské děti zmizely a Penelope sebrala ze země poslední figurku. Vtom někdo zavolal:

„Penny! Penny!“

Vyděšeně se otočila. Mávala na ni Jane Oduyová. Jane byla korpulentní žena menšího vzrůstu, oblečená do sepraných džínů a žluté bundy. Její tvář za pár let natolik zestárla, že ji Penelope sotva poznala.

„Jane!“

Ženy se prudce objaly.

„S těmi dětmi radši nemluv,“ zamumlala Jane. „Jsou stejné jako ostatní, prostě nenávidí domorodce. Nechápu to, ale nemůžou vystát černochy.“

Jane s Penelope se vydaly k utečeneckému táboru. Tu a tam potkávaly hloučky lidí, kteří chtěli společně pojíst a napít se. Pach připáleného mléka se mísil s odporným odérem latrín. Všude se třepotaly modré plachty OSN, které tu měly všestranné využití; jako závěs, ochrana proti nepřízni počasí, přikrývka. V poryvu větru se zachvěly stovky bílých stanů Červeného kříže.

Penelope s Jane vešly do polní nemocnice. Slunce pronikající bílou látkou mělo šedavý nádech. Jane nahlédla okénkem na chirurgii.

„Z mých sestřiček jsou moc šikovní chirurgové,“ řekla tiše. „Už provádějí samostatně amputace a lehčí operace.“

Dva hubení, asi třináctiletí chlapci přinesli krabici s obvazovým materiálem a opatrně ji postavili vedle několika dalších. Jane jim poděkovala a poslala je pro vodu, aby právě dorazivší ošetřovatelky měly čím omývat zraněné.

Hoši odběhli a za chvíli se vrátili s velkými plastovými lahvemi.

„Patřili k arabským milicím,“ řekla Jane a pokývla k nim hlavou. „Ale teď už situace není tak napjatá. Chybí jim munice a součástky ke zbraním, takže je relativně klid, lidé nevědí, co mají dělat, a mnozí nám začali pomáhat. Máme tu chlapeckou školu, ve třídě je spousta arabských mladíků.“

Z pryčny se ozvalo zakvílení. Jane pohladila pacientku po čele a po tvářích. Byla to patnáctiletá dívka s amputovanou nohou v pokročilém stupni těhotenství.

Penelope pracovala celý den, dělala vše, co po ní Jane chtěla, na nic se neptala, jen se ze všech sil snažila, aby Jane mohla maximálně využít svých lékařských znalostí a pomoci co nejvíce lidem.

Ve stanu se objevil asi třicetiletý Afričan s krásným obličejem a svalnatými rameny. Přistoupil k Jane a podal jí bílou krabičku.

„Máme třicet nových dávek antibiotik,“ oznámil jí šťastně.

„Opravdu?“

Muž s úsměvem přikývl.

„Dobrá práce.“

„Vždycky Rosse trošku popoženu, říkal, že tenhle týden bychom mohli dostat bednu měřičů krevního tlaku.“

„Tohle je Grey,“ představila muže Jane. „Vlastně je učitel, ale nevím, co bych si bez něj počala.“

Penelope podala Greyovi ruku a všimla si jeho škádlivého pohledu.

„Penelope Fernandezová.“

„Tarzan,“ představil se chlapík a dotkl se její ruky.

„Když sem přišel, chtěl, abychom mu říkali Tarzane,“ rozesmála se Jane.

„Tarzan a Jane,“ opáčil vesele muž. „Jsem prostě její Tarzan.“

„Nakonec jsem zjistila, že se jmenuje Greystoke,“ vykládala Jane. „Ale všem se to těžce vyslovuje, takže musí vzít zavděk Greyem.“

Vtom venku zahoukalo nákladní auto. Všichni tři vyběhli před stan. Kolem zrezivělého vozu vířil narudlý prach. Na otevřené korbě leželo sedm postřelených mužů. Pocházeli z vesnice západně od tábora, v níž došlo k přestřelce u studny.

Po zbytek dne se věnovali akutním operacím. Jeden muž zranění podlehl. Grey přinesl Penelope láhev s vodou. Nervózně zavrtěla hlavou, ale chlapík se na ni klidně usmál a pravil: „Napít se určitě stihnete.“

Penelope poděkovala, lokla si vody a pak mu pomohla položit postřeleného mladíka na lůžko.

Večer s Jane seděly na verandě a jedly. Byly naprosto vyřízené, venku bylo stále vedro k zalknutí. Povídaly si a tu a tam pohlédly na cestu mezi domem a stany, na ostatní obyvatele chystající se ke spánku.

Jakmile se setmělo, zavládlo zlověstné ticho. Penelope slyšela zvuky uléhajících lidí, praskání latrín, ojedinělé plíživé pohyby. Po chvíli vše zmlklo, neozvalo se ani zaplakání nemluvněte.

„Všichni mají strach, aby kolem nejely milice Džandžavídu,“ řekla Jane a sebrala špinavé talíře.

Ženy vešly do domu, zamkly, zastrčily západku u dveří a společně umyly nádobí. Popřály si dobrou noc a Penelope zamířila do hostinského pokoje na konci chodby.

Usnula oblečená, po dvou hodinách však zničehonic procitla a naslouchala zvukům hluboké dárfúrské noci. Nechápala, co ji vzbudilo. Bušení srdce se pomalu zklidňovalo. Najednou se zvenčí ozval křik. Vstala a vyhlédla zamřížovaným okénkem na cestu ozářenou měsícem. Zaslechla vzrušené hlasy. Uprostřed cesty se objevili tři puberťáci. Bezpochyby patřili k arabským milicím. Jeden z nich měl v ruce revolver. Řvali, že pozabíjejí všechny otroky. Starý Afričan, který pekl sladké brambory na řeřavém uhlí a prodával je po dvou piastrech za kus, již seděl na své dece před skladem OSN. Chlapci po něm začali plivat. Hubený hoch s revolverem pozvedl zbraň a střelil starce přímo do obličeje. Mezi domy třeskla ozvěna. Útočníci nadšeně zaječeli, vzali si pár pečených brambor a zbytek zašlapali do prachu vedle mrtvoly.

Pak zamířili k obytnému stavení, v němž bydlely Jane a Penelope. Dodnes nezapomněla, jak se zatajeným dechem naslouchala jejich dusání na verandě, hlasitému hovoru a bušení na dveře.

Penelope zalapá po dechu a otevře oči. Zřejmě usnula na pohovce v domě Ossiana Wallenberga.

Obloha se zatáhla, v dálce temně hřmí. Bouře se rychle blíží.

Björn stojí u okna, Ossian usrkává svou whisky.

Penelope mrkne na telefon – zatím nikdo nevolal.

Námořní policie tu musí být každou chvíli.

Bouřka zuří přímo nad nimi. Stropní lampa zhasne, větrák v kuchyni utichne. Zřejmě došlo k výpadku elektrického proudu. Následuje strašlivá rána, až se zatřese strop i okenní tabulky, a prudce se rozprší.

Signál telefonu se ztratí.

Místnost ozáří blesk, pak zaburácí hrom.

Penelope se opře, naslouchá bubnování deště, cítí, jak oknem proniká chladný vzduch. Opět se jí klíží oči, vtom zaslechne, že jí Björn něco říká.

„Co je?“ zeptá se rozespale.

„Loď,“ zopakuje Björn. „Policejní člun.“

Penelope vyskočí a vyhlédne z okna. Venku lije jako z konve, voda v přístavu vypadá, jako by se vařila. K molu se blíží velká loď. Mobil je stále bez signálu.

„Pospěš si,“ vyzve ji Björn a třesoucí se rukou se snaží vsunout klíč do dveří na verandu. Člun přirazí k můstku a spustí sirény.

„Nejde to!“ vykřikne Björn. „Ten klíč sem nepasuje.“

„Ale ale ale, to jsou mi věci,“ ušklíbne se Ossian a zařinčí svazkem. „Pak to musí být tenhle.“

Björn strčí do zámku klíč na svazku a otočí jím. Západka se s cvaknutím otevře.

Björn rozrazí dveře. Déšť zhoršil viditelnost, přesto zaregistruje, že se loď odlepila od můstku a odplouvá.

„Björne!“ křičí Penelope.

Motor kvílí, za zádí bublá bílá pěna. Björn se vyřítí na štěrkovou cestičku vedoucí k molu a mává pažemi.

„Tady nahoře!“ volá. „Tady jsme!“ Ramena i boky má promočené. Seběhne k můstku, lodní motory brzdí a duní pod vodou. Na zadní palubě leží brašna první pomoci. Za sklem se rýsuje mužská postava. Oblohu rozčísne blesk, pak se ozve ohlušující rachot. Zdá se, že policista za okénkem hovoří do vysílačky. Do střechy člunu buší déšť. Břeh bičují mohutné vlny. Björn křičí a mává. Člun se pomalu vrací a levobokem přirazí k molu.

Björn se chytne mokrého zábradlí, vyleze na přední palubu a protáhne se nízkou chodbičkou ke kovovým dveřím. Loď se kymácí. Björn se zapotácí, otevře těžké dveře a vejde do kokpitu. Ucítí sladký kovový pach, podivnou směsici oleje a potu.

Na podlaze leží opálený policista s roztříštěným čelem. Oči má strnulé, pod ním se šíří temná krvavá kaluž. Björn prudce dýchá, rozhlíží se po temné místnůstce s policejní výstrojí, pláštěnkami a časopisy pro surfaře. V rachotu motoru zaslechne mužský hlas. Je to Ossian Wallenberg. Klopýtá k molu s deštníkem nad hlavou a cosi volá. Björnovi zabuší ve spáncích, uvědomí si, že udělal chybu, že vběhl do pasti. Spatří krvavé skvrny na okně a tápe po klice. Schůdky ke kokpitu zaskřípou a z šera se vynoří jejich pronásledovatel. Na sobě má policejní uniformu, ve tváři vzrušený, téměř zvědavý výraz. Na útěk je již pozdě. Na polici nad přístrojovou deskou leží šroubovák. Björn ho popadne, aby se měl čím bránit. Neznámý se drží zábradlí, vejde do kokpitu, v silném světle zamrká a odvrátí pohled k oknu. Björn se rozpřáhne a chce ho bodnout šroubovákem do srdce, ruka ho však neposlouchá. Nechápe, co se děje. Ztratí cit v rameni. Šroubovák mu vypadne na zem a odkutálí se za hliníkovou krabici s nářadím. Útočník ho chytí za ochablou ruku, smýkne jím k sobě, podkopne mu nohy a vší silou jím mrští o zem. Björn upadne obličejem na opěrku nohou pod sedadlem kormidelníka. Ozve se křupnutí, při pádu si zlomil vaz. Nic necítí, před očima se mu míhají podivné jiskry, tančí však stále pomaleji. Propadá se do příjemné nicoty, několikrát cukne obličejem a o pár vteřin později je mrtev.

56

VRTULNÍK

Penelope stojí u okna. Nebe křižují blesky, nad mořem burácí hrom. Je průtrž mračen. Björn vyšplhal na policejní člun a zmizel v kokpitu. Voda je zpěněná prudkým deštěm. Ossian klopýtá se žlutým deštníkem k můstku. Ocelové dveře na lodi se otevřou, na přední palubu vyjde policista v uniformě, vyskočí na molo, uváže člun a zamíří po štěrkové cestičce k domu. Penelope ho ihned pozná.

Muž vymrští levačku a tvrdě chytí Ossiana za bradu.

Penelope vypadne telefon z ruky.

Uniformovaný vrah zkroutí Ossianovi obličej. Žlutý deštník mu vyklouzne z ruky a kutálí se ze svahu. Vše se odehraje během kratičkého okamžiku. Útočník se zastaví, volnou rukou vytáhne dýku. Posune hercovu hlavu ke straně a bleskurychle ho bodne do míchy přímo pod týlním otvorem, jako když uštkne had. Ossian je na místě mrtev.

Vrah převlečený za policistu pokračuje dlouhými kroky k domku. Tvář mu ozáří blesk a Penelope se setká s jeho pohledem. Muž se tváří zcela klidně. Unavené smutné oči, hluboká jizva u úst. Bouře je přímo nad nimi. Penelope zůstane stát u okna. Ani nedutá, je jako paralyzovaná, není schopna utíkat.

Proudy vody buší do římsy a do oken. Svět venku jí připadá podivně vzdálený. Vtom za mužem vytryskne oslnivá žlutá záře a osvětlí molo, vodu a část oblohy. Nad policejním člunem vyroste ohromný ohnivý strom. Kovové části vylétnou do vzduchu. Požár se šíří, kolem šlehají rudé plameny. Jiskry zapálí rákosí i molo, pak přijde mohutná exploze.

Penelope se vzpamatuje až v okamžiku, kdy praskne okenní tabulka. Přes černý dým stoupající ze zbytků lodi se převalují vlny. Pronásledovatel je stále blíž. Penelope se obrátí, narazí do křesla, které odtáhl Ossian, vběhne do haly s podepsanými portréty, otevře dveře a řítí se po mokré neudržované trávě. Uklouzne, opět získá rovnováhu, pokračuje deštěm po ušlapané pěšině kolem březového mlází. Ocitne se na louce, pod stanovou plachtou se krčí rodina s rybářskými pruty. Všichni jsou navlečeni v oranžových záchranných vestách. Proběhne mezi nimi a utíká dolů k písečné pláži. Chroptí, je jí na omdlení. Musí si odpočinout, ale neví, kam se vrtnout. Vplazí se za dřevěnou boudu zarostlou kopřivami, zvrací a šeptem se modlí otčenáš. Slyší vzdálené hřmění. Třese se po celém těle, přesto se však znovu vzchopí, vstane a cípem rukávu si vytře déšť z očí. Obezřetně se rozhlíží po louce. Pronásledovatel oběhl břízky a zastavil se u rodiny s dětmi. Všichni ihned ukázali jejím směrem. Penelope se plíží pozpátku kopřivami, seškrábe se ze skály a utíká podél vody. V mokrém písku zůstávají světlé stopy. Vyskočí na dlouhatánský pontonový most a běží, co jí síly stačí. Vtom zaslechne rachot vrtulníku. Mezi stromy se řítí útočník a míří k vodě. Z vrtulníku se spustí chlapík v oranžové uniformě, nohama se dotkne konce můstku. Hladina je zčeřená lijavcem. Penelope se řítí po kluzkém dřevě, muž ji instruuje, jak se má postavit, připne jí bezpečnostní postroj a pokyne pilotovi. Společně se vznesou nad hladinu, pak se zhoupnou a stoupají vzhůru. Penelope naposledy pohlédne na břeh, který vzápětí vystřídá smrkový les. Pak spatří pronásledovatele. Kolenem se opírá o zem a jistými pohyby sestavuje střelnou zbraň. Záhy jí zmizí z dohledu, pod nimi jsou jen husté zelené koruny stromů a pak hladina moře. Uslyší výstřel, shora se ozve podivné třesknutí. Provaz sebou trhne, Penelope se sevře žaludek úzkostí. Záchranář cosi volá na pilota. Lano znovu cukne a stroj začne prudce klesat. Penelope je jasné, co se stalo. Útočník sestřelil pilota. Bez rozmýšlení uvolní bezpečnostní západku, odjistí popruh, odváže řemeny a padá. Vrtulník se již nedokáže udržet ve vzduchu, nakloní se ke straně a krouživými pohyby se řítí dolů. Lano se záchranářem se zaplete do obrovské vrtule. Následuje mohutná rána a pak prasknutí; listy rotoru se odlomily od hřídele. Po dvacetimetrovém letu spadne do vody. V bezvědomí klesá stále hlouběji, pak ožije.

Kope nohama, vypluje k hladině, nadechne se, rozhlédne se kolem a zamíří na širé moře, co nejdále od ostrova.

57

BOUŘE

Po krátké schůzce s Pontusem Salmanem opustí Joona Linna a Saga Bauerová zbrojovku Silencia Defence.

Nastražili na něj léčku, Pontus Salman je však překvapil tím, že se na fotografii okamžitě poznal, a navíc jim vyložil, za jakých okolností byla pořízena: v koncertní síni ve Frankfurtu na jaře roku 2008.

Pověděl jim, že na schůzce diskutovali o zásilce munice do Súdánu. Jednání již značně pokročila, v létě 2009 se však stalo něco, co obchod znemožnilo. Salman zjevně předpokládal, že Joona i Saga vědí, nač naráží.

Se súdánskou stranou se pak sešli pouze jedinkrát a oznámili, že veškeré další kontakty jsou naprosto vyloučené.

„Chápete, o čem Salman mluvil?“ zeptá se Joona. „Co se stalo v roce 2009?“

Před výjezdem na nynäskou dálnici Saga vytáhne telefon a zmáčkne číslo Simona Lawrence, kolegy od bezpečnostní policie.

„Zřejmě mi nevoláš proto, abys mě pozvala na rande, co?“ zeptá se zdráhavě Simon.

„Máš na starosti Afriku východně od Sahary, takže pravděpodobně víš, co se stalo v Súdánu v létě 2009.“

„Co máš konkrétně na mysli?“

„Švédsko tam od té doby nesmí vyvážet zbraně.“

„Copak ty nečteš noviny?“

„Ale jo,“ hlesne zahanbeně Saga.

„V červenci 2009 vydal mezinárodní trestní soud v Haagu zatykač na súdánského prezidenta Umara al-Bašíra.“

„Na prezidenta?“

„Jo.“

„Tak to už muselo být.“

„Žaloba se týkala prezidentovy přímé účasti na rabování, krveprolití, násilném stěhování, mučení, vraždách a genocidě tří národnostních skupin v Dárfúru.“

„Rozumím,“ odpoví Saga.

Po stručné přednášce o situaci v Súdánu Saga hovor ukončí.

„Tak o co šlo?“ zeptá se Joona.

„Mezinárodní trestní soud v Haagu vydal zatykač na prezidenta al-Bašíra,“ vysvětlí mu Saga a upřeně se na něj zahledí.

„To jsem nevěděl,“ zamručí komisař.

„V roce 2004 uvalila OSN embargo na dovoz zbraní arabskému Džandžavídu a dalším ozbrojeným skupinám v Dárfúru.“

Vůz jede po nynäské dálnici. Letní obloha se zatáhla bouřkovými mraky.

„Tak pokračujte,“ požádá Joona.

„Prezident al-Bašír po celou dobu popíral jakoukoli spojitost s arabskými milicemi,“ pokračuje Saga. „A po embargu OSN byl vývoz zbraní možný jen v případě, že byl určen přímo pro súdánskou vládu.“

„Protože neměla nic společného s milicemi v Dárfúru.“

„Přesně tak,“ přitaká Saga. „V roce 2005 byla uzavřena mírová smlouva Comprehensive Peace Agreement, kterou byla ukončena nejdelší africká občanská válka. Pak už dodávkám zbraní pro súdánskou armádu nestálo nic v cestě. A úkolem Carla Palmcrony bylo posoudit, zda je vývoz munice politicky relevantní.“

„Ale mezinárodní trestní soud byl zřejmě jiného názoru,“ prohlásí sardonicky Joona.

„Jo… okamžitě pochopili spojení mezi prezidentem a ozbrojenými milicemi, takže na něj vydali zatykač pro násilí, mučení a genocidu.“

„A co se stalo pak?“

„No, v dubnu se v Súdánu konaly volby, al-Bašír je pořád prezidentem a Súdán zatykač nehodlá respektovat, ale vývoz zbraní a obchodování s al-Bašírem a Agathe al-Hadžíovou je naprosto vyloučené.“

„Přesně jak nám řekl Pontus Salman,“ prohodí Joona.

„Proto ten obchod zrušili.“

„Musíme najít Penelope Fernandezovou,“ řekne Joona. Na přední sklo dopadnou první kapky.

Vjedou do silné bouřky, viditelnost je stále horší. Déšť bubnuje do střechy vozu. Joona sníží rychlost na padesát kilometrů v hodině. Je téměř úplná tma, na obloze se občas zaklikatí blesk. Stěrače se rychle pohybují sem a tam.

Joonovi zazvoní telefon. Je to jeho nadřízený Petter Näslund. Vystresovaným hlasem mu oznámí, že před dvaceti minutami volala na krizovou centrálu SOS Penelope Fernandezová.

„A proč mi o tom nikdo neřekl?“

„Považoval jsem za prioritní poslat tam námořní policii, už jsou na cestě. A taky jsem si vyžádal vrtulník se záchranáři, aby je co nejrychleji dostali do bezpečí.“

„Dobře jsi udělal, Pettere,“ řekne Joona. Saga na něj vrhne tázavý pohled.

„Je mi jasné, že budeš chtít co nejdříve vyslechnout Penelope i Björna Almskoga.“

„Přesně tak,“ přitaká Joona.

„Jakmile zjistím, co s nimi je, tak ti zavolám.“

„Díky.“

„Kolegové od námořní policie by už měli být u Kymmendö… Počkej okamžik, něco se stalo… vteřinku.“

Petter mluví stále vzrušeněji, nakonec vykřikne: „Tak to zkoušejte znovu a znovu!“ Poté opět vezme telefon.

„Musím končit,“ prohlásí zarputile.

„Co se děje?“ zeptá se Joona.

V dálce zahřmí.

„Nemůžeme se spojit s kolegy na člunu, neodpovídají. Zase ten zatracenej Lance, zřejmě zblejsknul nějakou prima vlnu a hned ji musel vyzkoušet.“

„Pettere,“ řekne důrazně a vážně Joona. „Musíš okamžitě jednat. Myslím, že policejního člunu se někdo zmocnil a že…“

„Tobě snad vážně přeskočilo…“

„Drž klapačku a poslouchej,“ přeruší ho Joona. „Naši kolegové jsou už pravděpodobně mrtví. Máš pár minut na to, abys zmobilizoval posily a převzal velení. Z jednoho telefonu brnkni na státní policejní centrálu a z druhého Bengtu Olofssonovi, pokus se získat dvě jednotky rychlého nasazení a z nejbližší flotily si vyžádej policejní vrtulník.“

58

DĚDIC

Nad Stockholmem řádí bouře; zaburácí hrom, oblohu rozčísne blesk a spustí se průtrž mračen. Liják buší do oken luxusního bytu Carla Palmcrony. Tommy Kofoed a Nathan Pollock pokračují v přerušené forenzní analýze.

Venku je taková tma, že musejí rozsvítit.

Na jedné z nejvyšších polic v Palmcronově šatně, pod řadou šedých, modrých a černých obleků, objeví Pollock svazek v kožených deskách.

„Tommy!“ přivolá kolegu.

Kofoed vejde do místnosti, jako vždy shrbený a nabručený.

„Co je?“

Nathan Pollock poklepe prsty v ochranných rukavicích na svůj objev.

„Myslím, že jsme na něco kápli,“ oznámí mu úsečně.

Muži odnesou svazek do prostorného proskleného arkýře, Pollock rozepne sponku a otevře ho.

„Tak dělej,“ zašeptá Kofoed.

Pollock otočí první list s nápisem Poslední vůle Carla Palmcrony.

Mlčky čtou. Dokument je datován prvního března před třemi roky. Palmcrona odkázal veškerý svůj majetek jediné osobě: Stefanu Bergkvistovi.

„Kdo ksakru ten Stefan Bergkvist vlastně je?“ zeptá se Kofoed. „Pokud vím, Palmcrona neměl příbuzné ani přátele, vůbec nikoho.“

„Stefan Bergkvist bydlí ve Västerâsu… tedy podle údajů v téhle závěti,“ prohlásí Pollock. „Ve Västerâsu na Rekylové ulici jedenáct…“

Pollock zmlkne a pohlédne na kolegu.

„Je to kluk, podle rodného čísla je mu teprve šestnáct.“

Závěť byla sepsána Palmcronovým advokátem z firmy Wieselgreen a synové. Pollock listuje aktualizovaným dodatkem upřesňujícím Palmcronovy příjmy. Vlastnil čtyři penzijní fondy, dva hektary lesa, statek v Sörmlandu rozdělený na parcely k dlouhodobému pronájmu a velice lukrativní byt na Hraběcí ulici číslo 2. Největší majetek představoval účet u Standard Chartered Bank na ostrově Jersey, jehož zůstatek podle Palmcrony činil devět milionů eur.

„Zdá se, že Stefan přišel k pěknejm prachům,“ zamručí Pollock.

„To teda jo.“

„Ale proč zrovna on?“

Tommy pokrčí rameny.

„Jsou lidi, co všechno odkážou svýmu psovi nebo trenérovi z fitka.“

„Zavolám mu.“

„Tomu klukovi?“

„Co jinýho můžeme dělat?“

Nathan Pollock vytáhne telefon a požádá centrálu o přepojení na Stefana Bergkvista, hlášeného na Rekylové ulici ve Västerâsu. Dozví se, že na stejné adrese žije i Siv Bergkvistová, zřejmě chlapcova matka. Nathan zírá na proudy deště a přetékající okapy.

„Siv Bergkvistová,“ ozve se nakřáplý hlas.

„Dobrý den, tady kriminální komisař Nathan Pollock… vy jste matka Stefana Bergkvista?“

„Ano,“ zašeptá žena.

„Mohl bych s ním mluvit?“

„Cože?“

„Nemusíte se znepokojovat, jen se ho potřebuju zeptat…“

„Táhněte k čertu!“ zaječí žena a přeruší hovor.

Pollock stiskne opakované volání, telefon však nikdo nebere. Pohlédne na lesklou mokrou ulici a zkusí to ještě jednou.

„Micke,“ řekne rezervovaný mužský hlas.

„Jmenuju se Nathan Pollock a…“

„Co do prdele chcete?“

V pozadí je slyšet zdušený ženský pláč. Žena chlapíkovi cosi povídá a ten jí chlácholivě sdělí, že věc vyřídí sám.

„Ne,“ řekne Siv. „Já to udělám…“

Zazní kroky, zřejmě si předávají telefon.

„Haló,“ špitne žena.

„Opravdu bych potřeboval…“

„Stefan je mrtvý,“ zakřičí zoufale Siv. „Proč mi tohle děláte, proč mi voláte a tvrdíte, že s ním potřebujete mluvit, tohle je na mě moc…“

Siv vzlyká, na podlaze cosi zařinčí.

„Promiňte,“ omlouvá se Pollock, „nevěděl jsem o tom, já…“

„Já už nemůžu,“ vzlyká chlapcova matka. „Já už nemůžu.“

Telefonu se opět chopí Micke.

„Tak to vám snad stačilo,“ prohlásí.

„Počkejte,“ požádá rychle Pollock. „Mohl byste mi říct, co se mu stalo? Je to důležité…“

Nathan naslouchá, zbledne a hladí si stříbřité vlasy stažené do ohonu.

59

SMYSL ŽIVOTA

Na chodbě stojí několik policistů. Atmosféra na policejním prezidiu je nanejvýš napjatá, všichni netrpělivě očekávají nové zprávy. Centrála ztratila rádiové spojení se člunem námořní policie a poté i s helikoptérou.

Joona stojí ve své kanceláři a čte si pohled od Disy. Je na konferenci na Gotlandu. „Přeposílám milostný vzkaz od tajné obdivovatelky. Líbám tě, Disa.“ Joona tuší, že Disa dlouho vybírala, aby se mu z obrázku zježily vlasy na hlavě. Pod nápisem Sex on the Beach je bílý pudlík v růžových bikinkách. Psík si hoví v lehátku, na očích tmavé sluneční brýle, vedle sebe vysokou sklenku s červeným drinkem.

Ozve se zaklepání a vejde Nathan Pollock. Joonovi zmizí úsměv z tváře, když spatří jeho vážný výraz.

„Carl Palmcrona odkázal veškerý majetek svému synovi,“ spustí Nathan.

„Myslel jsem, že žádné příbuzné nemá.“

„Jeho syn je mrtvý. Bylo mu teprve šestnáct a včera přišel o život při nehodě.“

„Včera?“ zeptá se Joona.

„Stefan Bergkvist přežil Carla Palmcronu jen o tři dny,“ řekne důrazně Nathan.

„A co se mu stalo?“

„Pokud jsem to správně pochopil, měl nějakou nehodu s motorkou,“ řekne Pollock. „Vyžádal jsem si předběžnou zprávu…“

„A co ses dozvěděl?“

Vyčouhlý chlapík s prošedivělými vlasy se posadí na židli.

„Několikrát jsem mluvil s jeho matkou, Siv Bergkvistovou, a s jejím přítelem Mickem Johanssonem… zjistil jsem zhruba tolik, že když Palmcrona pracoval u Čtvrté válečné flotily, Siv zastupovala jeho sekretářku. Měli spolu krátký románek a Siv přišla do jiného stavu. Když o tom šéfovi pověděla, předpokládal, že půjde na potrat. Siv se však vrátila do Västerâsu a přivedla na svět chlapce.“

„Věděl Stefan, že Carl Palmcrona je jeho otec?“

Nathan zavrtí hlavou a vzpomene si na slova Stefanovy matky: „Řekla jsem synkovi, že jeho tatínek umřel, že přišel o život ještě předtím, než se narodil.“

Na dveře zaťuká Anja. Na stůl položí vytištěnou zprávu.

„Nehoda,“ oznámí jim a bez dalšího komentáře odejde.

Joona sáhne po plastových deskách a projde si protokol z ohledání místa činu. Žár byl tak intenzivní, že příčinou smrti nebyla otrava oxidem uhelnatým, nýbrž popáleniny. Než chlapec zemřel, popraskala mu kůže, jako by byl posetý řeznými ranami. Pak se mu scvrkly a seškvařily svaly. Vysoká teplota způsobila puknutí lebky a dlouhých kostí. Patolog objevil epidurální hematom, červenohnědou hmotu mezi lebeční kostí a tvrdou mozkovou plenou, způsobený tím, že se chlapci začala vařit krev.

„Fujtajxl,“ zamumlá Joona.

Vyšetřování požáru znesnadnil fakt, že bouda, v níž byly nalezeny ostatky Stefana Bergkvista, úplně shořela. Zůstala z ní jen doutnající hromada popela a začouzených kovových částí. Na místě původních dveří spočívaly zuhelnatělé zbytky lidského těla. Policisté vycházeli z výpovědi jediného svědka, strojvedoucího na lokomotivě, který přivolal hasiče. Všiml se, že vchod do boudy zaklínil hořící motocykl. Vše nasvědčovalo tomu, že zatímco šestnáctiletý Stefan Bergkvist pobýval v chatce, jeho motorka se překotila a zablokovala dveře. Z nezašroubované nádrže vytekl benzín. Příčinu požáru kriminalisté dosud nezjistili, ale pravděpodobně ho způsobila zapálená cigareta.

„Palmcrona zemřel,“ pronese pomalu Pollock. „Celý svůj majetek odkázal synovi, a ten zahynul tři dny po něm.“

„Takže dědictví připadne chlapcově matce?“

„Ano.“

Muži mlčí, z chodby je slyšet pomalé šmajdavé kroky. Pak vejde Tommy Kofoed.

„Tohle jsem našel v Palmcronově trezoru,“ prohlásí otráveně Kofoed. V ruce drží krásnou, v kůži vázanou knihu.

„Co to je?“ zeptá se Joona.

„Životopis,“ odpoví Kofoed. „V jeho vrstvách je to dost běžné.“

„Myslíš deník?“

Kofoed pokrčí rameny.

„Spíš něco jako ručně psané memoáry, rodinná historie, jenže nejsou určené k publikování… Začal rodokmenem a kariérou svého otce, pak následuje dost otravnej popis jeho školní docházky, zkoušek, vojny a profesní dráhy… Udělal spoustu nešťastných investic a jeho finanční situace se rychle horšila, takže začal rozprodávat půdu a majetek. O všem píše suše a nezúčastněně…“

„A jeho syn?“

„Vztah se Siv Bergkvistovou dost lakonicky označil za nešťastnou náhodu,“ odpoví Tommy Kofoed a zhluboka se nadechne. „Ale poměrně brzo se začal zmiňovat o Stefanovi a v posledních osmi letech vlastně o ničem jiném nepsal. Sledoval syna na dálku, věděl, do jaké chodí školy, jaké má zájmy, s kým se kamarádí. Neustále opakoval, že dědictvím chlapci všechno vynahradí. Zřejmě šetřil jen pro něj. O osmnáctých narozeninách chtěl syna vyhledat a doufal, že mu odpustí a že se lépe poznají. Kromě Stefana ho nic nezajímalo… a teď jsou zničehonic oba dva mrtví.“

„To je snad zlej sen,“ zamručí Pollock.

„Cos to říkal?“ zpozorní Joona a pohlédne na něj.

„Jen mě napadlo, že je to jako zlej sen, jako strašná noční můra,“ odvětí udiveně Pollock. „Táta dělá všechno pro synovu budoucnost a ten ho nakonec přežije jen o tři dny, aniž se dozví, kdo byl jeho otec.“

60

JEŠTĚ TROŠKU ČASU

Axel vejde do ložnice. Beverly již leží v jeho posteli. Předešlé noci spal sotva dvě hodiny a vyčerpáním se mu motá hlava.

„Jak dlouho potrvá Evertovi cesta do Stockholmu?“ zeptá se vysokým hláskem dívka.

„Myslíš tvému tátovi? Asi šest hodin.“

Beverly vstane a zamíří ke dveřím.

„Co máš v plánu?“ zeptá se Axel.

Děvče se k němu otočí.

„Napadlo mě, jestli třeba nesedí v autě a nečeká na mě.“

„Víš, že do Stockholmu nikdy nejezdí,“ namítne Axel.

„Jen jsem se chtěla pro jistotu podívat z okna.“

„Tak co kdybychom mu zavolali, co ty na to?“

„Už jsem to zkoušela.“

Axel ji něžně pohladí po tváři a Beverly se posadí na pelest.

„Jsi ospalý?“ zeptá se ho.

„Už je mi únavou zle.“

„Chceš, abych zůstala u tebe?“

„Ano, prosím.“

„Ale zítra se mnou táta bude mluvit, že jo?“ řekne tiše dívka.

Axel přikývne.

„Zítra se to určitě povede.“

Beverlyiny ohromné oči se rozzáří, vypadá jako malá holčička.

„Pěkně si lehni,“ řekne. „Pojď, musíš se trošku vyspat, Axeli.“

Axel ochable přikývne. Dívka se natáhne na postel, bavlněná noční košilka příjemně voní. Axel si lehne na bok vedle ní a má co dělat, aby se nerozbrečel. Rád by jí pověděl, že jí chce sehnat dobrého psychologa, pomoci jí, aby se ze stávajících potíží dostala co nejdříve, ujistil ji, že bude líp, že se vše zase spraví.

Jednou rukou jí obejme paže a hruď, druhou jí položí na břicho. Přivine ji k sobě s takovou prudkostí, až Beverly vypískne. Přitiskne jí tvář k zátylku, vlhce jí funí do vlasů. Po chvíli se dívčin dech zklidní. Oba leží bez hnutí, vlazí a zpocení, ale Axel ji nepustí z objetí.

··············

Axel vstane časně ráno; spal čtyři hodiny, bolí ho každičký sval. Stojí u okna a zírá na temně fialové hrozny šeříkových květů.

Od nástupu na nové pracoviště je ztuhlý a roztěkaný. Včera málem podepsal vývozní povolení. Prokázal by tím zesnulému kolegovi úctu, dal by tak najevo, že se plně spoléhá na jeho úsudek. Musí si však na věc utvořit vlastní názor.

Pocítí obrovskou úlevu, že se rozhodl s podpisem počkat, zároveň mu však připadá hloupé, že na papír namísto svého jména nakreslil panáčka.

O hodinu později vrazí do Axelovy kanceláře Jörgen Grünlicht. Přitáhne si židli k psacímu stolu a posadí se. Otevře složku, nalistuje poslední stranu a pohlédne Axelovi do očí.

„Dobrý den,“ řekne Axel.

Jörgen Grünlicht se nedokáže ubránit úsměvu; postavička s rozježenými vlasy se podobá Axelovi, v bublině u jeho úst je napsáno: ahoj!

„Ahoj,“ odpoví Jörgen.

„Ještě je moc brzy,“ vysvětlí mu Axel.

„Já tu malůvku pochopil, rozhodně jsem neměl v úmyslu vám dávat nůž na krk, ale opravdu to spěchá,“ řekne Jörgen. „Zase na mě tlačil ministr obchodu, ze Silencie mě několikrát denně bombardují telefonáty. Ale plně vás chápu. Jste tu naprostý nováček… a chcete zachovat řádný postup.“

„Ano.“

„Což je samozřejmě správné,“ pokračuje Jörgen Grünlicht. „Pokud si ale nejste jistý v kramflecích, můžete celou záležitost postoupit vládě.“

„Kdepak,“ odpoví Axel, „není na tom nic těžkého, jen jsem si to nestihl důkladně projít.“

„Jde jen o to… že vaše rozhodování trvá nepřiměřeně dlouho.“

„Ostatní záležitosti jsem odložil a vše se zdá být naprosto v pořádku,“ odpoví Axel. „Nemám v úmyslu bránit Silencii Defence v nakládce zásilky na loď, ale potřebuju ještě trošku času.“

„Smím tedy zúčastněným stranám vyřídit, že se k té záležitosti stavíte pozitivně?“

„To klidně udělejte, pokud nenajdu nějaký zádrhel, tak…“

„Nic takového nenajdete,“ prohlásí Jörgen a vstane. „Kdy myslíte, že s tím budete hotový?“

Axel pohlédne na materiály na stole.

„Počítejte s několika dny, možná si vyžádám z Keni vlastní informace.“

„Samozřejmě,“ usměje se Jörgen Grünlicht a odejde.

61

DÍVKA Z MINULOSTI

Axel je unavený, ztuhlý a hladový. O desáté sbalí papíry do aktovky a odjede domů. Cestou se zastaví v hotelu Grand a koupí brunch pro dvě osoby.

V kuchyni sedí Beverly a listuje ve svatebním časopise.

„Máš hlad?“ zeptá se Axel.

„Pořád nevím, jestli se mám vdávat v bílém,“ řekne Beverly. „Možná bych radši světle růžovou…“

„Mně se bílá líbí,“ zamumlá Axel, vyskládá dobroty na podnos a odnese je do salonu. U velkého okna stojí červená rokoková křesílka, před nimi trůní osmihranný intarzovaný stůl z osmnáctého století. Na desce je zahrada s pávy a ženou hrající na čínskou citeru čeng.

Axel prostře na stůl rodinný porcelán se stříbrnými erby, šedé lněné ubrousky a těžké sklenky na víno. Do Beverlyiny nalije kokakolu, do své minerálku, pak do ní vhodí proužek limetky.

Beverly má tenký krček a roztomilou zaoblenou bradu. Kratičké vlasy zdůrazňují pěkný tvar hlavy. Dívka vyprázdní sklenku a líně se protáhne, půvabně a dětsky. Axela napadne, že stejný pohyb bude dělat i jako dospělá žena, možná až do stáří.

„Povídej mi o hudbě,“ zaprosí Beverly.

„A kam jsme minule došli?“ zeptá se Axel a namíří ovladač k aparatuře.

Z reproduktorů zazní skladba Pro Alinu od Arva Pärta v citlivé interpretaci Alexandera Malterse. Axel odloží sklenku s šumící minerálkou a zoufale zatouží po alkoholu. Kéž by mohl zapíjet chřest šampaňským a před spaním spolknout tabletu propiomazinu a diazepamu.

Dolije Beverly kokakolu, dívka posunkem poděkuje. Axel se zahledí do jejích velkých očí a nevšimne si, že pěna z nápoje přetekla na stůl. Čínský motiv potemní, jako když slunce zajde za mrak, pod louží se zaleskne park s pávy.

Axel vstane. V odrazu okna spatří Beverlyin profil s něžnou linií brady. Uvědomí si, že se podobá Gretě.

Zvláštní, že si toho všiml až teď.

Má sto chutí se otočit a utéct, ovládne se však, zajde pro hadr a čeká, až mu přestane bušit srdce.

Podoba sice není dokonalá, ale Beverly opravdu v mnohém Gretu připomíná.

Axel se zastaví a chvějící se rukou si přejede po tváři.

Nemine den, kdy si na Gretu nevzpomněl, ačkoli se ji snaží vypudit z hlavy.

Neustále ho pronásleduje poslední týden před koncem soutěže.

Od oné události již uběhlo pětatřicet let, jeho život se však definitivě obrátil naruby. Bylo mu teprve sedmnáct, ale vše hezké pro něj bylo rázem nenávratně ztraceno.

62

SLADKÝ SPÁNEK

Soutěž Johana Fredrika Berwalda je bezpochyby nejprestižnějším kláním mladých skandinávských houslistů. Díky ní se zviditelnila spousta světových virtuosů, kteří pak zamířili přímo do oslňujícího světla ramp.

Šest vyřazovacích kol probíhalo před porotou, finále se mělo konat před velkým publikem v souvislosti s televizním přenosem koncertu dirigovaného Herbertem Blomstedtem. Postoupili do něj tři sólisté.

V hudebních kruzích platilo za senzaci, že dva z finalistů, Axel Riessen a Greta Stiernloodová, studovali na Královské hudební akademii ve Stockholmu. Třetím soutěžícím byl Širo Sasaki z Japonska.

Pro Alici Riessenovou, která žádnou závratnou hudební kariéru neudělala, znamenal synův úspěch obrovský triumf. V poslední době si ředitel na Axela neustále stěžoval; prý je nesoustředěný, fláká se, nechodí na přednášky, občas se ve škole neukáže několik dní.

Když se Axelovi a Gretě podařilo dostat do třetího kola, byli uvolněni ze školní výuky, aby mohli veškerý čas věnovat cvičení. Poznali se během soutěže, vzájemně se těšili ze svých úspěchů a společně se připravovali na finále.

Každý finalista si mohl vybrat libovolnou skladbu – buď sám, nebo s pomocí svého učitele.

Axel s mladším bratrem Robertem měli k dispozici sedm pokojů v nejvyšším patře velké vily v Lärkstadenu. Axel vlastně nikdy doopravdy necvičil, ale miloval hudbu, nadšeně se probíral skladbami a snažil se na houslích vyloudit nové zvuky. Občas celou noc zkoušel, čeho je nástroj schopen, až ho pálila bříška prstů.

Do finále zbýval jediný den; zítra účastníci zahrají v koncertní síni své poslední soutěžní číslo. Axel hleděl na obaly elpíček rozházených po podlaze kolem gramofonu. Tři z nich byly od Davida Bowieho – Space Oddity, Alladin Sane a Hunky Dory.

Na dveře zaklepala máma. Přinesla jim velkou láhev kokakoly, dvě skleničky, drcený led a plátky citronu. Axel překvapeně poděkoval, vzal od ní podnos a postavil ho na konferenční stolek.

„Myslela jsem, že cvičíte,“ podotkla Alice a rozhlížela se po pokoji.

„Greta se šla domů najíst.“

„To neznamená, že se zatím nemůžeš připravovat.“

„Počkám na ni.“

„Axeli, víš přece, že je zítra finále,“ řekla Alice a posadila se vedle syna. „Já cvičím osm hodin denně, někdy i deset.“

„Páni, deset hodin, tak dlouho ani nevydržím být vzhůru,“ zažertoval Axel.

„Axeli, ty máš talent.“

„Jak to víš?“

„Prostě to vím. Ale nadání nestačí, talent bez cvičení nic neznamená,“ odpověděla matka.

„Ale mami, vždyť cvičím jak cvok,“ zalhal Axel.

„Zahraj mi něco,“ požádala ho Alice.

„Ne,“ odsekl syn.

„Chápu, že nechceš hrát před vlastní mámou,“ pokračovala trpělivě Alice. „Ale já tě slyšela naposledy na vánočním koncertě před dvěma lety, co jsi to vlastně hrál…?“

„Cracked Actor od Bowieho.“

„Bylo to nezralé… ale na patnáctiletého kluka to byl slušný výkon,“ přiznala Alice a chtěla syna pohladit.

Axel se odtáhl.

„Neopakuj se pořád.“

„Mohla bych alespoň vědět, jakou skladbu sis vybral?“

„Klasiku,“ odvětil s širokým úsměvem chlapec.

„Bohudíky.“

Axel pokrčil rameny a pohlédl matce do očí. Zacinkal zvonek, Alice se beze slova otočila a seběhla po schodech dolů.

Venku se již snášel soumrak, sníh však odrážel zbytek světla, takže před domem nebyla úplná tma. Na schodech stála Greta v peleríně s kapucí a s baretem na hlavě. Kolem krku měla obtočenou pruhovanou šálu. Tváře jí mrazem zčervenaly, v dlouhých vlasech se zachytily sněhové vločky. Pouzdro s houslemi položila na skříňku v hale, svlékla si pelerínu, vyklouzla z černých galoší a z tašky přes rameno vytáhla přezůvky.

Alice Riessenová ji laskavě pozdravila a tváře jí hořely nadšením.

„Mám velikou radost, že cvičíte společně. Musíte být na Axela přísná, jinak by se jen poflakoval.“

„Taky jsem si všimla,“ rozesmála se Greta.

Greta Stiernloodová byla dcera bohatého průmyslníka vlastnícího velké podíly akcií ve firmách Saab Scania a Ensklida Banken. Rodiče se rozvedli, když byla malá, a od té doby svou matku nikdy nespatřila. Její otec velmi záhy – snad dokonce už před jejím narozením – rozhodl, že z dcery bude houslistka.

Vyběhla do Axelova pokoje a zamířila ke klavíru. Lesklé vlnité vlasy jí padaly na ramena. Na sobě měla bílou halenku, skotskou skládanou sukni, modrý svetřík a pruhované punčochy.

Vyndala housle, nasadila si podbradek, bavlněným hadříkem otřela ze strun zbytek kalafuny, vzala smyčec a postavila noty do stojanu. Rychle zkontrolovala, zda se housle zimou a změnou vlhkosti nerozladily.

Pak začala. Jako vždy hrála s přivřenýma očima a zdálo se, že je duchem nepřítomná. Řasy vrhaly po zrudlých tvářích dlouhé stíny. Axel kus dobře znal; první housle Beethovenova 15. smyčcového kvartetu. Vážné a náročné téma.

Napadlo ho, že má Greta pro hudbu skutečný cit; poctivost jejích interpretací v něm vzbuzovala respekt.

„Prima,“ řekl Axel, když dohrála.

Greta obrátila list a foukala si na bolavé prsty.

„Ale pořád jsem se ještě nerozhodla… táta chce, abych hrála Tartiniho houslovou sonátu g moll.“

Greta zmlkla, pohledem klouzala po notách, v duchu počítala šestnáctiny a ukládala si do paměti nesnadná legata.

„Ale já si v tom moc jistá nejsem…“

„Mohl bych si tě poslechnout?“ požádal Axel.

„Hraju to příšerně,“ prohlásila dívka a na tváři jí naskočil ruměnec.

S napjatým výrazem přehrála krásnou a tesknou závěrečnou větu, avšak ke konci, kdy tóny houslí mají šlehat vzhůru jako neklidné plameny, ztratila tempo.

„Ksakru,“ zašeptala Greta a dala si housle pod paži. „Zase jsem moc pomalá, dřela jsem jako zvíře, ale musím zvládnout víc šestnáctin a…“

„Ale mně se to zhoupnutí líbilo, znělo to, jako bys naklonila zrcadlo proti…“

„Udělala jsem chybu,“ přerušila ho Greta a ještě více zrudla. „Promiň, chápu, že se mě snažíš utěšit, ale takhle to nejde, musím hrát správně. Jsem pitomá, vždyť už je poslední večer a já tu vysedávám a nedokážu se rozhodnout, jestli si mám vybrat těžší, nebo lehčí kus.“

„Vždyť umíš obojí, tak…“

„Ne, to tedy neumím, byla by to sázka do loterie,“ odpověděla Greta. „Ale dej mi pár hodin, asi tak tři, a zítra možná toho Tartiniho přece jen zahraju.“

„Ty se rozhoduješ podle toho, co chce tvůj táta…?“

„Ale on má pravdu.“

„Nemá,“ odsekl Axel a pomalu si ubalil jointa.

„Lehký skladby umím,“ pokračovala dívka. „Ale to zřejmě nebude stačit, záleží na tom, co si vybereš ty a ten Japonec.“

„Takhle přece nemůžeš uvažovat.“

„A jak teda? Ani jednou jsem tě neslyšela cvičit. Co budeš hrát – už to víš?“

„Ravela,“ odpověděl Axel.

„Ravela? A bez přípravy, jo?“ vybuchla smíchy Greta. „Ale teď vážně, co teda?“

„Tzigane od Ravela, nic jiného nepřichází v úvahu.“

„Nezlob se, Axeli, ale to je naprosto šílená volba, víš přece, jak je to náročné, je to hrozně rychlé… zdá se mi, že to podceňuješ a…“

„Budu hrát jako Perlman, ale beze spěchu – protože to vlastně zas tak rychlé není.“

„Axeli, to je hrozně rychlá skladba,“ ušklíbla se Greta.

„Jo, pro zajíce, co utíká… ale vlkovi to tak rychlé nepřipadá.“

Dívka na něj otráveně pohlédla.

„Kdepak jsi to četl?“

„Údajně to řekl Paganini.“

„Aha, tak to se můžu bát už jen toho Japonce,“ prohlásila Greta a dala si housle na rameno. „Tzigane od Ravela bez cvičení nezvládneš, Axeli.“

„Není to tak těžké, jak všichni tvrdí,“ odpověděl Axel a zapálil si.

„Kdepak,“ řekla ironicky dívka a opět se chopila houslí.

Po chvíli hru přerušila a zkoumavě na něj pohlédla.

„Vážně budeš hrát Ravela?“

„Ano.“

Greta zvážněla.

„Takže tys mi lhal a celé čtyři roky tenhle kus cvičil, je to tak?“

„Rozhodl jsem se před chvílí – zrovna když ses mě zeptala.“

„Copak ti vážně přeskočilo?“ zahihňala se dívka.

„Je mi fuk, jestli skončím na posledním místě,“ prohlásil Axel a lehl si na pohovku.

„Ale mně to fuk není,“ odvětila Greta.

„Chápu, ale vždyť tohle není poslední šance něco dokázat.“

„Pro mě ano.“

Greta znovu začala hrát Tartiniho. Tentokrát se jí dařilo lépe, přesto se však u problematické části zadrhla a pak ji zopakovala.

Axel zatleskal, vložil do gramofonu desku Davida Bowieho The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars a nasadil jehlu. Lehl si na pohovku a zavřel oči.

Ziggy really sang, screwed up eyes and scrowed down hairdo. Like some cat from Japan, he could lick’em by smoking. He could leave’em to hang.

Greta zaváhala, odložila housle, popošla k němu a vzala mu z ruky jointa. Několikrát potáhla, rozkašlala se a vrátila mu ho.

„Jak může být někdo takovej pitomec?“ zeptala se a zničehonic mu přejela prstem přes ústa.

Sklonila se a pokusila se ho políbit, nestrefila se však. Špitla promiň a znovu ho políbila. Nejistě pokračovali v laskání. Lehli si, Axel Gretě stáhl svetřík, vlasy jí jiskřily elektřinou. Když ji hladil po tváři, dostal ránu do ruky a ucukl. Vzrušeně se líbali. Axel jí rozepnul bílou vyžehlenou blůzičku, pod podprsenkou ucítil její drobná ňadra. Greta mu stáhla tričko. Dlouhé vlasy jí voněly zimou a sněhem, tělo však měla rozpálené jako kamna.

Ruku v ruce zamířili do ložnice a klesli na postel. Dívka si rozechvělýma rukama rozepnula sukni. Axel jí stáhl silné pruhované punčocháče, Greta si však pevně přidržovala kalhotky.

„Copak je?“ zašeptal. „Mám toho nechat?“

„Já nevím – chceš pokračovat?“

„Ne,“ zalhal Axel.

„Jen jsem trošičku nervózní,“ přiznala upřímně Greta.

„Vždyť jsi starší než já.“

„To jo, je ti teprve sedmnáct – až je mi trošku hanba,“ usmála se.

Axel jí stáhl kalhotky a srdce se mu rozbušilo. Dívka ležela bez hnutí, zatímco Axel jí pokrýval polibky břicho, drobná prsa, krk, bradu a rty. Váhavě roztáhla nohy, Axel na ni nalehl a cítil, jak mu tiskne stehna k bokům. Když do ní vnikl, měla úplně zrudlé tváře. Přitiskla ho k sobě, hladila mu zátylek a záda a při každém pohybu vzdychla.

Pak se pomalu zklidnili, mezi jejich nahými těly se vytvořila tenoučká vrstva potu. Drželi se v objetí a záhy usnuli.

63

SOUTĚŽ JOHANA FREDRIKA BERWALDA

Když se Axel probudil do onoho osudného dne, v němž všechno ztratil, bylo již světlo. Ani je nenapadlo zatáhnout závěsy, vyčerpaní a šťastní prospali celou noc jeden druhému v náručí.

Axel vstal a něžně se zadíval na klidně oddychující Gretu přikrytou tlustou dekou. Zamířil ke dveřím, zastavil se před zrcadlem, chvíli zíral na své sedmnáctileté tělo a pak odešel do hudebního pokoje. Tiše za sebou zavřel, z pouzdra položeného na klavíru vytáhl housle. Přiložil si je k rameni a postavil se k oknu. Vítr rozfoukával po střechách sníh jako dlouhatánské závoje. Axel začal hrát zpaměti Tzigane od Ravela.

Skladba začínala tklivou pomalou cikánskou melodií, záhy však nabírala na tempu, jako by vytvářela stále rychlejší ozvěny sebe samé, jako by kolem vířily jiskřivé útržky letní noci.

Hrál neuvěřitelně rychle.

Hrál, protože byl šťastný, hrál bez přemýšlení, prsty se mu míhaly po strunách a po hmatníku jako prudká bublající bystřina.

S úsměvem si vzpomněl na obraz vodníka od Ernsta Josephsona visící v dědečkově salonu. Děda tvrdíval, že lepšího vodníka nikdy neviděl. Když byl Axel malý, rád naslouchal zkazkám o této bájné postavě, snažící se překrásnou hrou na housle vlákat lidi do vody.

Napadlo ho, že se v tomto okamžiku podobá vodníkovi, nahému mladíkovi hrajícímu ve vodě na svůj zhoubný nástroj. Ale na rozdíl od vodníka byl Axel šťastný.

Smyčec létal po strunách a závratnou rychlostí měnil polohu. Axel ani nepostřehl, že z žabky visí přetržená žíně.

Takhle se má hrát Ravel, říkal si. Není v tom žádná exotika, stačí jen být šťastný. Ravel byl mladý a šťastný skladatel.

Poslední tóny zlehka odeznívaly jako lehoučký prašan nad střechami. Ruka se smyčcem mu klesla a právě ve chvíli, kdy se chystal složit hold zimě, za sebou zaslechl pohyb.

Obrátil se. Ve dveřích stála Greta. Tělo měla obtočené dekou, oči jí podivně potemněly.

Axel si všiml vážnosti v jejím pohledu a zneklidněl.

„Copak ti je?“

Greta neodpověděla, jen ztěžka polkla. Po tvářích se jí koulely slzy jak hráchy.

„Greto, co se ti stalo?“ zeptal se znovu Axel.

„Tvrdil jsi mi, žes necvičil,“ zašeptala mdle dívka.

„Vždyť taky ne, já… já,“ zakoktal se Axel. „Říkal jsem ti přece, že si snadno zapamatuju jakoukoli novou skladbu.“

„Gratuluju.“

„Není to tak, jak myslíš.“

Greta zavrtěla hlavou.

„Nechápu, jak jsem mohla být tak blbá a skočit ti na to,“ vyhrkla.

Axel odložil nástroj i smyčec, dívka se však vrátila do ložnice a zavřela za sebou. Axel si natáhl džíny a zaklepal na dveře.

„Greto, můžu dál?“

Greta neodpověděla. Axel pocítil, jak mu v žaludku roste těžký úzkostný chuchvalec. Po chvíli vyšla oblečená. Nevěnovala mu jediný pohled, sbalila si housle a byla ta tam.

··············

Koncertní sál byl úplně nabitý. První přišla na řadu Greta. Na sobě měla tmavomodré sametové šaty a na krku jednoduchý řetízek se srdíčkem.

Axel seděl s přivřenýma očima v lóži a čekal. Bylo naprosté ticho, občas slabě zašustila klimatizace. Pak se objevil jeho mladší bratr.

„Ty nesedíš s mámou?“ zeptal se Axel.

„Jsem strašně nervózní… nedokázal bych se dívat, až budeš hrát, radši počkám tady.“

„Co Greta, už začala?“

„Jo, jde jí to pěkně.“

„A co si vybrala, houslovou sonátu od Tartiniho…?“

„Ne, něco od Beethovena.“

„To je dobře,“ zamumlal Axel.

Bratři zmlkli, ani jeden už nepromluvil. Po chvíli někdo zaklepal. Axel vstal a šel otevřít. Pořadatelka mu sdělila, že za chvilku vystoupí on.

„Zlom vaz,“ řekl Robert.

„Díky,“ odpověděl Axel, sebral housle a smyčec a odešel za ženou.

Z hlediště burácel mohutný potlesk. Axel na okamžik zahlédl Gretu s otcem spěchající do vlastní lóže.

Pak musel čekat za zástěnou vedle pódia, dokud ho konferenciér nepředstaví. Uslyšel své jméno, vystoupil do oslepující záře reflektorů a usmál se. Sál zašuměl, když oznámil, že bude hrát Tzigane od Ravela.

Přiložil housle k rameni a zvedl smyčec. Po tesklivém úvodu nasadil neuvěřitelné tempo. Publikum tajilo dech. Sám Axel slyšel, že hraje naprosto brilantně, tentokrát však melodie neplynula lehce a radostně jako bystřina. Nebyl šťastný, počínal si jako skutečný vodník. Bylo v tom cosi žhavého, horečnatého a nezdravého. Za tři minuty se blížil ke konci, tóny klesaly jako noční déšť. V té chvíli záměrně vynechal několik tónů, zpomalil, začal hrát falešně a pak toho nechal.

V koncertní síni bylo hrobové ticho.

„Omlouvám se,“ zašeptal a odešel z jeviště.

Hosté zdvořile zatleskali. Matka za ním vyběhla na chodbu a zastoupila mu cestu.

„Pojď ke mně, chlapče můj zlatý,“ řekla Alice a objala ho kolem ramen.

Hladila ho po tvářích a hlasem překypujícím vřelostí a pohnutím prohlásila:

„Bylo to neuvěřitelné, krásnější interpretaci jsem v životě neslyšela.“

„Odpusť mi to, mami.“

„To nemůžu,“ odpověděla Alice, odvrátila se od něj a odešla.

Axel si zaskočil do lóže pro oblečení, zastavil ho však proslulý dirigent Herbert Blomstedt.

„Bylo to skvělé, dokud jste to nezačal záměrně kazit,“ řekl mu tiše.

··············

Když se Axel pozdě večer vrátil domů, ve vile bylo jako po vymření. Vystoupal po schodech do podkroví, prošel kolem klavíru do ložnice a zavřel za sebou. V duchu slyšel hudbu. Slyšel sám sebe, jak úmyslně vypustil několik tónů, jak nečekaně zpomalil a pak hru přerušil.

Opakoval si to stále dokola.

Lehl si do postele a usnul vedle pouzdra s houslemi.

Ráno ho vzbudil telefon.

Ozvalo se slabé zaskřípání; kdosi přecházel po podlaze v jídelně.

Po chvíli zaslechl kroky na schodech. Do ložnice vstoupila matka.

„Posaď se,“ řekla mu vážným tónem.

Axel se vyděsil. Matka plakala, ještě měla vlhké tváře.

„Mami, já nechápu…“

„Zmlkni,“ přerušila ho tiše. „Právě volal ředitel a řekl mi…“

„Nesnáší mě, protože…“

„Buď zticha!“ zařvala Alice.

Nastalo ticho, matka si třesoucí rukou zakryla ústa a po tvářích jí stékaly slzy.

„Jde o Gretu,“ vypravila ze sebe konečně. „Vzala si život.“

Axel na ni vytřeštil oči, význam jejích slov však stále nechápal.

„Ne, vždyť já…“

„Styděla se, že tak pohořela,“ pokračovala Alice. „Měla cvičit, slíbil jsi mi, že se spolu budete připravovat, ale já to věděla, hned mi to bylo jasné… Neměla sem vůbec chodit… neříkám, že je to jen tvá vina, Axeli, to ne. Ale ta soutěž pro ni byla hrozně důležitá, zklamala se sama v sobě a nedokázala se s tím smířit…“

„Mami, já…“

„Mlč!“ přerušila ho znovu Alice. „Už je pozdě.“

Matka odešla. Axel vstal, hlavu mu obestírala podivná šumící mlha. Otevřel pouzdro, vyndal nádherný nástroj a vší silou jím mrštil o zem. Z houslí se odlomil krk, z ozvučnice trčely zpřetrhané struny. Skočil na ně a dupal po nich, až kolem létaly třísky.

„Axeli! Cos to provedl?“

Do pokoje vběhl mladší bratr Robert a snažil se ho zadržet, Axel ho však prudce odstrčil. Robert narazil zády do velké skříně, pak vstal a opět se vrhl na Axela.

„Axeli, udělal jsi pár chyb, ale co na tom záleží?“ křičel Robert. „Greta taky hrála špatně, každý přece nemůže…“

„Drž hubu!“ zaječel Axel. „Opovaž se o ní jen zmínit!“

Robert se beze slova otočil a odešel. Axel jako smyslů zbavený dupal po zbytcích dřeva, až nebylo možné poznat, že to někdy byly housle.

Soutěž Johana Fredrika Berwalda vyhrál Širo Sasaki z Japonska. Greta si vybrala snadnější kus od Beethovena, přesto však neuspěla. Vrátila se domů, zamkla se ve svém pokoji a spolykala prášky na spaní. Našli ji až ráno, když nepřišla k snídani.

Axelovy vzpomínky zapadají do hlubin zapomnění, jako když se podmořské město noří do bahna a chaluh. Beverly na něj zírá Gretinýma velikýma očima. Axel pohlédne na hadr, na rozlitý nápoj na stole, na lesklou intarzii s dívkou hrající na citeru.

Beverly se obrátí k houslím na zdi. Denní světlo ozařuje spodní část kulaté hlavy.

„Chtěla bych umět hrát na housle,“ prohlásí Beverly.

„Budu tě učit,“ usměje se Axel.

„To bych moc ráda,“ přitaká vážně dívka.

Axel položí hadr, uvnitř cítí stále větší prázdno. Odkudsi zaznívá klavír bez dusítka, jednotlivé tóny do sebe čarovně zapadají.

„Chudáčku Axeli, tobě se chce spát, viď,“ ozve se Beverly.

„Musím pracovat,“ zamumlá Axel.

„A co večer?“ zeptá se Beverly a vstane.

64

VÝTAHEM DO PODZEMÍ

Kriminální komisař Joona Linna sedí u svého pracovního stolu a čte si deník Carla Palmcrony. Před pěti lety Palmcrona zajel do Västerâsu na synovo zakončení školního roku. S deštníkem v ruce se postavil opodál a spolu s ostatními zpíval letní žalm. Chlapec si oblékl bílé džíny a bílou džínovou bundu, měl dlouhé blond vlasy a v očích výraz, který mi vehnal slzy do očí, napsal zesnulý ředitel. Cestou do Stockholmu si říkal, že syn stojí za všechno, co udělal a co udělá v budoucnu.

Zazvoní telefon, Joona ho okamžitě zvedne. Volá mu Petter Näslund. Míří se zásahovkou na Dalarö.

„Zrovna jsem se spojil s flotilou vrtulníků,“ spustí uštvaným hlasem Petter. „Právě letí nad zálivem Erstaviken s Penelope Fernandezovou na palubě.“

„Je naživu?“ zeptá se Joona a pocítí ohromnou úlevu.

„Když ji našli, plavala přímo na otevřené moře,“ vykládá Petter.

„A jak je na tom? Je v pořádku?“

„Zdá se, že ano – vezou ji do nemocnice na Söderu.“

„To je moc riskantní,“ prohlásí úsečně Joona. „Ať ji radši dopraví sem – seženeme lékařský tým z Karolínské nemocnice.“

Petter komusi nařizuje, aby se spojil s vrtulníkem.

„A co ostatní?“ zeptá se Joona.

„Je to naprostej chaos, přišli jsme o několik lidí, Joono. To už je moc…“

„A Björn Almskog?“ otáže se Joona.

„Na toho kolegové zatím nenarazili, ale… nemáme o něm žádné informace, nevíme lautr nic.“

„A pachatel?“

„Brzy ho dostaneme, vždyť je to malej ostrůvek. Kluci ze zásahovky ho hledají na zemi i ve vzduchu, navíc tam jedou čluny pobřežní hlídky i námořní policie.“

„Dobře,“ řekne Joona.

„Ty myslíš, že ho nechytíme?“

„Pokud jste ho nedostali hned, tak už je zřejmě ten tam.“

„Takže podle tebe za to můžu já?“

„Pettere,“ uklidňuje ho Joona, „nebýt tvého rychlého zásahu, tak by Penelope Fernandezová už zřejmě byla mrtvá… a bez ní bychom byli naprosto namydlení, neměli bychom jediného svědka ani pojítko s tou fotkou.“

O hodinu později vstoupí do chráněné místnosti pod budovou státní kriminálky dva lékaři z Karolínské nemocnice. Vyšetří Penelope Fernandezovou, ovážou jí rány, podají léky na uklidnění a zavedou umělou výživu.

Petter Näslund oznámí Carlosi Eliassonovi smutnou novinu; před chvílí identifikovali ostatky Lennarta Johanssona a Görana Sjödina. Mezi troskami lodi objevili další tělo, zřejmě Björna Almskoga. Ossian Wallenberg ležel mrtvý na cestě před domkem. Potápěči právě vyrazili k místu, kam se zřítil záchranný vrtulník. Petter předpokládá, že celá tříčlenná posádka zahynula.

Pachatele se jim zadržet nepodařilo, ale Penelope Fernandezová žije.

Vlajky před budovou jsou na znamení smutku stažené na půl žerdi. Krajská policejní ředitelka Margareta Widdingová a šéf státní kriminálky Carlos Eliasson uspořádali v proskleném přízemí tiskovou konferenci.

Joona Linna na schůzce s novináři chybí. Společně se Sagou Bauerovou sjíždí výtahem do podzemí. Chtějí si pohovořit s Penelope Fernandezovou, doufají, že jim pomůže rozluštit všechny záhady a objasnit příčiny dramatických událostí posledních dní.

65

CO VIDĚLY PENELOPINY OČI

V pátém podzemním podlaží, pod nejmodernější částí budovy policejního prezidia se nacházejí dva byty, osm hostinských pokojů a dvě ložnice. Oddělení má sloužit policejnímu vedení jako bezpečný azyl v krizových situacích, při výjimečném stavu a katastrofách. Již desátým rokem ho však využívají jako chráněné bydlení pro ohrožené svědky.

Penelope Fernandezová leží na nemocničním lůžku, v ruce má zavedenou kanylu s infuzí. Rychlost kapání se zvýší, dívka pocítí v paži chlad.

„Jen vám nitrožilně podáme umělou výživu a doplníme tekutiny,“ vysvětlí jí lékařka Daniela Richardsová, popíše jí celou proceduru a náplastí zafixuje kanylu v předloktí.

Lékaři jí vyčistili a obvázali zranění a škrábance, sešili tržnou ránu na levé noze a na kyčli. Má tam osm stehů.

„Teď dostanete trošku morfinu na utišení bolesti.“

„Mami,“ zašeptá Penelope, „chci mluvit s maminkou.“

„Chápu,“ přikývne Daniela, „zařídím to.“

Penelope kanou po tvářích horké slzy, stékají jí do uší a do vlasů. Lékařka požádá sestru, aby připravila půl mililitru morfinu se skopolaminem.

Místnost vypadá jako běžný nemocniční pokoj, snad je o poznání útulnější. Kytice na nočním stolku, žlutě vymalované stěny s obrázky. Pěkná knihovna ze světlého březového dřeva plná ohmataných svazků. Tady je zjevně na čtení čas. Pokoj nemá okna, ale za improvizovaným závěsem svítí lampa, takže člověk si na první pohled neuvědomí, že je v podzemním bunkru.

Daniela Richardsová Penelope vlídně oznámí, že ji teď nechají v klidu, kdyby však cokoli potřebovala, stačí jen stisknout svítící tlačítko.

„Neustále tu někdo je, takže pokud se budete chtít na něco zeptat nebo jen nebýt sama, zazvoňte.“

Penelope Fernandezová osamí v osvětleném pokoji. Zavře oči, tělem se po morfinové injekci šíří příjemný klid.

Uslyší slabé prasknutí; žena v černém nikábu rozšlápne figurky z vysušené hlíny. Hliněná dívenka a její bratříček se pod ženiným sandálem rozpadnou v prach. Žena nese na zádech těžkou nůši s obilím, nedívá se, kam šlape. Dva chlapci radostně pískají a pokřikují, že ti černí parchanti konečně zdechli, zbývá už jen pár mimin a bude po Fúrech.

Penelope se snaží vytěsnit vzpomínky na Kubbum, těsně před usnutím má však pocit, jako by ležela pod obrovskou masou kamení, hlíny a betonu, jako by se propadala stále hlouběji do nitra země.

··············

Penelope Fernandezová se vzbudí. Nemá sílu otevřít oči, údy má těžké a ochablé. Uvědomí si, že je na nemocničním lůžku v chráněném pokoji pod budovou policejního prezidia. Úlevu vystřídá zoufalá vlna bolesti a prázdnoty. Neví, jak dlouho tu leží, touží jen znovu se ponořit do hlubokého spánku.

Nakonec zvedne víčka. V podzemní místnosti je tma jako v kryptě.

Několikrát zamrká, nevidí však ani svítící tlačítko u postele. Z úst se jí dere výkřik, ale potlačí ho, když zaslechne cvaknutí dveří. Třeští oči do tmy, srdce jí tluče jako o závod. Je podivně vzrušená, každý sval v těle má napjatý. Kdosi se zlehounka dotkne jejích vlasů. Strnule leží a cítí, že někdo stojí vedle postele a jemně jí prsty probírá kučery. Chce se pomodlit, vtom ji neznámý popadne za kštici a strhne ji na zem. Penelope vykřikne a muž s ní mrští o zeď, až roztříští zarámovaný obrázek a převrhne kapačku. Stále ji drží za vlasy, přitáhne si ji zpět a otlouká jí obličej o kolečka postele. Pak vytáhne nůž s černou čepelí.

Penelope se probudí. Měla zlý sen a spadla z postele. Je rozsvíceno, do místnosti vtrhne ošetřovatelka a pomůže jí zpět na lůžko. Chlácholí ji a připevní ke krajům postele postranice.

Dívka leží nehnutě na zádech, na pažích má husí kůži. V ruce třímá tlačítko a zírá na strop. Ozve se zaklepání a do pokoje vstoupí mladá žena s vlasy do pasu propletenými barevnými stužkami. Za ní stojí vysoký chlapík s rozcuchanou blonďatou kšticí a pravidelnými přátelskými rysy.

„Já jsem Saga Bauerová,“ představí se žena, „komisařka od bezpečnostní policie. A tohle je můj kolega Joona Linna ze státní kriminálky.“

Penelope na ně ochromeně mžourá, pak přejede očima náplasti na pažích, odřeniny, modřiny a katetr zavedený do žíly v předloktí.

„Moc nás mrzí, co jste v posledních dnech zakusila,“ pokračuje žena. „A je nám jasné, že chcete být v klidu. Přesto bychom si s vámi potřebovali o spoustě věcí promluvit a rádi bychom s tím začali hned teď.“

Saga Bauerová si přitáhne židli a posadí se vedle postele.

„On po mně pořád jde, viďte?“ zeptá se po chvíli Pene lope.

„Tady jste v bezpečí,“ uklidňuje ji Saga.

„Prosím, řekněte, že je mrtvý.“

„Penelope, potřebujeme…“

„Nechytili jste ho,“ řekne unaveně Penelope.

„Dostaneme ho, to vám slibuju,“ ujistí ji Saga Bauerová, „ale musíte nám pomoct.“

Penelope si zhluboka povzdechne a zavře oči.

„Chápu, že je to nepříjemné, ale musíme vám položit několik otázek,“ pokračuje Saga. „Víte, proč se to všechno stalo?“

„Zeptejte se Björna,“ zamumlá Penelope. „Ten to možná ví.“

„Co jste říkala?“ vyhrkne Saga.

„Abyste se zeptali Björna,“ zašeptá Penelope a zvedne těžká víčka. „Zeptejte se jeho, ten to možná ví.“

Penelope se ošije, určitě si z lesa přinesla spoustu hmyzu. Cítí, jak jí něco běží po čele, a prudce se poškrábe. Saga vezme její ruce do svých.

„Pronásledoval vás, štval vás jako zvěř,“ říká útěšně. „Neumím si představit, co jste prožila za hrůzu, ale potřebujeme vědět, jestli útočníka znáte. Setkala jste se s ním už předtím?“

Penelope neznatelně zavrtí hlavou.

„Přesně to jsme si mysleli,“ přikývne Saga. „Mohla byste nám ho alespoň trošku popsat? Neměl nějaký zvláštní rys, třeba tetování?“

„Ne,“ hlesne Penelope.

„A nemohla byste nám pomoct sestavit vrahův portrét? Je to moc důležité, chceme ho hledat přes Interpol.“

K lůžku popojde chlapík ze státní kriminálky, jeho zvláštní šedé oči vypadají jako omleté říční oblázky.

„Když se vás Saga před chvílí ptala, jestli jste se s pachatelem už někdy setkala, zavrtěla jste hlavou. Je to pravda?“ zeptá se klidně komisař.

Penelope přikývne.

„Ale to znamená, že jste ho musela zahlédnout,“ pokračuje laskavě Joona. „Protože jinak byste nemohla tvrdit, že jste ho nikdy předtím neviděla.“

Penelope zírá před sebe. Vrah si po celou dobu počínal velice rozvážně, přesto se vše odehrálo strašně rychle. Vybaví si okamžik, kdy visela z helikoptéry na záchranném laně. Muž klečel na zemi, pomalu zamířil, zvedl zbraň a vystřelil. Beze spěchu, bez nervozity. Znovu se před ní mihne jeho tvář ozářená bleskem, když si hleděli přímo do očí.

„Chápu, že máte strach,“ pokračuje Joona, „ale my…“

Komisař zmlkne. Do místnosti vejde sestra se zprávou, že se jim zatím nepodařilo sehnat Penelopinu matku.

„Doma není a telefon nebere…“

Penelope zaúpí, odvrátí se a skryje obličej do polštáře. Ošetřovatelka jí chlácholivě položí ruku na rameno.

„Já už nechci,“ vzlyká Penelope, „já už nechci…“

Vstoupí další sestra a nabídne jí lék na potlačení úzkosti.

„Musím vás požádat, abyste odešli,“ prohodí k Joonovi a Saze.

„Vrátíme se později,“ řekne Joona. „Myslím, že vím, kde vaše maminka je. Zařídím to.“

Penelope přestane plakat, hruď se jí zvedá nahoru a dolů. Naslouchá, jak sestra připravuje infúzi. Vtom ji napadne, že pokoj připomíná vězeňskou celu. Mámu sem nikdo nedostane. Zatne zuby a snaží se potlačit slzy.

Penelope je skálopevně přesvědčena, že si pamatuje jeden okamžik ze svého nejútlejšího dětství. Pach zapařeného zpoceného těla jí připomene celu, v níž se narodila, vybaví si světlo baterky klouzající po tvářích vězeňkyň. Pak ji máma podala kolegyni, která jí pobrukovala ukolébavku. Matku odvedly dvě bachařky.

66

BEZ PENELOPE

Claudia Fernandezová vystoupí z autobusu u hotelu Dalarö Strand. Zaslechne vzdálený rachot vrtulníků a houkání sirén. Takže pátrání už skončilo. To nejde, musejí přece hledat dál. V dálce pluje několik policejních člunů. Claudia se rozhlédne. Nikde žádný trajekt, v přístavu nečekají žádná auta.

„Penelope!“ vykřikne nazdařbůh. „Penelope!“

Uvědomuje si, že se chová jako smyslů zbavená, ale bez Penelope už na ničem nezáleží.

Kráčí podél vody po suché, sluncem spálené trávě poházené odpadky. Nad mořem křičí racci. Rozběhne se, po chvíli opět zvolní tempo. Na strmém svahu stojí několik osamocených honosných vil. Zastaví se u cedule s bílým nápisem Soukromý pozemek. Popojde k betonovému molu a zírá na vysoké skály. Nikde ani živáčka. Claudia se obrátí k přístavu. Po štěrkové cestě někdo jde a mává na ni. Mhouří oči proti slunci, vidí jen temnou siluetu, kolem níž povlává bunda. Muž cosi volá a rychlými kroky míří přímo k ní.

„Jste Claudia Fernandezová?“

„Ano, jsem to já,“ odpoví Claudia a zůstane stát.

„Jmenuju se John Bengtsson,“ prohlásí přátelsky vyhlížející chlapík. „Posílá mě Joona Linna. Říkal, že zřejmě budete tady.“

„A proč?“ zeptá se třesoucím hlasem Claudia.

„Vaše dcera žije.“

Claudia na něj vrhne nevěřícný pohled.

„Penelope žije,“ zopakuje jí s úsměvem policista.

67

DEVĚT MILIONŮ EUR

Na policejním prezidiu vládne napjatá horečná atmosféra. Média srovnávají tragické události posledních dní s vraždami policistů v Malexanderu roku 1999 a s loňským bestiálním řáděním Josefa Eka. Široce se rozepisují o dramatu v šérách, pachatele nazývají krvelačným řezníkem. Novináři všemožně spekulují a snaží se ze svých zdrojů vymáčknout nějaké informace.

Joona Linna a Saga Bauerová mají schůzku s ředitelem státní kriminálky Carlosem Eliassonem, s šéfem bezpečnostní policie Vernerem Zandénem, s kriminálním komisařem Petterem Näslundem, s vedoucím operativních zásahů Bennym Rubinem a s Nathanem Pollockem a Tommym Kofoedem z komise pro vyšetřování vražd.

Společně kráčejí chodbou a přemýšlejí, zda jim Penelope Fernandezová pomůže hnout se z místa.

„Myslím, že se brzy rozpovídá,“ řekne Joona.

„To není tak jisté, stejně dobře se může uzavřít do sebe,“ opáčí Saga.

Přede dveřmi do kanceláře stojí Anja Larssonová a nešťastným pohledem provází Joonu se Sagou. Joona se na ni usměje a zamává jí. Když zmizí v zasedačce, Anja za ním udělá z palců a ukazováčků srdíčko.

Joona se Sagou se posadí a tiše pozdraví všechny přítomné.

„Na úvod bychom vám chtěli říct, že veškerá podezření týkající se levicového extremistického atentátu můžeme odepsat,“ spustí Saga.

Verner cosi zašeptá Nathanu Pollockovi.

„Nějaké námitky?“ zeptá se popuzeně Saga.

Verner rychle zavrtí hlavou.

„Kdepak, naprosto souhlasím,“ vyhrkne a odkašle si.

„Vezměte to prosím od začátku,“ požádá Sagu Carlos.

„Ano… Penelope Fernandezová je mírová aktivistka a předsedkyně Švédské společnosti pro mír a odzbrojení,“ pokračuje Saga. „Má dlouhodobou známost s Björnem Almskogem, barmanem z klubu Debaser na Občanském náměstí. Penelope bydlí na ulici Svatého Pavla číslo tři, Björn na Pontonové čtyřicet sedm. Penelope Fernandezová měla na skleněné výplni dveří mezi halou a obývacím pokojem přilepenou fotografii.“

Saga Bauerová promítne obrázek z počítače na plátno. Fotografie zabírá celou stěnu.

„Ten snímek někdo pořídil ve Frankfurtu na jaře 2008.“

„Palmcronu už známe,“ prohodí Carlos.

„Ano, přesně tak,“ přitaká Saga a postupně ukazuje prstem na ostatní osoby v lóži. „Tady je Pontus Salman, ředitel zbrojovky Silencia Defence. A tohle je sám Rafael Guidi, známý obchodník se zbraněmi. Pracuje v téhle branži spoustu let a má přezdívku Archanděl Rafael… obchoduje hlavně s Afrikou a Blízkým východem.“

„A co ta dáma, tu si pozvali ke kafi?“ otáže se Benny Rubin.

„Jmenuje se Agathe al-Hadžíová,“ prohlásí bez úsměvu Saga. „Pracuje pro súdánskou vládu jako vojenská poradkyně a má velice blízko k prezidentu Umaru al-Bašírovi.“

Benny prudce plácne dlaní do stolu a vycení zuby. Pollock na něj podrážděně pohlédne.

„Jak vypadá běžné obchodní jednání?“ zeptá se Carlos. „Je tohle normální postup, nebo ne?“

„Ano, řekla bych, že jo,“ odpoví Saga. „Jejich schůzka se týkala velké dodávky licencované munice pro súdánskou armádu. Obchod byl z hlediska bezpečnostní politiky vyhodnocen jako relevantní a bezpochyby by ho také realizovali, kdyby mezinárodní trestní soud v Haagu nevydal zatykač na prezidenta al-Bašíra.“

„Myslíte v roce 2009?“ ozve se Pollock.

„To mi nějak ušlo,“ přizná se Carlos.

„Moc se o tom nepsalo,“ vysvětlí Saga. „Ale soud obvinil prezidenta z účasti na mučení, znásilňování a genocidě v Dárfúru.“

„Takže z toho nakonec nic nebylo,“ konstatuje Carlos.

„Ne,“ řekne Saga.

„A co ta fotka? Je na ní něco důležitého?“ vloží se do věci Verner.

„Penelope Fernandezová zřejmě neměla o jejím významu ani ponětí, protože si ji beze všeho přilepila na dveře,“ řekne Saga.

„Ale když byla tak bezvýznamná, tak proč si ji tam dávala?“ podotkne Carlos.

„Těžko říct, třeba pro ni byla smutnou připomínkou toho, jak to na světě chodí,“ spekuluje Saga. „Dole pár nešťastníků bojuje za mír, zatímco nahoře v lóži si mocní pracháči připíjejí šampaňským.“

„Doufám, že budeme moct Penelope Fernandezovou co nejdříve vyslechnout, ale jsme si skoro jisti, že Björn Almskog Palmcronu za jejími zády vydíral,“ ujme se slova Joona. „Buď o té fotce věděl víc než ona, nebo to jen zkoušel, ale druhého června poslal Carlu Palmcronovi z internetové kavárny vyděračský dopis. Pak následovala krátká korespondence – Björn Palmcronovi napsal, že má jednu velice prekérní fotografii a že je ochoten mu ji prodat za milion korun.“

„Klasická vydíračka,“ zamumlá Pollock.

„Björn použil slovo prekérní, z čehož jasně vyplývá, že si vůbec neuvědomoval vážnost situace.“

„Myslel si, že má všechno pod kontrolou,“ řekne Joona. „A Palmcronova odpověď ho pořádně vyděsila. Ten ho varoval, že neví, do čeho se pouští, a nakonec ho vyzval, aby mu ten snímek poslal dřív, než bude pozdě.“

Joona se napije vody.

„A jaký je tón těch Palmcronových dopisů?“ zeptá se rychle Pollock. „Vážný, nebo spíš agresivní?“

Joona zavrtí hlavou a rozdá všem kopie.

„Za agresivní ho rozhodně nepovažuju, spíš za hodně vážný.“

Tommy Kofoed si promne zjizvené tváře a něco si poznamená.

„A co bylo pak?“

„Ve středu před odchodem domů pomohla hospodyně Palmcronovi uvázat šňůru na lustrový hák.“

Petter se rozchechtá.

„A proč, proboha?“

„Protože sám by to po operaci zad nezvládl,“ odpoví Saga.

„Tak to je jiná,“ ušklíbne se Carlos.

„A další den kolem poledního… pravděpodobně po doručení pošty, Palmcrona vytočil telefonní číslo do Bordeaux, ale…“ pokračuje Joona.

„Dál se nám ho vystopovat nepodařilo,“ vpadne mu do řeči Saga.

„Může to být číslo na nějakou ústřednu, která člověka přepojí do jiné země, na jiný kontinent nebo zpátky do Švédska,“ ujme se opět slova Joona. „Ale ať to bylo jakkoli, jednalo se o velice krátký rozhovor, trval jen čtyřicet vteřin. Palmcrona někomu pověděl o fotografii i o vyděračských dopisech a očekával od něj pomoc.“

„Protože potom… o pár minut později objednala hospodyně na Palmcronovo jméno taxík. Měl přijet na druhou a odvézt ho na letiště. Přesně hodinu a čtvrt po prvním hovoru zazvonil telefon. Palmcrona už měl na sobě kabát a polobotky, ale vrátil se a vzal ho. Někdo mu volal z Bordeaux, ze stejného čísla, na které předtím telefonoval on. Tentokrát rozhovor trval dvě minuty. Pak Palmcrona poslal vyděrači poslední zprávu: Už je pozdě, oba dva zemřeme. Hospodyni dal volno, čekajícímu taxikáři zaplatil za přistavení auta a vrátil se domů. Ještě v kabátě zamířil do salonku, postavil aktovku na hranu, vylezl na ni a oběsil se.“

Kolem stolu zavládne ticho.

„Ale tím tenhle příběh zdaleka nekončí,“ dodá důrazně Joona, „protože Palmcronův telefonát spustil celou tuhle hroznou mašinérii… na scéně se objevil mezinárodní nájemný vrah, který dostal za úkol zamést všechny stopy a zničit tu fotografii.“

„A jak často se – myslím tady ve Švédsku – vyskytujou profesionální zabijáci?“ otáže se skepticky Carlos. „Vždyť takovýhle zásah musí stát fůru peněz.“

Joona na něj bezvýrazně pohlédne: „To ano.“

„Palmcrona zřejmě neznámému do telefonu přečetl ten vyděračský dopis s Björnovým číslem účtu,“ podotkne Saga.

„No, vystopovat někoho přes bankovní účet není nic složitého,“ zamumlá Verner.

„A přibližně v téže chvíli, kdy se Palmcrona zhoupl ve smyčce, vešel Björn Almskog do internetové kavárny Dreambow,“ hovoří dále Joona, „otevřel svou anonymní e-mailovou adresu, kde byly dvě zprávy od Palmcrony.“

„Věřil, že mu Palmcrona bude ochoten zaplatit milion,“ řekne Saga.

„Ale namísto toho našel ve schránce Palmcronovo varování a pak stručné sdělení, že už je pozdě, že oba zemřou.“

„A teď je skutečně po nich,“ přitaká Pollock.

„Dovedu si představit, jak to Björna vyděsilo,“ podotkne Saga. „Nebyl to žádný ostřílený vyděrač, prostě jen popadl příležitost za pačesy.“

„A co udělal?“

Petter na ně zírá s pusou dokořán. Carlos mu nalije trošku vody.

„Björn změnil plány, rozhodl se tu fotku Palmcronovi okamžitě poslat a smést všechno jednou provždy ze stolu.“

„Ale když Björn Palmcronovi napsal, že to vzdává a že mu snímek pošle, Palmcrona už visel na stropě,“ řekne Joona.

„Problém byl v tom, že tu fotku měla Penelope přilepenou doma na dveřích,“ vykládá Saga. „Björn zpanikařil, chtěl za vším udělat tlustou čáru a doufal, že když se na nějakou dobu uklidí s lodí do šér, tak se bouřka přežene.“

Joona vstane a vyhlédne z okna. Žena s dítětem v náručí před sebou postrkuje sporťáček vrchovatě naložený nákupními taškami.

„Dalšího dne ráno odjela Penelope do televize, kde se měla zúčastnit debaty,“ pokračuje Saga. „A jakmile byl vzduch čistý, Björn vběhl k ní do bytu, strhl obrázek, běžel k metru u Stavidla, odjel na nádraží, v trafice si koupil obálku se známkou a odeslal fotku Palmcronovi domů. Pak zaskočil do internetové kavárny a napsal Palmcronovi poslední mail, ve kterém mu oznámil, že mu snímek poslal. Nakonec odjel k sobě, popadl svou i Penelopinu tašku a vyrazil k přístavu na Lângholmenu. Když Penelope skončila debatu, nastoupila na Karlově náměstí do metra a zřejmě dojela až na Hornstull. Poslední kus cesty do přístavu šla pěšky.“

„V té chvíli už najatý vrah prohledal Björnův byt a založil v něm oheň, který zničil celé patro.“

„Ale já si tu zprávu prostudoval… podle hasičského vyšetřovatele byla příčinou požáru zapomenutá žehlička v sousedním bytě,“ namítne Petter.

„To je bezpochyby pravda,“ souhlasí Joona.

„A kdyby ho Joona s kolegou nevyrušili, u Penelope by došlo k výbuchu plynu,“ řekne Saga

„Pachatel měl zřejmě v plánu zahladit všechny stopy,“ mluví dál Joona. „Když fotku nenašel, zapálil byt a jel za Björnem na moře.“

„Hledal ten obrázek,“ doplní ho Saga. „Pak chtěl Björna i Penelope zabít a narafičit to tak, aby to vypadalo jako nehoda.“

„Jenže nevěděl, že v poslední vteřině došlo ke změně plánu a že je s nimi na lodi Penelopina sestra Viola.“

Joona se zarazí a na okamžik pomyslí na mrtvou dívku v márnici, na její mladý křehký obličej, na rudý otisk na hrudi.

„Trojice asi zakotvila u nějakého ostrova v Panenském průlivu před Dalarö,“ spustí znovu komisař. „Penelope vystoupila na pevninu, a když se vrah dostal na palubu, našel tam Violu. V domnění, že je to Penelope, ji utopil ve vědru, odnesl do kajuty a posadil na postel. Během čekání na Björna hledal fotografii, a když neuspěl, nastražil vše tak, aby loď vyletěla do vzduchu. Na stole máte Erixonovu zprávu. S dalšími událostmi si už moc jistí nejsme, víme jen tolik, že se Björnovi a Penelope povedlo utéct.“

„Takže na lodi zůstala jen Viola Fernandezová.“

„Netušíme, jak to dokázali, ale v pondělí se objevili na Kymmendö.“

Bennymu zacuká v koutcích:

„V domě Ossiana Wallenberga? Byl to vážně borec, ale do týhle země se moc nehodil.“

Carlos významně zakašle a dolije si kávu.

„Vrah pochopil, že mu utekli, vrátil se k Penelope do bytu a hledal dál,“ prohlásí Joona bez hnutí brvou. „A když byl v nejlepším, překvapil jsem ho já s Erixonem. Okamžitě mi bylo jasné, že je to takzvaný grob, nájemný vrah mezinárodních kvalit.“

„Pravděpodobně se dokáže dostat do komunikačního systému RAKEL a odposlouchávat naše hovory,“ dodá Saga.

„Ale jak je potom možný, že ty dva na Kymmendö nechytil?“ zeptá se Petter.

„To nevíme,“ připustí Joona.

„V každém případě jednal rychle jako blesk a po konfrontaci s Joonou a Erixonem se okamžitě vrátil na Dalarö,“ řekne Saga.

„Takže když jsem mluvil s námořní policií, byl zřejmě už na místě,“ řekne Petter a skloní se nad papíry.

„A co bylo dál?“ chce vědět Carlos.

„S rekonstrukcí jsme teprve začali,“ řekne Petter, „ale vrahovi se podařilo zmocnit se člunu námořní policie, zavraždit Lennarta Johanssona a Görana Sjödina, odjet na Kymmendö, oddělat Björna Almskoga i Ossiana Wallenberga a vyhodit člun do vzduchu. Pak pronásledoval Penelope a sestřelil vrtulník se záchranáři.“

„A zmizel,“ dodá s povzdechem Carlos.

„Ale díky skvělému zásahu Pettera Näslunda zůstala Penelope naživu,“ řekne Joona. Pollock se se zájmem obrátí k Petterovi.

„Přesný průběh událostí samozřejmě detailně prověříme,“ pronese břitkým tónem Petter, aby tak skryl radost z pochvaly.

„To bude trvat celou věčnost,“ usměje se neradostně Kofoed.

„Ale co ten snímek? Musí na něm být něco důležitého,“ řekne Carlos.

„Je to jen zatracená fotka, nic víc,“ zavrčí Petter.

„Až na to, že kvůli ní zemřelo sedm lidí,“ řekne vážně Joona. „A pokud nezasáhneme, tak budou zřejmě následovat další…“

Komisař zmlkne a vyhlédne z okna.

„Ta fotografie je jako zámek, ke kterému nemáme klíč,“ řekne.

„Jakej klíč zase?“ zeptá se Petter.

„Fotograf,“ odpoví Saga.

„Ten snímek pořídila Penelope Fernandezová?“ chce vědět Pollock.

„To by vysvětlovalo, proč po ní vrah takhle pase,“ vyhrkne Carlos.

„Zřejmě ano,“ pronese zdráhavě Saga.

„Ale?“ otáže se Carlos.

„Máme něco, co by potvrzovalo opak?“ zeptá se Benny.

„Jen to, že tomu Joona nevěří,“ usměje se Saga.

„To se mi do prdele snad zdá!“ vyjekne Petter.

Carlos stáhne ústa, sklopí oči a raději se do debaty nevměšuje.

„Penelope je přirozeně v šoku, takže zatím nevíme, jakou v tom sehrála roli,“ ozve se Saga.

Nathan Pollock všem rozdá kopii Palmcronovy závěti a spustí:

„Palmcrona má účet v bance na ostrově Jersey.“

„No jo, daňovej ráj,“ přikývne Petter Näslund, vsune si pod ret kousek žvýkacího tabáku a otře si palec o stůl. Carlos na něj vrhne znechucený pohled.

„Můžeme k tomu účtu získat přístup?“ zeptá se Verner.

„Ne, pokud jde o jeho transakce, nemáme nejmenší šanci něco zjistit,“ zavrtí hlavou Joona, „ale podle závěti se jedná o devět milionů eur.“

„Vždyť na tom byl finančně dost bídně, nechápu, jak mohl zákonným způsobem přijít k takovýmuhle balíku,“ namítne Pollock.

„Spojili jsme se s globální organizací pro boj s korupcí Transparency International, ale na Carla Palmcronu ani na nikoho jiného z inspekce nic nemají.“

„Veškerý majetek odkázal šestnáctiletýmu klukovi jménem Stefan Bergkvist. Později se ukázalo, že je to jeho syn, se kterým se nikdy nesetkal… chlapec zahynul při požáru ve Västerâsu jen tři dny po otcově sebevraždě.“

„Aniž věděl, kdo je jeho otec,“ doplní Saga.

„Podle předběžné policejní zprávy šlo o nehodu,“ ozve se Carlos.

„Ale vždyť je to všechno naprostá ptákovina,“ zasyčí Petter, v obličeji rudý jako rak. „Proč by někdo zabíjel jeho kluka, kterej ho vůbec neznal?“

„O co se tady ksakru jedná?“ zeptá se Verner.

„V tomhle případu se neustále vynořuje Palmcrona,“ řekne Joona a poklepe prstem na rozesmátého chlapíka na snímku. „Je na té fotce, Björn ho vydírá, pak se oběsí, hned nato zemře jeho syn a nakonec zjistíme, že má na kontě devět milionů eur.“

„Ty peníze jsou zajímavý,“ řekne Saga.

„Jeho životopis jsme přece už probrali,“ namítne Pollock. „Kromě toho kluka nikoho neměl, nepěstoval žádné koníčky, neinvestoval, neobchodoval s akciemi…“

„Pokud jsou ty peníze opravdu jeho, pak musely příjmy nějak souviset s jeho pozicí generálního ředitele,“ zdůrazní Joona.

„Třeba kšeftoval bokem nebo přes prostředníky,“ nadhodí Verner.

„Anebo bral úplatky a nepřišlo se na to,“ řekne Saga.

„Jo, prachy jsou prachy,“ zašeptá Pollock.

„Musíme si promluvit s Palmcronovým nástupcem Axelem Riessenem,“ řekne Joona a vstane. „Jestli je v Palmcronově rozhodnutí nějaký zádrhel, určitě na to rychle přijde.“

68

DŮVOD K OSLAVĚ

Od vzdálené budovy Vysokého učení technického je slyšet troubení, vřeštění píšťalek a duté rachocení bubnů. Po Ódinově ulici kráčí asi sedmdesát demonstrantů s transparenty. Protifašistické symboly vyjadřují nesouhlas se zákrokem bezpečnostní policie proti členům Brigády. Ve vzduchu se třepotá pestrý kus látky s duhou, srpem a kladivem. Mladé hlasy skandují:

Tajný jsou hnusný fašisti, stát podporuje teroristy!

Joona Linna se Sagou Bauerovou stoupají do kopečka po idylické Braheho ulici směrem k Engelbrektovu kostelu. Hluk zmizí, jako když utne. Na sekretariátu Inspekce pro vývoz strategického zboží jim sdělili, že pan ředitel dnes dopoledne pracuje doma.

Nalevo se objeví honosný zámeček bratrů Riessenových. Mohutná fasáda z temných, ručně pálených cihel, vitrážová okna, umělecké dřevořezby, komíny a výklenky oplechované zelenkavou mědí.

Dojdou k tmavým vchodovým dveřím s mosazným štítkem se jménem Axel Riessen. Saga stiskne ukazováčkem zvonek. Po chvíli se objeví vysoký opálený chlapík s přátelským obličejem.

Saga se představí, sdělí mu, že je komisařka od bezpečnostní policie, a stručně mu vysvětlí, proč za ním přišli. Axel Riessen pohlédne na její legitimaci.

„Pochybuju, že vám budu k nějakému užitku, ale…“

„Vždycky se rádi podíváme k někomu domů,“ zažertuje Joona Linna.

Axel se zatváří překvapeně, pak se jeho vtipu zasměje a pokyne jim do světlé haly s vysokým stropem. Na sobě má tmavomodré kalhoty od obleku, bleděmodrou košili s rozhalenkou a domácí pantofle. Z nízké lesklé skříňky vytáhne dva páry přezůvek.

„Co kdybychom se posadili do oranžerie? Bývá tam chladněji.“

Joona se Sagou ho následují rozlehlým bytem, minou široké mahagonové schodiště a velké salony s tmavě táflovanými stěnami.

Oranžerie je zasklená veranda sousedící se zahradou. Vysoký živý plot tvoří třepotavou zelenou stěnu, která vrhá příjemný stín. Na dlážděné podlaze a měděném stolku jsou ozdobně rozestavěné květináče s bylinkami a orchidejemi.

„Prosím, posaďte se,“ vybídne je Axel a pokyne k sedací soupravě. „Zrovna jsem si chtěl dát trošku čaje a chlebové placičky s máslem. Bude mi potěšením, když si vezmete se mnou.“

„Chlebové placky jsem jedla naposledy na jazykovém kurzu v Edinburghu,“ usměje se Saga.

„Tak vidíte,“ přikývne spokojeně Axel a zmizí.

Po chvíli se vrátí s kovovým podnosem, na něm je konvice, miska s plátky citronu, talířky a cukřenka. Vedle nádobky na máslo leží teplé placky zabalené do lněného ubrousku. Axel před každého postaví šálek, naaranžuje prostírání a pak všem nalije čaj.

Odkudsi k nim doléhají tóny houslí.

„Tak povídejte, co pro vás můžu udělat?“ zeptá se Axel.

Saga postaví hrneček na stůl, odkašle si a křehkým hlasem spustí:

„Potřebovali bychom vám položit několik otázek ohledně Inspekce pro vývoz strategického zboží a doufáme, že nám pomůžete.“

„Milerád, ale předtím si musím telefonicky ověřit, zda je vše v pořádku,“ vysvětlí přátelsky Axel a vytáhne mobil.

„Samozřejmě,“ přitaká Saga.

„Promiňte, zapomněl jsem vaše jméno.“

„Saga Bauerová.“

„Mohl bych si na chvíli půjčit váš služební průkaz, paní Bauerová?“

Dívka mu ho podá, Axel vstane a odejde z místnosti. Krátce s kýmsi hovoří, poděkuje, znovu se objeví a vrátí jí legitimaci.

„Minulý rok vydala Inspekce pro vývoz strategického zboží vývozní povolení pro Jihoafrickou republiku, Namibii, Tanzanii, Alžír a Tunis,“ řekne Saga, jako by se nic nestalo. „Šlo o náboje do těžkých kulových zbraní, přenosné protitankové střely, protipancéřovou munici, granátomety…“

„A ovšem i gripeny JAS,“ doplní Axel. „Švédsko s většinou těchto zemí už řadu let obchoduje.“

„Ale se Súdánem ne, nebo ano?“

Axel jí pohlédne do očí a po tváři mu přelétne úsměv.

„Tak to si vážně neumím představit.“

„Myslím před vydáním zatykače na prezidenta al-Bašíra,“ dodá Saga.

„Rozumím,“ řekne pobaveně Axel. „Jinak by to bylo naprosto nemyslitelné. Jde o takzvané nepřekonatelné překážky, kdy prostě není o čem diskutovat.“

„Pravděpodobně jste si už stačil prostudovat materiály zesnulého pana Palmcrony,“ pokračuje Saga.

„Samozřejmě,“ přitaká Axel Riessen.

„Našel jste v nich nějaké nesrovnalosti?“

„Co těmi nesrovnalostmi myslíte?“

„Rozhodnutí, která by vás nějak zarazila,“ odpoví Saga a fouká do čaje.

„Máte k takovémuto podezření nějaký důvod?“

„Na to se ptáme my vás,“ řekne vesele Saga.

„Pak musím odpovědět záporně.“

„Do jaké doby jste ty dokumenty procházel?“

Joona naslouchá dychtivým dotazům své kolegyně týkajícím se klasifikace zboží, předběžného schválení a vývozních povolení a pozoruje Axelův klidný zaujatý obličej. Vtom se opět ozve hudba. Vysoké smutné tóny mazurky. Pak housle nečekaně umlknou, spustí od začátku, ztichnou a znovu se rozezní.

Joona myslí na fotografii čtyř osob v soukromé lóži. Roztržitě sáhne do tašky a vyndá kopii snímku.

Hlavou mu prolétne vzpomínka na Palmcronu s prádelní šňůrou kolem krku, na jeho závěť a na smrt jeho syna.

Saga přikyvuje Axelovým slovům. Po mužově tváři přeběhne chvějivý paprsek, zřejmě odraz měděné desky stolu.

Okamžitě si uvědomil vážnost situace, přemítá Joona. Stačila pouhá zmínka, že ho někdo vyfotografoval v lóži s obchodníkem se zbraněmi Rafaelem Guidim; Palmcrona o jeho slovech ani na okamžik nezapochyboval.

Buď o fotografii už věděl, nebo vyděračovu poznámku považoval za dostatečný důkaz její existence. Jinak by sotva reagoval tímhle způsobem.

Axel dolije Saze čaj a dívka si otře drobeček z úst.

Pontus Salman si přesně pamatoval, kdy ke schůzce došlo. Zdálo se, že mu snímek žádné vrásky nedělá.

Ale proč potom Palmcronu tak vyděsil?

Axel se Sagou diskutují o změně bezpečnostní politiky po vyhlášení embarga na nějakou zemi.

Joona zamručí a předstírá, že sleduje rozhovor, jeho myšlenky se však stále točí kolem fotografie.

V soukromé lóži bylo prostřeno pro čtyři osoby a na obrázku byli skutečně čtyři lidé. Což znamená, že pátá osoba, která držela fotoaparát, k pozvaným hostům nepatřila.

Kdoví, třeba zná odpověď neznámý fotograf.

Musíme co nejdříve vyslechnout Penelope Fernandezovou, pokračuje ve svých úvahách Joona. Možná není autorkou snímku, ale právě ona může být klíčem k celé záhadě.

V duchu si vybaví všechny přítomné: Carla Palmcronu, Rafaela Guidiho, Agathe al-Hadžíovou a Pontuse Salmana.

Salman se na snímku okamžitě identifikoval. Zarazilo ho pouze to, že Palmcrona popíjel šampaňské, ačkoli šlo o první setkání a neměl tak žádný důvod k oslavě.

Ale co když ano?

Joonovi se zrychlí tep.

Co když v dalším okamžiku všichni čtyři pozvedli sklenky a přiťukli si?

Pontus Salman jim sdělil místo, čas i důvod konání schůzky.

Čas, řekne si Joona, časový údaj může být úplně jiný.

Víme jen tolik, že podle Pontuse Salmana se vše odehrálo ve Frankfurtu na jaře 2008.

Nutně potřebujeme mluvit s Penelope Fernandezovou.

Joona se zahledí na své ruce spočívající na tašce. Nebylo by možné zjistit totožnost hudebníků v pozadí? Jejich obličeje jsou naprosto zřetelné, někdo je určitě pozná.

A kdyby se nám to podařilo, bylo by možné ověřit i dobu, kdy k setkání došlo. Jde o čtyři hudebníky, o smyčcové kvarteto.

Možná spolu hráli jen tentokrát. Pak by však časové určení bylo stoprocentní.

Samozřejmě, řekne si Joona. To jsme měli udělat už dávno. Rozhodne se, že nechá Sagu u Axela Riessena, zajede na stanici a zeptá se Pettera Näslunda, zda již o této možnosti uvažoval.

Saga se vyptává na konsolidaci amerického zbrojního průmyslu. Axel zmíní dva obří koncerny, Raytheon a Lockheed Martin.

Otevřeným oknem opět zazní housle. Tentokrát je to rychlejší skladba. Hráč náhle ustane, vypadá to, jako by zkoušel souzvuk dvou sousedních strun.

„Kdo to hraje?“ zeptá se Joona.

„Můj bratr Robert,“ odpoví překvapeně Axel.

„Chápu – on je houslista?“

„Rodinná pýcha… ale především housle vyrábí, za domem má dílnu.“

„Myslíte, že bych se ho mohl na něco zeptat?“

69

SMYČCOVÉ KVARTETO

Joona kráčí za Axelem po mramorem vydlážděném prostranství za domem. Vzduch je prosycen pronikavou vůní šeříku. Dojdou k dílně, Axel zaklepe na dveře a housle umlknou. Objeví se pohledný muž ve středních letech s prořídlými vlasy a inteligentním obličejem. V mládí zřejmě býval štíhlý, ale časem se poněkud zakulatil.

„Chce s tebou mluvit policie,“ oznámí mu vážně Axel. „Jsi podezřelý z pohoršlivého chování.“

„Předem se ke všemu přiznávám,“ usměje se Robert.

„To jsem rád,“ řekne Joona.

„Máte na mě ještě něco dalšího?“

„Jistě, celou spoustu neuzavřených případů,“ přitaká Joona.

„Pak jsem určitě vinen.“

„Děkuji za spolupráci,“ řekne Joona, potřese si s Robertem rukou a představí se: „Joona Linna, státní kriminálka.“

„O co se jedná?“ zeptá se vesele Robert.

„Právě řešíme případ náhlého úmrtí bývalého ředitele Inspekce pro vývoz strategického zboží, proto jsem si potřeboval pohovořit s vaším bratrem.“

„O Palmcronovi vím jen to, co jsem se dočetl v novinách.“

„Mohl bych na chvíli dál?“

„Ovšem.“

„A já se zatím vrátím k vaší kolegyni,“ ožije Axel a zmizí.

Muži sejdou po překrásném dřevěném schodišti natřeném fermeží. Houslařská dílna má vysoký šikmý strop připomínající půdní prostory, je však uměle vestavěný do již existujícího sklepa. Joonu uhodí do nosu příjemná vůně čerstvě nařezaného dřeva, kalafuny a terpentýnu. Všude visí části houslí, vyřezávané šneky, speciální nářadí, zahnuté nožíky a miniaturní hoblíky sotva větší než korková zátka.

„Slyšel jsem vás hrát,“ řekne Joona.

Robert přikývne a ukáže na krásné housle.

„Potřebovaly trošku doladit.“

„Ty jste vyrobil vy?“ zeptá se komisař.

„Ano.“

„Jsou skutečně nádherné.“

„Děkuju.“

Robert podá housle Joonovi. Lesklý nástroj je lehounký jako pírko. Joona je obrátí a přičichne k nim.

„Lak je mé tajemství,“ vysvětlí mu Robert a vrátí housle do vínového pouzdra.

Joona vyndá z tašky plastový pořadač a ukáže Robertovi fotografii, kterou Björn Almskog poslal Carlu Palmcronovi.

„To je Palmcrona,“ vyhrkne Robert.

„Ano, ale dokázal byste identifikovat to kvarteto v pozadí?“

Robert opět pohlédne na snímek a přikývne.

„Tohle je Martin Beaver,“ ukáže. „Kikuei Ikeda… tady stojí Isomura a na cello hraje Clive Greensmith.“

„Jsou to známí hudebníci?“

Robert se neubrání úsměvu.

„Skoro legendární… Tokyo String Quartet.“

„Tokyo String Quartet – to znamená, že tihle čtyři hrávají společně?“

„Ano.“

„Pokaždé?“

„Už celou řadu let – jsou skvělí.“

„Připadá vám ten obrázek něčím zvláštní?“

Robert si snímek důkladně prostuduje.

„Ne,“ prohlásí po chvíli.

„Vystupují jen v Tokiu?“ zeptá se komisař.

„Kdepak, koncertují po celém světě, ale ty nástroje vlastní jedna japonská nadace.“

„Je to běžné?“

„Pokud se jedná o unikátní kousky, tak ano,“ odpoví vážně Robert. „A ty na obrázku patří k nejproslulejším.“

„Chápu.“

„Paganiniho kvartet,“ řekne Robert.

„Paganiniho kvartet,“ zopakuje Joona a hledí na hráče. V lesklém laku se odrážejí tmavé obleky hudebníků.

„Jsou to stradivárky,“ upozorní ho Robert. „Nejstarší je model Paganini-Desaint vyrobený v roce 1680… ten má Kikuei Ikeda. Marin Beaver hraje na housle, které Paganinimu věnoval hrabě Cozio de Salabue.“

Robert zmlkne a vrhne na Joonu tázavý pohled, komisař mu však kývnutím naznačí, aby pokračoval.

„Všechny čtyři nástroje patřily Niccolu Paganinimu, nevím, kolik toho o něm víte, byl to hudební virtuos, geniální houslista a skladatel… jeho skladby připadaly současníkům směšné, protože kromě autora je nikdo nedokázal zahrát. Po Paganiniho smrti trvalo celých sto let, než se to podařilo… a některé jeho techniky dodnes žádný muzikant nezvládl… jo, Paganini a jeho houslové soutěže jsou opředené spoustou fám.“

Robert zmlkne. Joona stále zírá na čtyři muže na scéně a na jejich nástroje.

„Jak často Tokyo String Quartet vystupuje?“

„No, určitě odehrají takových osm devět koncertů měsíčně.“

„Dokázal byste tenhle snímek datovat?“

„Nemůže být starší než deset let, tedy podle Martina Beavera, párkrát jsem se s ním setkal.“

„A víte, kde hrají?“

„Přece v Alte Oper ve Frankfurtu.“

„Jste si jistý?“

„Koncertují tam každoročně, občas dokonce i vícekrát,“ potvrdí Robert.

„Perkele,“ zamumlá Joona.

Musí přece existovat způsob, jak přesně určit, kdy čtveřici někdo vyfotografoval, a tak zpochybnit, nebo potvrdit výpověď Pontuse Salmana.

Joona to vzdá a chystá se vrátit obrázek do tašky. Trošku světla může do případu vnést pouze Penelope Fernandezová.

Naposledy se zahledí na houslisty, na smyčce v pohybu, na vysoko zdvižené lokty. Pak upře světle šedé oči na Roberta.

„Hrávají ti pánové vždycky to samé?“

„To samé? Ale kdepak… vystřídali všechny Beethovenovy kvartety, a to už samo o sobě něco znamená… Ale samozřejmě hrají i jiné skladatele, Schuberta, Bartóka, Brahmse… Je to pěkně dlouhý seznam… Debussy, Dvořák, Haydn, často Mozart, Ravel a tak dále a tak dále.“

Joona nepřítomně zírá před sebe, pak vstane, udělá několik kroků, zastaví se a otočí se k Robertovi.

„Něco mě napadlo,“ vyrazí vzrušeně. „Nebylo by možné z té fotografie poznat, myslím podle rukou muzikantů… šlo by určit, co zrovna hrají?“

Robert překvapením otevře ústa, zavrtí hlavou a s úsměškem mrkne na snímek, na Tokyo String Quartet ve světle reflektorů. Na rozcitlivělý protáhlý obličej a vysoké lesklé čelo Cliva Greensmitha, na Kikuei Ikedu spočívajícího malíčkem levé ruky vysoko na hmatníku.

„Bohužel, to je zcela absurdní, může se jednat… o jakékoli tóny, víc vám nepovím, ale…“

„Ale co s lupou? Vždyť na obrázku jsou jasně patrné prsty, struny, krčky nástrojů…“

„Teoreticky snad, ale…“ Robert si povzdychne a zavrtí hlavou.

„A nevíte o někom, kdo by mi v tomhle mohl pomoct?“ řekne zarputile Joona. „Neznáte nějakého hudebníka nebo profesora, který by dokázal provést přesný rozbor té fotografie?“

„Moc rád bych…“

„Takže to asi nepůjde, co?“ zeptá se Joona.

„Ne, to opravdu není možné,“ pokrčí Robert omluvně rameny. „Pokud se to nepodaří Axelovi, nepovede se to nikomu na světě.“

„Axelovi? Vašemu bratrovi?“

„Copak on ten snímek neviděl?“ opáčí Robert.

„Ne,“ připustí Joona.

„Vždyť jste s ním mluvil.“

„Ale ne o tomhle – hudebník jste přece vy.“

„Rozhodně se ho zeptejte,“ ukončí debatu Robert.

„A proč bych měl…“

Kdosi zaklepe a Joona zmlkne. Do dílny vstoupí Saga. Zlatými vlasy jí proběhne sluneční paprsek.

„Je tu Axel?“ zeptá se.

„Ne,“ odpoví Joona.

„Ale, vy jste taky z kriminálky?“ rozzáří se Robert.

„Ne, od bezpečnostní policie,“ odvětí břitce Saga.

Zavládne dlouhé ticho. Robert se nemůže vynadívat na její nebesky modré oči a půvabná růžová ústa.

„Netušil jsem, že bezpečnostní policie má speciální útvar pro víly,“ zažertuje s pusou od ucha k uchu, poté však zvážní.

„Promiňte, nechtěl jsem se vás dotknout, ale opravdu vypadáte jako lesní žínka nebo princezna.“

„Není všechno zlato, co se třpytí,“ odtuší sarkasticky Saga.

„Robert Riessen,“ představí se hudebník a podá jí ruku.

„Saga,“ řekne dívka.

70

POCIT

Joona Linna se Sagou Bauerovou opustí vilu Riessenových a posadí se do vozu. Saze pípne mobil, přečte si zprávu a rty se jí zvlní úsměvem.

„Zajedu si domů na oběd,“ oznámí Joonovi a zrudne jako vlčí mák.

„Kolik je?“

„Půl dvanácté,“ odpoví Saga. „Budete ještě pracovat?“

„Ne, jdu s přítelkyní na polední koncert do Söderského divadla.“

„Mohl byste mě vysadit na Söderu? Bydlím na Lázeňské.“

„Klidně vás hodím až domů.“

Zatímco Joona zpovídal v houslařské dílně mladšího z bratrů, Saga zůstala u stolu s Axelem. Právě jí začal líčit svou kariéru u OSN, když vtom mu zazvonil telefon. Axel pohlédl na displej, omluvil se a zmizel. Když se ani po čtvrt hodině nevrátil, Saga se po něm šla poohlédnout. Nikde ho nenašla a zamířila do dílny. Pak ho hledali všichni společně, ale bezúspěšně. Zřejmě někam odešel.

„Co jste po Axelově bratrovi vlastně chtěl?“ zeptá se Saga.

„Měl jsem takový pocit…“ začne Joona.

„No hurá,“ zamumlá Saga. „Tak vy jste měl pocit.“

„Víte… když jsme tu fotografii ukázali Salmanovi, hned se na ní poznal a otevřeně nám pověděl o jejich schůzce ve Frankfurtu, o dohodě se súdánskou vládou i o tom, že po vydání mezinárodního zatykače na prezidenta z obchodu seš…“

Joonovi zazvoní telefon, přeruší svůj monolog, očima hledá přístroj, přiloží ho k uchu a vyhrkne:

„To byla rychlost.“

„Ty údaje jsou v pořádku,“ sdělí mu Anja Larssonová. „Tokyo String Quartet skutečně hráli v Alte Oper a Pontus Salman byl ve Frankfurtu.“

„Rozumím,“ řekne Joona, soustředěně naslouchá, přikyvuje, pak poděkuje a hovor ukončí.

„Takže Pontus Salman mluvil pravdu?“ zeptá se Saga.

„To nevím.“

„Ale ty jeho informace odpovídají realitě, nebo ne?“

„Jistě víme jen to, že Pontus Salman byl ve Frankfurtu a že v Alter Oper hrálo to tokijské kvarteto… jenže Salman byl ve Frankfurtu mnohokrát a oni vystupují přinejmenším jednou ročně.“

„Chcete tím říct, že lhal, ačkoli všechno sedí?“

„To ne, ale… nevím, jak jsem říkal, je to jen pocit,“ přizná Joona. „Ale pokud Carl Palmcrona jednal s Agathe al-Hadžíovou po vydání zatykače, měl Salman ke lhaní zatraceně pádný důvod.“

„Ale to by byl přece trestný čin, ksakru, pak by šlo o přímou dodávku zbraní milicím v Dárfúru, o porušení mezinárodních zákonů a…“

„My jsme Salmanovi uvěřili, protože se okamžitě identifikoval,“ pokračuje Joona. „Ale to, že v jedné věci řekl pravdu, ještě neznamená, že v ostatních nelhal.“

„Tak z toho plyne ten váš pocit?“

„Ne, z toho ne… ale něco se mi nezdálo v jeho hlase… když tvrdil, že ho na té fotce zaráží jedině to, že Carl Palmcrona neodmítl šampaňské.“

„Protože neměl co slavit,“ doplní Saga.

„Ano, přesně takhle to povídal, ale cosi mi říká, že naopak bylo co slavit, že si všichni připili, protože se dohodli.“

„Ale veškerá fakta mluví proti vám.“

„Zkuste si to vybavit,“ trvá na svém Joona. „V lóži vládla taková zvláštní atmosféra a… ty jejich obličeje, přímo z nich čišelo, že právě podepsali smlouvu.“

„I kdybyste měl nakrásně pravdu, bez Penelope Fernandezové přesnou dobu stejně nezjistíme.“

„Co říká její lékařka?“ zeptá se Joona.

„Že je psychicky vyčerpaná, ale prý si s ní brzy budeme moct promluvit.“

„Třeba nám to k ničemu nebude.“

„Těžko říct, ale máme snad jinou možnost?“

„Máme přece tu fotografii,“ vyhrkne Joona. „V pozadí stojí čtyři hudebníci a není vyloučené, že se někomu podaří z jejich rukou vyčíst, co hrají, a na základě toho určit přesný čas konání koncertu a schůzky.“

„Ach jo, vy jste nenapravitelnej, Joono,“ povzdychne si Saga.

„Já vím,“ usměje se komisař.

„Vždyť je to naprostá hovadina – to je vám doufám jasné.“

„Robert říkal, že teoreticky by to možné bylo.“

„Nezbývá než počkat, dokud se nezlepší Penelopin stav.“

„Musím si zavolat,“ řekne Joona, sáhne po telefonu, stiskne číslo ústředny státní kriminálky a požádá o přepojení do pokoje U12.

Saga hledí na jeho klidný obličej.

„Jmenuju se Joona Linna, jsem…“

Komisař zmlkne a tvář se mu rozzáří.

„Ale samozřejmě že se pamatuju na váš červený kabát,“ rozplývá se. „Ano, ale… napadlo mě, co kdybychom zkusili hypnózu?“

Lékařka se rozesměje.

„Tak dobře,“ prohlásí Joona. „Ale teď vážně – opravdu bychom s ní nutně, velice nutně potřebovali mluvit.“

Komisař zvážní.

„Chápu, ale… nejlepší by bylo, kdybyste ji přemluvila vy… dobře, nějak to uděláme… na shledanou.“

Joona skončí hovor a zabočí na Bellmanovu ulici.

„To byla Daniela Richardsová,“ vysvětlí Saze.

„A co říkala?“

„Za pár dnů prý určitě budeme moct Penelope vyslechnout, ale napřed jí musíme zajistit nějaké jiné bydlení – odmítá zůstat v tom podzemním pokoji a…“

„Ale nic bezpečnějšího nemáme.“

„Musíme jí vysvětlit vážnost situace.“

„Tu zná zřejmě nejlíp ona sama,“ prohodí Saga.

71

SEDM MILIONŮ MOŽNOSTÍ

Disa s Joonou si hoví v jídelně kulturního klubu Mosebacke Establissement. Obrovská okna skýtají překrásný výhled na Staré Město, třpytící se vodu a ostrov Skeppholmen. Místnost je plná slunce.

Právě si pochutnali na čerstvém pečeném sledi s bramborovou kaší a brusinkové pěně. Za černým křídlem na malé tribuně sedí Donald Brautigam, na housle hraje Isabelle van Keuleová s vysoko zdviženým loktem.

Vzduchem se třepotá houslový trylek, vyčká, dokud neumlkne klavír, a vysokým chvějivým tónem skladbu zakončí.

Joona s Disou vyjdou na kopeček Mosebacke, zastaví se a pohlédnou na sebe.

„Co to všichni mají s tím Paganinim?“ chce vědět Disa a upraví Joonovi límec. „Tys o něm posledně taky mluvil.“

Joona ji něžně vezme za ruku.

„Jen jsem tě potřeboval vidět…“

„Chceš, abych se na tebe naštvala, protože neužíváš léky?“

„Ale kdepak,“ odpoví vážně Joona.

„Takže je bereš?“

„Brzy začnu,“ zamumlá netrpělivě Joona.

Disa na něj upře světle zelené oči, povzdychne a prohlásí, že je čas jít.

„Ale koncert byl nádherný,“ řekne Joonovi. „Ta hudba mi připadala něžná jako jarní slunce. Vždycky jsem si myslela, že Paganini byl… vždyť víš, prostě neuvěřitelně technicky zdatný a rychlý… kdysi jsem slyšela v Zeleném hájku jeho Capriccio číslo pět, hrál ho Yngwie Malmsteen.“

„To jsi ještě chodila s Benjaminem Gantenbeinem?“

„Jo, dali jsme se dohromady po několikaletém přátelství na facebooku.“

Ruku v ruce přejdou Stavidlo a zamíří dolů ke Skeppsbronu.

„Myslíš, že by šlo podle polohy prstů na houslích poznat, jakou skladbu člověk hraje?“ zeptá se Joona.

„Bez zvuku?“

„Podle fotografie.“

„No, nevím… asi záleží na tom, jak dobře dotyčný nástroj ovládá.“

„A s jakou přesností by to šlo určit?“

„Pokud je to důležité, můžu se zeptat Kaje,“ řekne Disa.

„Kaje?“

„Kaje Samuelssona z ústavu hudební vědy. Kdysi mě učil, ale znám ho vlastně díky tátovi.“

„Mohla bys mu zavolat?“

„Dobře,“ pokývne Disa a pozvedne obočí. „Mám to zkusit hned?“

„Ano,“ přitaká Joona.

Disa se ho pustí, vyndá telefon a hledá profesorovo číslo.

„Ahoj, tady Disa,“ představí se. „Nevytáhla jsem tě od oběda?“

Z přístroje se ozve veselý mužský hlas. Disa s ním chvilku poklábosí a pak přejde k věci.

„Hele, Kaji, jeden můj blízký přítel by se tě potřeboval na něco zeptat.“

Disa naslouchá, pak se rozesměje a pokračuje: „Chtěl by vědět, jestli je možné poznat, jakou skladbu houslista hraje… ne, to ne… myslím podle polohy prstů.“

Disa svraští čelo. Od Starého Města duní nějaký pochod.

„Fajn, víš, Kaji, asi bude nejlepší, když si promluvíš přímo s ním,“ řekne a předá telefon Joonovi.

„Tady Joona Linna.“

„Jo jo, Disa o vás často mluví,“ zahlaholí Kaj Samuelsson.

„Housle mají jen čtyři struny,“ začne Joona, „takže se na ně vlastně moc tónů zahrát nedá…“

„Co myslíte tím zahrát?“ přeruší ho profesor.

„Nejnižší tón je g,“ řekne klidně Joona. „A pak musí taky existovat nejvyšší tón, který…“

„Zajímavá úvaha,“ přeruší ho profesor. „Francouzský učenec Marin Mersenne vydal v roce 1636 dílo nazvané Harmonie Universelle, v němž mimo jiné zmiňuje i fakt, že nejlepší houslisté dokáží na jedné struně zahrát celou oktávu. To znamená rozsah od malého g po tříčárkované e… čímž v chromatické stupnici získáme třicet čtyři tónů.“

„Třicet čtyři tónů?“ otáže se nevěřícně komisař.

„No, a když přeskočíme pár staletí do současnosti, bude rozsah díky novému prstokladu ještě větší, až k tříčárkovanému a,“ pokračuje pobaveně profesor. „Takže chromaticky lze zahrát třicet devět tónů.“

„Prosím pokračujte,“ hlesne Joona. Disa se zastaví u galerie s podivnými rozmazanými obrázky.

„Ale Berliozovu Nauku o instrumentaci z roku 1904 zrevidoval již Richard Strauss a za nejvyšší dosažitelný tón pro orchestrálního houslistu považoval čtyřčárkované g, což celkem znamená devětačtyřicet tónů.“

Joona se nezmůže na slovo. Kaj Samuelsson se rozchechtá.

„A ta horní hranice je už taky dávno passé,“ vysvětluje profesor, „a navíc si hráč může rozšířit rejstřík použitím flažoletů a čtvrttónů.“

Joona s Disou míjejí nově postavenou vikinskou loď u Zámeckého přístavu a blíží se ke Královské zahradě.

„A co violoncello?“ zeptá se Joona.

„Padesát osm,“ vystřelí profesor.

Disa na něj netrpělivě pohlédne a ukáže na restauraci se zahrádkou.

„Vlastně jsem se jen chtěl zeptat, jestli byste se nepodíval na ostrou fotografii čtyř muzikantů – dvou houslistů, jednoho violisty a jednoho cellisty – a nezkusil podle polohy jejich prstů určit, jakou skladbu hrají.“

Kaj Samuelsson cosi zamumlá.

„To sotva, existují tisíce, miliony různých možností…“

Disa pokrčí rameny a jde dál, aniž Joonovi věnuje jediný pohled.

„Celkem to dělá sedm milionů kombinací,“ prohlásí po chvíli Kaj Samuelsson.

„Sedm milionů?“ otáže se konsternovaně komisař.

Opět nastane ticho.

„Jenže na té mojí fotografii,“ vede Joona zarputile svou, „jsou zřetelně vidět struny i prsty hudebníků, čímž by šlo spoustu možností vyloučit.“

„Beze všeho se na ten obrázek podívám,“ povzdechne si profesor, „ale tóny z něj vyčíst nedokážu, to není možné…“

„Ale…“

„Joono, zkuste si představit, že i kdybych ty tóny nakrásně poznal,“ pokračuje pobaveně profesor, „jak bych je našel mezi tisícovkami smyčcových kvartetů od Beethovena, Schuberta, Mozarta…?“

„Chápu, prostě to nejde,“ přeruší ho Joona.

„Myslím to naprosto vážně,“ přitaká profesor.

Joona mu poděkuje, posadí se na okraj fontány a Disa mu položí hlavu na rameno. Vtom komisaři blesknou hlavou slova Roberta Riessena: Pokud to nepozná Axel,tak se to nepovede nikomu na světě.

72

ZÁHADA

Joona rychle kráčí po Braheho ulici. Z Německé školy hlaholí dětský smích.

Stiskne zvonek u Axelových dveří a naslouchá příjemnému klinkání. Po chvíli marného čekání zamíří za dům. Najednou se ozve ostrý falešný tón smyčcového nástroje. V zeleném stínu stromu někdo je. Joona se zastaví. Na mramorem vydlážděném plácku spatří asi patnáctiletou dívku s houslemi. Má kratičké vlasy a počmárané paže. Vedle ní stojí Axel Riessen, přikyvuje a zvědavě naslouchá. Děvče přejíždí smyčcem po strunách, zjevně má housle v rukou poprvé. Zřejmě je to Axelova dcera nebo vnučka, neboť z ní nespouští vřelý laskavý pohled.

Smyčec vyloudí kvílivý vrzavý tón.

„Asi jsou rozladěné,“ omlouvá se dívka a s úsměvem podá nástroj Axelovi.

„Hra na housle vyžaduje dobrý sluch,“ prohlásí vlídně Axel. „Člověk naslouchá hudbě ve svém nitru a pak ji jen převádí do skutečnosti.“

Přiloží si housle k rameni a zahraje úvodní melodii Bizetovy opery Carmen, La seguidilla. Skončí a pozvedne nástroj.

„Podívej, co teď udělám, tady, tady a tady,“ ukazuje dívce a nazdařbůh otáčí ladicími kolíky.

„Ale proč to…“

„Teď jsem je naprosto rozladil,“ pokračuje Axel. „A kdybych se skladbu naučil čistě mechanicky a znal jen přesný prstoklad, vypadalo by to takhle.“

Axel melodii zopakuje. Zní příšerně, změnila se téměř k nepoznání.

„To je krása,“ dobírá si ho dívka.

„Ale když namísto toho budu naslouchat jednotlivým strunám,“ řekne a stiskne strunu e, „slyšíš? Je příliš nízké, ale na tom nezáleží, snadno ho vyrovnám tím, že posunu prst dále po krku.“

Axel Riessen znovu spustí; hraje s roztodivným prstokladem, ale zcela čistě.

„Ty jsi kouzelník,“ zajásá dívka a zatleská.

„Dobrý den,“ pozdraví Joona, potřese si s Axelem i s děvčetem rukou a uznale prohlásí: „Jste vážně třída.“

Axel zavrtí hlavou, pohlédne na housle a pohnutě zamumlá: „Neměl jsem je v ruce už čtyřiatřicet let.“

„Vy tomu věříte?“ zeptá se Joona dívky.

Ta přikývne a pak tajemně prohlásí: „Copak vy nevidíte tu záři?“

„Beverly,“ napomene ji tiše Axel.

Dívka se usměje a zmizí mezi stromy.

Joona kývne na Axela.

„Potřeboval bych s vámi mluvit.“

„Omlouvám se, že jsem tak zčistajasna zmizel,“ řekne Axel a ladí nástroj, „neodkladná pracovní záležitost.“

„To nevadí – jsem tu zas.“

Dívka trhá květiny.

„Máme nějakou vázu?“ zeptá se Axela.

„Mrkni se do kuchyně.“

Beverly zmizí v domě s kytičkou odkvetlých pampelišek, bílých koulí obsypaných miniaturními padáčky.

„To jsou její oblíbené,“ poznamená Axel, zkusí strunu g, opět pootočí kolíkem a položí housle na mozaikový stůl.

„Rád bych, abyste se podíval na tuhle fotografii,“ řekne Joona a vyndá obrázek.

Muži se posadí, Axel vytáhne z náprsní kapsy brýle, nasadí si je a pozorně si fotografii prohlédne.

„Z jakého je roku?“ zeptá se rychle.

„Nevím, pravděpodobně z jara 2008,“ odpoví Joona.

„Ano,“ přikývne Axel.

„Znáte ty osoby na snímku?“ zeptá se komisař jakoby nic.

„Samozřejmě,“ odvětí Axel, „Palmcrona, Pontus Salman, Rafael Guidi a… Agathe al-Hadžíová.“

„Ale já měl na mysli ty hudebníky v pozadí.“

Axel na Joonu tázavě pohlédne a znovu studuje obrázek.

„Tokyo String Quartet… jsou to šikovní chlapíci,“ poznamená neutrálně.

„Ano, ale mě by zajímalo… prostě mě napadlo, jestli by schopný profesionál nedokázal poznat… jestli by podle té fotky neurčil, co hrají.“

„To je zajímavá otázka.“

„Copak to opravdu není možné? Kaj Samuelsson se mi vysmál a váš bratr Robert prohlásil, že je to holý nesmysl.“

Joona se nakloní k Axelovi, jeho oči působí v příjemném chládku téměř něžně.

„Robert totiž povídal, že pokud se to nepodaří vám, nepovede se to nikomu na světě.“

Axelovi zacuká v koutcích.

„To že říkal?“

„Ano,“ přisvědčí Joona. „Ale nebylo mi jasné, co tím myslel…“

„Mně taky ne.“

„Přesto vás moc prosím, abyste si ten obrázek ještě jednou prohlédl pod lupou.“

„Takže jinými slovy – na základě repertoáru hudebníků byste chtěl určit datum té schůzky v lóži, nemám pravdu?“ zeptá se vážně Axel.

Komisař přikývne a podá Axelovi lupu.

„Teď byste jim měl vidět i na prsty,“ řekne a mlčky sleduje Axela.

Ten snímek byl určitě pořízen před rokem 2009, před obžalobou súdánského prezidenta Umara al-Bašíra, a pak jsou jeho domněnky scestné. Ale pokud tomu tak není, jedná se o trestnou činnost.

„Jistě, prsty vidím naprosto zřetelně,“ pronese váhavě Axel.

„A dokázal byste poznat, co hudebníci hrají?“ zeptá se tlumeně Joona.

Axel povzdechne a vrátí komisaři snímek i lupu. Pak zčistajasna zazpívá čtyři tóny. Potichu, ale zcela zřetelně. Chvíli se tváří, jako by naslouchal čemusi ve svém nitru, pak zvedne z mozaikového stolu housle a zadrnká dva vyšší chvějivé zvuky.

Joona Linna prudce vstane.

„Nestřílíte si ze mě?“

Axel Riessen odpoví: „Kazuhide Isomura má pauzu, Martin Beaver hraje tříčárkované c, Kikuei dvoučárkované, a Clive pizzicato na čtyřech strunách; právě tyhle tóny jsem vám před chviličkou zpíval, velké e, velké a, malé a, a jednočárkované cis.“

Joona si udělá poznámku a zeptá se: „Jak přesný je ten váš odhad?“

„To není odhad,“ odpoví Axel.

„A v kolika skladbách se tahle kombinace vyskytuje? Bylo by možné z těch tónů zjistit, co Tokyo String Quartet hraje?“

„Vyskytuje se pouze na jediném místě,“ řekne Axel.

„Jak to víte?“

Axel upírá zrak na okno, na odraz chvějícího se listoví.

„Prosím, pokračujte,“ vybídne ho komisař.

„Samozřejmě neznám celý jejich repertoár…“ pokrčí Axel omluvně rameny.

„Ale myslel jste tím, že právě tyhle tóny se vyskytují v nějakém speciálním kousku, rozuměl jsem tomu správně?“

„Přesně takováto kombinace se vyskytuje pouze na jediném místě, které znám,“ vykládá Axel. „Ve 156. taktu první věty druhého smyčcového kvartetu Bély Bartóka.“

Axel zvedne housle a opře si je o rameno.

„Tranquillo… hudba je neuvěřitelně klidná a pomalá jako ukolébavka. Poslechněte si první housle,“ řekne Axel a začne hrát.

Jeho prsty se bravurně pohybují, nástroj vyluzuje chvějivé, kolébavé, vysoké a nepopsatelně něžné tóny. Po čtyřech taktech Axel hru přeruší.

„První i druhé housle hrají stejné tóny, ale v různých oktávách,“ vysvětluje Joonovi. „Melodie je až příliš krásná, ale v kontrastu s A dur, ve kterém hraje cello, vytvářejí určitou disonanci… hudebníci si to zřejmě ani neuvědomují, protože se jedná o průchodné tóny, které…“

Axel se zarazí a odloží nástroj.

Joona se tiše otáže: „Jste si stoprocentně jistý, že ti muži na obrázku hrají Bartókův druhý smyčcový kvartet?“

„Ano.“

Joona udělá několik kroků a zastaví se u šeříkových keřů. Už ví vše, co potřebuje.

Usměje se, zakryje si ústa dlaní, obrátí se, sáhne do mísy pro červené jablko a pohlédne do Axelových nechápavých očí.

„Skutečně se nemýlíte? Jste si tím opravdu jistý?“ zeptá se raději ještě jednou.

Axel přikývne, Joona mu podá jablko, omluví se, vytáhne z kapsy u saka mobil a zavolá Anje.

„Anjo, mám tady jednu spěšnou záležitost…“

„O víkendu jsme spolu měli jít do sauny!“ namítne Anja.

„Potřebuju pomoct.“

„Jako vždycky,“ odfrkne otráveně kolegyně.

Joona se snaží nedat najevo vzrušení.

„Nemohla bys mi prosím zjistit repertoár Tokyo String Quartet během posledních deseti let?“

„Vždyť jsem to už udělala.“

„A nemohla by ses mrknout, co hráli v Alte Oper ve Frankfurtu?“

„Jo, koncertovali tam každý rok, někdy i vícekrát.“

„Hráli někdy druhý smyčcový kvartet Bély Bartóka?“

Anja po chvíli vyhrkne:

„Ano, jednou, opus 17.“

„Opus 17?“ zopakuje Joona, pohlédne Axelovi do očí a ten souhlasně přikývne.

„Ještě něco?“ zeptá se Anja.

„A kdy to bylo?“ řekne napjatě Joona. „Kdy hráli Bartókův druhý smyčcový kvartet?“

„Třináctého listopadu 2009.“

„Víš to určitě?“ zeptá se komisař.

Takže schůzka se konala čtyři měsíce po vydání zatykače na al-Bašíra, pomyslí si Joona. Pontus Salman nemluvil pravdu. Sešli se v listopadu 2009. Kvůli tomu se spustil ten vražedný kolotoč. Několik lidí za jejich čachry zaplatilo životem a zřejmě budou umírat další.

Joona se dotkne fialových šeříkových květů. Z vedlejší zahrady ucítí vůni venkovního grilu. Rozhodne se, že novinku ihned oznámí Saze Bauerové.

„To je všechno?“ ozve se v telefonu Anja.

„Ano.“

„A co třeba nějaké laskavé slůvko?“

„Jistě, promiň… Kiitokseksi saat pusun,“ řekne Joona finsky; za odměnu dostaneš pusu. Pak hovor ukončí.

Takže Pontus Salman vysedával v lóži s Palmcronou, Rafaelem a Agathe al-Hadžíovou v době, kdy platilo totální embargo na vývoz zbraní. Obchodování s válečným materiálem bylo protizákonné, neexistovala sebemenší výjimka ani skulinka, jak by zákaz bylo možné obejít.

Jenže Agathe al-Hadžíová potřebovala munici a druzí si chtěli namastit kapsy. Na lidská práva a mezinárodní zákony zvysoka kašlali.

Pontus Salman jim chladnokrevně lhal přímo do očí, myslel si, že je nečekaně pravdivým přiznáním zmate a že mu další informace spolknou i s navijákem.

Joona si v duchu vybaví Salmana, jeho nehybnou pobledlou tvář s hlubokými vráskami. Předstíranou přímost, s jakou se ihned poznal a určil dobu konání schůzky.

Takže pašování střeliva, víří komisaři v hlavě. O tohle od začátku jde – jak na té fotce, tak ve vyděračských dopisech. Proto všichni ti nešťastníci museli zemřít.

Vzpomene si, že po Salmanově výpovědi zůstal na stole jako němá připomínka otisk Sažiných prstů.

V červenci 2009 vydal mezinárodní soud v Haagu zatykač na Umara al-Bašíra za účast v čistkách tří etnických skupin v Dárfúru. Ihned poté skončily veškeré dodávky munice. Súdánská armáda sice měla samopaly a automatické pušky, ale záhy jim došlo střelivo. A jeho nedostatek pocítily jako první arabské milice. Jenže Carl Palmcrona, Pontus Salman, Rafael Guidi a Agathe al-Hadžíová zákaz klidně přehlíželi a navzdory zveřejněnému výčtu prezidentových zločinů se o čtyři měsíce později setkali ve Frankfurtu.

„Tak co jste zjistil?“ zeptá se Axel a vstane.

„Cože?“ zírá na něj Joona.

„Podařilo se vám zjistit datum toho koncertu?“

„Ano,“ odpoví lakonicky komisař.

Axel mu tázavě hledí do očí.

„V čem je problém, co se vám na tom nezdá?“ zeptá se.

„Musím běžet,“ zamumlá Joona.

„Copak oni se sešli po vydání zatykače? Pokud ano, musím to vědět!“

Joona na něj vrhne rozzářený pohled.

73

POSLEDNÍ OTÁZKA

Saga Bauerová leží na břiše na světlém huňatém koberci a slastně přivírá oči. Stefan ji líbá na záda, rozpálenými ústy jí laská pokožku. Dívčiny světlé vlasy rozhozené po podlaze vypadají jako lesklý závoj.

Pokračuj, říká si v duchu Saga.

Přítel ji něžně lechtá mezi lopatkami. Sagu zaplaví vlna slasti a silou vůle se přiměje zůstat na místě.

Z hudební aparatury se line erotický duet pro violoncello a mezzosoprán od skladatele Carla Unandes-Scharina. Hudba s hlasem se rytmicky prolínají jako jiskřivé záblesky světla v temném potoce.

Saga leží bez hnutí, vzrušení je stále silnější. Olízne si suché rty a prudce oddechuje.

Stefanovy dlaně jí sjedou pod třísla a lehoulince jí nazdvihnou zadek.

V životě jsem se nesetkala s chlapem s takhle něžnýma rukama, pomyslí si Saga a usměje se.

Pak roztáhne nohy a vnímá jen svou žhnoucí vlhkou touhu.

Vtom ucítí jeho jazyk a zasténá rozkoší.

Muž ji pomalu obrátí. Na jejím břiše jsou patrné otisky koberce.

„Pokračuj!“ zašeptá Saga.

„Jinak mě zastřelíš, co?“ zažertuje Stefan.

Saga šťastně přikývne, ve tváři ji zašimrají Stefanovy vlasy, jeho tenký černý ohon jí zakrývá prs.

„Pojď ke mně!“ vydechne, přitáhne si přítelovu hlavu a dlouze ho políbí.

Muž si stáhne kalhoty a nalehne na ni. Saga nadzvedne nohy a cítí, jak se k ní horce blíží. Vykřikne, na okamžik se zklidní, pak začne sténat. Oba cítí opojnou blízkost druhého. Stefan v ní lehce klouže, pomalu pohybuje kyčlemi. Saga mu zatíná prsty do zad, do slabin, do zadku.

Vtom zazvoní telefon. To se dalo čekat, prolétne jí hlavou. Pod bílým nátělníkem, kalhotkami a džínami s jednou nohavicí obrácenou naruby neodbytně zní melodieBlue Jeans Blues od ZZ Top.

„Neber to,“ špitne Saga.

„Vždyť je to tvůj služební hovor,“ zahučí Stefan.

„To je mi naprosto fuk, kašlu na to,“ zamumlá Saga a snaží se ho zadržet.

Stefan se vymaní z jejího objetí, klekne si na zem, prohrabe haldu svršků a prohledává kapsy. Telefon stále nikde, tlumené vyzvánění však pokračuje. Nakonec vytřese ztichlý přístroj z dívčiných džínů. Ozve se pípnutí oznamující přijetí hlasové zprávy.

··············

Saga Bauerová se rychle osprchuje a o dvacet minut později běží chodbou budovy státní kriminálky. Konečky vlasů má mokré, v těle cítí dozvuky chvějivého vzrušení, kalhotky pod džínami ji škrtí.

Jako střela proletí kolem překvapené Anji Larssonové sedící u počítače a vřítí se do Joonovy pracovny. Komisař na ni čeká s fotografií v ruce. Když mu pohlédne do ledově šedých očí, po zádech jí přeběhne mráz.

„Zavřete za sebou,“ řekne Joona.

Saga ihned uposlechne a se zatajeným dechem se k němu obrátí.

„Axel Riessen má absolutní sluch, pamatuje si veškerou hudbu, kterou v životě slyšel, každičký tón, všechny nástroje v symfonickém orchestru…“

„Já vám nerozumím.“

„Poznal, co hudebníci na té fotografii hrají. Druhý smyčcový kvartet od Bély Bartóka.“

„Tak fajn, měl jste pravdu,“ opáčí dívka. „Podařilo se mu identifikovat skladbu, ale my přece…“

„Tu fotografii někdo pořídil třináctého listopadu 2009.“

„Takže ti mizerové kšeftovali se střelivem i po vydání zatykače na súdánského prezidenta?“ vyštěkne rozzlobeně Saga.

„Ano.“

„Dobře věděli, že Dárfúr potřebuje munici jako sůl,“ pokračuje dívka.

Joona přikývne a zlostně zatne čelisti.

„Carl Palmcrona neměl v té lóži co pohledávat,“ prohlásí. „A Pontus Salman jakbysmet…“

„Ale my je máme všechny pohromadě na té fotce,“ vyhrkne Saga. „Rafael Guidi rozjel se Súdánem obří kšeft.“

„Přesně tak,“ přisvědčí Joona.

Dívka na něj upře chrpově modrý pohled.

„Ten chlap je pořádně velká ryba a navíc pěknej hajzl,“ konstatuje Saga. „Říkala to spousta lidí, samozřejmě už dávno tušili, že tu něco smrdí… ale ti největší úhoři vždycky vyklouznou ze sítě.“

Oba mlčky stojí, zírají na snímek a na čtyři postavy v Alte Oper, na jejich tváře, na sklenky šampaňského, na hudebníky se starými Paganiniho nástroji.

„Takže první oříšek jsme rozlouskli,“ zafuní Saga. „Víme, čeho se ta fotka týká; Súdán chce navzdory embargu nakoupit munici.“

„Ty záhadný prachy na Palmcronově účtu jsou určitě úplatek,“ vysouká ze sebe Joona. „Ale na druhou stranu… vždyť… Palmcrona žádný vývoz zbraní do Súdánu po té aféře s al-Bašírem neschválil, to je nesmysl, nikdy by se mu nepodařilo to protlačit v…“

Komisař se zarazí; v kapse u saka mu začne vibrovat mobil. Přiloží přístroj k uchu, mlčky naslouchá, pak hovor ukončí a obrátí se ke kolegyni.

„To byl Axel Riessen,“ vypadne z něj. „Tvrdí, že ví, oč na té fotce jde.“

74

BEZCHYBNÝ PLÁN

V parčíku za Finským kostelem sedí patnácticentimetrový kovový chlapeček a objímá si kolena. Tři metry od něj stojí Axel Riessen, zády se opírá o okrovou zeď a pojídá nudle z krabičky. S plnými ústy zvedne hůlky a zamává jimi Joonovi a Saze, kteří právě stanuli v brance.

„Tak co jste zjistil?“ vychrlí na něj komisař.

Axel odloží krabičku na okno kostela a pak si s oběma potřese rukou.

„Tvrdil jste mi, že víte, o co na té fotografii jde,“ trvá na svém Joona.

Axel sklopí oči, zhluboka si povzdechne a vzhlédne.

„Jde o Keňu,“ pronese. „Ti čtyři lotři si připíjejí šampaňským, protože právě uzavřeli dohodu o velké dodávce munice do Keni.“

Axel na okamžik zmlkne.

„Prosím, pokračujte,“ vybídne ho Joona.

„Keňa chce koupit 1,25 milionu licencované munice ráže 5,56 krát 45 milimetru.“

„Do automatických pušek,“ vydechne Saga.

„Oficiálně se jedná o vývoz do Keni,“ ujme se opět slova Axel, „jenže ta zásilka bude z Keni pokračovat přímo k dárfúrským milicím. Najednou mi všechno došlo, vždyť to přímo bije do očí. Jde o reexport do Súdánu, protože kupující stranu zastupuje Agathe al-Hadžíová.“

„Ale kde sebrali tu Keňu?“ zeptá se Joona.

„Sešli se po vydání zatykače na al-Bašíra, že ano? Ti hudebníci totiž hráli Bartókův druhý smyčcový kvartet jen jedinkrát. Vývoz zbraní do Súdánu je zakázaný, ale do Keni ne. Navíc je to jižní soused, takže logistika nepředstavuje nejmenší problém.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“ zeptá se Saga.

„Carl Palmcrona spáchal sebevraždu a já nastoupil na jeho místo. Byl to jeho poslední úkol, ale nedokončil ho. Slíbil jsem, že dnes podepíšu vývozní povolení,“ prohlásí zlostně Axel.

„Stejná munice, stejný kšeft. Po uvalení embarga prostě Súdán škrtli a namísto něj do smlouvy napsali Keňu,“ podotkne Saga.

„Bylo to nenapadnutelné,“ dodá Axel.

„Dokud je spolu někdo nevyfotil,“ ukáže Joona na snímek.

„Když se Palmcrona zabil, přípravy vrcholily, všichni byli přesvědčeni o tom, že vývozní povolení podepsal,“ vykládá Axel.

„A když jim došlo, že tomu tak není, dost to s nimi zamávalo,“ ušklíbne se komisař.

„Jo, celá věc najednou visela na vlásku,“ přikývne Saga.

„A tak okamžitě naverbovali mě,“ řekne Axel, „doslova mi strčili pero do ruky a snažili se mě přimět, abych to hned podepsal.“

„A co vy na to?“

„Chtěl jsem si na věc udělat vlastní názor.“

„A udělal jste si ho?“

„Ano.“

„A našel jste nějaký zádrhel?“ chce vědět Saga.

„Ne… a slíbil jsem, že povolení podepíšu, což bych bezpochyby udělal, kdyby se mi nedostala do ruky tahle fotka a kdybych si díky ní neuvědomil souvislost s Keňou.“

Všichni se beze slova zahledí na železného chlapečka, na nejmenší veřejně vystavené umělecké dílo ve Stockholmu. Joona se skloní a dotkne se lesklé hlavy. Rozpálený kov ho hřeje do ruky.

„Takže v Göteborgu právě teď nakládají zásilku na loď,“ řekne tiše Axel.

„To je mi jasné,“ odpoví Saga. „Ale bez vývozního povolení…“

„Bez něj ta munice neopustí Švédsko,“ vpadne jí do řeči Axel.

„Říkal jste, že dnes počítají s vaším podpisem,“ ozve se Joona. „Nemohl byste to nějak pozdržet? Pro vyšetřování je velice důležité, abyste si vše nechal pro sebe.“

„Jenže oni nebudou jen tak sedět se založenýma rukama a čekat.“

„Tak jim řekněte, že jste si to ještě neprostudoval,“ navrhne komisař.

„Nevím, jestli to k něčemu bude. Obchod se kvůli mně už značně zpozdil, ale vynasnažím se.“

„Tady nejde jen o vyšetřování, ale i o vaši bezpečnost,“ řekne Joona.

Axelovi se zvlní rty a skepticky se otáže: „Vy myslíte, že by mi mohli nějak ublížit?“

Joona jeho úsměv opětuje.

„Dokud budou přesvědčeni, že povolení podepíšete, nic vám nehrozí. Ale vaše odmítnutí by ohrozilo obrovské investice, které do toho kšeftu už nasypali. Vůbec si neumím představit, jak astronomické úplatky museli nacpat těm správným lidem v Keni, aby nad tím přimhouřili oči.“

„Zkusím to pozdržet, ale nemůžu to dělat donekonečna, Pontus Salman mě nahání už od rána. Jsou to profíci, nedají se jen tak vodit za nos,“ řekne Axel. Vtom mu zazvoní telefon. Vrhne krátký pohled na displej a ztuhne.

„Salman, to jsem si mohl myslet…“

„Vezměte to,“ vyzve ho Joona.

„Dobře,“ odvětí Axel.

„Už poněkolikáté se vás snažím sehnat,“ ozve se Salmanův rozvláčný hlas. „Vždyť víte, kontejnery jsou naložené a každé zdržení v přístavu stojí fůru peněz, i rejdař se s vámi pokoušel spojit, potřebuje vývozní povolení.“

„Je mi to moc líto,“ omlouvá se Axel s pohledem upřeným na Joonu a na Sagu. „Ještě jsem si nestačil projít poslední papíry…“

„Mluvil jsem s vládní kanceláří, dnes jste to měl podepsat.“

Axel váhá, hlavou se mu honí všemožné myšlenky. Rád by hovor přerušil, namísto toho si však odkašle, omluví se a začne se vytáčet:

„Vlezl mi do toho jiný obchod.“

Axel slyší lživý tón ve svém hlase, uvědomuje si, že s odpovědí příliš dlouho otálel. Málem se prořekl, že vývozní povolení nevydá, protože ví, že chtějí munici propašovat do Dárfúru.

„Nabyl jsem dojmu, že tuhle věc vyřídíte během dneška,“ prohlásí Salman a ani se nesnaží skrýt rozhořčení.

„Prostě jste riskovali,“ opáčí Axel.

„Co tím chcete říct?“

„Bez vývozního povolení se jednoduše nic vyvézt nedá…“

„Ale my jsme už… promiňte.“

„Dostali jste souhlas s výrobou munice, pozitivní předběžné hodnocení a kladné signály z mé strany, ale nic jiného.“

„Jenže ve hře je mnohem víc,“ řekne tajemně Salman. „Tak co mám vzkázat rejdaři? Mohl byste mi alespoň odhadem říct, jak dlouho vám to ještě potrvá? Potřebujeme vědět, kolik hodin ještě budeme trčet v přístavu, vázne na tom celá logistika.“

„Já se k tomu exportu stále stavím kladně, ale potřebuju si naposledy projít všechny detaily a pak to podepíšu,“ řekne Axel.

75

NÁVNADA

Saga Bauerová strávila padesát minut v posilovně na policejní stanici skákáním přes švihadlo. Pak za ní přišel kolega a znepokojeně se otázal, jestli jí něco není. Dívka je zpocená, tváří se zarputile, nohy však rychle kmitají nahoru a dolů, jako by tančila.

„Jsi na sebe moc tvrdá,“ prohodí kolega.

„Kdepak,“ odpoví Saga a se zaťatými zuby pokračuje.

O pětadvacet minut později sejde do tělocvičny Joona Linna a usadí se na šikmou posilovací lavici.

„To jsou neskutečný svině,“ zasyčí dívka, aniž přeruší svou činnost. „Hodlají cpát munici do Dárfúru a my jsme tu úplně na hovno, vůbec nic proti tomu nezmůžeme.“

„No aspoň jsme konečně zjistili, o co jde,“ odtuší klidně Joona. „Víme, že se to snaží provést oklikou přes Keňu…“

„Ale co ksakru můžeme dělat?“ zeptá se Saga a stále poskakuje jako figurka na klíček. „Zašít toho hajzla Pontuse Salmana, spojit se s Europolem a sdělit jim, co je Rafael Guidi za krysu?“

„Zatím nemůžeme nikomu nic dokázat.“

„Tohle je mnohem závažnější případ, než jsme předpokládali, a rozhodně z toho neskáčeme radostí,“ rozumuje Saga. Kolem ní lítá provaz a s ťukáním naráží do podlahy. „Víme, že v tom jeli Carl Palmcrona a Pontus Salman… Rafael Guidi je hotovej gigant… ale musí v tom být namočený i někdo z keňské vlády, jinak by se jim to nepodařilo protlačit… a kdoví, možná i někdo ze Švédska…“

„Všechny se nám zřejmě odhalit nepodaří,“ konstatuje Joona.

„Asi by bylo nejmoudřejší nechat ten případ plavat,“ řekne Saga.

„Tak to uděláme.“

Saga se zasměje, pak sevře rty a pokračuje ve skákání.

„Palmcrona zřejmě bral po spoustu let úplatky,“ řekne zamyšleně Joona, „ale když dostal ty vyděračské dopisy od Björna Almskoga, došlo mu, že je po legraci… a hned někomu zavolal, zřejmě Rafaelovi… a z rozhovoru pochopil, že není nenahraditelný… a že v souvislosti s tou fotkou představuje problém. Problém pro osoby, které do tohohle kšeftu vrazily spoustu peněz a nehodlaly kvůli němu zbytečně riskovat.“

„Proto se zabil,“ potvrdí Saga a zrychlí tempo.

„Palmcrona zmizel ze světa. Ale zůstal snímek a vyděrač.“

„Takže sehnali mezinárodního profesionálního zabijáka,“ zasyčí Saga a zalapá po dechu.

Joona přikývne a začne podupávat pravou nohou.

„Kdyby se Viola na poslední chvíli nerozhodla vyjet si s nimi na člunu, tak by zavraždil Björna a Penelope a loď by potopil.“

Saga zrychlí, ale vzápětí ustane.

„A my… měli jsme to odepsat jako nehodu,“ zafuní. „A ten vrahoun by sebral fotku, vyčistil všechny počítače a pak by nepozorovaně zmizel ze země.“

„Přesto mám dojem, že ten chlápek z odhalení strach nemá, prostě je jen praktický,“ řekne Joona. „Problémy se řeší snáz, když do věci není zapletená policie… a přesto vypálil oba byty. Ty požáry vzbudily značnou pozornost, ale chtěl postupovat důkladně, a důkladnost je zjevně jeho prioritou.“

Saga se opře rukama o stehna, po tváři jí stékají kapičky potu.

„Ale dříve či později bychom si ty dva požáry dali do souvislosti s neštěstím na člunu,“ prohlásí a rovná si záda.

„Zřejmě ano, ale to už by bylo pozdě,“ chytí se toho komisař. „Úkolem toho profíka bylo zahladit všechny stopy a odstranit svědky.“

„Jenže fotku i Penelope máme teď my,“ uchechtne se Saga. „Takže vrahounovi se všechny úkoly splnit nepodařilo.“

„Zatím ne…“

Saga zkusmo uhodí do boxovacího pytle a přemýšlivě se zahledí na Joonu.

„Když jsem studovala, viděla jsem záznam, na kterém jste při přepadení banky zneškodnil chlapíka pomocí rozbité pistole.“

„Měl jsem kliku,“ namítne Joona.

„To jo.“

Saga se zasměje, popojde k němu, rozcvičuje si nohy, chvíli krouží kolem a pak se zastaví. Vypne ruce s otevřenými dlaněmi a vyzývavě pohlédne komisaři do očí. Joona se ušklíbne, pochopí odkaz na Bruce Leea. Zavrtí hlavou, ale nespouští z ní oči.

„Díval jsem se, jak se pohybujete,“ řekne Saze.

„Fajn, tak to víte,“ odsekne dívka.

„Jste zatraceně rychlá a první ránu byste zřejmě zvládla, ale pak…“

„Pak už bych byla dávno v trapu,“ vpadne mu do řeči Saga.

„Jo, dobrý nápad, jenže…“

Saga zopakuje vyzývavé gesto a netrpělivě Joonu vybízí k reakci.

„Zřejmě byste začala příliš tvrdě,“ pokračuje pobaveně Joona.

„Ne,“ brání se Saga.

„Tak to zkuste a uvidíte,“ pokračuje klidně Joona.

Dívka kývne, ale komisař se k ní nevšímavě obrátí zády a zamíří ke dveřím. Saga rychle vyrazí za ním a pokusí se o pravý hák. Joona skloní šíji, rána těsně mine jeho hlavu. Vzápětí se prudce otočí, vytáhne pistoli, porazí Sagu na zem a nohou jí znehybní podkolení.

„Musím vám něco říct,“ ozve se Saga.

„Chcete mi říct, že jsem měl pravdu?“

„Nic si nenamlouvejte,“ zasyčí vztekle mladá žena a vyskočí.

„Když jdete na věc moc zhurta, tak…“

„Ale já nešla na věc moc zhurta,“ přeruší ho Saga. „Zarazila jsem se, protože mě napadlo něco důležitého…“

„Už je mi to jasné,“ zachechtá se Joona.

„Seru na to, co je vám jasný nebo ne, ale uvědomila jsem si, že bychom mohli využít Penelope jako návnadu.“

„O čem to mluvíte?“

„Vzpomněla jsem si, že se chce přestěhovat jinam, a dostala jsem nápad. Nemůžu vás knokautovat, když s vámi potřebuju mluvit.“

„Tak ven s tím,“ vyzve ji vlídně Joona.

„Prostě jsem si řekla, že by nám Penelope mohla posloužit jako vnadidlo, protože ten chlap po ní stejně půjde.“

Joonovi zmizí úsměv z tváře a zamyšleně přikývne.

„Pokračujte.“

„Nevíme, jestli dokáže odposlouchávat naši rádiovou komunikaci, ale zřejmě slyší všechno, co řekneme přes systém RAKEL… protože se mu podařilo vyčenichat Penelope na Kymmendö,“ řekne Saga.

„Ano.“

„Jsem stoprocentně přesvědčená, že se mu ji podaří vypátrat, a policejní ochrana je mu u prdele. A my musíme udělat všechno pro to, abychom místo jejího pobytu udrželi v tajnosti, jenže bez rádiového spojení se můžeme jít vycpat.“

„Ano, on ji najde,“ potvrdí Joona.

„A právě tohle jsem měla na mysli… On to nevzdá, půjde po ní, záleží jen na tom, jak se na jeho příchod připravíme. Samozřejmě ji budeme chránit, ale zároveň bychom měli všude kolem nasadit hlídky a odstřelovače.“

„Máte naprostou pravdu… je to přesně tak, jak říkáte,“ prohlásí uznale Joona.

76

CHRÁNĚNÝ BYT

Carlos, Saga a Joona rychle kráčejí dlouhou chodbou ke kancelářím bezpečnostní policie. Verner Zandén si hoví na měkké pohovce. Nemaří čas zdvořilostními frázemi, pouze je stručně vyzve, aby za sebou zavřeli dveře.

„Už jsem do případu zasvětil Klaru Olofsdotterovou z mezinárodního odboru Kabinetu nejvyššího státního zástupce… pro kriminálku a bezpečnostní policii je tohle ohromné sousto, ale koho ksakru máme vlastně zatknout?“

„O pachateli toho zatím moc nevíme,“ přizná Saga. „Dokonce ani netušíme, jestli pracuje sám nebo s někým dalším… Zřejmě jde o profesionály z Belgie, Brazílie, bývalého východního bloku nebo vysloužilé agenty KGB.“

„No, odposlech naší radiokomunikace není zas takový oříšek,“ řekne Carlos.

„Vrah přirozeně ví, že Penelope Fernandezovou střežíme jak oko v hlavě a že nebude snadné se k ní dostat,“ přidá se Joona. „Ale občas někdo musí otevřít dveře, členové ochranky se střídají, je třeba jí donést jídlo, chce se vidět s matkou, s psychologem…“

Komisaři zazvoní telefon, pohlédne na displej a hovor zamáčkne.

„Naší prioritou je samozřejmě ochránit Penelope,“ řekne Saga, „ale zároveň ji můžeme využít jako návnadu a chytit toho parchanta, co oddělal několik našich kolegů.“

„No, nemusíte mi připomínat, jak je nebezpečný,“ podotkne Joona. „Se zločincem jeho kalibru se už nikdy nesetkáme, to vám garantuju.“

··············

Chráněný byt se nachází na Velké ulici číslo 1. Okna jsou situována do Sybilliny ulice a na Östermalmské náměstí. Naproti nestojí žádné budovy, nejbližší dům leží o více než sto metrů dál.

Saga Bauerová drží ocelové vchodové dveře, zatímco od šedého policejního autobusu pomalu kráčí lékařka Daniela Richardsová s Penelope Fernandezovou. Obklopuje je kordon těžkooděnců z řad bezpečnostní policie.

„Tohle je nejnedobytnější nadzemní pevnost v celém Stockholmu,“ vysvětluje Saga.

Penelope na její slova nereaguje a následuje doktorku Richardsovou k výtahu. Nad vchodem i nad schodištěm jsou nainstalované bezpečnostní kamery.

„Dali jsme sem i detektory pohybu, velice důmyslný poplašný systém a dvě šifrované přímé linky na centrálu,“ vykládá Saga ve výtahu.

Vystoupí ve třetím patře a projdou mohutnými dveřmi k dalšímu vchodu. Uniformovaný strážný otevře bezpečnostní dveře a vpustí je do bytu.

„Byt má vysokou protipožární odolnost, vlastní zdroj elektrické energie a odvětrávací systém,“ řekne Saga.

„Tady jste v bezpečí,“ dodá chlácholivě Daniela Richardsová.

Penelope zvedne oči a prázdným pohledem spočine na lékařce.

„Děkuju,“ zašeptá po chvíli.

„Jestli chcete, zůstanu tu s vámi.“

Penelope zavrtí hlavou. Daniela se Sagou odejdou.

Penelope za nimi zamkne, postaví se k pancéřovému oknu a hledí na náměstí. Díky speciální fólii je sklo zvenčí neprůhledné. Někteří kolemjdoucí jsou určitě policisté v civilu.

Penelope vystrašeně ucouvne. Byt je skvěle odizolovaný, z ulice není slyšet sebemenší hluk.

Vtom zařinčí zvonek u dveří.

Penelope sebou trhne, se srdcem v hrdle zamíří k monitoru a stiskne tlačítko domovního telefonu. Z kamery na ni hledí policistka střežící schodiště a oznámí jí, že ji přišla navštívit matka.

„Penny? Penny, jsi tam?“ ozve se nervózní hlas.

Penelope otočí západkou, mechanismus cvakne a těžké ocelové dveře se otevřou.

„Maminko,“ vyrazí ze sebe, má však pocit, že nedokáže překřičet tíživé ticho v bytě.

Vpustí mámu dovnitř, zavře a zamkne. S pevně semknutými rty zůstane stát přede dveřmi. Roztřese se, ale snaží se nedat na sobě nic znát.

Pokradmu mrkne po matce, ale vyhýbá se jejím očím. Máma ji určitě obviní, že neochránila mladší sestru.

Claudia udělá několik nejistých kroků a zvědavě se rozhlédne po hale.

„Starají se o tebe dobře, Penny?“ zeptá se.

„Jo, je mi tu fajn.“

„Ale musí tě dobře hlídat.“

„To víš že jo, jsem tu v bezpečí.“

„Na ničem jiném nezáleží,“ špitne Claudia.

Penelope polyká slzy, hrdlo se jí bolestivě svírá.

„Víš, mám teď moc vyřizování,“ pokračuje matka a odvrátí tvář. „Já… nějak mi to nedochází, nedochází mi, co se stalo… musím zařídit Violin pohřeb.“

Penelope pomalu přikývne. Najednou ji Claudia něžně pohladí po tváři. Penelope ucukne a máma odtáhne ruku.

„Policajti říkají, že už to brzy skončí,“ řekne matce. „Že dostanou toho chlapa… toho, co… zabil Violu a Björna.“

Claudia se obrátí k dceři. Ve tváři má bolestný bezmocný výraz, ale k Penelopinu překvapení se na ni usměje.

„Bohudíky, že jsi naživu,“ řekne. „Bohudíky, že tě mám, jsi to jediné, co mi zůstalo, na čem mi opravdu záleží…“

„Maminko.“

„Holčičko moje zlatá.“

Claudia k ní opět natáhne ruku. Tentokrát Penelope neucukne.

77

ZÁSAH

V arkýři ve třetím patře domu na Novomostecké ulici 4A sedí velitelka zásahové jednotky Jenny Göranssonová. Hodiny ubíhají, příkaz však stále nepřichází. Jenny pohlédne na náměstí, pak na budovu s chráněným bytem. Ze střechy domu číslo 27 na Sybillině ulici vzlétne několik holubů.

Na půdě čeká Sonny Jansson. Zřejmě se pohnul a ptáky vyplašil.

Jenny se s ním okamžitě spojí. Kolega potvrdí, že kousek popošel, aby lépe viděl do jednoho z bytů.

„Myslel jsem, že jde o rvačku, ale stojí před televizí, šermujou rukama a hrajou Wii.“

„Vrať se na stanoviště,“ řekne suše Jenny, zvedne dalekohled a propátrává temné kouty mezi kioskem a jilmem, které považuje za nebezpečné místo.

Vtom se ozve kolega Blomberg. Je navlečený do hnědé joggingové soupravy a běží po Sybillině ulici.

„Zahlédl jsem pohyb na hřbitově,“ oznámí jí vzrušeně.

„Cos konkrétně viděl?“

„Zhruba deset metrů za zdí někdo je.“

„Prověř to, ale opatrně,“ přikáže Jenny.

Blomberg proběhne kolem schodů u Vojenského muzea a loudá se podél hřbitova. Je vlahá letní noc. Tiše našlapuje po trávníku u štěrkové cestičky. Chce se na chvilku zastavit a procvičit si svaly, ale rozmyslí si to a pokračuje dál. V listí něco zašustí. Světlou oblohu zakrývají koruny stromů, náhrobní kameny tonou v šeru. Těsně nad zemí spatří obličej.

Je to asi dvacetiletá žena s kratičkými rezavými vlasy. U hlavy jí leží batoh v barvě khaki. Slastně se usmívá, přítelkyně jí se smíchem vyhrne tričko a začne ji líbat na prsa.

Blomberg ucouvne a podá zprávu Jenny Göranssonové: „Byl to falešný poplach, jsou to jen milenci.“

Již uběhly tři hodiny. Blombergovi naskočila husí kůže. Rozpálená země zchladla a teplota citelně poklesla. Udělá ještě jedno kolečko a narazí na ženu středního věku se ztrhanými rysy. Zdá se, že má pořádně nakoupeno. Potácí se po chodníku, na řemínku vede dva pudlíky. Psíci vzrušeně čenichají, chtějí se proběhnout, panička však vztekle škubne vodítkem a stáhne je zpět.

Na kraji hřbitova zarachotí taška na kolečkách. Kolem Blomberga lhostejně projde letuška v uniformě. Ani on jí nevěnuje pozornost, ačkoli jsou již sedm let kolegové.

Marie Ristonenová kráčí se zavazadlem k temnému vchodu do metra. Chce prověřit, zda se v něm někdo neskrývá. Po ulici se rozléhá klapot jejích podpatků. Taška najede na obrubník a převrátí se, Marie se zastaví a nenápadně sleduje okolí. Opodál stojí pěkně oblečený pán s podivným výrazem v tváři. Neklidně na ni pohlédne a předstírá, že něco hledá. Marii Ristonenové se rozbuší srdce a obrátí se, vtom se ve sluchátku ozve hlas Jenny Göranssonové:

„Blomberg si ho taky všiml, už je na cestě, už je na cestě. Čekej na Blomberga, Marie. Čekej na Blomberga.“

Marie se zdlouhavě zaobírá taškou, pak co nejpomaleji zamíří k podezřelému chlapíkovi. Brzy ho mine a pak bude muset pokračovat zády k němu. Muž se stáhne do vchodu, jednu ruku skrývá pod kabátem. Marie znervózní. Za jeho ramenem spatří Blombergovu zbraň. Chlápek k ní vykročí a vytáhne záhadný předmět. Kolega málem vystřelí, zarazí se však, když Jenny zvolá, že to byl planý poplach. Muž není ozbrojený, v ruce drží jen plechovku.

„Děvko,“ zasyčí a vychrstne na ni pivo.

„Panebože,“ povzdechne jí do ucha Jenny. „Pokračuj do metra, Marie.“

Po zbytek noci je klid. Poslední kluby již zavřely, na ulicích se tu a tam objeví pejskař, bezdomovec sbírající plechovky či roznašeč novin. Jenny Göranssonová čeká jak na smilování na osmou hodinu ranní, kdy jí skončí služba. Očima přejede kostel Hedviky Eleonory, neprůhledné okno bytu Penelope Fernandezové, Velkou ulici a farářský příbytek, v němž vyrůstal režisér Ingmar Bergman. Vloží si do úst nikotinovou žvýkačku a pozorně sleduje náměstí, lavičky v parku, stromy, sochu ženy s rozkročenýma nohama a muže s kýtou na rameni.

Najednou zaregistruje pohyb u vysoké ocelové mříže v bráně do östermalmské tržnice. Ještě je šero, ve skle však zahlédne zákmit rychlých pohybů.

Okamžitě zalarmuje Carla Schwirta povalujícího se se dvěma pytli pivních plechovek na lavičce u bývalého vchodu do Lidového divadla.

„To se ti jen zdálo, já vidím pěkný kulový,“ odpoví Carl.

„Jen tam pěkně seď a měj oči na stopkách.“

Neměla bych zavolat Blombergovi, aby zaběhl dolů k Chmelnici a prověřil to? přemýšlí Jenny.

Znovu pohlédne k bráně a zdá se jí, že u temné mříže někdo klečí. K tržnici omylem zabloudil černý taxík, snaží se obrátit a vyjet na Novomosteckou. Jenny sáhne po dalekohledu a vyčkává. Reflektory kloužou po červené cihlové zdi, nakonec osvítí i vchod. Nic tam však není. Vůz zastaví a couvá.

„Pěknej chomout,“ zavrčí Jenny, když řidič vjede kolem na chodník.

Vtom reflektor ozáří nedalekou výlohu. Světlo se odrazí přímo na bránu.

Před vysokou mříží někdo je.

Jenny si bleskový postřeh okamžitě zanalyzuje. Nějaký muž nastavuje optický zaměřovač.

Jenny rychle zalarmuje centrálu státní kriminálky.

„Pozor, pozor, vidím zbraň!“ vykřikne do vysílačky. „Jde o vojenskou zbraň s puškohledem, u vchodu do tržnice někdo je… Opakuju: v rohu ulice, na křižovatce mezi Novomosteckou a Chmelnicovou je chlap s odstřelovací puškou!“

Muž stojí za zamřížovanou bránou. Chvíli pozoroval tiché náměstí a čekal, až zmizí bezdomovec s plechovkami. Ten si ho však vůbec nevšiml a bylo zřejmé, že na lavičce v parku hodlá přenocovat. Pod pláštíkem tmy vytáhne pískově zbarvenou poloautomatickou pušku Modular Sniper Rifle s dostřelem do dvou kilometrů, vybavenou úsťovou brzdou a ramenní opěrkou. Beze spěchu přimontuje na hlaveň titanový tlumič zášlehu, zasune zásobník a sklopí dvojnožku.

Těsně před zavírací hodinou vešel do tržnice, schoval se ve skladišti a čekal, dokud nezmizí uklízečky a hlídač neskončí obchůzku. Jakmile nastala tma a ticho, vylezl z úkrytu a odpojil alarm u mohutné kovové mříže. Široké vstupní brány využil jako bunkru; skýtá mu skvělý výhled a přitom je ze všech stran chráněný. Když stojí bez hnutí, není ho vůbec vidět. Pokud by se u vchodu objevil náhodný kolemjdoucí, stáhl by se o kousek dál do tmy.

Namíří zbraň k domu, v němž se nachází Penelope Fernandezová, a puškohledem s nočním viděním si prohlíží pokoje. Pracuje pomalu a systematicky. Ráno je za dveřmi, brzy bude muset svou pozorovatelnu opustit a čekat na další noc. Moc dobře ví, že Penelope nakonec neodolá a vyhlédne oknem na náměstí v domnění, že ji laminované sklo ochrání.

Vtom ho ozáří světlo vozu. Muž couvne do stínu. Po chvíli se vyplíží zpět a pokračuje v pátrání mezi byty na Velké ulici číslo 1. Za jedním z temných oken zaznamená infračervené záření. Vzdálenost a neprůstřelné sklo značně zhorší kvalitu obrazu. Muž se snaží zaostřit okraje slabého zrnitého infračerveného snímku a nalézt střed. V kropenatém světle fialovém poli se pohybuje nezřetelný růžový stín, vybledne a pak znovu zbytní.

Najednou si všimne, že přes náměstí běží dva policisté v civilu. S vytaženými zbraněmi se řítí přímo k němu.

78

TRŽNICE

Penelope procitne časně ráno. Nemůže znovu usnout, dlouho se převaluje v posteli, nakonec vstane a nachystá vodu na čaj. Ví, že takto rozsáhlá policejní akce potrvá nanejvýš několik dní, pak už nebude ekonomicky obhajitelná. Kdyby pachatel nezavraždil několik policistů, zřejmě by k ní vůbec nedošlo.

Vlije vařící vodu do konvice, vhodí do ní dva sáčky citronového čaje, odnese ji i s šálkem do temného obývacího pokoje a postaví ji do malého výklenku. V okně visí lampa se skleněným zeleným stínidlem. Rozsvítí ji a vyhlédne na pusté náměstí.

Venku se něco děje. Po kamenném dláždění běží dva lidé, upadnou a zůstanou ležet. Penelope okamžitě zhasne. Lampa se rozhoupe a škrábe o okenní tabulku. Znovu mrkne na ulici a ustoupí stranou. Po Novomostecké se řítí jednotka rychlého nasazení, v bráně tržnice se cosi zaleskne. Vtom se ozve podivný zvuk, jako by na okno dopadl mokrý hadr. Laminovaným sklem proletí kulka a zaryje se do protější zdi. Penelope se vrhne na zem a odplíží se stranou. Podlaha je posetá horkými střepinami. Ani si nevšimne, že má pořezané dlaně.

Stewe Billgren nedávno změnil zaměstnání; z klidného místa přešel k operativní jednotce útvaru pro mimořádné zásahy spadající pod státní kriminálku. Právě sedí vedle své šéfky Miry Carlssonové v civilním voze alfa romeo a pomalu jedou po Chmelnicové ulici. Ještě nikdy nebyl v takto nebezpečné situaci, mnohokrát však přemítal o tom, zda by ji zvládl. Jeho obavy zesílily minulý týden, když mu přítelkyně nadšeně ukázala pozitivní gravitest.

Stewe Billgren má za sebou fotbalový zápas. Je unavený, tíha v těle a v lýtkách je předzvěstí svalové bolesti.

Venku se ozve několik dutých ran, Mira vykoukne z okna a zabručí:

„Co se to ksakru děje…“

Zarazí ji křik, který přehluší i vysílačku; někdo zastřelil dva kolegy přímo na Östermalmském náměstí. Pátý útvar v Chmelnicové musí neprodleně nastoupit do akce.

„Už nám neuteče!“ volá koordinátor operativního zásahu z bezpečnostní policie. „Vždyť tržnice má do hajzlu jen čtyři vchody a…“

„Jste si tím jistí?“ přeruší ho Jenny Göranssonová.

„Jeden na Novomostecké, další na rohu a poslední dva na Chmelnicové.“

„Pošlete posily, potřebujeme víc lidí!“ volá na někoho velitel zásahu Brolin.

„Právě sháníme podrobnou mapu tržnice.“

„Převelte jednotky jedna a dvě k přednímu vchodu!“ křičí další policista. „Jednotka dvě vtrhne do budovy, jednotka jedna bude jistit vchod.“

„Rychle, rychle, rychle!“

„Jednotka tři se přemístí k bočním vchodům a podpoří jednotku čtyři,“ zavelí důrazně Jenny. „Jednotka pět už dostala příkaz nastoupit do akce, jsou s vozem alfa romeo kousek od budovy, hned budou na místě.“

Velitel operativního zásahu Ragnar Brolin se spojí přes centrálu s vozem alfa. Stewe Billgren vyslechne rozkaz a zděšeně pohlédne na Miru Carlssonovou. Brolin jim vystresovaným hlasem poručí, aby pokračovali na Majorovu a čekali na další pokyny. Spěšně jim objasní, že došlo k rozšíření místa zásahu. Zřejmě budou muset použít zbraně a podpořit jednotku pět.

Velitel několikrát zopakuje, že jde o nebezpečnou situaci. Podezřelý se nachází v budově tržnice.

„Do prdele,“ zašeptá Stewe. „Neměl jsem k vám vůbec nastupovat, jak jsem mohl udělat takovou kravinu…“

„Uklidni se!“ okřikne ho Mira.

„Víš, má přítelkyně je těhotná, dozvěděl jsem se to teprve před týdnem, budeme mít děťátko.“

„Gratuluju.“

Stewe se třese, okusuje si nehet palce a zírá před sebe. Po Östermalmském náměstí směrem k Chmelnicové běží tři těžkooděnci.

Muži se zastaví u prvního postranního vchodu a vypáčí mříž. Dva odjistí útočnou pušku s laserovým zaměřovačem a vejdou dovnitř. Třetí seběhne k druhému bočnímu vchodu a vyrazí zamřížované dveře.

Stewe Billgren vyndá palec z pusy a zbledne jako stěna; z vysílačky se znovu ozve hlas velitele Brolina: „Vůz alfa do akce!“

„Odpověz!“ vyzve Mira Stewa.

„Vůz alfa, volám vůz alfa!“ huláká netrpělivě velitel.

„Tak dělej!“

„Tady vůz alfa,“ zamumlá proti své vůli Stewe.

„Nestačíme přemístit lidi!“ křičí Brolin. „Musíme okamžitě vtrhnout dovnitř, potřebujeme posily. Opakuju, my vtrhneme dovnitř, vy budete jistit skupinu pět. Rozuměno?“

„Ano,“ vydechne Stewe a srdce mu málem vyskočí z hrudi.

„Zkontroluj si zbraň,“ připomene mu Mira.

Stewe jako ve zpomaleném zlém snu vytáhne služební pistoli a pohlédne na zásobník s municí.

„Proč mám…“

„Tak už jdi!“ zasyčí nervózně Mira.

Stewe zavrtí hlavou a šeptá:

„Ten chlap zabíjí policajty jako mouchy…“

„Hned!“ pronese tvrdě kolegyně.

„Budu mít miminko a… asi bych měl…“

„Tak půjdu já,“ vpadne mu do řeči Mira. „Postav se za auto, hlídej vchod, udržuj spojení s centrálou a buď připravený okamžitě zasáhnout!“

Mira Carlssonová odjistí glocka a bez ohlédnutí se rozběhne k nejbližšímu vchodu s vyraženou mříží. Obezřetně strčí hlavu dovnitř a rychle ji stáhne zpět. Na posledním schodě čeká policista z jednotky pět. Mira se nadechne, má stále větší strach. Ze skladových prostor pod tržnicí páchnou odpadky. Kolega jí pohlédne do očí a posunkem naznačí, aby ho následovala a kryla ho zprava. Několik vteřin vyčkává a pak odečítá na prstech: tři, dva, jedna. S napjatým a soustředěným výrazem vběhne do haly a ukryje se za prodejním pultem. Mira vejde za ním a sleduje dění u pravého vchodu. Kolega se tiskne k pultu se sýry velkými jako kolo od vozu a udržuje rádiové spojení s velitelem. U jeho nohou se chvěje červená tečka laserového hledáčku. Mira se pustí ke stánku napravo a očima pátrá kolem. Vysoko umístěnými stropními okny proniká šedavé světlo. Opět zvedne pistoli a pohlédne na lesklou plochu nad muškou. Ve skleněné vitríně visí celá hovězí svíčková. V odrazu na skle zaznamená chvějivý pohyb a spatří tenkou postavu s kropenatými křídly. Anděl smrti, napadne ji, a v témže okamžiku u temné zdi zableskne zážeh z automatické pušky s tlumičem.

Stewe Billgren sedí v podřepu za policejním vozem s neprůstřelnými dveřmi i okénky. V ruce třímá sig sauera, hlaveň opírá o kapotu a pohledem těká mezi dvěma postranními vchody. Ze všech stran ječí policejní sirény. Na náměstí před hlavní branou se shromažďují těžkooděnci. Vtom třeskne několik ran z pistole. Stewe sebou trhne a modlí se, aby vyvázl se zdravou kůží. Napadne ho, zda nemá vzít nohy na ramena a práci policisty definitivně pověsit na hřebík.

79

PŘESTŘELKA

Joona Linna se vzbudí ve svém bytě na Wallingově ulici a otevře oči do jasného letního dne. Nikdy na noc nezatahuje závěsy, dává přednost přirozenému světlu.

Je časně ráno.

Obrátí se a chce znovu zaspat, vtom zazvoní telefon.

Komisaři je ihned jasné, oč se jedná. Posadí se, sáhne po přístroji a vyslechne děsivou zprávu o průběhu akce. Pak otevře trezor a vyndá z něj svou pistoli, stříbřitý Smith & Wesson. Podezřelý se nachází v prostorách östermalmské tržnice. Policie právě vtrhla dovnitř bez jakéhokoli strategického plánu.

Uběhlo teprve šest minut od chvíle, kdy byl vyhlášen poplach a pachatel zmizel v ohromné hale. Velitel se snaží uzavřít okolí a přemístit zásahové jednotky tak, aby neztratily z dohledu Penelope Fernandezovou.

Na Novomosteckou přidusá další útvar rychlého nasazení. Před vchodem do haly zabočí nalevo a mine obchod s čokoládou. Muži proběhnou mezi převrácenými židlemi a chladicími pulty s humry naaranžovanými na drceném ledu a vřítí se do restaurace. Po podlaze duní kroky, policisté se rychle rozmístí, ukryjí za sloupy a čekají na nový rozkaz. V šeru zaslechnou bolestný nářek; v tratolišti krve za uzenářským pultem leží jejich těžce zraněný kolega.

Za zaprášenými stropními okny se pomalu rozednívá. Miře bije srdce jako na poplach. Vtom prásknou dvě hlučné střely, následují čtyři rychlé rány z policejní pistole, pak opět dva těžké výpaly. Jeden policista se neozývá, druhý je zraněný; křičí, že to dostal do břicha a že potřebuje pomoct.

„Copak mě nikdo neslyší?“ kvílí zoufale.

Mira pozoruje odraz na skle. Za držákem s visícími bažanty a uzeným sobím masem se něco hýbe. Posunkem naznačí kolegovi, že šikmo před nimi někdo je. Spojí se s velitelem a tiše se zeptá, zda mají u prostředního vchodu hlídku. Rukou si setře pot z čela a znovu vytáhne pistoli. V podřepu leze kolem pultu se zeleninou. Chřípí jí naplní vůně petrželky a zemitý pach brambor. Ruka s glockem se zachvěje, Mira skloní zbraň, nadechne se a pokračuje ke konci pultu. Kolega jí dá znamení; domlouvá se se třemi policisty, kteří dorazili z Novomostecké ulice. Opatrně se plíží k útočníkovi podél pultu s divočinou. Někdo vystřelí směrem k restauraci. Ozve se zvláštní syčivý zvuk. Kulka prorazí ochrannou vestou staršího kolegy, tvořenou tvrdými destičkami z karbidu boru, a pronikne do masa. Na kamenné podlaze kousíček od ní zařinčí prázdná nábojnice do rychlopalné pušky.

První pachatelův výstřel zasáhl policistu do hrudi a vylétl mezi lopatkami. Zhroutil se ke straně a při pádu strhl stůl. Byl mrtev ještě dříve, než se pod ním podlomila kolena. Útočník mu už nevěnuje jediný pohled. O zem bouchne slánka s pepřenkou a odkutálejí se pod židli.

Neznámý se rychle přemístí do středu budovy, bravurně ovládá několik střelných drah. Je mu jasné, že za cihlovou zídkou pultu s rybami se skrývá další policajt. Třetí se blíží uličkou mezi visícími zajíci a srnčím masem, na pušce mu svítí laserový zaměřovač. Vrah se otočí, vypálí dvě rychlé rány a zmizí v kuchyni rybí restaurace.

Mira uslyší další dvě střely, tělo mladého kolegy se zakymácí, z průstřelu v zádech se valí krev. Policista udělá několik trhavých kroků, bezvládně se zhroutí a uhodí hlavou o zem. Po podlaze se kutálí jeho helma, vedle těla leží automatická puška. Laserový zaměřovač zasvítí Miře přímo do tváře. Rychle ucouvne a přikrčí se k pultu s ovocem. Do haly vtrhne čtyřiadvacet policistů, každým vchodem šest. Snaží se s nimi spojit, nepodaří se jí však navázat kontakt. V následující vteřině spatří pachatele. Stojí asi deset metrů od ní. Pohybuje se podivuhodně rychle, tiše a pružně jako kočka. Míří k rybí restauraci. Mira pozvedne svůj glock, namíří na něj a čtyřikrát vystřelí.

Útočník prochází lítačkami do zšeřelé kuchyně, vtom ho do levého nadloktí zasáhne kulka s dutou špičkou. Muž proběhne kolem lesklé grilovací desky, strhne z ní několik nerezových misek a míří k úzkým ocelovým dvířkám. Po hřbetě ruky mu stéká teplý pramének krve. Uvědomuje si, že má vážně poraněnou paži, žíla je však v pořádku. Ani na okamžik se nezastaví, nesnaží se zjistit rozsah zranění. Otevře průchozí nákladní výtah a projde jím na druhou stranu. Ocitne se v chodbičce uzavřené šedými plechovými vrátky. Vykopne je a vběhne do denního světla. Na vyasfaltovaném vnitřním dvorku stojí osm aut. Mohutná stěna tržnice je žlutá a hladká jako zadní část kulis. Sklopí hlaveň a zamíří ke staršímu červenému volvu bez blokovacího spínače startéru. Rozbije zadní okénko, strčí dovnitř ruku a otevře přední dveře. Z budovy je slyšet štěkání samopalu. Muž se posadí do vozu, vyškubne zámek z pouzdra, urazí zamykání volantu, odtrhne zadní část zapalování a čepelí nože nastartuje.

80

TLAKOVÁ VLNA

Dvěma vchody se do tržnice vřítí dvanáct policejních těžkooděnců. Stewe Billgren si oddechne. Posily konečně dorazily. Deset minut mířil pistolí na nejbližší dveře, v nichž zmizela Mira s kolegou. S úlevou vstane a posadí se za volant. Policejní majáčky modře blikají po fasádách domů až dolů ke Storeho ulici. Pohlédne na bledé světlo vysílačky S70M, nad níž je umístěna speciální radiostanice systému RAKEL. Najednou spatří ve zpětném zrcátku pohyb. Ve vjezdu domu vedle tržnice se objeví červené volvo. Pomalu vyjede přes chodník na Chmelnicovou. Mine Stewa a těsně před ním zahne na Majorovu. V oknech vozu se odráží světlá obloha, řidiči není vidět do tváře. Stewe mrkne na náměstí. Velitelka zásahovky hovoří do vysílačky. Stewa napadne, že by se mohl zajít zeptat na Miru, vtom se mu v hlavě zčistajasna pospojuje několik postřehů. Muž v červeném volvu při přeřazování rychlosti úplně pustil volant. Nepoužil levou paži. Černý oděv se mu podivně leskl. Měl ho mokrý, uvědomí si vzrušeně Stewe. V zadním okénku se nezrcadlilo nebe, jehož odraz by mu znemožnil spatřit řidičův obličej, protože v něm nebylo sklo. Na zadním sedadle se zaleskly střepiny. Takže rozbité okno a vlhká paže. Stewe Billgren zareaguje rychle a správně. Okamžitě zalarmuje šéfku zásahové jednotky. Velitelka neodpovídá, takže se rozhodne vyrazit za podezřelým vozidlem na vlastní pěst. Nemá žádný konkrétní plán, jedná zcela instinktivně a ani nepomyslí na vlastní bezpečnost. Nastartuje a zabočí na Majorovu. Červené volvo před ním zrychlí. Muži dojde, že je odhalen. Pneumatiky zakvílejí, oba řidiči přidají plyn a řítí se po úzké silnici kolem novogotického kostela Nejsvětější Trojice ke křižovatce tří ulic. Stewe zařadí čtyřku, blíží se k volvu, chce se dostat vedle něj a přimět řidiče, aby zastavil. Světlé průčelí domu se závratnou rychlostí přibližuje. Pachatel strhne vůz napravo na Linnéovu a vjede do kavárny zastíněné červenou žaluzií. Prudký náraz roztříští několik stolků. Vzduchem víří kusy dřeva a kovu. Levý přední blatník škrábe po asfaltu. Stewe dojede na křižovatku, zabrzdí, smýkne vozem do zatáčky a získá tak několik vteřin. Opět přeřadí a zezadu se blíží k pachateli. Volvu uletí blatník a práskne do předního skla policejního vozu. Stewe přibrzdí, pak znovu vyšponuje rychlost. Z příčné ulice vztekle houká taxík. Oba se zařadí do pruhu a minou dvě pomalu jedoucí osobní auta. Stewe zaregistruje dvě nesprávně umístěné policejní zábrany kolem Östermalmského náměstí. Kolem postává několik zvědavců. U historického muzea se vozovka rozšíří a Stewe se opět pokusí spojit s centrálou.

„Tady vůz alfa!“ křičí do vysílačky.

„Slyším vás,“ odpoví mu neznámý hlas.

„Sleduju ho v autě, jedeme po Linnéově ulici směrem ke Djurgârdenu!“ volá Stewe. „Má červené volvo a…“

Vtom narazí do haldy písku. Vysílačka mu vypadne z ruky a zmizí pod sedadlem spolujezdce. Pravá přední pneumatika se ocitne nad zemí, Stewe stočí volant doleva a mine díru v asfaltu. Vyjede z hromady a snaží se strhnout auto na druhou stranu. Na okamžik se ocitne v protisměru, opět získá kontrolu nad vozem a sešlápne plyn.

Žene se po dvouproudové narvaské dálnici křížící Linnéovu třídu lemovanou alejí. Před volvem prudce zabrzdí ranní autobus, vjede do křižovatky, udělá hodiny a narazí do sloupu veřejného osvětlení. Objeví se další auto, pokouší se autobusu vyhnout, vletí však přímo do zastávky a roztříští skleněnou budku. Chodník i tráva jsou poseté střepy. Jakási žena omdlí. Řidič autobusu zoufale brzdí, pneumatiky duní po refýži, střechou urazí větev mohutného stromu.

Stewe pronásleduje útočníka směrem k Berwaldhallenu. Dostihne ho, oba vozy jedou vedle sebe. Muž na něj namíří pistoli. Stewe na poslední chvíli sešlápne brzdu; střela proletí deset centimetrů od jeho obličeje. Z okna se sype rozbité sklo. Útočník narazí do zamčeného kola s reklamním logem Lindiny kavárny. Bicykl se strašným rámusem přeletí po kapotě a po střeše volva a dopadne přímo před Stewa. Pod koly se ozve kovové praskání a skřípění.

Následuje kratičká ostrá zatáčka vpravo na Pobřežní ulici vedoucí mezi stromy přímo přes refýž. Pak Stewe přidá plyn. Pneumatiky zaskučí. Oba vozy se ženou ranní špičkou. Kolem je slyšet kvílení brzd a tupé nárazy. Zatočí vlevo k Berwaldhallenu, pak přejedou přes travnatý násep a pokračují po ulici Daga Hammarskjölda.

Stewe vytáhne pistoli a položí ji na vedlejší sedadlo mezi střepy. Určitě volvo dohoní u djurgârdsbrunnské dálnice; tam bude moct uhnout doleva a šikmo zezadu pachatele zneškodnit. Stotřicetikilometrovou rychlostí prosviští kolem americké ambasády obehnané vysokým šedým plotem. Najednou volvo trhavě sjede ze silnice, těsně za norským velvyslanectvím zabočí doleva a vřítí se mezi stromy na cestu pro pěší. Stewe nestačí včas zareagovat; pokračuje k další zatáčce, předjede autobus a přeletí přes chodník a kus trávníku s několika keříky. Kola narazí na kamenný obrubník. Stewe strhne vůz nalevo na Gärdeskou a okamžitě spatří červené volvo.

Stojí asi sto metrů od něj uprostřed Skarpöské ulice.

Zadním okénkem zahlédne řidiče. Odjistí pistoli a obezřetně popojede o kus blíže. Na Valhalské za televizním studiem se míhá modré světlo policejních vozů. Z volva vystoupí muž v černém a rozběhne se podél německého a japonského velvyslanectví. Stewe sešlápne plyn, vtom se volvo rozlétne jako ohnivá koule. Do tváře ho zasáhne tlaková vlna, pak se ozve rána jak z děla. Vjede na chodník, okolní svět mu připadá podivně tichý. Nad hořícím vrakem se plazí hustý čpavý dým. Po pachateli nikde ani stopy. Není tu žádná cesta. Stewe zamíří mezi vysoké ploty na konci ulice, zastaví, vystoupí a s pistolí v ruce se rozběhne zpět.

Pachatel zmizel. Stewe stále slyší podivné šumění, jako by mu kolem uší hvízdal vítr. Před ním je ulice s ambasádami skrytými za světle šedou ocelovou zdí. Za tak krátkou dobu nemohl utéct daleko. Musel proniknout na území některého zastupitelského úřadu; buď znal kód a prošel brankou, nebo přelezl plot.

Na ulici vyběhnou lidé, snaží se zjistit příčinu výbuchu. Stewe se rozhlíží, udělá několik kroků, obrátí se a znovu pátrá pohledem po okolí. Najednou útočníka spatří u budovy německého velvyslanectví. Kráčí jakoby nic, nevzrušeně otevře vchod a vejde dovnitř.

Stewe Billgren skloní zbraň, pokouší se zachovat klid a zklidnit dech. V uších mu pronikavě zvoní. Ví, že zastupitelské úřady požívají privilegia exteritoriality – bez jejich souhlasu nesmí být na jejich území nikdo stíhán. Nezbývá mu než tu stát jako trouba se založenýma rukama; pravomoc švédské policie končí právě tady, u vstupu na pozemek cizí ambasády.

81

NĚMECKÁ AMBASÁDA

Joona se řítí k tržnici. Před zátarasem na Stureho ulici stojí uniformovaný policista. Posunky komisaři naznačuje, aby to obrátil a jel jinudy. Joona však zamíří přímo k němu, smýkne vozem k obrubníku a vystoupí. Ukáže muži legitimaci, podleze páskovou zábranu a rozběhne se po Chmelnicové k tržnici.

Od telefonátu uběhlo pouhých osmnáct minut, přestřelka však již skončila a na místo míří sanitky.

Velitelka zásahové jednotky Jenny Göranssonová právě přijímá zprávu o skončené automobilové honičce v diplomatické čtvrti. Pachatel se zřejmě dostal do budovy německého velvyslanectví. Před halou stojí Saga Bauerová a hovoří s kolegyní, která má přes ramena přehozenou deku. Otočí se k Joonovi a pokyne mu, aby šel k nim. Joona přiběhne a uznale kývne na Sagu.

„Myslel jsem, že tady budu dřív než vy,“ prohodí.

„Jste moc pomalej, Joono.“

„Zřejmě jo,“ usměje se komisař.

Žena zabalená do deky ho pozdraví.

„To je Mira Carlssonová z kriminálky,“ řekne Saga. „Dostala se do haly jako jedna z prvních a zřejmě se jí podařilo pachatele postřelit.“

„Jeho obličej jste asi nezahlédla, viďte?“ zeptá se Joona.

„Ne,“ zavrtí hlavou Mira.

Joona přelétne očima vchod do haly a pak se obrátí k Saze.

„Říkali, že zajistí všechny okolní budovy,“ zamručí.

„Jo, jenže stratégům přišla vzdálenost zbytečně velká, takže…“

„To se tedy hodně spletli,“ přeruší ji Joona.

„Ano,“ vzdychne Saga a ukáže k tržnici. „Pachatel byl v tomhle vchodě za mřížemi. Právě odtud prostřelil okno chráněného bytu.“

„Slyšel jsem, jakou měla Penelope kliku,“ řekne tiše komisař.

Vstupní prostor je uzavřený, číslované cedulky označují první nálezy z ohledání místa činu: otisk boty a prázdnou nábojnici od celoplášťové americké munice. O kousek dál v pootevřených dveřích leží několik rajčat a ohnutý zásobník ze švédského samopalu AK5.

„Stewe Billgren,“ ozve se Saga, „Miřin kolega… sledoval pachatele až do diplomatické čtvrti a tvrdí, že ho viděl projít hlavním vchodem německého velvyslanectví.“

„Nemohl se zmýlit?“

„To nelze vyloučit… spojili jsme se s ambasádou a ti tvrdí, že to není možné, že nezaznamenali nic neobvyklého.“

„Mluvila jste s tím Billgrenem?“

„Ano.“

Saga na komisaře vážně pohlédne.

„Kousek od něj došlo k explozi a Stewe skoro ohluchl, ale oči má prý jako ostříž a jasně viděl, jak pachatel prošel hlavním vchodem do budovy.“

„Mohl z ní zadem zase vyklouznout.“

„Rozestavěli jsme kolem hlídky, ve vzduchu je vrtulník. Čekáme jen na povolení ke vstupu.“

Joona otráveně zavrtí hlavou.

„Tak to si zřejmě počkáme.“

Vytáhne mobil a potichu zabručí: „Promluvím si o tom s Klarou Olofsdotterovou.“

Klara Olofsdotterová je vrchní státní zástupkyní a pracuje v mezinárodním odboru Kabinetu nejvyššího státního zástupce. Telefon zvedne po druhém signálu.

„Čekala jsem, že zavoláš, Joono,“ řekne bez pozdravu. „A taky vím, co po mně chceš.“

„Pak taky určitě víš, že se musíme dostat dovnitř,“ prohlásí zarputile komisař.

„To není tak jednoduché. Je to zatraceně ožehavá záležitost, když dovolíš. Právě jsem mluvila se sekretářkou velvyslance,“ pokračuje Klara Olofsdotterová, „a ta tvrdí, že na ambasádě je všechno v pořádku.“

„Jsme pevně přesvědčeni, že vrah je uvnitř,“ trvá na svém Joona.

„Ale jak by se tam pro všechno na světě dostal?“

„Může to být německý občan, který žádá konzulární pomoc – vždyť na ambasádě právě začaly návštěvní hodiny – nebo švédský zaměstnanec, co má vstupní kartu nebo… nebo využívá nějaké diplomatické výsady, například imunity, někdo nad ním může držet ochrannou ruku, co já vím, třeba je to příbuzný vojenského atašé nebo Joachima Rückera.“

„Vždyť zatím ani nevíme, jak vypadá,“ namítne Klara. „Nemáme žádné svědky… takže nemůžeme jen tak vpadnout na zastupitelský úřad a…“

„Jednoho svědka bych měl,“ vpadne jí do řeči Joona.

Chvíli je ticho. Joona slyší v telefonu Klařin dech.

„Pak zařídím, aby vás pustili dovnitř,“ řekne souhlasně Klara.

82

TVÁŘ

Joona Linna a Saga Bauerová stojí v chráněném bytě na Östermalmském náměstí. Všude je zhasnuto. Venku se rozednívá. Penelope Fernandezová sedí na podlaze, zády se opírá o stěnu a ochable ukáže na okno.

„Ano, tudy proletěla kulka,“ potvrdí tiše Saga.

„Ta lampa mi zachránila život,“ zašeptá Penelope a sklopí hlavu.

Všichni hledí na torzo závěsné lampy v okně, na šňůru s kusem plastové objímky.

„Zhasla jsem, abych lépe viděla na náměstí,“ řekne Penelope. „Lampa se rozhoupala a on se domníval, že jsem to já, viďte? Myslel si, že se hýbu a že to teplo vychází z mého těla.“

Joona se obrátí k Saze.

„Měl noční vidění s termovizí?“

Saga přikývne: „Podle Jenny Göranssonové ano.“

„Cože?“ zeptá se Penelope.

„Měla jste pravdu – ta lampa vám zřejmě skutečně zachránila život,“ praví Joona.

„Bože na nebi,“ zakvílí Penelope.

Joona po ní blýskne šedýma očima.

„Penelope,“ řekne vážně s měkkým finským přízvukem, „vy jste viděla jeho tvář, nemám pravdu? Nemyslím teď, ale předtím. Říkala jste, že jste ho zahlédla. Chápu, že máte strach, ale… moc vás prosím, přikývněte, jestli ho dokážete alespoň trochu popsat.“

Penelope si přejede rukou po čele, pohlédne na komisařovu vysokou postavu a zavrtí hlavou.

„A nemohla byste nám ho nějak přiblížit?“ zkouší to opatrně Saga.

Penelope přemýšlí nad komisařovými slovy. Proč si myslí, že pachatele viděla? Ano, na zlomek vteřiny ho zahlédla, neví však, jak by ho měla popsat. Všechno se událo strašně rychle. Několik vteřin poté, co zavraždil Björna a Ossiana, se před ní mihla jeho deštěm zmáčená tvář.

Nejraději by každičkou vzpomínku na něj co nejrychleji vytěsnila.

Přesto se před ní stále dokola vynořuje jeho unavený, téměř ustaraný obličej ozářený bleskem.

Saga Bauerová popojde k Joonovi. Komisař stojí u okna s dírou po kulce a čte si dlouhou textovou zprávu.

„Klara Olofsdotterová mluvila s nejvyšším státním zástupcem a ten s velvyslancem,“ řekne Joona. „Za hodinu bude třem osobám umožněn pětačtyřicetiminutový vstup na ambasádu.“

„Tak se tam hned rozjedeme,“ navrhne Saga.

„To chvíli počká,“ řekne Joona a zdlouhavě studuje náměstí.

Před policejními zábranami se to hemží novináři.

„Řekl jste státní zástupkyni, že budeme potřebovat ozbrojený doprovod?“ zeptá se Saga.

„Můžeme to probrat s německou ochrankou.“

„Tak kdo tam půjde?“

Joona se k ní otočí.

„Zajímalo by mě, jestli… ten kolega, co pachatele pronásledoval v autě…

„Stewe Billgren,“ doplní Saga.

„Ano, Stewe Billgren,“ souhlasí Joona. „Dokázal by toho muže identifikovat?“

„Neviděl mu do obličeje, neví, jak vypadá,“ prohlásí Saga, posadí se na zem vedle Penelope a opře se o zeď. Chvíli mlčí, pomalu oddechuje a pak dívce položí zásadní otázku:

„Co po vás ten člověk chce? Proč po vás jde – chápete, co se to děje?“

„Ne,“ odpoví vyhýbavě Penelope.

„Chce tu fotografii, kterou jste si doma přilepila na dveře,“ řekne Joona obrácený zády k ní.

Penelope sklopí oči a přikývne.

„A víte proč?“ pokračuje Saga.

„Ne,“ odpoví Penelope a rozpláče se.

Saga chvilku vyčkává a pak řekne: „Björn vydíral Carla Palmcronu, chtěl po něm peníze a…“

„Já o tom nevěděla,“ přeruší ji Penelope. „Já s tím neměla nic společného.“

„To jsme pochopili,“ podotkne komisař.

Saga pohladí Penelope po ruce.

„Ten snímek jste pořídila vy?“ zeptá se.

„Ne. Já? Kdepak… Někdo ho poslal do Švédské společnosti… pro mír… jsem její předsedkyně a…“

Penelope se zarazí.

„Přišel vám poštou?“ vyptává se Joona.

„Ano.“

„Od koho?“

„To nevím,“ zazní rychlá odpověď.

„Nebyl u něj žádný vysvětlující dopis?“ zkouší to komisař.

„Ne, myslím, že ne, alespoň jsem žádný neviděla.“

„Takže to byla jen obálka s fotkou?“

Dívka přikývne.

„Máte ještě tu obálku?“

„Ne.“

„A co na ní bylo?“

„Jenom moje jméno a název společnosti… nebylo tam ani číslo poštovní schránky.“

„Takže jen Penelope Fernandezová,“ zrekapituluje věc Saga, „a Švédská společnost pro mír a odzbrojení.“

„Pak jste otevřela dopis a vyndala ten obrázek,“ rozvádí situaci Joona. „Co vás v té chvíli napadlo? Co pro vás ta fotka znamenala?“

„Co pro mě znamenala?“

„Co jste si pomyslela, když jste se na ni podívala? Znala jste ty lidi na snímku?“

„Ano… tři z nich jo… ale…“

Penelope zmlkne.

„Povězte mi, co vám tehdy prolétlo hlavou?“

„Že mě někdo musel vidět v televizi,“ odpoví Penelope, zamyslí se a pokračuje. „Napadlo mě, je to naprosto typický příklad… Palmcrona by měl zachovávat přísnou neutralitu, to je v jeho funkci nejdůležitější… ale on si namísto toho klidně vysedává v opeře a připíjí si šampaňským se šéfem zbrojovky a s chlapem, co kšeftuje se zbraněmi v Africe a na Blízkém východě… jednoduše je to skandál.“

„Co jste s tou fotografií chtěla dělat?“

„Nic,“ řekne udiveně Penelope. „Co bych s ní mohla dělat? Takhle to prostě na světě chodí, ale… napadlo mě, že alespoň vím, co je Palmcrona zač.“

„To ano.“

„Připomnělo mi to ty hajzlíky z imigračního, co si přiťukávali šampusem, když ze země vykázali ruskou rodinu. Oslavovali, že vyhodili chudáky s nemocným děckem, co ve Švédsku hledali azyl…“

Penelope se znovu zarazí.

„Víte, kdo je ta čtvrtá osoba, ta žena?“

Penelope zavrtí hlavou.

„Agathe al-Hadžíová,“ vysvětlí jí Saga.

„Tohle že je Agathe al-Hadžíová?“

„Ano.“

„A proč je…?“

Penelope uváznou slova v hrdle a temnýma očima zírá na Sagu.

„Víte, kdy byl ten snímek pořízen?“ zeptá se Saga.

„Ne, ale mezinárodní zatykač na al-Bašíra platí od července 2009 a…“

Penelope znovu umlkne a na tváři jí naskočí ruměnec.

„Co je vám?“ zeptá se Saga.

„Ten obrázek je pozdějšího data, že jo?“ vysouká ze sebe Penelope. „Někdo je vyfotil po vydání zatykače.“

„Jak jste na to přišla?“ zeptá se Saga.

„Že mám pravdu?“ naléhá Penelope.

„Ano, máte,“ přisvědčí Joona.

„Ten obchod s Keňou,“ řekne Penelope a rty se jí chvějí, „jde o ten zatracenej kšeft s Keňou, o tohle tu kráčí! Palmcrona se s nimi dohodl na prodeji munice. Věděla jsem, že v tom něco nehraje, já to věděla.“

„Pokračujte,“ vyzve ji Joona.

„Vždyť Keňa má stabilní dohodu s Velkou Británií, střelivo potřebuje Súdán. Keňu využijou jen jako přestupní stanici, ze které bude munice pokračovat do Dárfúru.“

„Ano,“ potvrdí Saga. „Máme na to stejný názor.“

„Ale to je přece zakázané, vlastně něco mnohem horšího… je to naprostá zrada a svinstvo, porušení mezinárodního práva, zločin proti lidskosti…“

Opět se rozhostí ticho.

„Tak proto začal tenhle příšerný kolotoč,“ prohlásí pak odevzdaně Penelope. „Ne kvůli tomu Björnovu vydírání.“

„Ale díky němu se tihle lidé dozvěděli, že existuje fotografie, která by je mohla usvědčit.“

„Bylo mi jasné, že ta fotka je pro ně dost nepříjemná,“ řekne Penelope. „Nepříjemná, ale nic víc.“

„Začali jednat až ve chvíli, kdy jim zavolal Palmcrona a řekl, že ho někdo vydírá. Do té doby o tom obrázku neměli ani potuchy. Palmcronův telefonát je vystrašil, nevěděli, co přesně na tom snímku je, ale chápali, že jim to rozhodně neprospěje. Kdoví, co si mysleli… třeba byli přesvědčení, že jste je v té lóži vyfotila vy nebo Björn.“

„Ale…“

„Neměli zdání, kolik toho víte, ale nehodlali nic riskovat.“

„Chápu,“ řekne Penelope. „A pořád jim jde o to samé, že ano?“

„Ano.“

Penelope potřese hlavou.

„Takže podle nich jsem jediným svědkem toho jejich svinstva,“ dodá posléze.

„Do kontraktu s Keňou už investovali spoustu peněz.“

„Ale to přece nemůžou,“ zašeptá Penelope.

„Jak to myslíte?“

Penelope pohlédne Saze do očí a řekne: „Nemůžou přece cpát střelivo do Dárfúru, to nesmějí, byla jsem tam dvakrát a…“

„Jim jde jen o prachy, všechno ostatní je jim fuk,“ namítne Saga.

„To ano, ale tady se jedná o… ve hře je mnohem víc,“ pronese Penelope a hledí do zdi, „tady jde o…“

Zarazí se a v duchu opět slyší praskání hliněných figurek pod kozími kopyty. Drobná ženička z hlíny se rozpadla na kousky. Pak se nějaký kluk rozchechtal a zaječel, že to byla Nufiho máma. Pobijeme Fúráky, odděláme všechny negerský tlamy, volaly nadšeně ostatní děti.

„Co tím chcete říct?“ zeptá se Saga.

Penelope na ni několik minut němě zírá a v hlavě se jí znovu odvíjejí měsíce strávené v Keni a jihozápadním Súdánu.

Po dlouhatánském pachtění v rozpáleném autě dojela do tábora v Kubbumu v Jižním Dárfúru. Od prvního dne se s Jane a Greyem snažila ze všech sil pomáhat obětem džandžavídských milicí.

V noci ji vzbudili tři arabští puberťáci. Křičeli, že povraždí všechny otroky. Výrostci se postavili doprostřed ulice a jeden z nich vytáhl revolver. Penelope na ně ustrašeně hleděla oknem, vtom kluk s pistolí udělal pár kroků vpřed a zastřelil staříka, který opodál griloval sladké brambory.

Pak se rozhlédli kolem a prstem ukázali přímo k příbytku, v němž bydlela Penelope s Jane. Penelope se zatajeným dechem naslouchala jejich vzrušené arabštině a dusání na verandě.

Kluci vykopli dveře a vřítili se do chodby. Penelope zalezla pod postel a se zavřenýma očima se modlila otčenáš. Slyšela rachot padajícího a tříštícího se nábytku. Pak útočníci vyběhli na ulici. Jeden z nich se zachechtal a prohlásil, že všichni negři zdechnou. Penelope vylezla z úkrytu a vrátila se k oknu. Mladíci našli Jane, vyvlekli ji za vlasy před dům a srazili ji na zem. Z vedlejší chatrče vyběhl Grey s mačetou v ruce. Hubený chlapec mu vykročil v ústrety. Grey byl přinejmenším o třicet centimetrů vyšší a měl mohutnější ramena.

„Co tu chcete?“ zeptal se mladíků.

Obličej měl vážný a zbrocený potem.

Chlapec beze slova zvedl revolver a střelil ho do břicha. Mezi domy se rozlehlo třesknutí. Grey udělal několik vrávoravých kroků, upadl na záda, snažil se znovu vstát, ale pak zůstal ležet s rukou na břiše.

„A je po tobě, negře!“ zakřičel hoch, který držel Jane za vlasy.

Další dva se jí snažili roztáhnout nohy. Jane se bránila a klidně k nim promlouvala. Grey na ně cosi zařval. Hubený klacek s pistolí se k němu vrátil, přitiskl mu hlaveň na čelo a stiskl spoušť. Ozvalo se cvaknutí, mladík mačkal znovu a znovu, zásobník však byl prázdný. Trojka agresorů zaváhala. Dveře se pomalu otevíraly, na ulici vyšlo několik domorodek. Chlapci pustili Jane a dali se na útěk. Šest žen se rozběhlo za nimi. Penelope strhla z postele přikrývku, odemkla a vyřítila se před dům. Zabalila Jane do deky a pomohla jí vstát.

„Rychle dovnitř!“ vyzvala ji Jane. „Můžou si obstarat další munici a vrátit se, nemůžeš tu jen tak pobíhat…“

Jane strávila celou noc nad operačním stolem.

Lehnout si šla až ráno o desáté, když nabyla jistoty, že Grey zůstane naživu. Odpoledne vstala a pracovala až do večera jako obvykle. Následujícího dne se situace v lazaretu vrátila do starých kolejí. Malí chlapci jí pomáhali, ale myšlenkami byli spíše u vojáků, a když se jim zdálo, že toho po nich vyžaduje příliš, předstírali, že neslyší.

„To ne,“ špitne Penelope.

„Tak už nám to konečně povězte,“ vybízí ji Saga.

„To nesmějí,“ opakuje Penelope a opět zmlkne.

„Ta podzemní místnost je mnohem bezpečnější,“ řekne Saga.

„Bezpečnější? Mě už stejně nic nezachrání,“ prohlásí Penelope.

„Víme, že ten chlap je na německém velvyslanectví, a policie obklíčila celou budovu…“

„To ale neznamená, že ho chytíte,“ namítne zvýšeným hlasem Penelope.

„Pravděpodobně je postřelený, takže půjdeme dovnitř a…“

„Chci jít s vámi,“ vyhrkne Penelope.

„Proč…?“

„Protože jsem viděla jeho tvář,“ odpoví.

Joona a Saga pokrčí rameny. Penelope pohlédne na komisaře.

„Měl jste pravdu,“ ozve se Penelope. „Viděla jsem ho.“

„Moc času nám nezbývá, ale ještě bychom stihli udělat přibližný portrét,“ řekne nervózně Saga.

„K ničemu by to nebylo,“ povzdychne Joona. „Na výsostném území jiného státu bychom ho stejně nemohli zatknout pouze na základě podobnosti s nějakou fiktivní kresbou.“

„A když ho pozná svědek?“ otáže se Penelope a pohlédne Joonovi do očí.

83

PACHATEL

Penelope stojí mezi Sagou Bauerovou a Joonou Linnou za autobusem zásahové jednotky asi padesát metrů od budovy německého velvyslanectví. Do prsou ji tlačí těžká neprůstřelná vesta.

Za pět minut bude třem osobám povolen pětačtyřicetiminutový vstup na zastupitelský úřad. Jejich úkolem je identifikovat, případně zadržet pachatele.

Joona strčí do pouzdra na Penelopiných zádech jednu pistoli navíc, několikrát upraví úhel, aby v případě potřeby mohl rezervní zbraň co nejrychleji vytáhnout.

„Penelope se to nelíbí,“ řekne Saga.

„Ale kdepak, mně to nevadí,“ uklidní je Penelope.

„Nevíme, jak se situace vyvine,“ řekne Joona. „Doufám, že všechno půjde hladce, ale pokud ne, bude nám tahle pistole moc užitečná.“

Okolí se hemží příslušníky bezpečnostní policie, kriminálky, zásahovky a pohotovosti.

Joona Linna pohlédne na torzo shořelého volva. Zbyla z něj jen očouzená kapota. Na křižovatce se povalují kovové části vozu. Erixon již objevil rozbušku a zbytky explozivní látky.

„Pravděpodobně hexogen,“ prohlásí technik a posune si brýle na nose.

„Takže trhavina,“ prohodí Joona a pohlédne na hodinky.

Kolem jednoho policisty pobíhá německý ovčák, pak si lehne na asfalt a s vyplazeným jazykem oddechuje.

Ozbrojená eskorta doprovodí Sagu, Joonu a Penelope k plotu, u něhož čekají čtyři němečtí vojenští policisté se sveřepým výrazem v tváři.

„Ničeho se nebojte,“ řekne Saga Penelope. „Musíte jen identifikovat pachatele, a až to uděláte, eskorta vás odsud odvede. Ochranka počká, dokud nebudete v bezpečí, a teprve pak ho zatkne.“

Brána se otevře, objeví se mohutný pihovatý pořez a vpustí je na německé území. Přátelsky je pozdraví a představí se jako Karl Mann, šéf ochranky z řad vojenské policie.

Všichni tři ho následují k hlavnímu vchodu.

Vzduch je stále chladný.

„Jde o mimořádně nebezpečnou osobu,“ sdělí Karlovi Joona.

„O všem jsme byli informováni,“ přikývne Karl Mann. „Ale jsem tu od rána a v budově není nikdo jiný než diplomaté a němečtí občané.“

„Mohl byste nám dát jejich seznam?“ zeptá se Saga.

„Zřejmě bude nejlepší, když se podíváme na záznam bezpečnostní kamery,“ řekne Karl Mann. „Myslím si totiž, že se kolega spletl. Jsem přesvědčený, že pachatel prošel brankou, ale nevstoupil do budovy. Obešel ji a pokračoval přes trávník nahoru k sídlu švédského rozhlasu.“

„To je možné,“ řekne klidně Joona.

„Kolik osob je na velvyslanectví?“ ptá se dále Saga.

„Máme návštěvní hodiny a v této chvíli jsou zde čtyři hosté.“

„Takže pět osob?“

„Ano.“

„A personál?“ pokračuje Saga.

„Patnáct lidí.“

„A kolik lidí z ochranky?“

„Pět,“ odvětí Karl.

„Nikdo jiný tu není?“

„Ne.“

„Žádný řemeslník, elektrikář nebo…?“

„Ne.“

„Takže dohromady pětadvacet,“ shrne situaci Saga.

„Nechcete se tu napřed porozhlídnout sami?“ otáže se pokojně Karl Mann.

„Ocenili bychom, kdybyste šel s námi,“ odpoví Saga.

„Kolik lidí budete potřebovat?“ zeptá se Karl Mann.

„Co nejvíc, a pokud možno ozbrojených až po zuby,“ odpoví Joona.

„To zní strašidelně, opravdu si myslíte, že je tak nebezpečný?“ zeptá se pochybovačně Karl Mann. „Můžu postrádat ještě dva muže.“

„Nevíme, co nás čeká, jestliže…“

„Prý schytal kulku do ramene,“ namítne Karl. „Takže to snad taková hrůza nebude.“

„Třeba sem vůbec nevešel nebo už ambasádu opustil,“ zamumlá Joona. „Ale pokud tu je, ztrátám na životech se zřejmě nevyhneme.“

Joona, Saga a Penelope mlčky kráčejí chodbou v přízemí. Doprovázejí je tři vojenští policisté ozbrojení automaty a granáty se slzným plynem. V budově několik let probíhala rekonstrukce a sídlo úřadu bylo přesunuto na Dělostřeleckou ulici. Na jaře se ambasáda přestěhovala zpět, renovace však ještě neskončila. Všude je cítit barva a dřevo, některé podlahy jsou stále zakryté fólií.

„Napřed bych rád viděl ty návštěvníky,“ ozve se Joona.

„To jsem pochopil,“ odtuší Karl Mann.

Penelope je podivně klidná. Nedokáže si představit, že by se se svým pronásledovatelem setkala právě zde. Místo jí připadá příliš obyčejné a mírumilovné.

Joona zpozorní. Penelope si uvědomí změnu v jeho pohybech. Komisař soustředěně zkoumá dveře a klimatizační mřížku.

Najednou se rozpípá alarm. Všichni se zastaví. Karl Mann cosi německy nahlásí do vysílačky.

„Nějak zlobí alarm,“ vysvětlí ostatním po chvíli. „Dveře jsou zamčené, ale poplašný systém reaguje, jako by byly přes půl minuty otevřené.“

Všichni jdou dál. Penelope se pohupuje pistole na zádech a s každým dalším krokem v ní sílí zlá předtucha.

„Tady vpředu sedí Martin Schenkel, obchodní atašé. Právě je u něj na návštěvě Roland Lindkvist.“

„Rád bych se s nimi setkal,“ řekne Joona.

„Pan atašé si nepřeje být před obědem vyrušován.“

Joona neodpoví.

Saga vezme Penelope kolem ramen. Ženy zůstanou stát, muži pokračují k zavřeným dveřím.

„Okamžik, prosím,“ řekne Joonovi vojenský policista a zaklepe.

Chvíli vyčkává, pak se ozve pokyn, aby šel dál. Karl vstoupí do kanceláře a zavře za sebou.

Joona přelétne očima nedalekou místnost bez dveří. Vstup zakrývá plastový závěs. Za ním leží hromada sádrokartonových desek. Závěs se nadouvá jako plachta a slabě šustí. Joona udělá krok vpřed, vtom zaslechne z pracovny obchodního atašé hlasy a pak mohutnou ránu. Penelope ucouvne, nejraději by vzala nohy na ramena.

„My počkáme tady,“ řekne tiše Saga a vytáhne pistoli.

Penelope si vzpomene na zprávu o tom, jak v roce 1975 oblehlo velvyslanectví komando Holgera Meinse. Zajali dvanáct rukojmí a výměnou za jejich svobodu požadovali propuštění Andrease Baadera, Ulrike Meinhofové, Gudrun Ensslinové a dalších třiadvaceti západoněmeckých vězňů, členů Frakce Rudé armády. Právě těmito chodbami tehdy s křikem běželi, tady rvali velvyslance Dietricha Stoeckera za vlasy, tady shodili ze schodů zkrvavené tělo Heinze Hildegaarta. Nepamatuje si přesně, jak vyjednávání probíhalo, ale poté, co říšský kancléř Helmut Schmidt oznámil švédskému premiérovi Olofu Palmemu, že požadavkům nevyhoví, únosci dvě rukojmí zastřelili. Karl-Heinz Dellwo řval jako pominutý, že za každou hodinu čekání zabije dalšího zajatce.

Joona Linna se otočí a zamíří ke kanceláři obchodního atašé. Vojenští policisté stojí bez hnutí jako sochy. Joona vyndá velikou stříbrnou pistoli, odjistí ji a zaťuká na dveře.

Chodbou zavane pach spáleniny, jako by někdo zapomněl jídlo na sporáku.

Joona opět zaklepe. Zevnitř se ozývá monotónní hlas. Zdá se, že opakuje neustále dokola stejnou frázi. Komisař několik vteřin vyčkává, pak schová zbraň a vezme za kliku.

Velitel vojenské policie Karl Mann stojí pod lustrem, u stehna se mu houpe puška. Pohlédne na Joonu a poté na osobu hovící si v křesle u televize.

„Pane Schenkele, to je ten švédský kriminální komisař,“ oznámí.

Na podlaze leží poházené desky a papíry, jako by je někdo v záchvatu vzteku smetl ze stolu. Obchodní atašé Martin Schenkel upírá zrak na obrazovku. Právě vysílají přímý přenos fotbalového zápasu Poháru DFB v Pekingu s národním mužstvem Číny.

„Copak vy tu nemáte Rolanda Lindkvista?“ zeptá se znechuceně Joona.

„Už odešel,“ prohlásí Marin Schenkel a nespustí oči z televize.

Joona se otočí na podpatku a odejde. Skupina kráčí dál chodbou. Karlu Mannovi se vůčihledně zhoršila nálada a vyštěkává na kolegy úsečné povely. Po nově zbroušených parketách zakrytých papírem proběhne žena ve světle šedých úpletových šatech.

„Kdo je to?“ zeptá se komisař.

„Sekretářka velvyslance,“ odvětí Karl Mann.

„Rád bych si s ní popovídal…“

Vtom pronikavě zakvílí alarm. Hlas z amplionu německy oznamuje, že se nejedná o požární cvičení, a vyzve všechny přítomné, aby neprodleně opustili budovu velvyslanectví a nepoužívali výtah.

84

OHEŇ

Karl Mann rychle hovoří do vysílačky a míří po schodech nahoru.

„V prvním patře hoří,“ sdělí stručně ostatním.

„Jak je požár rozsáhlý?“ zeptá se Joona a rozhodnými kroky jde k němu.

„To zatím nevědí, ale každopádně musíme evakuovat budovu, nahoře je jedenáct osob.“

Karl Mann vytrhne ze skříňky na zdi hasicí přístroj a odjistí zaplombovaný ventil.

„My s Penelope půjdeme ven!“ zvolá Saga.

„To on založil ten požár,“ vyhrkne Penelope. „A zatímco všichni budou hasit, uteče.“

Joona a tři vojenští policisté se rozběhnou ke schodišti a mlčky se řítí do prvního patra. Od betonových zdí se odráží ozvěna jejich kroků. Okamžitě ucítí silný pach kouře, pod stropem se vznášejí šedé závoje dýmu.

Karl Mann otevře první dveře a nahlédne do prázdné kanceláře. Joona strčí hlavu do dalších, ani tam nikdo není. Muži pokračují kupředu.

„Vypadá to, že hoří v Schillerově salonku, před ním je totiž kuchyně,“ ukáže Karl Mann.

Zpod dvoukřídlých dveří na konci chodby uniká černý dým a zvolna se plazí po stěnách ke stropu.

Odkudsi zazní ženský výkřik. V konstrukci domu to hrozivě zaduní. Za dveřmi do salonku se ozve strašlivá rána; okenní tabulka zřejmě pukla žárem.

„Musíme budovu evakuovat,“ řekne Joona. „Tohle je…“

Karlu Mannovi zapípá vysílačka. Posunkem komisaře umlčí a postaví požární přístroj na podlahu. Po krátkém německém hovoru se obrátí k ostatním.

„Poslouchejte,“ řekne tvrdě. „Volali z monitorovací místnosti, objevili v budově černě oděného muže. Podezřelý je na pánských záchodcích a v umyvadle leží pistole.“

„To je on,“ přisvědčí Joona.

Karl Mann se spojí s monitorovací místností a důkladně kolegy vyzpovídá, v jaké pozici se neznámý nachází.

„Je dva metry napravo ode dveří,“ informuje je poté Karl Mann. „Sedí na podlaze, silně krvácí z ramene… ale je tam otevřené okno, takže se jím zřejmě pokusí uprchnout.“

Společně se rozběhnou po podlaze zakryté hnědým papírem, minou malířský žebřík a nakonec se zastaví za Karlem Mannem. Vzduch je znatelně teplejší, po stropě se válejí hnědé chuchvalce čmoudu. Odevšad slyší rachot a praskání. Muži mají pocit, jako by se jim podlaha chvěla pod nohama.

„Jakou má zbraň?“ zeptá se tiše Joona.

„V tom umyvadle bylo vidět jen obrys pistole, ne značku…“

„Zeptejte se, jestli má batoh,“ přeruší ho Joona. „Protože s sebou nosí…“

„Velitel zásahu jsem já,“ zasyčí Karl Mann a dá znamení svým mužům. Policisté se zdviženými automaty vstoupí do šatny. Joona je chce ještě jednou varovat, ale je již pozdě. Je mu jasné, že standardní bojová taktika jim při střetu s pachatelem nebude nic platná. Jsou jako mouchy blížící se k pavoukovi a jeden po druhém uváznou v jeho síti.

Pavouk si staví pavučinu ze dvou typů vláken. Z lepkavých, do kterých se má chytit oběť, a pak z obyčejných, po nichž se pohybuje sám, přemýšlí Joona.

Do očí ho štípe čpavý dým.

Pavouk si schéma své sítě pamatuje a dokáže po ní běhat, aniž se přilepí.

Joona odjistí pistoli Smith & Wesson a obezřetně se vydá za policisty. Ti se již zformovali přede dveřmi na toaletu. Mladík s helmou, pod níž mu vyčuhují světlé vlasy, připravil k odpálení slzný granát. Rozrazí dveře, vhodí ho dovnitř a rychle zavře. Následuje tlumená rána, pak kolega znovu otevře a namíří do místnosti zbraň. Karl Mann mladíkovi posunkem naznačí, aby si pospíšil. Blonďák se samopalem na rameni bez váhání vběhne na toalety. Joonovi zatrne srdce strachy. Policista cosi vystrašeně zamumlá. Jeho hlas zní téměř dětsky. V dalším okamžiku zaburácí mohutná exploze. Tlaková vlna vymrští blonďáka na chodbu, za ním vyrazí dusivý kouř, kolem poletují kusy omítky. Jeho kolega upustí zbraň, klopýtne na stranu a padne kolenem na zem. I Joona musí o krok couvnout. Světlovlasý chlapec leží na zádech, ústa pokrytá červenou pěnou. Je v bezvědomí, do stehna se mu zařízla velká střepina. Z rány se valí krev a s pleskavým zvukem dopadá na podlahu. Joona se k němu vrhne a odvleče ho kousek stranou. Snaží se mu stáhnout žílu improvizovaným tlakovým obvazem z opasku a smotaného rukávu. Na rukou ucítí lepkavé vlhko.

Jeden z policistů se zhroutil a vyděšeně vzlyká, další dva podpírají šedovlasého muže. Pán má začazený obličej, sotva se drží na nohou. Kolem proběhne žena s vytřeštěným pohledem, před ústy si drží sako.

Karl Mann vyrazí s vytaženou pistolí za pánský záchod. Pod nohama mu praskají úlomky zrcadla a rozbitých dlaždiček. Pachatel leží na zemi, je stále naživu. Cuká nohama, rukama divoce tápe kolem sebe. Chybí mu brada a většina obličeje. Karl Mann se rozhlédne a spatří ocelové lano. Muž na ně zřejmě chtěl nastražit léčku a mrštit po nich ruční granát, vtom ho však překvapil slzný plyn a sám se chytil do pasti.

„Ihned musíme evakuovat zbytek lidí,“ zašeptá Karl Mann a vyjde na chodbu.

Joona si otře z rukou krev, zalarmuje centrálu a přivolá pohotovost. Penelope se Sagou kráčejí po chodbě. Penelope má zarudlé oči, jako by dlouho plakala. Saga se ji snaží uklidnit a zadržet, ale dívka se jí vytrhne.

„Kde je?“ zeptá se uštvaně Joony. „Chci ho vidět.“

„Musíme odsud pryč!“ vykřikne Joona. „Každou chvilku se sem může rozšířit požár.“

Penelope jde s komisařem k pánským záchodkům. Hledí na zdevastovanou místnost, na třesoucí se lidské tělo s krvavým cuckem místo obličeje. Vyděšeně zakvílí, ucouvne, zapotácí se a opře se o zeď. Neúmyslně strhne zarámovaný dopis od říšského kancléře Willyho Brandta. Obraz spadne na zem, sklo se roztříští, zůstane však opřený o stěnu.

Penelope se svírá hruď, zvedne se jí žaludek a pak se jí zatmí před očima. Saga dívku zachytí a vede ji zpět k východu.

„To není on,“ zasténá Penelope.

„Musíme odsud pryč,“ chlácholí ji Saga a vezme ji pod paží.

Posádka sanitky v ochranných maskách vynáší na nosítkách zraněného blonďáka. Oheň nabude na intenzitě, zní to jako hluboký výdech. Chodbou poletují střepiny a třísky. Kousek od nich klopýtá podsaditý chlapík, upadne a znovu se vzchopí. Chvíli stojí bez hnutí, krev z nosu mu stéká na náprsenku a na kravatu. Vojenští policisté všechny navigují k nouzovému východu. Pootevřenými dveřmi kanceláře vyšlehnou plameny. Papír na podlaze se vznítí a zkroutí žárem. Kolem běží v podřepu dvojice držící se za ruce. Na jedné ženě vzplanou šaty. Zakvílí a policista na ni stříká bílou pěnu.

Joonu dusí kouř, rozkašle se, přesto však vejde na pánské toalety a prohlíží si spoušť po výbuchu. Pachatel v černé bundě se nehýbe, obličej má provizorně ovázaný obinadlem a gázou. Ze střelné rány v rameni prosakuje temně rudá krev. Na podlaze leží lékárnička, ve změti prachu a bílých střepů se povalují obvazy a náplasti. Zdi jsou začazené, zrcadla rozbitá, z prasklého potrubí vytéká voda.

V umyvadle leží sedm zásobníků a pistole značky Heckler & Koch. V kabině za mísou je zastrčený batoh z hrubého černého nylonu.

Odevšad se ozývají výkřiky, vyděšené hlasy a břitké rozkazy. Karl Mann přivede na toaletu záchranáře.

„Rád bych, aby u něj někdo zůstal na stráži,“ řekne Joona a ukáže na vraha. Policisté muže naloží na nosítka a pevně ho připoutají.

„Zemře při převozu do nemocnice,“ ušklíbne se Karl Mann a odkašle si do dlaně.

„Přesto bych ocenil, kdybyste zůstali v pohotovosti po celou dobu, co bude na území velvyslanectví.“

Karl Mann pohlédne komisaři do očí a zavelí svým mužům, aby vězně hlídali a pak ho předali švédské policii.

Chodba je plná černého čmoudu, oheň duní a praská. Lidé kašlou, křičí, shrbení a vystrašení vybíhají z budovy. Karlu Mannovi zapípá vysílačka a krátce s kýmsi hovoří.

„Jedna osoba chybí, měla by být v horním patře,“ řekne chraptivě.

Joona vyrazí k zavřeným dveřím a stiskne kliku. Uvnitř cosi zabliká. Z dýmu šlehají plameny a vyletují jiskry.

Pak se ozve rána, jako by pukl nějaký ohromný kovový předmět.

Joona gestem naznačí Karlu Mannovi, aby ustoupil. Vytáhne pistoli, pootevře dveře na několik centimetrů, ucukne, chvíli vyčkává a pak nahlédne do tmy.

Vidí jen černé obrysy kancelářského nábytku a stažených žaluzií. Pak ucítí u země slabý závan vzduchu a rychle uhne ze střelné dráhy.

„Opusťte prostor!“ zakřičí někdo za ním.

Joona se otočí, chodbou běží čtyři hasiči. Rozdělí se a systematicky prohledávají pokoje.

Než je komisař stačí varovat, jeden z hasičů posvítí silnou baterkou do místnosti. Ve tmě se zablýsknou oči a pak se ozve unavené štěkání labradora.

„My se o to postaráme,“ brzdí Joonu hasič. „Dokážete se dostat ven na vlastní pěst?“

„Jedna osoba chybí,“ řekne Karl.

„Buďte opatrní!“ vyzve je Joona.

„Tak už pojďte,“ pobídne ho Karl Mann.

„Jen se ještě na něco mrknu.“

Joona znovu vejde na pánský záchod, podívá se na krev na podlaze a na stěnách, skočí k míse a sáhne po pachatelově černém ruksaku.

85

HON NA PRONÁSLEDOVATELE

Penelope se podlamují kolena, rukou se opírá o plot a hledí do země. Ze všech sil se snaží potlačit nutkání ke zvracení. Před očima má neustále hrozný obraz z pánských záchodků. Část obličeje, zakrvácené zuby.

Neprůstřelná vesta ji tíží. Penelope to nakonec nevydrží a posadí se na zem. Okolní zvuky k ní doléhají jakoby z velké dálky. Houkání druhé sanitky, křik policistů, hovory vysílačkou. Záchranáři vynášejí na nosítkách pachatele. Leží na zádech, tvář má zakrytou, obvazem prosakuje krev.

Vtom k Penelope zamíří Saga se zdravotní sestrou. Zdravotnice tvrdí, že je určitě v šoku.

„To není on,“ pláče Penelope, když ji ženy balí do deky.

„Brzy vás prohlédne paní doktorka,“ těší ji sestra, „ale jestli chcete, dám vám zatím něco na uklidnění. Máte v pořádku játra?“

Penelope kývne a žena vytáhne modrou kapsli.

„Musíte ji spolknout vcelku… obsahuje půl miligramu alprazolamu,“ vysvětlí jí.

„Alprazolamu?“ zeptá se Penelope a pohlédne na tabletku.

„Má zklidňující účinky a není nijak nebezpečný,“ vysvětlí jí sestřička a zmizí.

„Já vám přinesu vodu,“ nabídne se Saga a vyrazí k vozu zásahovky.

Penelope se zahledí na malou modrou pilulku. Prsty má studené jako led.

Joona Linna je ještě uvnitř. Ze dveří vycházejí stále noví lidé. Jsou zamazaní od sazí, plíce mají plné dusivého dýmu. U budovy japonského velvyslanectví postávají šokovaní diplomaté a čekají na odvoz do Karolínské nemocnice. Žena v námořnicky modré sukni a sáčku se zhroutí na zem a hlasitě se rozpláče. Ihned k ní přiklekne policista, vezme ji kolem ramen a útěšně k ní promlouvá. Diplomat si olizuje rty a neustále si utírá ruce do ručníku. Starší pán v pomačkaném obleku se strnulým výrazem hovoří do mobilního telefonu. Vojenská atašé, dáma ve středních letech s narezavo obarvenými vlasy, se snaží být užitečná. Ačkoli vypadá jako náměsíčná, rychle si otře slzy a chopí se sáčku s krevní náhražkou, zatímco zdravotníci nesou pacienta do sanitky. Muž s ovázanýma rukama má přes ramena přehozenou deku, obličej skrývá v dlaních. Najednou pomalu vstane, přikrývka se sveze k zemi. V jasném ranním světle se plouží po silnici, jako ve snu kráčí podél plotu.

Vojenský policista se rukou opírá o vlajkový stožár a vzlyká.

Muž s popálenýma rukama zabočí za roh na Gärdeskou ulici.

Penelope zalapá po dechu. Mozkem jí projede hrůzné poznání. Útočníkova tvář jí v hlavě neutkvěla, jeho záda však ano. Je to ten chlap s obvazy na rukou. Je si stoprocentně jistá, že je to on, její pronásledovatel. Muž klidně kráčí ke čtvrti Gärdet, nepozorovaně se vzdaluje od policistů a záchranářů. Nepotřebuje vidět jeho obličej, dobře si pamatuje záda a zátylek, které spatřila pod Skurusundským mostem, když byli Viola a Björn ještě naživu.

Modrá kapsle jí vypadne z ruky.

S bušícím srdcem se vydá za mužem, z ramen jí sklouzne deka jako předtím jemu. Na Gärdeské zrychlí krok. Muž se namáhavě vleče mezi stromy a zmizí v houštině. Má střelnou ránu v rameni, zřejmě ztratil spoustu krve. Penelope je jasné, že jí neuteče. Z koruny dubu vyletí několik kavek a krouží kolem. Do Penelope se vlije život; vběhne mezi stromy, dlouhými kroky utíká letní trávou. Pak ho spatří. Muž je asi padesát metrů před ní. Klopýtne a opře se o kmen. Z ruky mu visí uvolněný obvaz. Penelope se řítí za ním. Muž se vypotácí z nízkého mlází na sluncem zalitý trávník. Penelope v běhu vytáhne pistoli, kterou jí zasunul do pouzdra na zádech Joona Linna, odjistí ji, zpomalí a zamíří neznámému na nohu.

„Stůj,“ zašeptá a stiskne spoušť.

Ozve se rána, do ramene ji uhodí zpětný náraz, na hřbetě ruky ji pálí zážeh.

Netrefila ho. Muž se snaží zrychlit krok.

Měl jsi nechat sestru na pokoji, pomyslí si Penelope.

Útočník přeběhne přes cestu pro pěší, zastaví se, chytne se za rameno a pokračuje po trávě.

Penelope ho následuje se zdviženou zbraní.

„Stůj!“ zakřičí.

Znovu třeskne rána, kulka se však zaryje do trávníku asi deset metrů před prchajícím mužem. Penelope ucítí příval adrenalinu, je zcela chladnokrevná a soustředěná. Opět mu namíří na nohu a vypálí. Tentokrát zasáhne a prostřelí mu koleno. Muž vykřikne bolestí, upadne a plazí se pryč. Penelope vidí, jak zalézá pod osamělou břízu.

Stůj, ty parchante, říká si v duchu. Tys zabil Violu, utopil jsi ji ve vědru, a pak jsi oddělal Björna.

„Tys zavraždil mou sestřičku,“ pronese nahlas a stiskne spoušť.

Kulka pachatele zasáhne do levé nohy, na trávě se objeví rudé skvrny.

Muž sedí, zády se opírá o strom, hlavu má svěšenou, brada spočívá na hrudi. Silně krvácí, funí jako poraněné zvíře, ale vypadá klidně.

Penelope se postaví přímo před něj a zamíří.

„Proč?“ zašeptá. „Proč jsi zabil mou sestru, proč…“

Pak ztichne, polkne, skloní se k němu a dřepne si, aby mu viděla do obličeje.

„Chci, aby ses mi díval do očí, až to do tebe napálím.“

Muž si olízne rty a pokouší se zvednout hlavu. Je příliš těžká, nedokáže to. Zjevně zápasí z bezvědomím, ztratil moc krve. Penelope chce vystřelit, pak se zarazí, druhou rukou mu nadzdvihne bradu a hledí na něj. Muž zatíná čelisti. Penelope spatří ztrhané rysy a unavenou tvář, která se před ní mihla ve světle blesku na Kymmendö. Nevzrušený výraz, hluboká jizva u úst. Vypadá lhostejně jako tehdy. Penelope překvapí, že z ní nemá strach, vtom muž střelhbitě zaútočí. Popadne ji za vlasy a strhne ji k sobě. Má tak ohromnou sílu, že mu Penelope upadne hlavou na prsa. Vrah jí vykroutí zbraň z ruky. Dívka do něj ze všech sil bije pažemi a kope nohama. Pak upadne pozpátku do trávy, a když vzhlédne, spatří hlaveň. Třesknou čtyři rány.

86

BÍLÝ KMEN BŘÍZY

Kriminální komisař Joona Linna kráčí přízemní chodbou budovy velvyslanectví. Cítí bolest v hrudi, oči mu slzí. Musí ven na vzduch, musí se konečně nadechnout. Zakucká se, opře se o zeď, stále však pokračuje kupředu. Z horního patra zahřmí další exploze, ze stropu se utrhne lustr a spadne přímo před něj. Venku houkají poplašné sirény. Komisař rychle zdolá poslední úsek k hlavnímu vchodu. Na vyasfaltovaném prostranství přede dveřmi stojí šest vojenských policistů a provizorně provádějí bezpečnostní kontrolu. Joona vtáhne do plic čerstvý vzduch, odkašle si a rozhlédne se kolem. Hasiči vysunuli ze dvou aut požární žebříky a opřeli je o budovu. Za plotem se to hemží policisty a záchranáři. Karl Mann leží na trávě, nad ním se sklání lékař a poslouchá mu plíce. Penelope Fernandezová s dekou přes ramena kráčí podél plotu k japonskému velvyslanectví.

Joona se na poslední chvíli vrátil na pánské toalety a sebral batoh nacpaný za záchodovou mísou. Nechápe, z jakého důvodu pachatel schovával prázdný ruksak, když nechal v umyvadle všem na očích pistoli a zásobník.

Opět se rozkašle a otevře silonový batoh. Není úplně prázdný. Jsou v něm tři pasy a krátký bojový nůž se zakrvácenou čepelí.

Koho jsi podřízl? ptá se v duchu Joona.

Znovu pohlédne na nůž, na světlou tvrzenou čepel, na sraženou krev, a pak klouže očima po okolí, po sanitkách a lidech na druhé straně plotu. Na nosítkách leží žena v propálených šatech a drží za ruku kolegyni. Starší muž s prázdným pohledem a černými šmouhami na čele hovoří do mobilu.

Joona si uvědomí svou chybu, odhodí batoh s nožem, utíká k bráně a volá na strážné, aby ho pustili ven.

Vyřítí se na ulici, proletí kolem několika policistů, přeleze plastovou pásku, beze slova se protlačí mezi novináři. Postaví se přímo před žlutý vůz sanitky, která je na cestě do nemocnice.

„Už jste vyšetřili to zraněné rameno?“ vykřikne a vytáhne legitimaci.

„Cože?“ zeptá se nechápavě řidič.

„Ten muž, co ho potrhal granát, měl ránu v rameni…“

„Vzhledem k okolnostem to zřejmě nebude prioritní…“

„Musím to zranění vidět,“ přeruší ho komisař.

Záchranář se chystá protestovat, cosi v Joonově hlase ho však přiměje mu vyhovět.

Komisař obejde vůz a otevře zadní dveře. Muž na nosítkách má zafačovaný obličej, je připojený na kyslíkový přístroj, z úst mu čouhá cévka pro odsátí slin. Zdravotník pacientovi rozstřihne černou bundu a tričko a otře mu zraněné rameno.

Není to střelná rána, bezpochyby jde o hluboké bodnutí nožem.

Joona se otočí na podpatku, očima pátrá po okolí. Saga Bauerová stojí uprostřed lidí a aut, v ruce drží kelímek s vodou. Jakmile zaregistruje jeho pohled, odhodí ho a spěchá k Joonovi.

„On nám zase upláchne,“ zamumlá komisař. „Tentokrát mu to nesmí vyjít.“

Vzpomene si, že před chviličkou, právě v okamžiku, kdy vyšel z budovy, spatřil Penelope Fernandezovou. Kráčela podél plotu japonské ambasády a pak zahnula na Gärdeskou.

„Vezměte si zbraň!“ zvolá Joona na kolegyni a rozběhne se za Penelope.

Zabočí napravo, rozhlíží se, ale nikde nikdo.

Za Italským kulturním institutem stojí žena a venčí dva krásné dalmatiny.

Joona se žene kolem zářivě bílé fasády a vytáhne pistoli. Vraha museli vynést z budovy spolu s ostatními.

Saga za ním cosi volá, Joona ji však neslyší. Srdce mu prudce bije, v hlavě mu šumí.

Utíká k nedalekému lesíku. Vtom zaslechne ránu z pistole. Jednou nohou šlápne do příkopu a zapotácí se. Ihned se vzpamatuje a pokračuje do kopečka.

Ozvou se další výstřely, krátké a ostré.

Joona proběhne hustým křovím a ocitne se na sluncem ozářené mýtině. Asi o tři sta metrů dál spatří Penelope. Dívka se zjevně nemůže hýbat. O březový kmen se opírá muž se svěšenou hlavou. Penelope klečí před ním. Najednou se mu vytrhne a svalí se na záda. Muž k ní otočí zbraň. Joona v běhu zamíří, je však příliš daleko. Zastaví se a pevně uchopí pistoli. Vrah dvakrát vypálí Penelope do hrudi. Žena rozhodí ruce a zůstane bez hnutí ležet. Muž je unavený, přesto se chystá opět zaútočit. Joona vystřelí, ale mine. Penelope kope nohama, aby se chránila. Vrah pohlédne na komisaře, pak znovu sklopí zrak k Penelope a namíří jí přímo do obličeje. Ozve se strašlivá rána. Kolem Joonova pravého ucha prosviští kulka, na strom za útočníkem vystříkne krev. Celoplášťová střela ho zasáhla přímo do srdce. Bělavý kmen břízy se zbarví doruda. Komisař pokračuje v běhu, v ruce třímá zbraň. Pak třeskne druhý výstřel. Tělo mrtvého sebou trhne. Projektil mu zajel do masa asi deset centimetrů od prvního zásahu. Joona se obrátí. Na okraji lesa stojí Saga Bauerová s odstřelovací puškou na rameni. Zeleným listím pronikají sluneční paprsky a ozařují její dlouhé světlé vlasy. S napjatým výrazem v tváři skloní hlaveň.

Penelope vstane, v plicích jí chrčí. Odklopýtá na slunce a strnule zírá na ležícího útočníka. Joona schová pistoli a zkusí mu nahmatat tep. Muž je bezpochyby po smrti.

Penelope si rozepne neprůstřelnou vestu, oděv sklouzne na trávu. Joona kráčí k ní. Penelope mu vyjde vstříc, vypadá, že každou chvíli omdlí. Joona ji obejme a dívka mu unaveně položí hlavu na prsa.

87

FALEŠNÁ STOPA

Muž s chybějícím kusem obličeje nalezený na pánských toaletách v budově německého velvyslanectví zemřel hodinu po převozu do nemocnice. Byl identifikován jako Dieter Gramma, sekretář kulturního atašé. Hlavní patolog Nils Âhlén našel na jeho oděvu zbytky lepicí pásky, další stopy objevil i na zápěstí a na krku. Pachatel k němu zjevně přilepil výbušninu. Po úvodním ohledání místa činu a rozboru nahrávek z bezpečnostní kamery byla rekonstrukce případu poměrně snadná: Dieter Gramma vešel do své pracovny ve druhém patře, zapnul počítač a procházel e-maily. Na žádný neodpověděl, tři si však označil. Pak se odebral do kuchyňky, spustil stroj na espreso a zašel si na záchod. Právě se chystal otevřít dveře do kabiny, když vtom zjistil, že před zrcadlem u umyvadla stojí muž s maskou na obličeji.

Černě oděný neznámý byl postřelený pachatel, kterému se díky falešnému pasu podařilo proniknout na zastupitelský úřad a získat tak časový náskok.

Vrah pohlédl do zrcadla, rychle zhodnotil tělesnou zdatnost Dietera Grammy a poté nevzrušeně přelepil čočku kamery. Dieter se nezmohl ani na slovo; muž mu přitiskl hlaveň k hrudi, stlačil ho do pokleku a zalepil mu ústa. Pak se oblékl do sekretářova saka, Dieterovi navlékl svou vlastní černou bundu a přivázal ho k vodovodnímu potrubí zády ke kameře. Vytáhl nůž s oboustrannou čepelí, přiložil ji k průstřelu v látce a pak ji Dieterovi vbodl hluboko do levého ramene.

Strašlivá bolest, strach a příval endorfinů Dietera natolik zmátly, že vůbec nechápal, co se děje. Pachatel uštípl kleštěmi kus drátu, obtočil jej sekretáři kolem krku, smyčkou protáhl ocelovou šňůru a vyndal granát. K jednomu konci lana přivázal kroužek dopravní pojistky časového zapalovače a opatrně závlačku povytáhl; jinak by zbraň odjistil a o tři vteřiny později by došlo k výbuchu. Pak přilepil granát Dieterovi na prsa. Druhý konec šňůry natáhl přede dveře jako nástražný drát a omotal ho kolem vodovodní baterie.

Předpokládal, že někdo vtrhne dovnitř, zakopne, iniciuje výbuch a policie se v následném chaosu bude domnívat, že muž s ustřeleným obličejem a dírou v bundě je ten, kterého honí.

Vrah zřejmě pracoval pomalu, neboť byl zesláblý ztrátou krve, přesto během čtyř minut dokázal zpacifikovat sekretáře, připravit léčku, položit zbraň s několika náboji do umyvadla, vyhodit zbytek lepicí lásky, nacpat batoh se zakrváceným nožem za mísu, strhnout lepenku z kamery, překročit nástrahu a odejít.

Odklopýtal chodbou do zasedací místnosti a založil požár. Pak zaklepal na dveře Davida Meyera, a právě když mu začal vykládat o svých smyšlených potížích, rozhoukal se požární poplach.

Dieter Gramma strávil dalších pětadvacet minut na kolenou s trhavinou na prsou. Nemohl se hýbat a nacházel se mimo záběr bezpečnostní kamery. Pravděpodobně se pokoušel vydávat nějaké zvuky, aby na sebe upozornil, než někdo vejde. Ústa měl rozkousaná do krve a pitva prokázala, že došlo k prasknutí krční tepny.

Pak se rozlétly dveře a na zemi přistál granát se slzným plynem. Na rozdíl od útočného granátu neobsahuje ocelové kuličky a tříštivé úlomky, pouze způsobí prudké zvýšení tlaku. Dieter Gramma uhodil hlavou o potrubí a ztratil vědomí. Poté dovnitř vtrhl vojenský policista Uli Schneider se zbraní v ruce a zakopl o nástražné lano. Místnost byla plná kouře, takže mladíkovi v prvním okamžiku nedošlo, oč se jedná.

Záškub drátu strhl lepicí pásku z Dieterova těla a odjistil granát, který se ocitl přímo pod jeho bradou. Muž byl v bezvědomí a měl svěšenou hlavu, čímž se smyčka o kousek posunula. Poté došlo k ničivé explozi.

88

NEČEKANÁ NÁVŠTĚVA

Chráněný vůz zásahové jednotky odváží Joonu Linnu, Sagu Bauerovou a Penelope Fernandezovou z diplomatické čtvrti. Jedou po Pobřežní ulici kolem lesknoucí se vody.

„Ano, už jsem ho předtím viděla,“ řekne monotónním hlasem Penelope. „Věděla jsem, že to nikdy nevzdá, že mě bude neustále pronásledovat…“

Zmlkne a hledí před sebe.

„…dokud mě nezabije,“ dodá posléze.

„Máte pravdu,“ přitaká Saga.

Penelope zavře oči. Sedadlo se měkce kolébá. Právě míjejí pozoruhodný památník vytvořený na počest diplomata Raoula Wallenberga. Skulptury připomínají zčeřené vlny či hebrejské písmo vlající nad zemí.

„Kdo to byl?“ zeptá se Penelope. „Co to bylo za člověka?“

„Nájemný vrah,“ odpoví Joona. „Profesionální zabiják a řešitel problémů, takzvaný grob.“

„Europol ani Interpol na něj nic nemají,“ dodá Saga.

„Nájemný vrah,“ opakuje Penelope. „To znamená, že ho někdo najal?“

„Ano,“ odpoví Saga, „o tom není nejmenších pochyb. Ale až prověříme všechny okolnosti, zjistíme, kdo to byl.“

„Rafael Guidi?“ zašeptá Penelope. „Že ano? Nebo Agathe al-Hadžíová?“

„Podle našeho názoru to byl Rafael Guidi,“ odpoví Saga. „Agathe al-Hadžíové je vaše případné svědectví naprosto fuk…“

„Přesně tak, není přece žádným tajemstvím, čím se zabývá,“ podotkne Joona.

„Takže Rafael Guidi si obstaral vraha, který… co vlastně chtěl? Víte to? Tu fotografii, že ano?“

„Pravděpodobně si myslí, že jste ten snímek pořídila vy, považuje vás za svědka, co viděl a slyšel věci, které by ho mohly zničit.“

„A myslí si to i teď?“

„Zřejmě ano.“

„Takže za mnou pošle dalšího zabijáka?“

„Obáváme se, že ano,“ řekne Saga.

„Jak dlouho budu mít policejní ochranu? Nebo mi obstaráte novou identitu?“

„Ještě to můžeme probrat, ale…“

„Nevzdá se, dokud mě neuštve k smrti,“ namítne Penelope.

Před honosným vchodem obchodního domu NK sedí tři mladí lidé a stávkují.

„Ne, on to nevzdá,“ řekne vážně Joona. „Proto musíme odhalit celou tu jejich špinavou hru… a když se nám to podaří… pak už nikdo nebude mít důvod vás pronásledovat.“

„Na Rafaela Guidiho jsme krátcí, je to moc velká ryba,“ řekne Saga. „Ale tady ve Švédsku zmůžeme docela dost a garantuju vám, že to pocítí na vlastní kůži…“

„A co třeba?“

„Pro začátek překazíme ten jejich obchod,“ pokračuje Saga. „Bez vývozního povolení od Axela Riessena loď s nákladem nemůže opustit Göteborg.“

„A proč myslíte, že jim ho nedá?“

„To nikdy neudělá,“ vloží se do hovoru Joona, „protože o celé věci ví tolik co my.“

„Bohudíky,“ špitne Penelope.

„Stopneme ten jejich kšeft a pak zatkneme Pontuse Salmana a celou tu svinskou bandu,“ dodá Saga.

V autě nastane ticho.

„Musím zavolat mamince,“ řekne po chvíli Penelope.

„Vezměte si můj mobil,“ nabídne jí Saga.

Penelope sáhne po přístroji a po chvilce váhání na něm vyťuká matčino číslo.

„Ahoj, mami, to jsem já, Penny. Ten chlap, co mě…“

„Moment, Penny, někdo zvoní, musím jít otevřít…“

„Mami, počkej!“ přeruší ji vystrašeně Penelope. „Kdo je to?“

„Nevím.“

„Čekáš někoho?“

„Ne, ale…“

„Tak neotvírej!“ vpadne jí do řeči dcera.

Máma cosi zamumlá a odloží telefon. Penelope slyší kroky, pak znovu zacinká zvonek. Otevřou se dveře, někdo hovoří. O Penelope se pokoušejí mrákoty. Zírá na Sagu a na Joonu, kteří ji obezřetně sledují. V přístroji to praská a rachotí. Po chvíli se opět ozve mámin hlas.

„Jsi tam ještě, Penny?“

„Ano.“

„Někdo tě tu shání,“ řekne matka.

„Kdo je to?“

Penelope si olízne rty.

„Tak dobře, mami, dej mi ho.“

Zprvu slyší praskání, pak telefon vezme cizí žena.

„Vy jste Penelope?“

„Ano.“

„Musím se s vámi sejít.“

„Kdo jste?“ zeptá se Penelope.

„To já jsem vám poslala tu fotografii.“

„Já žádnou fotografii nedostala,“ odsekne Penelope.

„Dobrá odpověď,“ řekne žena. „Neznáme se sice, ale ten snímek jsem vám opravdu poslala já.“

Penelope se zatočí hlava.

„Musím se s vámi co nejdřív setkat,“ pokračuje neznámá vystrašeně. „Poslala jsem vám obrázek lóže, ve které sedí čtyři lidé. Podařilo se mi je tajně vyfotit třináctého listopadu 2009. Jedním z nich je můj manžel Pontus Salman.“

89

SETKÁNÍ

Pontus Salman bydlí na Roskullské ulici na ostrově Lindigö. Vila z šedesátých let je poněkud omšelá, přesto nezapře kvalitu a luxus, příznačné pro dobu svého vzniku. Zaparkují na příjezdové cestě a vystoupí z vozu. Na garáž kdosi nastříkal sprejem stylizovaný obrázek pánského přirození.

Dohoda je následující: Joona počká s Penelope venku a Saga půjde do vily. Dveře jsou otevřené, Saga přesto stiskne domovní zvonek ve tvaru lví hlavy. Ozvou se tři příjemné tóny, ale nikde nikdo. Dívka vytáhne glock, zkontroluje zásobník, odjistí jej, ještě jednou zazvoní a vstoupí dovnitř.

Je to přízemní dům se suterénem zapuštěným do svahu. Hala ústí do prostorné společenské místnosti s kuchyní a jídelnou. Vysoká okna skýtají úchvatný výhled na přístav.

Saga projde kuchyní, nahlédne do prázdných ložnic, vrátí se do haly a seběhne po schodech dolů. Za dveřmi s mosaznou cedulkou s nápisem R&R zaslechne hudbu. Otevře je a ihned melodii pozná – Verdiho opera La traviata s australskou sopranistkou Joan Sutherlandovou v roli Violetty.

Na konci vydlážděné chodby se modrá osvětlený bazén.

Tichounce našlapuje a špicuje uši, aby jí neušel žádný podezřelý zvuk. Vtom se ozvou kroky, pleskání bosých chodidel.

Skryje zbraň u těla a rozhlédne se kolem. Spatří proutěný nábytek a palmy. Vzduch je teplý a vlhký, prosycený stále silnější vůní jasmínu a chloru. Před ní se objeví bleděmodrý vykachlíkovaný bazén. Od venkovní zahrady ho odděluje prosklená stěna. U barového pultu stojí asi padesátiletá štíhlá žena ve zlatých plavkách se sklenkou bílého vína. Jakmile uvidí Sagu, odloží sklenici a jde jí naproti.

„Dobrý den, jsem Saga Bauerová.“

„Ze které jste agentury?“

„Z bezpečnostní policie.“

Žena se rozesměje, políbí Sagu na tvář a představí se. Jmenuje se Marie-Louise Salmanová.

„Máte s sebou plavky?“ zeptá se a vrátí se k baru.

Na terakotových dlaždicích zůstanou úzké otisky bosých nohou. Žena má štíhlé, vypracované tělo. Způsob chůze je zjevně nacvičený, pohybuje se tak, aby se Saze co nejvíce předvedla.

„Dáte si skleničku sancerrského?“ otáže se chladným, pěkně modulovaným hlasem.

„Ne, díky,“ odpoví Saga.

„Plavu, abych se udržela ve formě, i když práci modelky jsem už pověsila na hřebík. V týhle branži si člověk snadno přivodí nějakou narcistickou poruchu, no, to asi sama dobře znáte. Je to hnusnej pocit, když vám chlapi přestanou připalovat cigarety.“

Marie-Louise se předkloní a teatrálně zašeptá: „Měla jsem aférku s nejmladším tanečníkem z Chippendales, znáte je? Ale stejně je to k hovnu, všichni jsou teplouši.“

„Přišla jsem si s vámi promluvit o té fotografii, kterou jste poslala…“

„Věděla jsem, že nedokáže držet jazyk za zuby,“ vyprskne žena s předstíraným vzrušením.

„Kdo?“

„Jean-Paul Gaultier.“

„Ten návrhář?“ zeptá se Saga.

„Jo, ten návrhář v pruhovaným topu, s nazlátlým strništěm na bradě a malou pusinkou. Pořád mě nenávidí. Věděla jsem to.“

Saga se trpělivě usmívá. Všimne si, že Marii-Louise naskočila husí kůže, a podá jí župan.

„Ale kdepak, troška chladu neškodí… naopak, sluší mi to. Každopádně to na jaře tvrdil Depardieu nebo… teď v tom mám hokej… možná to byl ten fajnšmekr Renaud. Ale stejně je to k hovnu.“

Z chodby je slyšet kroky. Marie-Louise znervózní, těká pohledem kolem a hledá, kam by se ztratila.

„Haló?“ zvolá ženský hlas.

„Sago!“ křičí Joona.

Saga o kousek popojde a spatří Joonu s Penelope. Doprovází je asi padesátiletá tmavovlasá dáma s elegantním krátkým sestřihem.

„Marie-Louise,“ řekne zneklidněně, „co tady děláš?“

„Jen jsem si chtěla zaplavat,“ odpoví Marie-Louise. „Potřebovala jsem se trošku zchladit mezi nohama.“

„Jasně jsem ti řekla, abys mi vždycky dala předem vědět.“

„No jo, promiň, zapomněla jsem.“

„Marie-Louise je Pontusova sestra, má švagrová,“ vysvětlí černovláska, obrátí se k Saze a představí se: „Veronika Salmanová.“

„Saga Bauerová, bezpečnostní policie.“

„Pojďme si sednout do knihovny,“ vyzve ji Veronika a zamíří chodbou zpět.

„Tak můžu si zaplavat, když už jsem tady?“ huláká za ní Marie-Louise.

„Ale ne nahá,“ odvětí bez ohlédnutí Veronika.

90

FOTOGRAFKA

Žena Pontuse Salmana odvede Sagu, Joonu a Penelope několika přízemními místnostmi do knihovny. Je to malý pokoj se žlutorůžovými vitrážovými okénky, zasklenou knihovnou, hnědým koženým nábytkem, krbem a mosazným samovarem.

„Moc se omlouvám, ale nic vám nenabídnu, mám totiž naspěch, za hodinu musím být na letišti…“

Veronika Salmanová se nervózně rozhlédne, uhladí si sukni a pokračuje:

„Chci vám… musím vám něco povědět. Ale předem upozorňuju, že nebudu proti nikomu svědčit, a pokud byste se mě snažili k něčemu takovému přimět, tak všechno popřu bez ohledu na následky.“

Třesoucí se rukou se pokusí narovnat stínidlo lampy.

„Odjíždím sama, bez Pontuse,“ dodá posléze se sklopeným zrakem. Rty se jí chvějí, několik vteřin sbírá odvahu.

„Penelope,“ řekne Veronika a pohlédne dívce do očí, „je mi jasné, že Pontusem opovrhujete a považujete ho za grázla, ale on takový není, opravdu ne.“

„Neřekla jsem jediné křivé slovo…“

„Prosím, nechte mě domluvit,“ přeruší ji Veronika. „Moc svého muže miluju, ale… jeho počínání se mi ani trochu nezamlouvá. Napřed jsem se utěšovala, že se zbraněmi se kšeftovalo vždycky, že tenhle obchod je starý jako lidstvo samo. Nechci ho omlouvat, ale několik let jsem pracovala na ministerstvu zahraničí a zabývala se bezpečnostní politikou. A pokud děláte v téhle branži, rychle se smíříte s tím, že cesta k utopickému světu bez ozbrojených konfliktů bude trvat ještě hodně, hodně dlouho… Každá země přece musí mít nějaké obranné složky, ale… jsou v tom jisté rozdíly, a právě tohle mám na mysli…“

Veronika zamíří ke dveřím, vyhlédne na chodbu a opět dveře zavře.

„Vývoz zbraní do zemí, kde zuří válka, kde hrozí násilný konflikt a kde jejich přísun rozdmýchá další nepokoje, považuju na naprosto nepřípustný.“

„Ano,“ zašeptá Penelope.

„Po obchodní stránce Pontuse chápu,“ pokračuje Veronika Salmanová, „protože pro Silencii to byla úžasná zakázka. Súdán je veliká země a přísun munice je hodně nejistý. Používají téměř výhradně samopaly firmy Fabrique Nationale, ale Belgičané jim přestali dodávat střelivo, protože jsou pod drobnohledem – na rozdíl od Švédska, které nikdy nepatřilo ke koloniálním mocnostem. Navíc v té oblasti máme dobrou pověst. Pontus pochopil, jaké možnosti se mu v Súdánu nabízejí, a po skončení občanské války rychle zareagoval. Ten obchod domluvil Rafael Guidi. Získali veškerá povolení, smlouva byla připravená, zbývalo ji jen podepsat. Jenže zrovna v té chvíli vydal mezinárodní soud v Haagu zatykač na prezidenta al-Bašíra za účast v etnických čistkách v Dárfúru.“

„Ale vždyť vývoz munice by znamenal porušení mezinárodních zákonů,“ namítne Saga.

„Samozřejmě, ale Rafael nehodlal ustoupit, jen prohlásil, že se jeho zájmy maličko změnily. Po několika měsících jim oznámil, že o zrušený obchod má zájem keňská armáda. Jednalo se o prodej stejného množství munice za stejnou cenu. Pokoušela jsem se to Pontusovi rozmluvit, vždyť bylo nad slunce jasné, že zásilka skončí v Súdánu. Pontus tvrdil, že Keňa taky potřebuje munici a že se hned chopila příležitosti. Nevím, jestli tomu věřil, spíše si myslím, že ne, ale veškerou zodpovědnost přehrál na inspekci a Carla Palmcronu. Pokud Palmcrona vydá vývozní povolení, bude vše v pořádku a…“

„Jo, proč si neusnadnit život,“ podotkne hořce Penelope.

„A proto jsem pořídila ten snímek. Chtěla jsem vědět, kdo všechno v té lóži je. Řekla jsem, že si potřebuju zavolat, a vyfotila jsem je mobilem. Pak jsem řekla Pontusovi, že mi není dobře a že si vezmu taxík do hotelu.“

„To bylo hodně odvážné,“ řekne Penelope.

„No, víte, já si tehdy vůbec neuvědomila vážnost situace, jinak bych k tomu nenašla odvahu,“ přizná Veronika. „Měla jsem na Pontuse strašnou zlost, chtěla jsem ho přesvědčit, aby se do toho nezaplétal. V polovině koncertu jsem odjela a v taxíku se mrkla na mobil. Byla jsem naprosto konsternovaná; kupující stranu zastupovala Agathe al-Hadžíová, vojenská poradkyně súdánského prezidenta, takže mi okamžitě došlo, že ta munice půjde rovnou do Súdánu, kde hrozí občanská válka… ale všichni dělali jakoby nic…“

„Genocida,“ zašeptá Penelope.

„Doma jsem Pontusovi řekla, že se z toho musí nějak vykroutit. Nikdy nezapomenu na jeho pohled, když mi oznámil, že to není možné. Uzavřel jsem Paganiniho smlouvu, vysvětlil mi s hrůzou v očích, opravdu byl k smrti vyděšený. Dostala jsem strach, takže jsem tu fotku vytiskla, vymazala z paměťové karty i z harddisku a poslala ji vám.“

Veronika Salmanová stojí se svěšenými pažemi a ztrhaným obličejem před Penelope.

„Ani ve snu mě nenapadlo, co z toho vzejde,“ pokračuje tiše. „Nedokážu vám vypovědět, jak mě to mrzí…“

Všichni mlčí, v místnosti je slyšet pouze vzdálené šplouchání vody v bazénu.

„Co je to Paganiniho smlouva?“ zeptá se Joona.

„Rafael vlastní housle nevyčíslitelné hodnoty,“ řekne Veronika. „Sbírá nástroje, na které kdysi dávno hrával Paganini. Některé má doma, jiné občas půjčuje vynikajícím hudebníkům a…“

Žena si nervózně prohrábne vlasy a opět se rozhovoří:

„Víte… sama jsem to úplně nepochopila, ale Rafael prý všechny své smlouvy spojuje s Paganinim, s jeho hudbou, tvrdí, že jsou věčné a nezrušitelné. Nikdy neexistují na papíře… Rafael se předem dokonale připravil, veškeré údaje měl v hlavě, znal všechna čísla, logistiku, přesně věděl, jak a kdy celá akce proběhne. Každému zvlášť oznámil, co od něj požaduje a kolik na obchodu vydělá. Pak mu museli políbit ruku a od té chvíle už neexistovalo žádné východisko… nemohli uprchnout, získat ochranu, dokonce ani zemřít…“

„Proč ne?“ podiví se komisař.

„Rafael je… nevím, jak to říct… je to strašný člověk, lidská zrůda,“ mumlá Veronika. „Vždycky se mu podaří vytáhnout z ostatních… ze všech zúčastněných… jejich nejhorší noční můru…“

„Cože?“ vyhrkne nechápavě Saga.

„Pontus mi říkal, že Rafael má neuvěřitelnou schopnost z lidí dostat, čeho se nejvíc děsí,“ odpoví vážně Veronika.

„A co mu řekl váš manžel?“ zeptá se komisař.

„Samozřejmě jsem se Pontuse ihned zeptala,“ zašeptá Veronika. „Ale odmítl mi cokoli prozradit, takže nevím, co si o tom mám myslet.“

V knihovně zavládne hrobové ticho. Veronika Salmanová má v podpaždí bílé halenky velké propocené skvrny.

„Rafaela nezastavíte,“ řekne po chvíli a pohlédne Joonovi do očí. „Ale musíte se postarat, aby se ta munice nedostala do Dárfúru.“

„To taky uděláme,“ ujistí ji Saga.

„Chápete… neklidná situace po volbách se nezvrhla v katastrofu jen díky nedostatku střeliva… a… pokud znovu začne válka, tak z Dárfúru odejdou všechny mírové organizace.“

Veronika Salmanová pohlédne na hodinky a oznámí Joonovi, že za chvilku bude muset odjet. Popojde k oknu a zasněně se zahledí na barevnou tabulku.

„Můj přítel je mrtvý,“ vzlykne Penelope a otře si slzy. „Moje sestra je taky po smrti, stejně jako spousta dalších.“

Veronika se k ní otočí.

„Penelope, nevěděla jsem, na koho se mám obrátit, a napadlo mě, že pokud někdo dokáže identifikovat ty osoby v lóži, pak jste to vy,“ vysvětluje. „Domnívala jsem se, že ihned pochopíte, co se stane, jestliže Agathe al-Hadžíová koupí munici, vždyť jste v Dárfúru byla, máte tam kontakty, jste pacifistka a…“

„Jenže jste se spletla,“ vpadne jí do řeči Penelope. „Poslala jste ten obrázek nepravé osobě, Agathe al-Hadžíovou jsem sice znala podle jména, ale neměla jsem nejmenší tušení, jak vypadá.“

„Nemohla jsem tu fotku poslat na policii ani do novin, nepochopili by její důležitost, bez vysvětlení by jim nebyla k ničemu. Copak jsem mohla někomu vykládat, za jakých okolností jsem k ní přišla? Prostě to nešlo, bylo mi jasné, že mě s tím obrázkem nesmí nikdo nikdy spojovat, takže jsem ho odevšad vymazala a jediný vytištěný exemplář poslala vám.“

„Ale teď jste se prozradila,“ podotkne Joona.

„Ano, protože… já…“

„Proč?“ nedá se Joona. „Proč jste změnila názor?“

„Protože odjíždím ze země a musím…“

Žena zmlkne a zírá na své ruce.

„Tak co se stalo?“

„Nic,“ vzlyká Veronika.

„Nám to přece můžete povědět,“ těší ji Joona.

„Ne, to…“

„Nemusíte se ničeho bát,“ šeptá Saga.

Veronika si otře oči a pak vzhlédne.

„Pontus mi volal z chaty, plakal a neustále se mi omlouval, nevím, co tím myslel, ale říkal, že udělá všechno proto, aby se vyhnul své noční můře.“

91

POSLEDNÍ VÝCHODISKO

Za velkým výběžkem na jezeře Malmsjön se pohupuje mahagonová pramice natřená fermeží. Lehounký východní větřík přináší pach močůvky ze zemědělských usedlostí na druhém břehu. Pontus Salman vytáhl vesla do loďky a nechal se unášet proudem, za hodinu však neurazil více než deset metrů. Kdyby věděl, jak to bude zdlouhavé, vzal by si s sebou něco k pití.

Na kolenou mu leží dvouhlavňová brokovnice.

Vlnky šplouchají o trup lodi, větve stromů slabě šelestí.

Pontus zavře oči, několikrát se nadechne, opět je otevře a zaklíní pažbu do dřevěné mřížky na podlaze. Dlaní obejme sluncem rozpálenou hlaveň a zkusmo si ji namíří na čelo.

Zvedne se mu žaludek, když si představí, že by mu výstřel utrhl hlavu.

Ruce se mu třesou, musí chvíli počkat. Vzchopí se a přiloží si zbraň na srdce.

Racci poletují nízko nad hladinou a lapají hmyz.

V noci bude asi pršet, napadne ho.

Po obloze pluje letadlo a nechává za sebou dlouhou bílou čáru. Pontus začne přemýšlet o své noční můře.

Najednou má pocit, jako by celé jezero potemnělo, jako by se voda v hlubině začala barvit dočerna.

Vsune si hlaveň do úst, slyší, jak drkotavě naráží o zuby, a ucítí kovovou pachuť.

Natáhne ruku po spoušti, vtom se ozve motor auta. Srdce mu poskočí. Během jediné vteřiny zváží všemožné varianty, uvědomí si však, že to musí být jeho žena. Nikdo jiný přece neví, kde je.

Odloží brokovnici, tělo se mu chvěje, krev divoce pulsuje v žilách. Snaží se dohlédnout skrze stromy k chatě.

Po cestě k přístavišti kráčí muž.

Po chvilce v něm pozná komisaře, který ho navštívil v kanceláři a ukázal mu osudnou fotografii.

Pak se mu nitro znovu sevře úzkostí. Řekni, že ještě není pozdě, šeptá si v duchu a vesluje k pevnině. Řekni, že ještě není pozdě, že nemusím prožít svou noční můru, prosím, řekni, že ne.

··············

Pontus Salman se zarazí v půli cesty. Joona ho žádá, aby vystoupil na břeh. Pontus zavrtí hlavou. Tvář má bílou, krve by se v něm nedořezal. Drží se kus od mola a pomocí vesla obrátí loďku přídí dozadu.

„Co mi chcete?“ zeptá se vyděšeně.

„Před chvilkou jsem mluvil s vaší ženou,“ řekne klidně Joona.

„Cože?“

„Ano, a…“

„Vy jste mluvil s Veronikou?“ otáže se zneklidněně Pontus.

„Potřebuju, abyste mi odpověděl na několik otázek.“

„Nemám čas.“

„Snad to tolik nespěchá,“ odtuší komisař s pohledem upřeným na brokovnici.

„Co vy o tom víte,“ zamumlá Pontus.

Vesla se nehlučně noří do vody.

„Vím, že ta munice pro Keňu měla skončit v Súdánu,“ řekne Joona.

Pontus Salman mlčí.

„A taky vím, že tu fotografii z operní lóže pořídila vaše paní.“

Pontus sklopí oči, zvedne vesla, voda mu stéká po rukou.

„Už to nemůžu zastavit,“ prohlásí zarputile. „Moc jsem na to spěchal, potřeboval jsem tu zakázku…“

„Takže jste podepsal smlouvu.“

„Bylo to nenapadnutelné, a i kdyby to prasklo, všichni mohli tvrdit, že jednali v dobré víře, nikdo by za to nenesl odpovědnost.“

„Ale přesto se stala chyba,“ namítne komisař.

„Ano.“

„Jen jsem chtěl s vaším zatčením počkat…“

„Protože proti mně nemáte žádné důkazy,“ řekne Pontus.

„Se státním zástupcem jsem zatím nemluvil,“ pokračuje Joona, „ale jsem si jist, že pokud budete ochoten svědčit proti Rafaelu Guidimu, podaří se mu dosáhnout zmírnění trestu.“

„Svědčit? Ani za nic,“ řekne důrazně Pontus. „Zjevně vůbec nic nechápete. Uzavřel jsem velice neobvyklou smlouvu, a kdybych nebyl takovej mizernej srab, udělal bych dávno to samý co Palmcrona.“

„Když budete svědčit, poskytneme vám ochranu,“ nabízí komisař.

„Palmcronovi se podařilo vyváznout,“ zašeptá Pontus. „Stačil se oběsit a povolení teď musí podepsat nový ředitel. Palmcrona pro Rafaela ztratil význam a unikl své noční můře…“

Pontusův bezvýrazný obličej se rozzáří úsměvem. Joona na něj pohlédne a napadne ho, že to není tak úplně pravda, neboť Palmcronovou noční můrou byla nepochybně představa, že by zemřel jeho syn.

„Jede sem psycholožka,“ oznámí mu Joona. „Bude se vás snažit přesvědčit, že sebevražda není východisko…“

Pontus Salman se opět chopí vesel.

„Pontusi, nutně potřebuju, abyste mi odpověděl na několik otázek,“ řekne zvýšeným hlasem Joona. „Tvrdíte, že nový ředitel bude muset podepsat vývozní povolení, ale co se stane, když to neudělá? Co když Paganiniho smlouvu jednoduše odmítne? Copak to není možné?“

„Ano, je to možné,“ odvětí klidně Salman. „Ale on nebude chtít…“

92

ODHALENÍ

Axela vzbudí řinčení telefonu na nočním stolku. Usnul až pozdě k ránu vedle Beverlyina zpoceného těla.

Hledí na její dětskou tvářičku a opět v ní nachází Gretiny rysy, její rty a obočí.

Beverly cosi zamumlá a obrátí se na břicho. V Axelovi se vzedme příval něhy při pohledu na její křehkost, na její dojemné mládí.

Posadí se a sáhne po tenké knížce Friedricha Dürrenmatta Nehoda. Vtom někdo zaklepe na dveře.

„Moment,“ řekne Axel. V témže okamžiku do pokoje vstoupí Robert.

„Myslel jsem, že budeš vzhůru,“ řekne bratr. „Zajímal by mě tvůj názor na nové housle, které jsem…“

Robert spatří Beverly a zůstane stát jako solný sloup.

„Axeli,“ zajíkne se, „co to má znamenat?“

Jeho hlas dívku probudí. Když uvidí Roberta, schová se pod peřinu. Axel vstane, natáhne si župan, ale Robert zmateně couvá z pokoje.

„Táhni do hajzlu, ty čuně,“ zasyčí. „Táhni…“

„Není to tak, jak…“

„Tak ty ji zneužíváš?“ zaječí Robert. „Ty zneužíváš nemocnou holku?“

„Vysvětlím ti to,“ snaží se Axel.

„Ty dobytku,“ zašeptá Robert, popadne bratra a smýkne jím na stranu.

Axel ztratí rovnováhu, rozhodí ruce a shodí lampu. Robert vyklopýtá na chodbu.

„Počkej přece!“ prosí ho Axel a jde za ním. „Je mi jasné, co si myslíš, ale všechno je jinak. Klidně se zeptej…“

„Odvezu to děvče na policii,“ prohlásí rozčileně Robert. „Nikdy by mě nenapadlo, co jsi za kanála…“

Hlas mu přeskakuje vzrušením, oči se mu naplní slzami.

„Nejsem žádný pedofil,“ brání se tiše Axel. „Musíš mě pochopit, jen potřebuju…“

„Jo, jen se potřebuješ ukájet na dítěti,“ přeruší ho Robert se zoufalým výrazem v tváři. „Slíbil jsi, že ji budeš opatrovat a chránit, a zatím se s ní válíš v posteli!“

Vejdou do knihovny, Axel se postaví proti bratrovi. Robert těžce dosedne na pohovku, pohlédne na něj a rozhodně prohlásí: „Axeli, je ti doufám jasné, že ji musím odvézt na policii.“

„Ano,“ odpoví Axel, „naprosto tě chápu.“

Robert před ním uhýbá očima, pohladí si ústa a vzdychne: „Nejlepší bude, když pojedeme hned.“

„Zajdu pro ni,“ řekne Axel a odebere se do ložnice.

Beverly sedí na posteli, usmívá se a pohybuje prsty u nohou.

„Oblékni se,“ řekne vážně Axel. „Musíš jet s Robertem.“

Axel se vrátí do salonu a Robert okamžitě vstane. Oba mlčky zírají do země.

„Ty zůstaneš doma,“ řekne tiše Robert.

„Ano,“ zašeptá Axel.

Po chvíli se objeví Beverly v tričku a džínách. Není nalíčená a vypadá ještě mladší než obvykle.

93

GRETINA SMRT

Robert beze slova svírá volant, zabrzdí před semaforem a čeká, až naskočí zelená.

„Je mi to strašně líto,“ zamručí. „Bratr tvrdil, že tě tu nechá bydlet, dokud si neseženeš něco vlastního, vůbec mi to nejde na rozum, ani ve snu by mě nenapadlo, že…“

„Axel není pedofil,“ ozve se tenkým hláskem Beverly.

„Nelíbí se mi, že se ho zastáváš, nezaslouží si to.“

„Ale on se mě ani nedotkl, víte přece, jak to myslím, nikdy v životě.“

„A co s tebou potom provádí?“

„Jen mě drží v náručí,“ odpoví Beverly.

„V náručí?“ zopakuje Robert. „Vždyť jsi právě řekla, že…“

„Drží mě, aby mohl usnout,“ vysvětlí mu dívka svým jasným sopránkem.

„Jak to myslíš?“

„Není na tom nic špatného – každopádně jsem si nikdy ničeho nevšimla.“

Robert povzdechne a prohlásí, že to bude muset vysvětlit policii. Hruď se mu opět sevře zoufalstvím.

„Dělá to jen kvůli spánku,“ vykládá důrazně Beverly. „Bez prášků neusne, ale se mnou se dokáže zklidnit a…“

„Vždyť jsi nezletilá!“ vybuchne Robert.

Beverly zírá oknem na světle zelené listy třepotající se v letním vánku. Na chodníku klábosí několik těhotných žen. Opodál stojí stará paní a nastavuje tvář slunci.

„Ale proč?“ zeptá se znenadání Robert. „Proč nemůže v noci spát?“

„Říká, že se snad sto let pořádně nevyspal.“

„Jo, prášky mu zničily játra.“

„O ničem takovém na klinice nemluvil,“ opáčí Beverly. „Ale povídal, že zažil něco moc smutného…“

Robert zastaví u přechodu. Přes ulici jde matka s dítětem. Chlapečkovi vypadne dudlík. Žena ho sebere a pokračuje v chůzi. Najednou se jí děcko vytrhne a běží zpátky. Matka zděšeně vykřikne, ale hned si uvědomí, že Robert pochopil situaci a že malému nic nehrozí. Popadne kopajícího caparta a přenese ho na druhou stranu.

„Zemřela mu nějaká dívka,“ vysouká ze sebe Beverly.

„Kdo to byl?“

„Nechce o tom mluvit, zmínil se o tom jen tehdy v nemocnici…“

Beverly zmlkne, sepne ruce a bubnuje jimi o koleno.

„Pověz mi, co ti řekl?“ vyhrkne napjatě Robert.

„Strávili spolu noc a ona pak spáchala sebevraždu,“ řekne Beverly a loupne po Robertovi očima. „Jsem jí podobná, že jo?“

„Ano,“ přitaká Robert.

„Axel povídal, že zavinil její smrt,“ zašeptá Beverly.

Robert sebou trhne a znovu se k ní obrátí.

„Jak to myslíš?“ zeptá se.

„Říkal, že se zabila kvůli němu.“

Robert na ni zírá s otevřenou pusou.

„On říkal… on říkal, že se zabila kvůli němu?“

Beverly přikývne.

„Byla to jeho vina,“ pokračuje dívka. „Měli se připravovat na soutěž, ale namísto toho se spolu vyspali. Ona si pak myslela, že ji svedl schválně, aby necvičila a aby tu soutěž vyhrál on.“

„Nebyla to jeho vina.“

„Ale byla.“

Robert se přikrčí a promne si dlaněmi obličej.

„Panebože,“ zašeptá, „musím mu povědět, že…“

Vůz se vychýlí z pruhu, několik aut za nimi zatroubí. Beverly na něj neklidně pohlédne.

„Já… musím s ním mluvit,“ pokračuje Robert a snaží se obrátit vůz. „Vždyť jsem byl tehdy u toho, vím, co se stalo, Greta přišla na řadu jako první a…“

„Vy jste tam byl?“

„Počkej,“ ujme se opět slova Robert. „Všechno jsem slyšel, já… Gretina smrt nemá s Axelem nic společného, nezavinil ji…“

Robert je natolik rozrušený, že opět zabrzdí, obrátí k Beverly strnulý bílý obličej a řekne:

„Promiň, jen musím…“

„Jste si tím jistý?“

„Čím?“ nechápavě na ni pohlédne Robert.

„Tím, že Axel její smrt nezavinil.“

„Ano.“

„Tak co se vlastně stalo?“

Robert si otře oči a roztržitě otevře dveře vozu.

„Počkej vteřinku, musím… musím mu zavolat,“ zašeptá a vystoupí.

Z odkvetlých lip na Sveině ulici se snášejí plody a tančí mezi vozy a chodci. Robertovy rty se rozpuknou v širokém úsměvu, vytáhne telefon a vytočí bratrovu pevnou linku. Po třech signálech se zachmuří a s přístrojem na uchu se vrátí k autu. Ukončí hovor, a právě když se chystá zkusit Axelův mobil, zjistí, že Beverly je ta tam. Rozhlíží se po okolí, nikde ji však nevidí. Kolem sviští proudy vozidel, u Sergelova náměstí kvílejí klaksony. Zavře dveře, nastartuje a pomalu vyrazí vpřed. Musí najít Beverly.

94

BÍLÁ ŠUSTÍCÍ PLACHTA

Po odjezdu Roberta a Beverly se Axel postavil k oknu a zíral do zahrady. Netuší, jak dlouho tam stál ponořen do vzpomínek. Zaplaší minulost, popojde k hudební aparatuře, pustí si desku Davida Bowieho The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars a zvýší hlasitost.

Pushing thru the market square…

Pak zamíří k baru a vyndá jednu ze svých nejdražších lahví, whisky Macallan z prvního válečného roku 1939. Nalije si půl sklenky a posadí se na pohovku. Se sklopenýma očima naslouchá hlasu mladého zpěváka a nedbalému klavírnímu doprovodu. V nose ho zalechtá vůně prastarých sudů, těžkých nádob, temných sklepů, slámy a citrusů. Napije se, silná whisky ho pálí na rtech, ústa zaplaví lahodná chuť. Díky pečlivě střežené výrobě přežil nápoj celé generace, změny vlád, války i mír.

Kdoví, možná vše dopadlo, jak mělo, a Beverly se dostane potřebné lékařské péče. V náhlém popudu chce zavolat bratrovi a říct mu, jak ho má rád. Pak se své patetické představě pobaveně ušklíbne. Nevezme si život, bude se ho snažit brát takový, jaký je, stát pevně nohama na zemi.

Odnese si sklenku do ložnice a pohlédne na rozestlanou postel. V kapse saka přehozeného přes opěradlo židle mu zazvoní mobil. V saloně zavržou parkety. Axel se ohlédne a překvapeně vyhrkne:

„Beverly.“

Dívka má zaprášený obličej, v ruce drží odkvetlou pampelišku.

„Nechtěla jsem jet na policii…“

„Kde je Robert?“

„Vrátila jsem se stopem,“ řekne Beverly. „Neboj se, nic se mi nestalo…“

„Proč tohle děláš? Měla bys mít…“

„No tak, už se nezlob, nic špatného jsem neprovedla, jen jsem ti potřebovala něco strašně důležitého říct…“

Telefon v saku znovu zazvoní.

„Počkej, Beverly, musím to vzít…“

Axel prohledává kapsy, vytáhne přístroj a kvapně se představí:

„Axel Riessen.“

Zaslechne vzdálený hlas.

„Haló?“

„Haló?“ řekne Axel.

„Tady Rafael Guidi,“ pronese volající drsnou angličtinou. „Omlouvám se za špatné spojení, ale právě jsem na své jachtě.“

„To je v pořádku,“ odvětí zdvořile Axel a sleduje Beverly, jak si sedá na postel.

„Půjdu přímo k věci,“ řekne Rafael Guidi. „Volám vám proto, že jste údajně ještě nestihl podepsat vývozní povolení pro Keňu. Předpokládal jsem, že v téhle chvíli bude loď s nákladem vyjíždět z přístavu.“

Axel tiskne telefon k uchu, kráčí do salonu a prudce oddechuje. Vybaví si fotografii Rafaela Guidiho, Carla Palmcrony, Agathe al-Hadžíové a Pontuse Salmana. Palmcrona třímal sklenku šampaňského a cenil dásně v potěšeném úsměvu.

„Jste tam ještě?“ zeptá se Rafael Guidi.

„Já to vývozní povolení nevydám, nepodepíšu ho,“ odpoví stručně Axel a po zádech mu přeběhne mráz.

„Třeba se mi podaří vás přesvědčit, abyste změnil názor,“ odtuší Guidi. „Řekněte, jaké máte přání, a já vám ho splním…“

„Já nic nechci.“

„Myslím, že se v téhle věci mýlíte. Když s někým uzavřu smlouvu, tak…“

Axel hovor přeruší. V místnosti je naprosté ticho. Vrátí mobil do kapsy a zároveň se ho zmocní hrozivá předtucha. Vyhlédne oknem do parku, mezi stromy zaznamená pohyb, jako by se k domu plížil nezřetelný stín. Přejde ke druhému oknu, nic však nevidí. Ze spodního patra se ozve ťuknutí, jako by ve slunci praskla okenní tabulka. Srdce mu skáče v hrudi, tělo zaplaví adrenalin. Chladnokrevně vtrhne do ložnice k Beverly. Škvírou mezi závěsy proniká sluneční svit, vypadá jako skleněná stěna dosahující k dívčiným nohám. Beverly se svlékla a vlezla si do postele, na břiše má Dürrenmattův román.

„Axeli,“ pronese, „vrátila jsem se, protože jsem ti chtěla říct něco, z čeho budeš mít radost…“

„Prosím, neděs se,“ přeruší ji rozhodně Axel, „ale okamžitě se musíš schovat pod postel. Honem tam zalez a aspoň hodinu buď tiše jako myška.“

Beverly jeho příkaz splní bez jakýchkoli otázek. Na schodech klapou rychlé kroky. Jsou to přinejmenším dva lidé, pomyslí si Axel. Na křesle leží dívčiny džíny a tričko. Rychle je hodí pod postel. Krev mu buší ve spáncích, pohledem těká kolem, neví, co má dělat. V hlavě mu bzučí jako v úle. Vytáhne telefon a běží do salonu. Kroky se blíží, někdo je na chodbě. Míří ke knihovně. Třesoucíma se rukama sáhne po přístroji, vtom kousíček od něj zavrže podlaha. Na telefon je už pozdě. Axel se snaží dostat k oknu, aby přivolal pomoc, čísi ruka ho však popadne za pravé zápěstí a druhá mu přitiskne ke krku něco chladného. Je to paralyzér. Do těla mu vnikne 69 000 voltů. Pokojem hvízdají elektrické rány, Axelovi připadá, jako by mu někdo bušil do hrdla železnou tyčí. Neuvědomuje si, že křičí, mysl se mu zatemní a okolní svět zmizí. Po chvíli se mu začnou vracet kratičké záblesky vědomí, má však zalepená ústa. Leží na podlaze, tělo sebou křečovitě škube, ruce i nohy se třesou. Rána na krku nesnesitelně pálí. Nemá šanci se bránit, je zcela ochromený. Dva neznámí muži mu s věcnou profesionalitou spoutají paže, stehna i kotníky a jako balík ho zamotají do bílé plachty. Plast jemně šustí, Axela napadne, že se udusí, stále však může dýchat. Pokusí se obrátit, ale je to beznadějné, svaly ho neposlouchají. Muži ho nevzrušeně snášejí ze schodů, pak vyjdou na ulici a naloží ho do čekající dodávky.

95

ZMIZELÝ ŘEDITEL

Joona se všemožně snaží přilákat Pontuse Salmana k molu, loďka však klouže dál od břehu. Komisař se rozběhne k psycholožce a dvěma kolegům ze Södertälje. Dovede je k můstku a nabádá, aby si počínali opatrně. Přesto však nevěří, že by Pontus Salman ublížil sám sobě nebo někomu jinému.

„Pokuste se ho zatknout, ozvu se vám hned, jak budu moct,“ sdělí jim a vrátí se k autu. Přejíždí most přes záliv Fittjaviken a přemýšlí o Pontusi Salmanovi; ředitel zbrojovky byl zcela přesvědčen o tom, že Axel Riessen bude ochoten uzavřít Paganiniho smlouvu.

Zmáčkne Axelovo číslo a v duchu si vybaví Veroniku Salmanovou, Pontusovu ženu. Zklamaný rys kolem jejích úst a hrůzu v očích, když mu povídala, že jakmile Rafaelu Guidimu někdo políbí ruku, neexistuje už žádné východisko a jeho osud je zpečetěn.

Uvědomí si, že v tomto případu se jako osudový leitmotiv neustále opakují slova noční můra. Napřed je použila Palmcronova hospodyně, pak Veronika, když mluvila o Rafaelovi, a nakonec Pontus Salman.

Ten řekl, že Palmcronovi se díky sebevraždě podařilo před svou noční můrou uniknout.

Stefan Bergkvist se nikdy nedozvěděl, že Carl Palmcrona je jeho otec. Joona si představí strašný žár, který chlapci spálil maso až na kost, vřící krev, která způsobila prasknutí lebky.

Paganiniho smlouva nezaniká ani smrtí.

Znovu zavolá Axelu Riessenovi, a když neuspěje, zkusí Inspekci pro vývoz strategického zboží.

„Sekretariát generálního ředitele,“ ozve se ženský hlas.

„Potřebuju mluvit s panem Riessenem,“ vyhrkne Joona.

„Bohužel, v této chvíli to není možné,“ odpoví sekretářka.

„Jsem kriminální komisař a musím ho sehnat.“

„Chápu, ale…“

„Pokud má schůzi, tak pro něj dojděte.“

„Ale pan ředitel tu dnes vůbec není,“ pronese zvýšeným hlasem žena. „Ráno nepřišel do práce a po telefonu není k zastižení.“

„To mi stačí,“ řekne lakonicky komisař a ukončí hovor.

Joona zaparkuje na Braheho ulici před domem Axela Riessena. Na poslední chvíli zahlédne, jak se zavírají dveře Robertova bytu. Běží k brance a stiskne zvonek. Zámek cvakne a dveře se opět otevřou.

„Ale,“ pronese Robert Riessen, když patří Joonu. „Zdravím vás.“

„Je Axel doma?“

„Měl by být, ale nevím to jistě, zrovna jsem dorazil,“ odpoví Robert „Stalo se něco?“

„Celý den se ho snažím zastihnout.“

„Já taky,“ přitaká Robert a vpustí Joonu dovnitř.

Vyjdou po schodech do velké haly. Ze stropu visí ohromný růžový několikaramenný lustr. Robert zaklepe a vejde do bratrovy rezidence. Mlčky stoupají do dalšího patra.

„Axeli!“ zvolá Robert.

Muži procházejí bytem a rozhlížejí se kolem. Vše vypadá jako obyčejně, hudební aparatura svítí, avšak nehraje, na knihovním vozíku leží cédéčka a encyklopedie Britannica.

„Nemohl někam odjet?“ zeptá se Joona.

„Ne,“ prohlásí unaveně Robert. „Ale je pravda, že dělá spoustu podivností.“

„Co tím chcete říct?“

„Myslel jsem si, že ho znám, jenže… Ne, opravdu nevím.“

Joona strčí hlavu do ložnice, přelétne očima rub velké olejomalby opřené o stěnu, odkvetlou pampelišku ve sklence od whisky, rozházenou postel a knihu.

Robert se již vydal po schodech dolů. Joona sejde za ním do prostorné kuchyně.

96

RAFAEL GUIDI

Joona zaparkuje u Kronoberského parku, rychle kráčí přes trávník k budově policejního prezidia a volá kolegům do Södertälje. Hryže v něm zvláštní neklid, mrzí ho, že s nimi nemohl zůstat, dokud se jim nepodaří zatknout Pontuse Salmana.

Muž, který zvedne telefon, o Pontusi Salmanovi nic neví.

„Ozvu se vám,“ řekne policista gotlandským nářečím. „Počkejte pár minut.“

„Ale dostali jste ho, nebo ne?“ zeptá se Joona a zlá předtucha ještě zesílí.

„No, měli jsme to za úkol,“ pronese vyhýbavě chlapík.

„Jasně jsem vám řekl, abyste ho zadrželi.“

„Nemusíte na mě tak vyjíždět,“ zavrčí policista. „Jsem si jistý, že kolegové odvedli dobrou práci.“

Muž ťuká na klávesnici, cosi zamumlá, ještě chvíli klape a pak odpoví:

„No vida, máme ho, zabavili jsme i jeho zbraň značky Winchester 400.“

„Prima, pošlu pro něj auto,“ řekne Joona. Prochází velkými prosklenými dveřmi, v chřípí ho zalechtá vůně bazénu.

Nastoupí do výtahu a vyjede k pracovně Carlose Eliassona. Na chodbě mu zazvoní mobil. Je to Disa. Joona nemá času nazbyt, přesto však hovor vezme.

„Ahoj,“ řekne Disa. „Tak přijdeš zítra?“

„Říkalas přece, že narozeniny slavit nebudeš.“

„Já vím, ale napadlo mě… že bychom jen my dva, ty a já…“

„To zní hezky,“ přisvědčí Joona.

„Chtěla bych ti něco důležitého říct,“ vysvětlí mu Disa.

„Dobře,“ odpoví Joona.

„Já…“

„Diso, moc se omlouvám,“ přeruší ji komisař, „ale teď to nejde, mám schůzku.“

„To je mi překvapení,“ povzdechne si Disa.

„Je mi to hrozně líto, ale opravdu musím končit.“

Joona vstoupí do Carlosovy kanceláře, zavře za sebou a posadí se na pohovku vedle Sagy Bauerové.

„Nemůžeme sehnat Axela Riessena a obáváme se, že to souvisí s vývozním povolením,“ spustí komisař. „Jsme přesvědčeni o tom, že za tím stojí Rafael Guidi, a proto potřebujeme co nejdříve zatykač…“

„Zatykač?“ otáže se nevěřícně Carlos. „Axel Riessen ráno nepřišel do práce, dvě hodiny nebere telefon a vy si hned myslíte, že ho unesl Rafael Guidi? Je to úspěšný obchodník a nikdy neměl potíže se zákonem.“

Carlos zvedne ruku a s přehnaným důrazem vypočítává na prstech:

„Švédská policie na něj nic nemá, Europol taky ne, Interpol jakbysmet. Mluvil jsem s policií ve Francii, v Itálii a v Monaku.“

„Tys mluvil s…“

Carlos zmlkne. Ve dveřích se objeví Anja Larssonová.

„Jméno Rafaela Guidiho se během posledních deseti let objevilo v šesti případech předběžného vyšetřování v souvislosti s ozbrojeným zločinem, s finančními podvody a případem úmrtí.“

„Ale předběžné vyšetřování přece neznamená, že…“ namítne Carlos.

„Necháš mě laskavě domluvit?“ zeptá se kolegyně.

„Ano, jistě.“

„Veškerá obvinění hned na začátku stáhli, před soud se tudíž nikdy nedostal.“

„Takže samá voda,“ povzdechne Carlos.

Anja nahlédne do svých poznámek a pokračuje:

„Během operace Pouštní bouře vydělal jeho koncern sto dvacet tři milionů dolarů na bombardérech Nighthawk a taktických řízených střelách země-vzduch AGM-65 Maverick. Tytéž rakety dodával i srbským ozbrojeným silám, když během války v Kosovu sestřelovaly stejný typ letadel.“

Anja jim ukáže Rafaelovu fotografii. Obchodník má na očích sluneční brýle s oranžovými skly, na sobě volné, chrpově modré kalhoty s ostrými puky a volnou košili stejné barvy. S úsměvem pózuje před kouřovým Lamborghini Diablo mezi dvěma černě oděnými gorilami.

„Rafaelova manželka… byla známá houslistka Fiorenza Coliniová,“ mluví dál Anja. „Rok po narození synka Petera onemocněla rakovinou prsu, podstoupila veškerou dostupnou léčbu, přesto zemřela, když bylo chlapci sedm let.“

Anja vytáhne výstřižek z italského deníku La Republica. V popředí stojí Fiorenza Coliniová s překrásnými rudými houslemi opřenými o rameno, vedle ní dirigent Riccardo Muti, vlnité vlasy se mu lesknou ve světle ramp. V pozadí je vidět orchestr divadla La Scala. Fiorenza má na sobě stříbřité lesklé šaty zdobené krajkou s flitry, zdá se, jako by se pod těžkými víčky usmívala. Pravý loket míří dolů, smyčec klesá, levou ruku má zdviženou, zřejmě hraje nějaký vysoký tón.

Na titulní straně amerického týdeníku Newsweek pod nápisem Billion dolar baby stojí Rafael Guidi vedle Alice Coopera a hrdě ukazuje svého prvorozeného syna.

Na dalším obrázku Rafael ve světlém obleku hovoří se Silviem Berlusconim. Za nimi vykukuje růžový bazének ve tvaru srdce a kolem něj se svůdně vlní tři blondýnky v miniaturních bikinách.

„Rafael Guidi žije v Monaku, ale pokud jsem to správně pochopila, návštěvy přijímá pouze na moři,“ říká Anja. „V posledních letech tráví většinu času na své megajachtě zvané Theresa. Ani se mu nedivím, loď vyrobila před patnácti lety firma Lürssen v Brémách, a tehdy se jednalo o nejdražší model na světě.“

Na malé fotografii z francouzského časopise Vogue se skví špičatá loď. Letí po moři jako bílý porcelánový šíp. Na obrazové dvoustraně věnované filmovému festivalu pod titulkem Lion en Cannes jsou záběry ze slavnostní večeře na palubě luxusní jachty. Všichni pánové mají smoking. Herec Kevin Costner hovoří se Salmou Hayekovou, Rafael Guidi trůní mezi manželkou a proslulou modelkou z Playboye Victorií Silvstedtovou. Za ním stojí dva strážci s tupým výrazem v tváři. Prosklenou jídelnou je vidět přístav. Ze stropu visí klece s tukany, uprostřed sálu je klec s mohutným lvem.

Všichni si pozorně prohlédnou obrázky, vrátí je Anje a ta klidně prohlásí:

„A teď přijde to nejzajímavější, to bychom si měli všichni poslechnout… belgická rozvědka nahrála telefonický rozhovor státního zástupce se Salvatorem Garibaldim, brigádním generálem italské armády Esercito Italiano.“

Anja rychle rozdá překladače, zastrčí do Carlosova počítače flash disk a nastaví zvuk. Cizí hlas oddrmolí francouzsky místo, datum a hodinu. Pak se ozve kovové cvaknutí a vzdálené vyzvánění.

Po chvilce praskání zřetelně promluví státní zástupce:

„Poslouchám a jsem připraven zahájit předběžné vyšetřování.“

„Ale já proti Rafaelovi nikdy svědčit nebudu, ani kdybyste mě mučili, ani…“

Hlas Salvatora Garibaldiho se ztrácí, v telefonu to šustí, nastane úplné ticho. Pak se generál ozve znovu, avšak tlumeně, jako by hovořil přes zavřené dveře.

„…s úsťovou brzdou i bez… čertovská spousta všemožných zbraní a typů min, nášlapných, lehkých i těžkých protitankových… Rafael by nikdy… jako Rwandu, tu taky nechal plavat. Tam používají kopí a mačety – nic, na čem by se dalo vydělat. Ale když se situace změnila a konflikt se rozšířil do Konga, nechtěl si to nechat ujít, připadalo mu to dynamičtější. Vyzbrojil Rwandskou vlasteneckou frontu RPF a prezidenta Mobuta, ale pak zase začal pumpovat těžké zbraně na opačnou frontu Tutsiům.“

Telefon šumí, podivně pípne, spojení se ztrácí. Salvatore Garibaldi funivě oddechuje, něco si mumlá a pak zcela jasně pronese:

„Napřed jsem ty řeči o noční můře nebral vážně, ale pak jsem se musel postavit vedle něj a políbit tu jeho zpocenou pracku… Mám čtrnáctiletou dcerku, milou a krásnou… Rafael… udělal to vlastnoručně nožem, křičel, že má noční můra patří jemu. Normálnímu člověku nad tím zůstává rozum stát…“

V přístroji to znovu zapraská, následuje křik, řinkot rozbitého skla, signál se ztrácí.

„Jak někdo může něco takového provést… od jedný svý gorily si vzal nůž na maso… a dcerčin obličej, tu její nádhernou tvářičku…“

Salvatore Garibaldi se rozpláče a kvílí, že chce zemřít.

Ozve se další praskání a hovor skončí. V kanceláři Carlose Eliassona je hrobové ticho. Nad zelenými pahorky Kronoberského parku probleskuje sluneční světlo.

„Ale ta nahrávka,“ pronese po chvíli Carlos, „nic nedokazuje… generál přece už na začátku říkal, že odmítá svědčit, takže státní zástupce vyšetřování zřejmě zastavil.“

„Tři týdny po tom telefonátu našel nějaký pejskař hlavu Salvatora Garibaldiho,“ řekne Anja. „Ležela v příkopu u Viale Goethe vedle dostihové dráhy.“

„Co se stalo s jeho dcerou?“ zeptá se tiše Joona. „Co to mělo znamenat?“

„Čtrnáctiletá Maria Garibaldiová je dodnes nezvěstná,“ odpoví bryskně Anja.

Carlos si povzdychne, zamručí, popojde k akváriu, chvíli pozoruje své milované rájovce a pak se obrátí k ostatním.

„Tak co s tím uděláme? Nemůžeme dokázat, že ta munice měla pokračovat do Súdánu, stejně tak nemůžeme doložit žádnou souvislost mezi Rafaelem Guidim a zmizením Axela Riessena. S největší radostí se ihned spojím se státním zástupcem, ale potřebuju hmatatelný důkaz, nejen dohady…“

„Dal bych ruku do ohně za to, že to byl on,“ přeruší ho Joona.

„Ale to nestačí, Joono,“ utne ho Carlos.

„Potřebujeme zatykač a posily, abychom mohli Rafaela Guidiho zadržet za porušení švédského i mezinárodního práva,“ trvá na svém Joona.

„Bez důkazů ho sotva dostaneme,“ ušklíbne se Carlos.

„Seženeme je,“ nevzdává se Joona.

„Musíte nějak přesvědčit Pontuse Salmana, aby proti Guidimu svědčil.“

„Dnes ho přivezeme, ale zřejmě to půjde dost těžko, pořád má hrozný strach… takový, že si málem sáhl na život,“ řekne Joona.

„Když Rafaela zatkneme a situace se zklidní, třeba se přestane bát a změní názor,“ navrhne Saga.

„Tak velké zvíře, jako je Rafael Guidi, nemůžeme bez průkazného svědectví jen tak strčit za mříže,“ namítne důrazně Carlos.

„Tak co máme ksakru dělat?“ zeptá se rozzlobeně Saga.

„Zkusíme přitlačit Salmana ke zdi, nic jiného nám nezbývá…“

„Ale já jsem si jistý, že Axelu Riessenovi hrozí velké nebezpečí,“ upozorní znovu Joona. „Je skoro pět minut po dvanácté…“

Všichni tři se zarazí a pohlédnou ke dveřím. Do pracovny vejde státní zástupce Jens Svanehjälm.

97

ÚTĚK

V klimatizovaném autě je příjemně chladno. Pontus Salman je už v polovině mostu z Lindigö. Třesoucíma se rukama svírá volant. Z přístavu vyplouvá finský trajekt, za Millesovým muzeem někdo pálí listí.

Před pár hodinami seděl ve své pramičce s puškou v ústech. Stále cítí pachuť kovu a slyší příšerný zvuk zubů škrábajících o hlaveň.

Na můstek sešel kriminální komisař v doprovodu asi čtyřicetileté ženy s punkovým účesem. Měla namodralé vlasy rozježené jako vrabčí hnízdo a červeně nalíčené rty. Zdálo se, že mu chce něco důležitého říct.

V šedém kamrlíku mu sdělila, že je psycholožka a že se jmenuje Gunilla.

Vážně a nesmlouvavě začala o zbrani a zeptala se, co s ní na jezeře zamýšlel.

„Proč jste chtěl zemřít, Pontusi?“ šla přímo k věci.

„Ale já nechtěl,“ řekl jí podle pravdy.

Chvíli bylo ticho. Pontus jí postupně zodpověděl všechny otázky. Stále více byl přesvědčen o tom, že opravdu nechtěl zemřít; mnohem raději by někam uprchl. Pak začal přemýšlet, kam by mohl odcestovat. Prostě zmizet a začít znovu jako někdo úplně jiný.

Na konci mostu pohlédne na hodinky a pocítí silnou úlevu. Manželčino letadlo právě odstartovalo a opustilo švédský vzdušný prostor.

Mluvili spolu o Francouzské Polynésii. Pontus v duchu vidí, jak Veronika vychází z letiště, v jedné ruce nese bleděmodrou látkovou tašku a druhou si přidržuje široký klobouk, aby jí ho neodvál vítr.

Proč by nemohl zmizet i on?

Stačí si jen zajet domů pro pas. Má ho v zásuvce psacího stolu.

Já nechci zemřít, pomyslí si a hledí na provoz na silnici.

Odvesloval na jezero, aby utekl před svou noční můrou, ale nedokázal stisknout spoušť.

Nasednu na první letadlo, uvažuje dále Pontus, můžu odletět na Island, do Japonska nebo do Brazílie. Kdyby mě Rafael Guidi chtěl opravdu zavraždit, sotva bych byl ještě naživu.

Pontus Salman zastaví před garáží a ucítí pach rozpáleného asfaltu a výfukových plynů.

Odemkne a vstoupí do vily. Všude je zhasnuto, žaluzie jsou stažené.

Zamíří dolů do pracovny.

Na konci schodiště strne, zarazí se uprostřed pohybu a nastraží uši. Zaslechne podivný pleskavý zvuk, jako když někdo tluče mokrým hadrem o dlaždice.

„Veroniko?“ vydechne.

Nad bílou kamennou zídkou se klidně pohupuje odraz osvětleného bazénu. S bušícím srdcem kráčí kupředu.

98

STÁTNÍ ZÁSTUPCE

Vrchní státní zástupce Jens Svanehjälm tiše pozdraví Sagu Bauerovou, Joonu Linnu i Carlose Eliassona a posadí se. Na nízkém stolku leží veškerý materiál, který obstarala Anja Larssonová. Svanehjälm popíjí sójovou kávu, očima přelétne horní stránku a obrátí se ke Carlosovi.

„Pokud mě chcete přesvědčit, tak máte co dělat.“

„Neboj, s tím jsme počítali,“ usměje se Joona.

„Make my day,“ vyzve ho státní zástupce.

Jens má štíhlý krk bez vystouplého ohryzku a vetchá shrbená ramínka. Navzdory dobře padnoucímu obleku působí jako chlapec převlečený za dospělého muže.

„Je to hodně komplikované,“ začne Saga. „Domníváme se, že došlo k únosu Axela Riessena a že jeho zmizení souvisí s událostmi posledních dní.“

Carlosovi zazvoní telefon a Saga zmlkne.

„Promiňte, slíbil jsem, že nás nic nebude rušit…“ omluví se Carlos, vezme hovor a představí se. Chvíli naslouchá, zrudne, zamumlá, že rozumí, a jako ve snu položí sluchátko.

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekne ostatním.

„To nic,“ uklidní ho Jens Svanehjälm.

„Ale já se omlouvám za to, že jsem vás s touhle schůzí vůbec otravoval,“ vysvětluje Carlos. „Právě mi volala sekretářka Axela Riessena, od rána jsme spolu v kontaktu. Před chvilkou s ním mluvila.“

„A co říkal – že ho někdo unesl?“ uchechtne se Svanehjälm.

„Je na lodi Rafaela Guidiho a probírají poslední detaily ohledně vývozního povolení.“

Joona se Sagou si vymění pohled.

„Takže jste spokojeni?“ zeptá se státní zástupce.

„Axel Riessen se zřejmě chtěl s Guidim setkat,“ prohlásí Carlos.

„To by nám určitě pověděl,“ odsekne Saga.

„Sekretářka tvrdila, že celý den schůzují a chtějí doladit poslední nejasnosti. Už se to táhne hrozně dlouho a Axel Riessen počítá s tím, že dnes večer povolení podepíše a odfaxuje.“

„On to povolení vydá?“ zeptá se Saga a vstane.

„Ano,“ přitaká s úsměvem Carlos.

„A co bude Axel Riessen dělat po té jejich schůzce?“ otáže se Joona.

„Měl by…“

Carlos se zarazí a překvapeně zírá na komisaře.

„Jak to mám ke všem čertům vědět?“ zavrčí a po krátkém přemýšlení dodá: „Sekretářka se zmínila, že si vzal dovolenou, chce se plavit do Kaliningradu. Rafael Guidi mu půjčí plachetnici Forgus.“

„To nezní špatně,“ odtuší Svanehjälm a chystá se k odchodu.

„Jste idioti!“ vybuchne Saga a vzteky nakopne koš na papír. „Copak vám nedošlo, že ho k tomu telefonátu Guidi přinutil?“

„Nemohla byste se začít chovat jako dospělá?“ zabručí Carlos, zvedne převrácený koš a sesbírá vysypané papíry.

„Takže jsme skončili – nemám pravdu?“ zeptá se vážně Svanehjälm.

„Rafael Guidi vězní Axela na své jachtě,“ odporuje Joona. „Potřebujeme mezinárodní zatykač a dostatečné zdroje k tomu, abychom ho mohli osvobodit.“

„Jo, možná jsem idiot, ale k mimořádným opatřením nevidím sebemenší důvod,“ uzavře debatu Jens, vyjde z místnosti a rychle za sebou zavře.

„Promiňte, že jsem tak vypěnila,“ omlouvá se Carlosovi Saga, „ale strašně mě to naštvalo, protože bezpečně vím, že Axel Riessen by to povolení dobrovolně nikdy nepodepsal.“

„Podívejte, Sago, seděli tu s námi dva právníci,“ přesvědčuje ji Carlos. „Vývozní zásilka z firmy Silencia Defence je podle jejich názoru v naprostém pořádku, předběžné šetření bylo velice důkladné a…“

„Vždyť máme fotku, na které Palmcrona se Salmanem vysedávají v lóži s Rafaelem Guidim a Agathe al-Hadžíovou a…“

„Já vím,“ vpadne jí do řeči Carlos, „hádanka je vyřešená, známe odpověď, ale bez důkazů se nepohneme z místa, veškerá svá tvrzení musíme doložit, a k tomu ten snímek nestačí.“

„Takže tu budeme jen sedět se založenýma rukama a dívat se, jak loď s nákladem munice vyráží ze Švédska, ačkoli víme, že má skončit v Súdánu, kde probíhají etnické čistky?!“ zvolá Saga.

„Postarejte se hlavně o Pontuse Salmana,“ vybídne ji Carlos. „Zkuste ho nějak přemluvit, aby svědčil proti Guidimu, naslibujte mu hory doly…“

„Ale co když odmítne?“ zeptá se Saga.

„Pak jsme namydlení.“

„Mám ještě jednoho svědka,“ prohodí Joona.

„Jo? Tak toho bych moc rád viděl,“ řekne ironicky Carlos.

„Ale musíme ho najít dřív, než se vynoří utopený někde u Kaliningradu.“

„Tentokrát svou vůli asi neprosadíš, Joono.“

„Ale jo.“

„Ne.“

„Jo,“ pronese zatvrzele komisař.

Carlos na něj otráveně pohlédne.

„O tomhle státního zástupce nepřesvědčíme, ani kdybychom se rozkrájeli. Ale jelikož mám práce nad hlavu a nehodlám tu s tebou vysedávat a neustále dokola ti opakovat, že to nejde, tak…“

Carlos se zarazí, povzdechne si a pokračuje:

„…tak ti dávám svolení, abys na vlastní pěst vyhledal Axela Riessena a ubezpečil ses, že je v pořádku.“

„Ale Joona bude potřebovat posily!“ vyhrkne Saga.

„Tohle není žádný regulérní policejní zásah, jen způsob, jak Joonovi konečně na chvilku zavřít pusu,“ odpoví Carlos a rozhodí rukama.

„Ale Joona přece…“

„Žádám vás oba,“ přeruší ji bryskně Carlos, „abyste laskavě zajeli do Södertälje pro Pontuse Salmana, jak bylo dohodnuto… a když se vám z něj podaří vymáčknout nějaké závažné svědectví, tak slibuju, že se do toho vložím a udělám všechno pro to, abychom Rafaelu Guidimu zatli tipec jednou provždy.“

„Já Pontuse Salmana vyslechnu,“ nabídne se Saga.

„A Joona? Co ksakru…?“

„A já se mezitím zajedu mrknout na Rafaela,“ ušklíbne se komisař a odejde.

99

NĚCO ZA NĚCO

Po dlouhé jízdě v kufru auta smí Axel Riessen konečně vstát. Je na soukromém letišti. Betonová přistávací dráha je obehnaná vysokým plotem. Před stroze vyhlížející budovou s vysokým stožárem čeká vrtulník.

Axel kráčí mezi dvěma únosci, na sobě má stále jen košili a kalhoty. Kolem ublíženě skřehotají racci. Beze slova nastoupí na palubu, posadí se, přes břicho a přes ramena si zapne bezpečnostní pás. Muži se usadí v kokpitu, pilot stiskne páku, otočí stříbrným klíčkem na palubní desce, stiskne další páku a přidá plyn.

Kolega vytáhne mapu a rozloží si ji na kolenou.

Pruh lepicí pásky na okně se uvolní a vlaje ve větru.

Motory se rozeřvou, po chvíli se spustí rotor. Štíhlé lopatky se pomalu otáčejí, na skle se zalesknou sluneční paprsky. Vrtule víří stále rychleji.

Hřmění rotoru je ohlušující. Pilot svírá pravou rukou páku, krátkými trhavými pohyby s ní manipuluje, vtom se stroj odlepí od země.

Zprvu letí kolmo vzhůru, pak špice zamíří vpřed a vrtulník nabírá rychlost.

Axelovi se sevře srdce. Minou plot a vznesou se nad koruny stromů. Vrtulník se prudce nakloní vlevo, až se zdá, že se převrátí.

Pod nimi se rychle střídají zelené plochy, několik opuštěných silniček a domy s lesklou oplechovanou střechou.

Stroj rachotí, před okny se míhá vrtule.

Pevnina zmizí. Ocitnou se nad zčeřenou ocelově šedou mořskou hladinou.

Axel se snaží srovnat si všechno v hlavě: napřed mluvil telefonicky s Rafaelem Guidim, který byl na své jachtě ve Finském zálivu a chtěl pokračovat po Baltském moři do Lotyšska. Necelou minutu poté, co Rafaelovi rezolutně sdělil, že vývozní povolení nepodepíše, vtrhli do jeho domu dva chlapi, zneškodnili ho paralyzérem a odnesli do dodávky.

Po celou dobu s ním však zacházeli šetrně a postarali se, aby ležel jakžtakž pohodlně.

Zhruba po půl hodině dodávka zastavila a únosci ho přenesli do osobního vozu.

O třicet minut později už kráčel po asfaltové ranveji se skvrnami od oleje a nastoupil do vrtulníku.

Monotónní modrá hladina ubíhá jako dálnice. Obloha je zatažená bělavými bouřkovými mraky. Vrtulník rychle sviští asi padesát metrů nad mořem. Pilot s kýmsi hovoří vysílačkou, jeho slovům však není rozumět.

Axel si na chvíli zdřímne. Když znovu otevře oči, nedokáže odhadnout, jak dlouho jsou ve vzduchu. Pod sebou spatří obrovskou luxusní jachtu s bleděmodrým bazénem a několika slunečníky.

Vrtulník prudce klesá.

Axel si vzpomene, že Rafael Guidi je pohádkově bohatý muž. Nakloní se, aby si jachtu lépe prohlédl. V životě neviděl neuvěřitelnější plavidlo; křídově bílá loď je přinejmenším sto metrů dlouhá, štíhlá a špičatá jako šíp. Nad palubou se tyčí honosný dvoupatrový kapitánský můstek s řídící kabinou. Rámus vrtule vyděsí racky kroužící kolem jachty. Rozlétnou se, jako když do nich střelí.

Přistání proběhne hladce: helikoptéra se zhoupne, pomalu klesá, rotor se zastaví. Pilot zůstane v kokpitu, zatímco jeho kolega vede Axela přes nášlapné desky s namalovanými kruhy. Prudce fouká. Prosklenými dveřmi vstoupí do místnosti se sedací soupravou, konferenčním stolkem a černým televizorem. Vypadá jako elegantní obývací pokoj. Vítr ustane, rachot utichne. Bíle oděný muž posunkem vybídne Axela, aby se posadil.

„Dáte si něco k pití?“ otáže se.

„Vodu, díky,“ odpoví Axel.

„S bublinkami, nebo bez?“

Než Axel stačí odpovědět, vejde další chlapík.

Připomíná únosce, který seděl vedle pilota. Oba jsou vysocí a podsadití, mají podobnou tělesnou stavbu a synchronizované pohyby. První je prošedivělý a na očích má čtverhranné sluneční brýle, druhý má velice světlé vlasy, bílé obočí a křivý nos; zjevně utrpěl zlomeninu.

Mlčky vedou Axela do kajuty v podpalubí.

Luxusní jachta je podivně opuštěná. Bazén je bezpochyby už spoustu let prázdný. Na dně se povaluje pohovka bez polštářů a pár vyřazených psacích stolů.

Půvabný ratanový nábytek na malé tribunce je značně omšelý, umně spletené části popraskané, z křesel a stolku trčí uvolněné stvoly.

Čím dále kráčejí, tím více loď působí jako pustá plovoucí skořápka. Jejich kroky se rozléhají po liduprázdných otlučených mramorových podlahách. Projdou dvojitými tmavými dveřmi s ozdobně vyřezaným nápisem Sala da pranzo.

Za panoramatickými okny obrovské jídelny je jen široširé moře. Rozlehlé schodiště pokryté rudým kobercem vede do prvního patra. Ze stropu visí gigantické křišťálové lustry. Kdysi se zde zřejmě konaly velké hostiny a oslavy, dnes však na jídelním stole stojí kopírka, fax, dva počítače a spousta složek s papíry.

U stolku v nejzazší části jídelny sedí pomenší chlapík s prošedivělými vlasy a lesklou lysinou. Axel v něm okamžitě pozná obchodníka se zbraněmi Rafaela Guidiho. Na sobě má bleděmodré pytlovité tepláky, bundu se sedmičkou na prsou a bílé sportovní boty bez ponožek.

„Vítejte,“ pozdraví Axela drsnou angličtinou.

Rafaelovi zavrčí v kapse mobil, očima přelétne číslo volajícího, hovor však nevezme. Vzápětí přístroj znovu zazvoní. Obchodník cosi italsky zadrmolí a pohlédne na Axela. Pokyne k oknu na temné převalující se vlny.

„Nejsem tu dobrovolně,“ spustí Axel.

„Omlouvám se, jednal jsem v časové tísni…“

„Tak co po mně chcete?“

„Vaši loajalitu,“ odvětí okamžitě Rafael.

Zavládne ticho, obě gorily sklopí hlavu, ušklíbnou se a pak zvážní. Rafael si lokne žlutého multivitamínového nápoje a tiše si odříhne.

„Loajalita je to jediné, co mě zajímá,“ pronese tiše a pohlédne Axelovi do očí. „Tvrdil jste, že neexistuje nic, po čem byste toužil, ale…“

„To je pravda.“

„Ale já si naopak myslím, že pro vás mám zajímavou nabídku,“ pokračuje Rafael a tvář mu zkřiví neradostná grimasa připomínající úsměv. „Pokud chci získat vaši loajalitu, musím vám nabídnout něco, oč opravdu stojíte, něco, po čem toužíte ze všeho nejvíc.“

Axel potřese hlavou.

„Sám nevím, co bych si přál ze všeho nejvíc.“

„Já myslím, že ano,“ odporuje Rafael. „Přejete si, abyste mohl znovu spát, abyste prospal celou noc bez…“

„Jak to ksakru víte?“

Axel se zarazí. Rafael na něj vrhne chladný netrpělivý pohled.

„Pak určitě taky víte, že jsem vyzkoušel všechno možné i nemožné,“ dodá břitce Axel.

Rafael lhostejně mávne rukou: „Obstarám vám nová játra.“

„Už dávno jsem v pořadníku,“ odsekne Axel. „Neustále doktory bombarduju dotazy, jestli se někdo neobjevil, ale játra jsem si zničil vlastní vinou a mám tak neobvyklý typ tkáně, že vhodný dárce vlastně neexistuje…“

„Ale já pro vás vhodná játra mám,“ prohlásí svým ostrým hlasem Rafael.

Opět je ticho, Axel cítí, jak se mu do obličeje hrne krev a jak mu hoří uši.

„A co chcete na oplátku?“ zeptá se a těžce polkne. „Chcete, abych podepsal to vývozní povolení do Keni, že je to tak?“

„Chci, abyste uzavřel Paganiniho smlouvu,“ odpoví Rafael.

„Co je to…?“

„Neunáhlete se, všechno si v klidu promyslete, je to závažné rozhodnutí. Taky byste si měl důkladně projít veškeré údaje ohledně dárcovství.“

Axelovi bleskurychle proletí hlavou všemožné myšlenky. Když podepíše, zůstane naživu, a bude tak moct proti Rafaelu Guidimu svědčit u soudu. Určitě mu poskytnou policejní ochranu, možná si bude muset změnit identitu, ale bude moct znovu spát.

„A co takhle dát si něco menšího, určitě jste hladový, nemám pravdu?“ zeptá se Rafael.

„Snad…“

„Ale než se dáme do jídla, byl bych rád, kdybyste zavolal své sekretářce a oznámil jí, že jste u mne.“

100

PONTUS SALMAN

Na chodbě vedle recyklátoru papíru stojí Saga a nepřítomně zírá na zbytky mrtvého motýla poletující v průvanu po podlaze. Volá na policejní stanici v Södertälje.

„To nemáte ve Stockholmu nic jinýho na práci?“ zeptá se neurvale chlapík gotlandským dialektem.

„Jde o Pontuse Salmana,“ odpoví komisařka vzrušeně.

„Jo, ale ten už odkráčel po svejch,“ prohlásí spokojeně policista.

„Co tím do prdele myslíte?“ vypění Saga.

„Nic, jen jsem mluvil s Gunillou Sommerovou, tou psycholožkou, co ho vezla do krizovýho centra.“

„No a?“

„Podle jejího názoru to s tou sebevraždou nemyslel vážně, takže ho nechala běžet, jo, doktoři holt nejsou zadarmo a…“

„Okamžitě po něm vyhlaste pátrání!“ přikáže Saga.

„Cože? Kvůli nezdařenýmu pokusu o sebevraždu?“

„Prostě udělejte všechno pro to, abyste ho našli!“ řekne břitce Saga, ukončí hovor a zamíří k výtahům. Vtom se před ni s rozpaženýma rukama postaví Göran Stone.

„Tak ty prej budeš sama vyslýchat Pontuse Salmana – je to tak?“ zeptá se jízlivě.

„Jo,“ odvětí lakonicky Saga a marně se snaží pokračovat v cestě.

„No jo, ženský stačí jen zakroutit zadkem, potřást kudrnama a hned má šéfa na háku a kšeft v kapse, že jo…“

„Koukej mi uhnout z cesty!“ vyzve ho Saga a na čele jí naskáčou rudé skvrny.

„Tak jo, sorry, že jsem ti chtěl píchnout,“ pronese ublíženě Göran Stone. „Ale zrovna jsme vyslali čtyři vozy do Salmanova domu na Lindigö, aby…“

„Co se ksakru stalo?“ vyhrkne Saga.

„Sousedi volali na policii,“ uchechtne se kolega, „slyšeli od nich střílení a křik.“

Saga ho odstrčí a dá se do běhu.

„Vřelý díky, Görane!“ zvolá. „Jsi prostě jednička!“

Saga jede na Lindigö a snaží se nemyslet na nejhorší, v duchu však stále slyší děsivou nahrávku, nářek italského generála nad svou dcerkou.

Tiše zamumlá, že bude po večerech tvrdě trénovat a chodit brzy spát.

Na Roskullské ulici je obrovská tlačenice. Zaparkuje asi sto metrů od Salmanova domu. U světlemodré zábrany se tísní zvědavci, novináři se snaží dostat k vile. Po stromech kmitá modré světlo policejních majáčků. Kolegyně Magdalena Ronanderová se opírá o tmavohnědou cihlovou zeď a zvrací. Na příjezdové cestě stojí bílé BMW bez oken. Karoserie i cesta jsou plné zakrvácených střepů. Rozbitým oknem spatří bezduché mužské tělo.

Je to Pontus Salman.

Magdalena zvedne unavené oči, ubrouskem si osuší ústa a zarazí Sagu, která se chystá vstoupit dovnitř.

„Ne, zůstaň tu,“ řekne chraplavě Magdalena. „V žádném případě si nepřeju, abys tam chodila.“

Saga se zastaví, nahlédne do rozlehlé vily, obrátí se k Magdaleně a chce se na něco zeptat. Vtom si uvědomí, že musí zavolat Joonovi a oznámit mu, že už žádného svědka nemají.

101

DÍVKA S PAMPELIŠKAMI

Joona běží příletovou halou helsinského letiště Vantaa. V kapse mu zazvoní telefon.

„Sago, copak je?“

„Pontus Salman je mrtvý, tělo je ještě v autě před domem, vypadá to, že se zastřelil.“

Joona vyjde z budovy, zamíří k prvnímu taxíku, sdělí řidiči, že se potřebuje dostat do přístavu, a usadí se na zadní sedadlo.

„Říkal jste něco?“ zeptá se Saga.

„To nic.“

„Takže teď už žádného svědka nemáme,“ řekne úzkostně Saga. „Co budeme ksakru dělat?“

„Nevím,“ přizná bezradně Joona, zavře oči a nechá se kolébat měkkými pohyby pérovaného vozu. Taxík opustí areál letiště, zařadí rychlost a vyjede na dálnici.

„Nemůžete přece jen tak bez posily vtrhnout na Rafaelovu loď…“

„To děvče,“ řekne najednou Joona.

„Cože?“

„Axel Riessen učil hrát na housle nějakou dívku,“ pokračuje Joona a otevře šedé oči. „Třeba něco viděla.“

„Proč myslíte?“

„Všiml jsem si, že ve skleničce od whisky je odkvetlá pampeliška…“

„Co to prokrista melete za ptákoviny?“

„Prostě se ji pokuste sehnat.“

Joona se opře, vybaví si Axela s houslemi v ruce, dívku, která k němu přišla s kyticí odkvetlých pampelišek, a pampelišku s ohnutým stvolem ve sklence od whisky v Axelově ložnici. To děvče tam určitě bylo a není vyloučeno, že něco vidělo.

··············

Joona nastoupí na palubu člunu Kirku, který finské námořnictvo před šesti lety převzalo od pobřežní hlídky. Potřese si rukou s kapitánem Pasim Rannikkem a ihned si vzpomene na policistu Lennarta Johanssona z Dalarö. Miloval surfování a říkal si Lance.

Pasi Rannikko má jasně modré oči a je stejně mladý a opálený jako Lance. Na rozdíl od něj však svou práci bere velice vážně. Nečekaný úkol za hranicí finského území mu zjevně dělá starosti.

„Žádnou radost z téhle výpravy nemám,“ oznámí suše Joonovi. „Ale můj nadřízený zná vašeho šéfa… a to zjevně stačilo.“

„Počítám s tím, že než dorazíme na místo, dostaneme zatykač od státního zástupce,“ řekne Joona a pocítí v těle zvláštní vibrace. Člun vyrazí od přístavní hráze a letí po hladině.

„Jakmile ho budete mít, spojím se s FNS Hanko. Je to raketový člun s dvaceti důstojníky a sedmi branci,“ sdělí Joonovi Pasi a ukáže mu obrázek plavidla na radarovém snímku.

„Dosahuje rychlosti až pětatřicet uzlů, takže za námi připluje do dvaceti minut.“

„Prima.“

„Jachta Rafaela Guidiho projela kolem ostrova Dagö a v téhle chvíli se nachází kousek od Estonska… Jste si doufám vědom toho, že v estonských vodách nemůžeme vstoupit na palubu soukromé lodi, pokud se nejedná o krizovou situaci nebo o kriminální činnost.“

„Ano,“ odpoví Joona.

„A tady je celá naše posádka,“ prohlásí ironicky Pasi Rannikko.

Na kapitánský můstek se vyhoupne mohutný pořez se světlým plnovousem. Je prvním a jediným lodním důstojníkem. „Jmenuju se Niko Kapanen, stejně jako ten hokejista,“ představí se. Zašilhá po Joonovi, poškrábe se na bradě a opatrně vyzvídá: „A z čeho je ten Guidi podezřelý?“

„Z únosu, vražd civilistů i policistů a z pašování zbraní,“ odvětí pokojně Joona.

„No potěš koště, a to na něj ze Švédska posílají jen jednoho policajta, jo?“

„Jo,“ usměje se Joona.

„A my máme jen neozbrojenej starej vrak.“

„Jakmile získáme zatykač od státního zástupce, dostaneme celou vojenskou četu,“ prohlásí nevzrušeně Pasi Rannikko. „Mluvil jsem s Urhem Saarinenem z lodi Hanko, v případě potřeby nás do dvaceti minut dožene.“

„Ale co ty inspekce?“ namítne Niko. „Vždyť máme ksakru provést inspekci na…“

„V estonských vodách sotva,“ přeruší ho Pasi Rannikko.

„Do prdele práce,“ zavrčí Niko.

„To zvládneme,“ řekne úsečně Joona.

102

OBRÁCENÁ FOTOGRAFIE

Axel Riessen leží oblečený na posteli. Přepychová ložnice je součástí pětipokojového apartmá na megajachtě Rafaela Guidiho. Vedle sebe má složku s veškerými údaji týkajícími se dárcovství; játra by mu poskytl muž, který po neúspěšné operaci skončil v kómatu. Všechny hodnoty přesně odpovídají – i typ tkáně by Axelovi dokonale vyhovoval.

Axel s bušícím srdcem zírá do stropu. Vtom někdo zaklepe na dveře. Je to bíle oděný chlapík, který ho převzal po příletu vrtulníkem.

„Večeře,“ oznámí stručně.

Společně kráčejí kolem rozlehlých lázní. Zelené vany jsou plné prázdných lahví a plechovek od piva. Na elegantních policích z bílého mramoru dosud leží ručníky zatavené do igelitových obalů, za pískovaným sklem je posilovna. Pak se před nimi nehlučně rozevřou dvojité dveře z matného kovu. Procházejí relaxační místností s béžovým celoplošným kobercem, sedacím nábytkem a lesklým masivním mramorovým stolem. Pokoj halí podivný šerosvit, po stěnách a podlaze kloužou pruhy světla a stínu. Axel vzhlédne a uvědomí si, že se nachází pod skleněným dnem velkého bazénu. Skrze omšelý nábytek a vyřazené krámy probleskuje obloha.

Rafael Guidi sedí na pohovce. Kalhoty má stejné jako předtím, přes břicho se mu napíná čistá bílá košile. Poklepe na místo vedle sebe a Axel se posadí. Obě gorily stojí za Rafaelem jako stíny. Nikdo nepronese jediné slovo. Rafaelovi zazvoní telefon, vezme ho a dlouze s kýmsi hovoří.

Po chvíli se vrátí chlapík v bílém a tlačí před sebou servírovací vozík. Na nízký vykachlíkovaný stolek prostře talíře a sklenky, nádobu s hamburgery, chlebem a pomfrity, kečup a velkou plastovou láhev pepsikoly.

Rafael bez hnutí brvou stále telefonuje. Neutrálním hlasem diskutuje o podrobnostech týkajících se logistiky a rychlosti výroby.

Všichni trpělivě čekají.

Po čtvrt hodině Rafael Guidi hovor ukončí, klidně pohlédne na Axela Riessena a laskavě spustí:

„Snad byste si mohl dát skleničku vína, co říkáte, vždyť za pár dní budete mít nová játra.“

„Veškeré údaje ohledně donátora jsem si několikrát pečlivě prostudoval a musím říct, že na mě udělaly velký dojem, všechno dokonale odpovídá…“

„Lidská přání jsou zajímavá věc,“ podotkne Rafael. „Myslím věci, po kterých člověk touží ze všeho nejvíc. Já bych si přál, aby moje manželka zůstala naživu a abychom byli spolu.“

„To chápu.“

„Ale každé takové přání má i svou odvrácenou stranu, svůj pravý opak,“ dodá Rafael Guidi.

Vezme si hamburger, nabere si hranolky a podá podnos Axelovi.

„Děkuju.“

„A největší přání vyváží pouze ta nejhorší noční můra,“ pokračuje Rafael.

„Noční můra?“

„Ano, chci říct… v myšlenkách často zacházíme do krajnosti, nosíme v sobě touhy, které se nikdy nesplní, a noční můry, které nikdy neprožijeme.“

„Možná,“ odpoví Axel a kousne do hamburgeru.

„Vaše největší přání – moct opět klidně spát – se teď splní, ale jak… jak vypadá závaží na druhé misce vah, vaše nejstrašnější noční můra?“

„Vlastně nevím,“ usměje se Axel.

„Z čeho máte strach?“ ptá se Rafael a solí si pomfrity.

„Z nemoci, ze smrti… z velké bolesti.“

„Samozřejmě, bolest, v tom jsem s vámi zajedno,“ přisvědčí Rafael. „A začínám si uvědomovat, že pro mě je to… můj syn brzy dospěje a mám strach, že odejde, že mi zmizí ze života.“

„Takže osamělost?“

„Ano, myslím, že ano,“ řekne Rafael. „Má nejhorší noční můra je zřejmě osamělost.“

„Já jsem osamělý už teď,“ pokusí se o úsměv Axel. „A to nejhorší jsem si už prožil.“

„Ale jděte,“ dobírá si ho Rafael.

„Kdyby se to mělo opakovat…“

„Co tím myslíte?“

„Zapomeňte na to, nechci o tom mluvit.“

„Chcete říct, že podruhé byste už nedopustil, aby kvůli vám nějaká dívka spáchala sebevraždu?“ řekne důrazně Rafael a cosi položí na stůl.

„Přesně tak.“

„A kdo by něco takového dělal?“

„Beverly,“ hlesne Axel a pohlédne na předmět na stole. Je to fotografie otočená rubem nahoru.

Axel po ní zdráhavě sáhne a třesoucími se prsty ji obrátí. Prudce ucukne a zalapá po dechu. Před ním se objeví Beverlyiny tázavé oči ozářené bleskem fotoaparátu. Vytřeštěně zírá na obrázek a snaží se rozumně myslet. Uvědomí si, že to bylo varování. Snímek je několik dní starý, někdo ho pořídil v jeho domě, v jeho kuchyni. Beverly zkoušela hrát na housle a pak vběhla dovnitř. Hledala vázu pro svou kytici pampelišek.

103

CO NEJBLÍŽE

Po dvouhodinové plavbě na člunu finského námořnictva spatří Joona na obzoru luxusní štíhlou jachtu Rafaela Guidiho. Ve slunečním svitu vypadá jako zářící věcička z křišťálu.

Pasi Rannikko se postaví vedle Joony a kývne k ohromné lodi.

„Jak blízko k ní pojedeme?“ zeptá se vzdorně.

Joona po něm blýskne ledově šedýma očima.

„Tak blízko, dokud neuvidíme, co se děje na palubě,“ odpoví klidně. „Potřebuju…“

Komisař pocítí prudké bodnutí ve spáncích a zmlkne. Opře se o zábradlí a snaží se pomalu a pravidelně dýchat.

„Je vám něco?“ zeptá se vesele Pasi Rannikko. „Nemáte mořskou nemoc?“

„To nic,“ odpoví Joona.

Pulsující bolest se vrátí, komisař se pevně zachytí kování a podaří se mu nával migrény přečkat vstoje. Myslí na Disiny oči, na její vážný obličej a průsvitnou pokožku. Na hladině se třpytí slunce a Joona v duchu vidí osvětlenou sámskou korunku, něžné krajkoví ve vitríně Severského muzea. Ucítí vůni lučních květin a ocitne se ve svatebně vyzdobeném kostele. Srdce mu zabuší a zprvu si vůbec nevšimne, že k němu kapitán hovoří.

„Co jste říkal?“

Joona zmateně zírá na Pasiho Rannikka. Pak znovu upře pohled na bílou jachtu.

104

NOČNÍ MŮRA

Axel nemůže jíst, zvedá se mu žaludek. Oči mu neustále sjíždějí k Beverlyině fotografii.

Rafael si máčí hranolky v kečupu na okraji talíře.

Ve dveřích stane jakýsi mladík a hledí na ně. Vypadá vyčerpaně a úzkostně. V ruce drží mobil.

„Petere!“ zvolá Rafael. „Pojď dál!“

„Nechce se mi,“ odpoví chabě chlapec.

„Já se tě neptal, jestli se ti chce nebo ne!“ usměje se jízlivě Rafael.

Mladý muž vejde a vlažně pozdraví Axela Riessena.

„To je můj syn,“ vysvětluje Rafael, jako by se jednalo o běžné pozvání na večeři.

„Dobrý den,“ řekne přátelsky Axel.

Únosce, který seděl vedle pilota, stojí u baru a hází buráky rozdováděnému huňatému psíkovi. Jeho šedé vlasy vypadají jako kovové drátky, brýle se mu lesknou.

„Po burácích mu bývá špatně,“ namítne Peter.

„Co kdybys nám po jídle něco zahrál?“ zeptá se Rafael s náhlou únavou v hlase. „Náš host je znalec.“

Peter přikývne, obličej má bledý a vlhký potem, kolem očí fialové kruhy.

Axel se pokusí o úsměv.

„Jaké máte housle?“

Peter pokrčí rameny.

„Amati, ale pro mě jich je skoro škoda. Maminka byla skvělá houslistka, ty housle patřily jí.“

„Amati?“

„Jaké housle jsou vlastně nejlepší?“ vloží se do hovoru Rafael. „Amati, nebo stradivárky?“

„Záleží na tom, kdo na ně hraje,“ odpoví Axel.

„Vy jste ze Švédska,“ řekne Rafael, „ve vaší zemi jsou čtvery housle ze Stradivariho dílny, ale ani jediné, na které hrál Paganini… a já si představuju…“

„Asi máte pravdu,“ přisvědčí Axel.

„Sbírám smyčcové nástroje, které ještě pamatují, jak… Ne,“ zarazí se Rafael. „Zkusím se vyjádřit jinak… pokud člověk s těmi nástroji umí správně zacházet, uslyší z nich Paganiniho zármutek a zoufalství nad ztracenou duší.“

„Možná,“ řekne Axel.

„A já se snažím oživit ten zármutek pokaždé, když nastane čas uzavřít smlouvu,“ pokračuje se smutným úsměvem Rafael. „Svolám všechny zúčastněné a posloucháme hudbu, unikátní truchlivý zvuk mistrových starých houslí. Pak uzavřeme dohodu bez jakýchkoli papírů a vložíme do ní všechny své touhy a noční můry… to je Paganiniho smlouva.“

„Rozumím.“

„Opravdu?“ zeptá se Rafael. „Ta smlouva je nezrušitelná, nezaniká ani smrtí. Pokud někdo poruší dohodnutá pravidla nebo si vezme život, musí si být vědom toho, že i v takovém případě se jeho nejhorší noční můra naplní.“

„Co čekáte, že odpovím?“ zeptá se Axel.

„Chci jen říct… Tuhle smlouvu nelze vypovědět, a já… jak bych vám to jen vysvětlil?“ pokračuje zdráhavě Guidi. „Nevím, zdali by prospělo mé obchodní činnosti, kdybyste mě nedopatřením považoval za dobrého člověka.“

Rafael popojde k velké televizi na zdi, z kapsy vytáhne lesklé cédéčko a vsune ho do přehrávače. Peter se posadí na okraj pohovky a pokradmu hledí na muže v místnosti. Na rozdíl od svého podsaditého otce je světlovlasý, křehký, štíhlý a má citlivý obličej.

Obrazovka zapraská, objeví se šedé pruhy. Axela ochromí strach, když spatří tři osoby vycházející ze dveří cihlové vily. Dvě okamžitě pozná: kriminálního komisaře Joonu Linnu a Sagu Bauerovou. Třetí je neznámá žena s latinskoamerickými rysy.

Joona Linna vytáhne telefon a komusi volá. Zdá se, že dotyčný hovor nebere. Všichni tři se zatváří napjatě a zneklidněně, pak se odeberou k autu a zmizí.

Kamera se trhavě pohybuje směrem ke dveřím, ty se otevřou, světlo zhasne, vše náhle pohltí tma, expozici řídí automatická clona. V hale stojí dvě velké cestovní tašky. Kamera pokračuje do kuchyně, poté zabočí doleva, po schodech dolů a vykachlíkovanou chodbou do veliké místnosti s bazénem. Na lehátku si hoví dáma ve slunečních brýlích, druhá žena s krátkým chlapeckým účesem hovoří do mobilu.

Kamera ucukne, vyčká, dokud žena nedomluví, a znovu zamíří vpřed. Je slyšet kroky, žena s telefonem se otočí a strne hrůzou.

„Tati, to už by myslím stačilo,“ zamumlá chlapec.

„Vždyť to teprve začíná,“ odsekne Rafael.

Obrazovka zčerná, za několik vteřin znovu naskočí obraz, chvěje se a pak se ustálí. Kamera je připevněná na stativu. Obě ženy se choulí na podlaze a opírají se o kachlíkovou stěnu. Na židli před nimi sedí Pontus Salman. Přerývaně dýchá, tělo se neklidně ošívá.

Podle časomíry je nahrávka jen hodinu stará.

Černě oděný muž s maskou na obličeji popadne surově Veroniku za vlasy a otočí jí hlavu přímo do kamery.

„Promiňte, promiňte, promiňte,“ zakňourá ironicky Rafael.

Axel na něj tázavě pohlédne, vtom se ozve Veronika Salmanová:

„Promiňte, promiňte, promiňte.“

Hlas jí přeskakuje úzkostí.

„Neměla jsem o ničem ani potuchy,“ zapiští znovu Rafael a ukáže na obrazovku.

„Neměla jsem o ničem ani potuchy,“ brání se Veronika. „Ten snímek jsem pořídila já, ale nemyslela jsem tím nic zlého, neuvědomila jsem si, co dělám za hloupost, jen jsem si říkala, že…“

„Teď si musíš vybrat, frajere,“ obrátí se muž v masce na Pontuse Salmana, „který z nich to mám napálit do kolene, tvojí starý… nebo tvojí sestře?“

„Prosím,“ šeptá Pontus, „neubližujte jim.“

„Tak kterou si ksakru vybereš?“ ptá se muž.

„Svou ženu,“ hlesne Pontus.

„Pontusi!“ vzlyká Veronika. „Nedovol mu to…“

Pontus se chraplavě a křečovitě rozpláče.

„Jestli schytá tu kulku do haksny, bude to pořádně bolet,“ varuje ho muž v masce.

„To nesmíš, Pontusi!“ křičí v panice Veronika.

„Tak už ses rozmyslel? Že bych to zkusil s tvou sestrou?“

„Ne,“ vypraví ze sebe Pontus.

„Tak mě hezky popros.“

„Cože?“ zeptá se Pontus se zrůzněným obličejem.

„Pěkně mě popros!“

Nastane ticho a Pontus Salman zašeptá: „Moc prosím… rozstřelte mé ženě koleno.“

„Když tak hezky prosíš, tak jí to s gustem napálím do obou,“ odtuší muž a přiloží revolver Veronice k noze.

„Nedovol mu to!“ ječí Veronika. „Prosím, Pontusi…!“

Muž natáhne kohoutek, ozve se rána, noha sebou prudce trhne. Na dlaždice vystříkne krev. Kolem pistole se rozptýlí zášleh. Veronika zavřískne, pak se jí zlomí hlas. Muž znovu stiskne spoušť, zpětný náraz vymrští hlaveň vzhůru. Střela zasáhne druhé koleno. Končetina se nepřirozeně ohne jako u kloubové panenky.

Veronika opět vyrazí hrozný hrdelní výkřik, zmítá sebou, po podlaze se šíří krvavá louže.

Pontus Salman začne zvracet. Muž na něj upře tázavý, téměř zasněný pohled.

Veronika škube horní částí těla, lapá po dechu a snaží se rukou dosáhnout na zranění. Druhá žena je zjevně v šoku, tvář má bílou jako stěna, oči připomínají ohromné černé otvory.

„Tvá ségra to nemá v kebuli úplně v pořádku, co?“ zeptá se zvědavě muž. „Myslíš, že chápe, oč tady běží?“

Chlácholivě poklepe Pontuse po hlavě a pak prohlásí: „Tak co si vybereš, mám ti vojet sestru, nebo vodbouchnout manželku?“

Sestra Pontuse Salmana zavrtí hlavou.

„Znásilněte ji,“ šeptá Veronika mezi chrčivými vzdechy. „Prosím, Pontusi, řekni mu, aby ji znásilnil.“

„Znásilněte mou sestru,“ zašeptá Pontus.

„Cože?“

„Znásilněte mou sestru.“

„Prima, hned to bude,“ odvětí chlapík v masce.

Axel s vytřeštěnýma očima zírá do země. Silou vůle se snaží soustředit se na něco jiného, aby neslyšel příšerné zvuky z nahrávky – prosby a zoufalý zděšený křik. Vybavuje si útržky Bachovy hudby, myslí na tajemná místa, jež se v ní skrývají, plná světla a prudkých paprsků.

Nakonec nastane ticho. Axel pohlédne na obrazovku. U zdi leží mrtvé ženy, muž v masce funí, v jedné ruce svírá nůž, v druhé pistoli.

„Napřed noční můra – potom zábava; teď už se můžeš klidně vodprásknout,“ řekne Pontusi Salmanovi, hodí mu zbraň a ustoupí stranou.

105

SVĚDEK

Saga Bauerová poslechne Magdalenu Ronanderovou, přeleze zábranu a vydá se zpět. Hlouček zvědavců se zvětšil, před vilou stojí vůz štábu Švédské televize, uniformovaní policisté se snaží udělat místo pro sanitku.

Saga se otočí a dlážděnou cestičkou v zahradě míří ke svému autu. Kráčí kolem jasmínového keře, pak se rozběhne přes trávník.

„Ta dívka,“ zmínil se v telefonu Joona. „Musíte najít to děvče. Bydlí u Axela Riessena a jmenuje se Beverly. Zeptejte se jeho bratra Roberta. Je jí asi patnáct, určitě nebude těžké zjistit, kdo to je.“

„Kolik času mi zbývá, abych stačila informovat státního zástupce?“

„Moc ne,“ odpověděl Joona. „Ale stihnete to.“

Saga se řítí do Stockholmu. Cestou se několikrát zkusí spojit s Robertem Riessenem. Telefon nikdo nebere. Pak zavolá na centrálu státní kriminálky a požádá o přepojení na Joonovu asistentku, buclatou ženu, která kdysi získala zlato na olympijských hrách, lakuje si nehty křiklavým lakem a užívá lesklé rtěnky.

V polovině druhého signálu se ozve Anja Larssonová.

„Zdravím vás, jsem Saga Bauerová od bezpečnostní policie, nedávno jsme se viděly u…“

„Jistě, pamatuju se,“ přeruší ji chladně Anja.

„Mohla byste mi prosím prověřit jednu dívku, zřejmě se jmenuje Beverly a…“

„A komu to pak mám vyfakturovat, bezpečnostní policii?“

„To si ksakru udělejte, jak chcete, stačí jeden posranej telefonát a…“

„Laskavě se kroťte ve výrazech, mladá dámo.“

„Fajn, zapomeňte, že jsem po vás něco chtěla.“

Saga nadává a troubí na vůz před sebou. Stále trčí na místě, ačkoli na semaforu naskočila zelená. Právě se chystá rozhovor ukončit, vtom se nečekaně ozve Anja.

„Jak je ta dívka stará?“

„Asi patnáct let.“

„Beverly Anderssonová nemá telefon. Třeba jen nemá předplacený kredit, ale nenašla jsem ji v žádném telefonním seznamu… je tu jedině číslo na jejího otce.“

„Dobře, zavolám mu. Mohla byste mi ho poslat esemeskou?“

„Už se stalo.“

„Děkuju, díky moc, Anjo… Promiňte, že jsem na vás tak vyjela, ale dělám si starosti o Joonu… bojím se, že když nedostane posily, tak provede nějakou hloupost.“

„Vy jste s ním mluvila?“

„To on mě požádal, abych se poohlédla po tom děvčeti. Nikdy jsem ji neviděla, takže nevím… Slíbila jsem mu, že to zařídím, jenže…“

„Tak zavolejte jejímu tátovi a já budu pokračovat v hledání,“ řekne Anja a položí telefon.

Saga zabočí k obrubníku v Jelení ulici a vytočí číslo Beverlyina otce. Podle předčíslí žije ve Skâne. Možná ve Svalövu, řekne si a naslouchá vyzvánění.

106

BEVERLYIN OTEC

V kuchyni z borového dřeva zazvoní telefon. Muž sebou trhne. Právě se vrátil; více než hodinu vyprošťoval jalovici, která se pokoušela přeskočit plot a uvízla u sousedů v ostnatém drátu. Evert Andersson si utře zakrvácené prsty do modráků, telefon však nezvedne.

Není to jen kvůli špinavým rukám, spíš si neumí představit, kdo by mu v takovouto hodinu mohl něco chtít. Skloní se k přístroji a pohlédne na displej. Skryté číslo – zřejmě zase otravuje nějaký užvaněný dealer.

Telefon ztichne, pak se opět rozřinčí. Evert Andersson znovu mrkne na displej a nakonec hovor vezme.

„Andersson.“

„Dobrý den, jmenuju se Saga Bauerová,“ ozve se nervózní ženský hlas. „Jsem komisařka od bezpečnostní policie. Vlastně sháním vaši dceru, Beverly Anderssonovou.“

„Co je s ní?“

„Nebojte, neudělala nic špatného, jen se domnívám, že by nám mohla poskytnout velice důležité informace.“

„Copak ona je nezvěstná?“ zeptá se nejistě otec.

„Kdepak, jen zkouším, jestli na ni nemáte telefon,“ řekne Saga.

Evert si vzpomene na doby, kdy věřil, že dcera bude pokračovat v rodinné tradici, žít v jeho domě, obhospodařovat zvířata a polnosti. Považoval ji za svou dědičku, která časem ztloustne jako její matka a v zablácených zelených holínkách, hnědém koženém kabátě a s copem na rameni bude vládnout na rodném statku.

Jenže Beverly v sobě už od dětství měla něco zvláštního, něco, co ho děsilo.

A čím byla starší, tím mu připadala podivnější. Ani v nejmenším se nepodobala svým rodičům. Když bylo dívence takových devět deset let, našel ji Evert ve stodole. Seděla v prázdném stání na obráceném vědru a se zavřenýma očima si prozpěvovala. Byla zcela unesena zvukem vlastního hlasu. Otec měl chuť na ni zařvat, aby se vzpamatovala a nechala toho, ale šťastný výraz v jejím dětském obličejíku ho zarazil. Od té chvíle věděl, že v Beverly je něco, co nikdy nebude s to pochopit. Nakonec s ní přestal komunikovat. Když na ni chtěl promluvit, nedokázal najít slova.

Po smrti její matky zavládlo na statku naprosté mlčení.

Beverly se začala toulat po okolí, občas mizela na celé hodiny, ba i dny. Policie ji vždycky někde našla, dívka však netušila, jak se na místo dostala. Šla s kýmkoli, stačilo, když s ní laskavě hovořil.

„Nemám jí co říct, tak proč bych měl její číslo?“ zeptá se otec ostrou nepřátelskou skânštinou.

„Jste si jistý, že…“

„Tohle by žádnej Stockholmák stejně nepochopil,“ přeruší ji Evert Andersson a položí sluchátko.

Muž se zahledí na své prsty svírající telefon, na zakrvácené klouby, na špínu za nehty a za náplastí, ulpívající v každé vrásce a prasklině v kůži. Pomalu se kolébá k zelenému křeslu, sáhne po lesklé příloze večerníku a dá se do čtení. Večer budou vysílat medailon Ossiana Wallenberga. Vtom mu noviny vypadnou z ruky a do očí mu vhrknou slzy. Vzpomene si, jak vedle něj na pohovce sedávala Beverly a jak se spolu každý pátek smáli Ossianovým vtipům.

107

PRÁZDNÝ POKOJ

Saga Bauerová tiše zakleje a zůstane sedět v autě. Zavře oči a několikrát uhodí rukou do volantu. Pomalu si opakuje, že musí vzít rozum do hrsti, než bude pozdě. Je zcela ponořená do vlastních myšlenek, a když zazvoní telefon, prudce sebou trhne.

„To jsem zase já,“ ozve se Anja Larssonová. „Přepojím vás na Herberta Saxéa do Nemocnice Nejsvětějšího srdce Páně,“ dodá lakonicky.

„Fajn, ale co…?“

„Beverly Anderssonová se dva roky léčila u něj na klinice.“

„Děkuju, to je vážně…“

Anja však již hovor ukončila.

Telefon vyzvání a Saga si vzpomene, že Nemocnice Nejsvětějšího srdce Páně leží v Torsby východně od Stockholmu.

„Herbert Saxéus,“ ozve se vřelý hlas.

„Dobrý den, tady komisařka Saga Bauerová, bezpečnostní policie. Potřebovala bych kontakt na vaši bývalou pacientku Beverly Anderssonovou.“

Ticho.

„Je v pořádku?“ zeptá se po chvíli lékař.

„Nevím, ale musím s ní mluvit,“ řekne rychle Saga. „Opravdu to spěchá.“

„Bydlí u Axela Riessena a… neformálně za ni zodpovídá on.“

„Takže ona u něj bydlí?“ vyhrkne Saga, otočí klíčkem v zapalování a rozjede se.

„Axel Riessen jí poskytl azyl, dokud si sama něco nenajde,“ řekne lékař. „Je jí teprve patnáct, ale byla by velká chyba ji nutit, aby se vrátila domů.“

Provoz na silnici je klidný a Saga šlápne na plyn.

„Mohl byste mi říct, s čím se u vás Beverly léčila?“ zeptá se.

Lékař se nadechne a pak svým hlubokým přívětivým hlasem prohlásí: „Nevím, jestli vám to k něčemu bude… ale její oficiální diagnóza se jmenuje emočně-nestabilní porucha osobnosti.“

„Co to znamená?“

„Vlastně nic,“ odkašle si Herbert Saxéus. „Ale pokud bych vám měl odpovědět jako člověk, ne jako lékař, řekl bych, že Beverly je zdravá, zdravější než většina ostatních… Vím, že to zní jako fráze, ale ona mi nemocná nepřipadá, spíš…“

„Spíš svět, ve kterém žijeme.“

„Asi tak,“ povzdechne lékař.

Saga poděkuje a zabočí na Valhalskou. Sedadlo je lepkavé potem. Zazvoní telefon, Saga proletí křižovatkou u Olympijského stadionu těsně předtím, než na semaforu naskočí červená, a pak hovor vezme.

„Napadlo mě, že bych taky mohla zkusit promluvit s Beverlyiným otcem,“ ozve se Anja. „Vlastně je to docela prima chlap, ale má za sebou úmorný den, musel se postarat o zraněnou krávu, utěšit ji, jak mi doslova řekl. Jejich rodina žije na statku už odnepaměti, ale teď tam zůstal sám. Povídali jsme si o Podivuhodné cestě Nilse Holgerssona od Selmy Lagerlöfové a Evert nakonec zašel pro dcerčiny dopisy. Vůbec je neotevřel, takže si umíte představit, co je to za paličáka. Beverly mu v každém posílala číslo svého telefonu.“

Saga Bauerová jí několikrát poděkuje a pak vyťuká dívčino číslo. Zastaví před domem bratrů Riessenových a naslouchá vyzvánění Beverlyina mobilu.

Zvířený prach před kostelem prozařuje slunce. Sažino tělo se chvěje napětím; čas letí jako voda a Joona bude zřejmě při setkání s Rafaelem Guidim úplně sám.

S telefonem přitisknutým k uchu kráčí ke dveřím Roberta Riessena a zmáčkne zvonek. V telefonu se zničehonic ozve klapnutí a slabé šustění.

„Beverly?“ zeptá se Saga. „Jsi to ty?“

Slyší pouze vzdálený dech.

„Ozvi se, Beverly,“ řekne co nejlaskavějším tónem. „Kdepak jsi?“

„Já…“

Opět zavládne ticho.

„Cos to říkala? Pověz mi to, Beverly, nerozuměla jsem ti.“

„Já ještě nemůžu ven,“ zašeptá dívka a ukončí hovor.

··············

Robert Riessen zavede Sagu do pokoje Beverly Anderssonové a požádá ji, aby za sebou zamkla, až bude odcházet. Místnost vypadá neútulně, kromě skříně s několika složenými kousky oblečení, bundy, galoší a telefonní nabíječky je téměř prázdná.

Saga zamkne a seběhne po schodech do rezidence Axela Riessena. V hlavě jí stále vrtají Joonova slova. Mine společenskou místnost, salon a tiché knihovny. Dveře do ložnice jsou pootevřené. Projde po tlustém čínském koberci kolem postele, nakoukne do přilehlé koupelny a pak se vrátí do pokoje. Zmocní se jí zvláštní napětí, ve vzduchu visí podivný neklid. Instinktivně položí ruku na glocka v ramenním pouzdře. Na stole stojí sklenka od whisky s povadlou odkvetlou pampeliškou.

Ve slunečních paprscích poletují zrnka prachu, z nábytku i z předmětů čiší tíživé ticho. Srdce jí poskočí, když o okno šlehne větev stromu.

Popojde k neustlané posteli, očima přejede záhyb na hladkém prostěradle a dva polštáře.

Vtom zaslechne z knihovny opatrné kroky. Právě v okamžiku, kdy se tam chystá vplížit, ji za kotník popadne čísi ruka. Někdo je pod postelí. Vyškubne nohu, ucouvne, vytáhne pistoli a převrátí skleněný stolek.

Vrhne se na kolena, zamíří, ihned však zbraň stáhne.

Z šera na ni hledí ohromné vystrašené dívčí oči. Saga zastrčí zbraň do pouzdra a hluboce vzdychne.

„Ty svítíš,“ zašeptá děvče.

„Beverly?“ zeptá se Saga.

„Můžu ven?“

„To víš, že můžeš,“ odpoví klidně Saga.

„Už je to hodina? Axel povídal, abych tu zůstala alespoň hodinu.“

„Už utekla mnohem delší doba, Beverly.“

Saga jí pomůže vylézt. Beverly má na sobě pouze spodní prádlo. Po dlouhém ležení v těsném prostoru má strnulé údy. Kratičké vlasy, paže počmárané propiskou.

„Cos dělala pod postelí Axela Riessena?“ zeptá se Saga a snaží se zachovat klid.

„Je to můj nejlepší přítel,“ odpoví Beverly a natáhne si džíny.

„Obávám se, že mu hrozí velké nebezpečí – musíš mi povědět všechno, co víš.“

Dívka strne, v ruce drží tričko. Tváře jí zrudnou a oči se naplní slzami.

„Já jsem ne…“

Beverly se zarazí, ústa se jí chvějí.

„No tak, uklidni se,“ těší ji opět Saga s potlačovanou nervozitou. „Začni od začátku.“

„Ležela jsem v posteli, vtom do pokoje vešel Axel,“ pípne Beverly. „Hned jsem pochopila, že se mu něco stalo, byl bledý jako smrt. Napřed jsem si myslela, že je to kvůli tomu, že jsem jela stopem, zakázal mi to.“

Děvče zmlkne a odvrátí hlavu.

„Prosím, Beverly, pokračuj, máme málo času.“

Beverly zašeptá omluvu, tričkem si otře tváře a zrudlou špičku nosu. Vlhkýma očima pohlédne na Sagu.

„Takže Axel vešel do pokoje,“ pokračuje, „a říkal, abych zalezla pod postel a byla tam tiše jako myška alespoň hodinu a… a pak vběhl do obýváku, nevím… viděla jsem jen jejich nohy, ale byli to nějací dva cizí pánové… a udělali mu něco hrozného. Axel křičel, oni ho povalili na zem, zabalili ho do bílé plachty a odnesli ho pryč. Šlo to hrozně rychle, neviděla jsem jim do obličeje… vlastně ani nevím, jestli to byli opravdu lidi nebo…“

„Zadrž chviličku,“ zarazí ji Saga a vytáhne telefon, „teď se mnou musíš jet za jedním hodným pánem – jmenuje se Jens Svanehjälm – a povědět mu to samé, cos říkala mně.“

Saga volá Carlosi Eliassonovi, ruce se jí třesou, málem upustí telefon.

„Máme svědka, který viděl, jak nějací chlapi odnesli Axela Riessena z domu proti jeho vůli. Máme svědka!“ zopakuje. „Viděl, jak Axela přepadli a unesli, to musí stačit.“

Saga hledí Beverly do očí a naslouchá Carlosovým slovům.

„Dobře, okamžitě vyrážíme,“ přitaká po chvíli. „Sežeňte Svanehjälma a postarejte se, aby se okamžitě spojil s Interpolem.“

108

LOAJALITA

Rafael Guidi kráčí jídelnou, v ruce třímá černé kožené desky. Položí složku na stůl a přistrčí ji k Axelu Riessenovi.

„Noční můrou Pontuse Salmana, jak jste zřejmě pochopil, byla představa, že by musel volit mezi manželkou a sestrou,“ spustí obchodník. „Nevím, nikdy dřív jsem nepovažoval za nutné počínat si takto explicitně, ale mám… Jak bych to jen řekl? Mnozí věřili, že své noční můře uniknou vlastní smrtí. Nevykládejte si to špatně, většinou vše probíhá v civilizovaném a příjemném duchu a k lidem, kteří jsou ke mně loajální, bývám velice štědrý.“

„Vyhrožoval jste mi, že ublížíte Beverly.“

„Třeba vám dám na vybranou mezi ní a mladším bratrem, pokud by vám to vyhovovalo lépe,“ podotkne Rafael, lokne si vitamínového nápoje a otře si koutek úst. Pak požádá Petera, aby přinesl housle.

„Říkal jsem vám, že vlastním jen nástroje, na které hrál Paganini?“ otáže se. „Nic jiného mě už vlastně nezajímá. Paganini prý nenáviděl svůj obličej… já osobně věřím, že se zaprodal ďáblu proto, aby ho všichni zbožňovali. Říkal o sobě, že vypadá jako opice… ale jakmile vzal housle do ruky, ženské se za ním plazily po kolenou. Stálo to za to. A tak hrál a hrál, a jednoho dne zmizel a zůstal po něm jen pach síry.“

Axel pohlédne na nekonečnou klidnou vodní hladinu. Menším okénkem spatří vrtulník, který ho sem dopravil. Horečně se snaží najít nějaké východisko, v myšlenkách se však neustále vrací k příšernému videu.

Je zoufale unavený, bez hnutí naslouchá Rafaelovu monologu o houslích, o tom, že stradivárky mají jasnější zvuk, o tvrdosti dřeva, o pomalu rostoucích javorech a smrcích.

Rafael se zarazí, znovu se bezvýrazně usměje a prohlásí:

„Dokud ke mně budete loajální, můžete plnými doušky užívat veškerých výhod, které leží na první misce vah: dostanete nová zdravá játra, budete moct klidně spát a žít si svůj vlastní život. Jediné, na co nikdy nesmíte zapomenout, je naše smlouva.“

„Takže mám podepsat to vývozní povolení.“

„To se rozumí samo sebou, ale nemůžu vás k tomu nutit, to by bylo mrhání časem, já bych především chtěl získat…“

„Mou loajalitu,“ vpadne mu do řeči Axel.

„Proč vás to tolik zaráží?“ zeptá se Rafael. „Zkuste se na chvilku zamyslet a spočítat lidi, o kterých víte, že jsou k vám zcela loajální.“

Axel mlčky zírá před sebe.

„Přesně tak,“ prohlásí po chvíli Rafael s melancholickým výrazem.

109

PAGANINIHO SMLOUVA

Axel otevře kožené desky. Obsahují veškeré dokumenty potřebné k tomu, aby přepravní kontejner M/S Icelus s velkou zásilkou munice získal vývozní povolení a mohl opustit göteborský přístav.

Chybí jen jeho podpis.

Do místnosti vejde Rafaelův syn Peter. Obličej má bledý a uzavřený. V ruce drží překrásné rudohnědé housle s vypouklým trupem. Axel ihned pozná, že jsou to pravé amati, skutečný skvost z věhlasné staré houslařské dílny.

„Už jsem vám naznačil, že to, co nás nyní čeká, souvisí s jistou hudbou,“ řekne měkce Rafael. „Tyhle housle patřily chlapcově matce… a kdysi dávno na ně hrál sám Niccolň Paganini.“

„Jsou z roku 1657,“ doplní ho Peter, vytáhne z kapes klíče a mobilní telefon a hodí je na stůl. Pak si přiloží nástroj k rameni.

Zvedne smyčec a začne hrát. Axel kus okamžitě pozná; je to úvod k Paganiniho nejznámějšímu dílu, Capricciu číslo 24, považovanému za nejobtížnější houslovou skladbu na světě. Chlapec hraje zpomaleně jako pod vodou.

„Je to výhodná smlouva,“ řekne tiše Rafael.

Venku je ještě světlo, veliká panoramatická okna vpouštějí do místnosti podivnou šedavou záři.

Axel si vzpomene, jak si k němu Beverly na psychiatrické klinice vlezla do postele a zašeptala: Viděla jsem, že odsud vychází světlo. Tu záři vydáváš ty.

„Tak už jste si to rozmyslel?“ zeptá se Rafael.

Axel nevydrží pohled Rafaelových truchlivých očí. Sklopí hlavu a sáhne po tužce. Slyší tlukot vlastního srdce a snaží se klidně dýchat.

Tentokrát na smlouvu nenakreslí panáčka s bublinou u úst; napíše na ni své jméno a bude prosit Boha, aby se Rafael Guidi spokojil s jeho podpisem a dovolil mu vrátit se domů.

Ruka se mu třese, Axel se snaží zakrýt chvění druhou dlaní, nadechne se a zdráhavě položí špičku pera na prázdný řádek.

„Počkejte,“ řekne Rafael. „Než to podepíšete, chci od vás slyšet, zda ke mně budete loajální.“

Axel zvedne hlavu a upřeně na něj hledí.

„Pokud jste skutečně smířen s tím, že při porušení naší dohody prožijete svou nejhorší noční můru, polibte mi ruku.“

„Cože?“ zašeptá Axel.

„Dokončíme Paganiniho smlouvu, nebo ne?“

„Ano,“ odpoví Axel.

„Tak mi polibte ruku,“ vyzve ho Rafael Guidi změněným hlasem, jako by hrál idiota v nějaké staré divadelní hře.

Peter hraje stále pomaleji, prsty ho neposlouchají, snaží se změnit polohu, přechody jsou však příliš obtížné. Udělá chybu, zadrhne se a zničehonic hru přeruší.

„Pokračuj,“ řekne Rafael, aniž na něj pohlédne.

„Je to moc těžké, neumím to.“

„Petere, jsi měkkota, když to chceš vzdát dřív, než…“

„Tak si to zahraj sám,“ odsekne syn.

Rafael nehne ani brvou, jeho tvář připomíná hladkou šedou masku.

„Udělej, co ti říkám,“ vyzve hocha s potlačovanou zlostí.

Peter stojí bez hnutí a klopí oči k zemi. Rafael uchopí pravou rukou zip své sportovní bundy.

„Mně se to líbilo,“ prohlásí klidně.

„Kobylka je nakřivo,“ ozve se tiše Axel.

Peter se zrudlými tvářemi pohlédne na housle.

„Dá se to spravit?“ zeptá se.

„Není to nic těžkého, jestli chcete, udělám to,“ nabídne mu Axel.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptá se Rafael.

„Ne,“ odpoví Axel, odloží pero, vezme nástroj, obrátí jej a ucítí, jak je lehký. Pravé housle z dílny Amatiových neměl nikdy v ruce, tím méně takové, na které hrál Paganini.

Rafaelu Guidimu zazvoní telefon. Pohlédne na displej, vstane, kousek poodejde a naslouchá.

„To není možné,“ prohlásí s podivným výrazem ve tváři.

Rty mu zvlní překvapený úsměv a napjatě cosi přikáže svým gorilám. Pak všichni tři zmizí na schodech do horního patra.

Peter sleduje Axela, jak uvolňuje struny. Nástroj zapraská, ozvučnice odráží dotek Axelových prstů. Axel opatrně zvedne kobylku a napne na ni struny.

„Tak co, podařilo se?“ špitne Peter.

„Ano,“ odpoví Axel a ladí nástroj. „Zkuste to a uvidíte.“

„Děkuju,“ řekne Peter a sáhne po houslích.

Axel si všimne chlapcova mobilu ležícího na stole a vyzve ho:

„Hrajte dál, právě jste dokončil první pasáž a přecházíte na pizzicato.“

„Já se před vámi stydím,“ řekne Peter a otočí se.

Axel se nahne nad stůl a opatrně natáhne ruku po telefonu. Špičkami prstů ho nehlučně posunuje stále blíž k sobě.

Peter přiloží housle k rameni a zvedne smyčec.

Axel popadne telefon, skryje ho v dlani a kousek poodejde.

Smyčec klesá ke strunám, chlapec se však náhle zarazí, obrátí se a očima těká po místnosti.

„Můj mobil,“ řekne posléze, „neleží na stole za vámi?“

Axel nenápadně upustí přístroj, pak se otočí a klidně po něm sáhne.

„Podívejte se prosím, jestli mi nepřišla textovka,“ požádá ho Peter.

Axel mrkne na telefon. Signál je kvalitní, ačkoli jsou na moři. Loď je nepochybně vybavená vlastním satelitem.

„Nic vám nepřišlo,“ pronese a položí mobil zpět na stůl.

„Děkuju.“

Peter naváže na přerušenou pasáž Capriccia číslo 24. Hraje pomalu a navíc ve špatném rytmu.

Chlapci nechybí nadání a zjevně hodně cvičil, přesto nemá nejmenší šanci tento kus zvládnout. Zvuk houslí je však natolik úchvatný, že by Axelovi působil rozkoš i tehdy, kdyby na struny brnkalo malé dítě. Skloní se ke stolu, naslouchá a rukou za zády hmatá po přístroji.

Peter se ze všech sil snaží o správný prstoklad, ztratí však tempo, přestane a začne znovu. Axel šátrá po stole. Pomalu se sune ke straně, nestihne to však; chlapec skončí falešnou hru a obrátí se k Axelovi.

„Je to hrozně těžké,“ prohlásí omluvně a učiní nový pokus, opět však dělá chyby.

„Nejde to,“ řekne a skloní housle.

„Když dáte prsteník na strunu a, tak snáze stihnete…“

„Neukázal byste mi to?“

Axel pohlédne na mobil na stole. Venku se cosi zablýskne. Moře je podivně ploché a prázdné. Ze strojovny se ozývá dunění, silný hukot, který předtím přeslechl.

Peter mu podá housle, Axel je zdvihne k rameni, přitlačí na smyčec a začne hrát. Pokoj zaplaví smutná úvodní část. Zvuk nástroje není silný, je však nádherně jemný a čistý. Paganiniho hudba víří stále rychleji, jako by v překotném tempu pronásledovala sebe samu.

„Panebože,“ zašeptá obdivně Peter.

Tempo je závratné, melodie krásná a hravá, stále ji však přerušují změny prstokladu a ostré přechody mezi oktávami.

Axel má veškerou hudbu v hlavě, stačí ji jen vypustit. Všechny tóny jsou dokonalé, prsty stále pátrají po krku, zběsile létají nad dřevem a nad strunami.

Rafael na kapitánském můstku cosi zakřičí. Pak se ozve rána, až zařinčí křišťálový lustr. Axel neustává – drnčivé vysoké pasáže jiskří jako odlesky slunce na zčeřené hladině.

Na schodech zaduní kroky. Objeví se Rafael, obličej pokrytý perličkami potu, v ruce zakrvácený armádní nůž. Axel přestane hrát, jako když utne. Vedle obchodníka kráčí šedovlasý strážce se zdviženým pískově zbarveným samopalem belgické firmy Fabrique Nationale SCAR.

110

NA JACHTĚ

Joona Linna s Pasim Rannikkem a vousatým důstojníkem sledují přepychovou jachtu nehybně spočívající na hladině. Vítr téměř ustal. Italská vlajka zplihle visí na stožáru. Loď působí zcela opuštěně, vypadá to, jako by posádka i cestující usnuli spánkem Šípkové Růženky. Nad Baltem panuje bezvětří, voda odráží vysokou světle modrou oblohu, tu a tam ji zčeří osamělá vlnka.

Vtom Joonovi v kapse zazvoní telefon. Podá dalekohled Nikovi a ihned hovor vezme.

„Máme svědka!“ vykřikne mu do ucha Saga Bauerová. „Je to ta dívka, všechno viděla. Axela Riessena unesli, státní zástupce ihned zareagoval, takže máte povolení vstoupit na palubu a zatknout Guidiho!“

„Skvělá práce,“ pochválí ji nadšeně Joona a odloží telefon.

Pasi Rannikko na něj zvědavě pohlédne.

„Státní zástupce vydal zatykač na Rafaela Guidiho,“ sdělí mu Joona. „Je důvodně podezřelý z únosu.“

„Hned se spojím s FNS Hanko,“ řekne Pasi Rannikko a běží k rádiové centrále v řídící kabině.

„Bude tady do dvaceti minut,“ prohlásí vzrušeně Niko.

„Potřebujeme posily!“ křičí Pasi Rannikko do vysílačky. „Státní zástupce vydal zatykač na Rafaela Guidiho… máme povolení vstoupit na palubu jeho jachty… Ano, všechno je naprosto v pořádku… Jo… Pospěšte si! Tak už sebou ksakru hněte!“

Joona opět sáhne po dalekohledu. Zírá na bíle natřené schody vedoucí z plošiny na zádi na spodní palubu se složenými slunečníky, temnými okny se snaží nahlédnout do jídelny. Pak sklouzne očima k zábradlí a pokračuje po schodech na horní terasu.

Z ventilátoru na střeše kapitánského můstku vychází chvějivý proud vzduchu. Vtom se Joona zarazí. V černém okně se cosi mihne, za sklem se třepotá něco bílého. Zprvu to vypadá jako obrovské ptačí křídlo s ohnutými péry.

V další vteřině se mu zdá, že je to látka nebo bílá fólie.

Mhouří oči, aby lépe viděl. Spatří tvář s dalekohledem zírající přímo na něj.

Z ocelových dveří kapitánského můstku vyjde světlovlasý muž v tmavých šatech, seběhne po schodech dolů a zamíří na přední palubu.

Joona poprvé uvidí na Rafaelově lodi živého člověka.

Muž pokračuje k vrtulníku, odepne pásy kolem lyžového podvozku a otevře vchod do kokpitu.

„Oni odposlouchávají náš rádiový systém,“ řekne Joona.

„Tak změníme kanál,“ navrhne Pasi Rannikko.

„To už by nemělo smysl,“ vysvětlí mu Joona. „Nezůstanou na lodi, zřejmě se chystají odletět.“

Komisař podá dalekohled Nikovi.

„Za čtvrt hodiny dorazí posily,“ oznámí jim Pasi Rannikko.

„To už bude pozdě,“ konstatuje Joona.

„Jo, v tom vrtulníku někdo je,“ potvrdí Niko.

„Rafael ví, že máme zatykač a povolení vstoupit na jeho jachtu,“ řekne Joona. „Vypadá to, že všechny informace dostává souběžně s námi.“

„Takže půjdeme jen my dva?“ zeptá se Niko.

„Zřejmě to tak dopadne,“ řekne Joona a loupne po něm očima.

Niko vtiskne zásobník do svého uhlově černého automatu s krátkou hlavní značky Heckler & Koch.

Pasi Rannikko vytáhne z pouzdra pistoli a podá ji Joonovi.

„Díky,“ usměje se komisař, zkontroluje munici a pak si zbraň prohlédne, aby se s ní alespoň trošku seznámil. Je to poloautomatická pistole M9A1 vybavená lampou a laserovým zaměřovačem, přímý následník modelu M9 užívaného za války v Perském zálivu.

Pasi Rannikko beze slova zamíří k nástupnímu můstku jachty. Čím jsou blíže, tím více loď připomíná obrovský výškový dům. Motory brzdí, kolem víří pěna. Niko vyhodí přes zábradlí fendr, trupy se skřípavě srazí.

Joona se vyhoupne na palubu jachty, lodě se znovu srazí, až vystříkne voda. Pak skočí Niko. Joona mu podá ruku. O zábradlí cinkne automatická puška. Muži na sebe rychle pohlédnou, protlačí se kolem rozbitých ratanových křesílek a starých krabic od vína a zamíří po schodech nahoru.

Niko se obrátí a zamává Pasimu Rannikkovi, který naviguje člun od jachty.

111

ZRÁDCE

Rafael Guidi a šedovlasý strážce s čtverhrannými brýlemi stojí v řídící kabině. Kapitán na ně vyděšeně zírá a rukou si hladí břicho.

„Co se děje?“ zeptá se ostře Rafael.

„Dal jsem pilotovi příkaz, aby připravil helikoptéru,“ odpoví kapitán. „Napadlo mě…“

„Kde je ta loď?“

„Tamhle,“ ukáže kapitán směrem k zádi.

Zcela blizoučko, přímo za palubou s bazénem a výklenkem se záchrannými čluny se pohupuje neozbrojený starý člun pobřežní hlídky. Šedý popraskaný vaz omývají vlny, lodní motory víří a pění vodu.

„Co říkali, co přesně říkali?“ zeptá se Rafael.

„Měli naspěch, žádali o posily, prý mají zatykač.“

„To je naprostá blbost,“ zasyčí Rafael a rozhlédne se.

Za oknem řídící kabiny spatří pilota v kokpitu, vrtule se roztočí. Z jídelny pod nimi se ozve Paganiniho Capriccio číslo 24.

„Tady jsou ty posily,“ ukáže kapitán na obrazovku radaru.

„Vidím. Kolik máme času?“ otáže se Rafael.

„Jedou rychlostí přes třiatřicet uzlů, do deseti minut jsou tady.“

„V pohodě,“ ozve se šedovlasá gorila a pohlédne na vrtulník. „To stihneme, odletíte s Peterem o tři minuty dřív, než…“

Do kabiny vběhne světlovlasý strážce. Je bledý a vypadá zděšeně.

„Někdo tu je. Někdo je na palubě!“ vykřikne.

„Kolik jich je?“ zeptá se kolega s brýlemi.

„Viděl jsem jednoho, ale nevím… má automat, jinak žádnou zvláštní výbavu.“

„Podej mi kudlu,“ vyzve ho Rafael.

Strážce vytáhne nůž s úzkou šedou čepelí. Rafael mu ho vytrhne a s nepříčetným výrazem zamíří ke kapitánovi.

„Copak oni nepočkají na posily?“ zařve na něj. „Tvrdil jsi přece, že na ně budou čekat!“

„Říkali to…“

„Tak co tady do hajzlu pohledávají? Nic na mě nemají,“ křičí Rafael. „Naprosto nic!“

Kapitán vrtí hlavou a ustupuje. Rafael jde za ním.

„Tak co tady do prdele čmuchají, když na mě nic nemají, co?“ huláká jako pominutý. „Nemůžou na mě…“

„Já nevím, nic nevím,“ šeptá kapitán se slzami v očích. „Jen jsem vám oznámil, co jsem slyšel…“

„Tak cos jim vyžvanil, ty sketo?“

„Cože? Já vám nerozumím…“

„Nemám čas!“ zaječí Rafael. „Tak už ksakru vyklop, cos jim řekl!“

„Ale já jim nic neříkal.“

„To je teda zvláštní, hodně zvláštní – nezdá se ti? Nepřipadá ti to divný?“

„Odposlouchával jsem jejich kanály, jak jste mi nařídil, ale nic jsem ne…“

„Však ty kápneš božskou,“ vyvřískne Rafael, udělá několik rychlých kroků a vrazí nešťastníkovi nůž do břicha.

Čepel hladce projede košilí a vnoří se do tukové tkáně a do střev. Kolem syčí krev jako unikající pára a stéká Rafaelovi až k rukávu bundy. Kapitán s nechápavým výrazem v tváři ucouvne, aby unikl noži, Rafael ho však následuje, na okamžik se zastaví a hledí mu přímo do očí.

Z jídelny stále tryskají křehké, neuvěřitelně rychlé tóny.

„Třeba to vyžvanil Axel Riessen,“ řekne šedovlasý strážce. „Mohli mu napíchnout telefon nebo je v kontaktu s policií…“

Rafael vytáhne čepel z kapitánova břicha a řítí se po širokém schodišti do jídelny.

Kapitán stojí, na nízké lesklé polobotky kape krev. Při prvním kroku se zhroutí na zem a zůstane ležet s očima vytřeštěnýma do stropu.

Šedovlasá gorila se zdviženým samopalem běží za Rafaelem, pohled upírá na veliké panoramatické okno.

Axel spatří Rafaela se zakrváceným nožem a přestane hrát, jako když utne.

„Ty zrádče!“ zařve obchodník. „Jak jsi mohl udělat takovej svinskej…!“

Strážce zničehonic vypálí sérii ohlušujících ran. Kulky prolétnou velikým oknem. Na schodech zařinčí prázdné nábojnice.

112

STŘELBA Z AUTOMATU

Joona s Nikem obezřetně vystoupají ze spodní paluby na mohutnou záď. Kolem nich se rozprostírá klidná hladina jako obrovská lesklá deska. Vtom Joona zaslechne za velkými dveřmi housle.

Natáhne hlavu, výhled mu však ztěžuje odraz na skle. Spatří část jídelny; temné obrysy nábytku, ale nikde ani živáčka. Snově ztlumená melodie horečně pokračuje.

Muži několik vteřin vyčkávají, pak přeběhnou po otevřeném prostranství s prázdným bazénem ke schůdkům pod vyčnívající terasou.

Shora se ozvou kroky. Niko dá Joonovi znamení a oba se přitisknou ke zdi pod kovovou schodnici.

Překotné klokotavé tóny jsou nyní hlasitější. Bezpochyby hraje skvělý houslista. Joona opatrně mrkne do ohromné jídelny, ale vidí jen několik stolků s kancelářským vybavením. Neznámý hudebník musí stát za velkým červeným schodištěm.

Joona ukáže nahoru k řídící kabině a dá znamení Nikovi, aby ho následoval a kryl mu záda.

Housle utichnou uprostřed krásné pasáže v nejvyšším rejstříku.

Zcela nečekaně.

Joona se vrhne za schody a ve stejné chvíli třesknou rychlé a tvrdé rány z automatu. Do místa, kde předtím stál, se zavrtají celoplášťové kulky. Kolem se rozléhá ozvěna.

Joona se vplíží hlouběji za schodiště. Niko se skryje za záchranný člun a opětuje palbu. Joona se v podřepu proplazí kolem něj a pohlédne na temné okno s řadou otvorů po kulkách. Vypadají jako ojíněné kroužky kolem černých duhovek.

113

ČEPEL NOŽE

Šedovlasý strážce schází ze schodů a míří na prostřelené okno. Automatická puška sebou trhne, na zemi zazvoní prázdné nábojnice.

Peter se schoulí, rukama si zakrývá uši.

Muž nehlučně vyklouzne postranním vchodem z jídelny.

Axel klopýtá s houslemi a smyčcem mezi stoly. Rafael na něj ukáže nožem.

„Jak jsi mohl bejt takovej idiot!“ řve a kráčí k němu. „Počkej, já ti ten tvůj zrádnej ksicht poznamenám, já tě…“

„Tati, co se děje?“ zvolá Peter.

„Najdi mou pistoli a pak honem do vrtulníku, odlétáme!“

Chlapec přikývne. Obličej má bílý jak papír, brada se mu chvěje. Rafael se blíží k Axelovi. Axel couvá a překotí před Rafaela několik židlí.

„Dej do ní náboje parabellum s dutou špičkou,“ přikáže synovi Rafael.

Peter se vzchopí a otáže se:

„Stačí jeden zásobník?“

„Jo, to bude stačit – ale koukej sebou hodit!“ řekne Rafael a odkopne židli.

Axel se pokouší otevřít dveře na druhé straně místnosti. Otáčí zámkem, ale dveře se ani nehnou.

„My dva jsme spolu ještě neskončili!“ huláká Rafael.

Axel strčí volnou rukou do výplně. Všimne si, že nahoře je západka. Rafael je pouhých pár metrů od něj. V ruce drží nůž. Axel se v náhlém popudu otočí a hodí po Rafaelovi rudé housle. Překrásný lesklý nástroj letí vzduchem. Rafael se vymrští, chce housle zachránit. Pouze o ně škobrtne prsty, ale podaří se mu zmírnit pád.

Nástroj s podivným zvukem klouže po podlaze.

Axel otevře západku a vběhne do chodby plné harampádí. Obtížně se prodírá kupředu, přeleze hromadu polstrů na lehátka a uklouzne po potápěčských brýlích a skafandrech.

„Už tě mám,“ zasyčí Rafael a kráčí k němu. V jedné ruce třímá housle, v druhé nůž.

Axel zakopne o tenisovou síť, upadne a noha mu uvízne v oku. Co nejrychleji se plazí pryč. Rafael míří dlouhými kroky k němu a kope do všeho, co mu stojí v cestě.

Ozve se série krátkých tvrdých ran z automatu.

Rafael s funěním napřáhne nůž. Axel se vyprostí ze sítě, tápavě se postaví na nohy a srazí před Rafaela stolní hokej. Běží k dalším dveřím, otočí klíčem a popadne za kliku. Něco za nimi je; podaří se mu je jen nepatrně pootevřít.

„Mně neutečeš!“ ječí Rafael.

Axel se snaží protáhnout škvírou, je však příliš úzká. Dveře blokuje skříňka s hromadou květináčů. Prudce do ní vrazí celým tělem. Skříň se posune o několik centimetrů. Rafael se blíží. Axelovi přeběhne po zádech mráz a zoufale se tlačí do otvoru. Ošklivě se škrábne o zámek, ale nevěnuje tomu pozornost, jen se snaží uniknout.

Rafael bodne a zasáhne Axela špičkou nože. Ramenem mu projede palčivá bolest. Axel vklopýtne do světlého pokoje s proskleným stropem. Vypadá jako zanedbaný skleník. V běhu si ohmatá rameno, pohlédne na zakrvácené prsty a vrazí do suchého citroníku v květináči.

V podřepu se plazí mezi pařeništi s hnědými rostlinami.

Rafael ze všech sil kope do dveří, při každém pohybu sténá. Hliněné nádoby o sebe ťuknou, skříň se pomalu odsouvá.

Axel se schová pod lavici, odplíží se ke straně, zaleze pod špinavý plastový závěs a pokračuje dál mezi vědry a kořenáči. Doufá, že to Rafael brzy vzdá a společně se synem opustí loď.

Vtom se ozve třesk rozbitých květináčů.

Do místnosti se vřítí Rafael, lapá po dechu a opře se o šustící vinnou révu.

„Okamžitě vylez a polib mi ruku!“ ječí.

Axel se snaží zadržet dech a pozadu se plazí pryč. Daleko se nedostane; v cestě mu stojí velká kovová skříň.

„Přísahám, že svůj slib splním,“ chechtá se Rafael a pohledem pátrá mezi lavičkami a zbytky keřů. „Čekají na tebe bráchovy játra, stačí mi políbit ruku a jsou tvoje.“

Axelovi se udělá mdlo, třese se po celém těle. Sedí a zády se opírá o skříň. Srdce mu málem vyskočí z hrudi, v hlavě mu buší, ale snaží se ani nedutat. Očima těká kolem, hledá nějakou únikovou cestu. Najednou objeví posuvná dvířka vedoucí na příď. Jsou pouhých pět metrů od něj.

Zvenčí je slyšet rachot vrtulníku. Pilot zahřívá motor.

Mohl bych se proplazit pod stolem s květináči plnými hlíny a poslední kousek uběhnout, pomyslí si Axel. Opatrně se sune ke straně. Dveře jsou zavřené jen na zástrčku.

Nepatrně zvedne hlavu, aby lépe viděl. Za pár vteřin bude na přídi. Vtom strne. Na hrdle ho zalechtá čepel, ostří mu rozškrábne kůži. Rafael se k němu připlížil zezadu a dostal ho. Příval adrenalinu působí jako studená sprcha. Zaslechne Rafaelovo funění, ucítí pach jeho potu. Ke krku má přitisknutou horkou čepel.

114

OSUDNÉ OKAMŽIKY

Šedovlasý strážce tiše vyklouzne z jídelny a s pískově zbarvenou zbraní na rameni se rozběhne podél skleněné výplně. Brýle se mu zalesknou. Zezadu se blíží k Nikovi, za pár vteřin bude u něj.

Niko je z této strany zcela nekrytý.

Muž zvedne automatickou pušku a položí prst na spoušť.

Joona rychle vstane, zamíří a postoupí o krok dopředu, aby si otevřel střelnou dráhu. Dvakrát vypálí strážci do hrudi. Muž se zakymácí, ucouvne, rozhodí rukama a opře se o zábradlí, aby nepřepadl. Vtom spatří blížícího se Joonu a ihned pozvedne automat.

Pod černou bundou má navlečenou neprůstřelnou vestu.

Joona k němu přiskočí, strhne hlaveň pušky dolů a pistolí ho tvrdě udeří přes obličej. Rána zasáhne brýle a kořen nosu. Pod mužem se podlomí nohy, zátylkem uhodí o zábradlí. Ozve se dutý náraz, z nosu a z úst se vyřine krev.

Joona s Nikem se rozdělí a každý zamíří po jedné straně na příď. Listy rotoru se točí stále rychleji.

„Tak dělej! Rychle na palubu!“ zvolá kdosi.

Joona běží těsně u zdi. V posledním úseku zpomalí a obezřetně vyhlíží na otevřenou přední palubu. Syn Rafaela Guidiho již sedí ve vrtulníku. Po zábradlí a po podlaze se míhá stín vrtule.

Nad sebou zaslechne mužské hlasy. O krok postoupí, vtom zjistí, že si ho všiml druhý strážce. Světlovlasý chlapík stojí asi pětadvacet metrů od něj a míří na něj pistolí. Komisař nestihne zareagovat. Muž vypálí. Ozve se krátký výstřel. Joona má pocit, jako by ho šlehl bič. Zbledne a bezmocně se skácí přes několik lehátek. Dopadne na kovovou podlahu, hlavou uhodí o okraj terasy. Ruka s pistolí prudce narazí do židle, téměř si zlomí zápěstí. Zbraň propadne zábradlím a letí podél lodního vazu.

Joona mrká, a když se mu opět vrátí zrak, odplazí se za zeď. Ruce se mu třesou, po tváři mu stéká teplá krev, nechápe, co se vlastně stalo. Pokouší se vstát, musí pomoct Nikovi, musí zjistit, kde je strážce.

Rychle si přejede dlaní po tváři a ohmatá si hlavu. Ucítí palčivou bolest. Pak zjistí, že ho do spánku škrábla kulka.

Způsobila mu vnější zranění, ale nic víc.

V levém uchu mu podivně zvoní.

Srdce bije jako na poplach.

Vstane a ukryje se za kovovou stěnu. Hlavu má jako střep.

Bodání migrény je stále silnější.

Přitiskne si palec mezi obočí, zavře oči a snaží se potlačit omračující bolest.

Mrkne k helikoptéře, pohledem pátrá kolem přední paluby a zábradlí. Hledá Nika.

K zádi se blíží ozbrojená loď finského námořnictva, na lesklé hladině vypadá jako temný stín.

Joona vytrhne z poničeného lehátka kovové žebro a přitiskne se ke zdi. Až se objeví strážce, bude mít alespoň nějakou zbraň.

Najednou spatří na přídi Rafaela s Axelem. Stojí těsně u sebe a couvají k vrtulníku. Obchodník drží pravačkou Axela jako ve svěráku, na krk mu tiskne nůž. V druhé ruce svírá housle. Vlasy i oblečení mu vlají ve větru.

Strážce se plíží podél zdi a hledá postřeleného vetřelce. Není si jistý, zda ho zasáhl do hlavy, vše se odehrálo příliš rychle.

Joona ví, že ho hledá, chce se stáhnout ke straně, bolest hlavy ho však paralyzuje.

Musí se zastavit.

Teď ne, pomyslí si a cítí, jak mu po zádech stéká pot.

Muž se zdviženou zbraní vyhlédne zpoza rohu. Spatří Joonovo rameno, plec, kousek krku a hlavy.

Vtom z druhé strany vyskočí vousatý Niko Kapanen s automatem. Strážce se otočí jako blesk a vypálí z pistole čtyři rány. Niko si ani nevšimne, že ho první kulka zasáhla do ramene. Pak se zastaví; druhý projektil mu pronikl břichem do tenkého střeva. Třetí ho mine, čtvrtý se mu zaryje do hrudi. Nikovi se podlomí kolena a zhroutí se na obrubník u přistávací plochy. Je vážně zraněný, při pádu bezděčně stiskl spoušť. Kulky hvízdají nad mořem. Nakonec zbraň cvaká naprázdno; během dvou vteřin je zásobník prázdný.

Niko chroptí, obrátí oči v sloup, přetočí se na záda a pustí zbraň. Na obrubníku zůstane krvavá skvrna. Strašně ho bolí na prsou. Na chvíli mu klesnou víčka, pak zakalenýma očima pohlédne na obrovské šrouby držící přistávací plošinu. Všimne si, že bílé matky jsou prorezlé, ale netuší, že se mu pravá plíce plní krví.

Zachrčí, vědomí ho pomalu opouští. V posledním okamžiku zahlédne Joonu s kovovou tyčí ukrytého za zdí jídelny. Jejich pohledy se střetnou, Niko sebere poslední zbyteček sil a odkopne pušku k Joonovi.

Axel je hrůzou bez sebe. Zaslechne čtyři výstřely a roztřese se. Rafael ho vede před sebou jako živý štít. Společně se potácejí k vrtulníku, čepel nože se mu zařízne hlouběji do kůže. Po krku a po prsou mu stéká krev. Vidí strážce blížícího se k Joonovu úkrytu, je však zcela bezmocný.

Joona si rychle přitáhne pušku. Je ještě teplá od kolegových rukou. Gorila před helikoptérou na něj dvakrát vystřelí, třesknutí se odráží od stěn, od podlahy a od zábradlí. Joona vyndá prázdný zásobník. Niko hledá po kapsách munici. Sípe, je hrozně zesláblý. Přitiskne si ruku na zkrvavené břicho a chvíli odpočívá. Pilot volá na Rafaela, aby nastoupil. Vrtulník je připravený ke startu. Niko horečně šátrá v kapse na stehně. Napřed nahmatá papírek od bonbonu, pak ucítí v dlani patronu. Slabě si odkašle, pohlédne na poslední zbylý náboj a pošle jej po zemi Joonovi.

Na kovové podlaze zařinčí lesklá celoplášťová mosazná kulka s měděnou špičkou.

Joona ji ihned strčí do zásobníku.

Niko má zavřené oči, na rtech krvavou pěnu, hruď se mu zdvihá stále rychleji.

Ozvou se spěšné kroky strážného.

Joona zasune do pušky zásobník s jediným nábojem, zvedne zbraň, několik vteřin vyčkává a pak opustí úkryt.

Rafael couvá, před sebou drží Axela. Z helikoptéry ho volá syn, pilot na něj mává, aby nastoupil.

„Měl jsi mi políbit ruku, dokud byl čas,“ syčí Axelovi do ucha.

Housle zadrnčí.

Strážce se blíží k Nikovi, skloní se nad ním a namíří mu na obličej.

„Jonottakaa!“ zvolá finsky Joona.

Gorila sebou trhne a otočí pistoli k němu. Joona spatří pozvednutou zbraň a rychle se stáhne. Důkladně míří, ví, že nesmí promarnit svou jedinou kulku.

Vše se odehraje během několika vteřin.

Přímo za strážcem stojí Rafael s nožem přitisknutým k Axelovu zkrvavenému hrdlu. Bunda se třepotá ve větru. Joona se maličko skloní, zvedne mušku o několik milimetrů a vystřelí.

„Jonottakaa!“ říká si v duchu. Postavte se za sebe.

Třeskne rána, do ramene ho uhodí zpětný náraz. Celoplášťová kulka vyrazí rychlostí osm set metrů za vteřinu. Bezhlučně prostřelí strážnému hrdlo, vyletí zátylkem, prosviští Rafaelovým ramenem a pokračuje dále nad mořem.

Rafaelovi ochabne paže, nůž zazvoní o palubu.

Axel Riessen se sveze k zemi.

Strážce překvapeně civí na Joonu. Mátožně pozvedne pistoli, ale síla ho rychle opustí. Zachroptí, rozkašle se, z úst se mu vyřine krev.

Upadne, hmatá si po krku, dvakrát trhne víčky a oči mu zeskelnatí.

Rafael tiskne housle ke zraněnému rameni. Vítr s ním cloumá, rty má bílé a šokovaně zírá na Joonu.

„Tati!“ zvolá z vrtulníku Peter a hodí mu pistoli.

Zbraň se odrazí o palubu a přistane Rafaelovi u nohou.

Axel sedí, zády se opírá o zábradlí, před očima má mlhu a rukou se snaží zastavit krvácení na krku.

„Rafaeli! Rafaeli Guidi!“ vykřikne Joona. „Zatýkám vás.“

Rafael stojí pět metrů od vrtulníku s pistolí u nohou. Kolem těla mu vlaje sportovní bunda. Ztěžka se skloní a zvedne zbraň.

„Jste důvodně podezřelý z pašování zbraní, únosu a vraždy,“ řekne Joona.

Rafael má zpocený obličej, ruka s těžkou pistolí se třese.

„Odhoďte zbraň!“ zvolá Joona.

Rafael pohlédne do Joonových klidných očí a srdce se mu rozbuší.

Axel zírá na Joonu a chrčí, aby utíkal.

Joona stojí bez hnutí.

Pak přijde rozhodující chvíle.

Rafael zvedne zbraň a stiskne spoušť. Ozve se jen cvaknutí. Zkouší to znovu a znovu. Málem ho trefí šlak, když si uvědomí, že Peter zbraň nenabil, jak mu přikázal. Zachvěje se, najednou si připadá zoufale osamělý. Chce se vzdát, ale již je pozdě. Hrudí mu mlaskavě prolétnou tři kulky. Rafael má pocit, jako by ho někdo prudce uhodil do prsou. Vzápětí ho ochromí bolest, klopýtne a ztratí cit v nohách.

Vrtulník již nečeká. S ohlušujícím hřměním vystřelí kolmo vzhůru bez Rafaela Guidiho.

Tři střelci na lodi finského námořnictva FNS Hanko znovu vypálí. Všechny tři kulky třesknou současně a zasáhnou Rafaela do trupu. Muž udělá několik kroků vzad a upadne. Chce se posadit, ale údy ho neposlouchají.

Tělo je teplé, nohy má však ztuhlé jako led.

Rafael upřeně hledí na helikoptéru prudce stoupající k obloze.

Peter zírá na zmenšující se přepychovou jachtu, na otce ležícího na přistávací plošině uprostřed soustředných kruhů jako terč.

Pod Rafaelem Guidim se šíří temná krvavá louže. Křečovitě svírá Paganiniho housle, oči má však již vyhaslé.

Jediný Joona se ještě drží na nohou.

Nehybně stojí, zatímco bílý stroj mizí v mracích.

Ze zamžené oblohy se line zádumčivá křišťálová záře. Na klidné hladině se vedle sebe pohupují tři plavidla. Vypadají zcela opuštěně.

Brzy dorazí z Finska vrtulníky se záchranáři, ale zatím kolem panuje podivný klid; připomíná očarované ticho v koncertním sále po doznění posledního tónu.

115

KONEC

Vrtulník dopravil Joonu Linnu, Axela Riessena, Nika Kapanena a šedovlasého strážce na chirurgickou kliniku HUCS v Helsinkách. Axel se Joony hned v nemocnici zeptal, proč zůstal stát, když Rafael zvedl pistoli ze země.

„Copak jste neslyšel, že na vás volám?“ podivil se Axel.

Joona mu pohlédl do očí a pak mu vysvětlil, že si všiml útočných pušek na finské lodi a věřil, že vypálí dříve než Rafael.

„Ale nevypálily,“ podotkne Axel.

„Každý se někdy splete,“ přitaká s úsměvem Joona.

Pak se šli rozloučit s Nikem. Vousatý námořník byl při vědomí a žertoval, že si připadal jako Vanhala v Linnově románu Neznámý voják.

„Vyhráli jste, Švéďáci,“ řekl Niko. „Ale… malý statečný Finsko proběhlo cílem jako skvělá dvojka!“

Niko naštěstí neutrpěl žádná životu nebezpečná zranění. V dalších dnech podstoupí několik operací a za dva týdny se bude moci vrátit domů k rodičům. Zpočátku se bude muset pohybovat na vozíku a na hokej se sestrou bude muset nejméně rok zapomenout.

Člen ochranky Rafaela Guidiho byl zatčen a převezen do vazební věznice na helsinském předměstí Vantaa, kde bude čekat na soudní proces. Joona Linna a Axel Riessen se vrátili do Stockholmu.

··············

Velký kontejner M/S Icelus se zásilkou munice neopustil göteborský přístav. Náklad byl přemístěn do skladových prostor celnice.

Jens Svanehjälm zahájil vleklý soudní proces, kromě Rafaelova strážce však byli všichni viníci po smrti.

Účast na trestné činnosti byla prokázána pouze v případě Pontuse Salmana ze zbrojovky Silencia Defence AB. Z Inspekce pro vývoz strategického zboží porušil zákon jedině bývalý generální ředitel Carl Palmcrona.

Jörgen Grünlicht byl podezřelý z korupce a nelegálního vývozu zbraní, nebyl však z ničeho obžalován. Konečný verdikt stanovil, že Kontrolní výbor pro export a všichni švédští politici, kteří měli se zrušenou zásilkou něco společného, byli oklamáni a jednali v dobré víře.

Předběžným vyšetřováním dvou keňských vládních činitelů obviněných z přijímání úplatků byl pověřen Roland Lidonde, protikorupční generál a tajemníkGovernance and Ethics, ale předem bylo jasné, že i tito pánové měli ty nejčistší úmysly.

Rejdař ze společnosti Intersafe Shipping netušil, že munice měla pokračovat z přístavu v Mombase do Jižního Súdánu, a keňský kamionový přepravce Trans Continent neměl nejmenší zdání o tom, že měl dopravit do Súdánu zásilku střeliva. Všichni jednali v dobré víře.

AXEL RIESSEN

Axel Riessen vystoupí z taxíku a kráčí po Braheho ulici. Asfalt je v ostrém slunci světlý, téměř bílý. Stále cítí ránu na krku. Položí ruku na branku, vtom se otevřou dveře a objeví se Robert; celou dobu stál u okna a čekal na něj.

„Do čeho ses to proboha zapletl?“ zeptá se Robert a potřese hlavou. „Něco jsem dostal z Joony Linny, je to naprosté šílenství…“

„Vždyť víš, že starší brácha něco vydrží,“ usměje se Axel.

Muži se obejmou a společně kráčejí k vile.

„Prostřeli jsme na zahradě,“ řekne Robert.

„A co srdíčko? Nezlobí?“ zeptá se Axel a vejde za bratrem do domu.

„No, příští týden jsem měl jít do nemocnice,“ odpoví Robert.

„To jsem nevěděl,“ zamumlá Axel a zděšením se mu zježí vlasy v zátylku.

„Chtěli mi dát nový pulsní generátor, zřejmě jsem ti o tom neříkal…“

„Takže operace?“

„Nakonec ji zrušili.“

Axel pohlédne na bratra a nitro se mu sevře hrůzou. Je mu jasné, že Robertovu operaci objednal Rafael. Již předem bylo rozhodnuto, že Robert při zákroku zemře, a bude mu tak moci poskytnout svá játra.

Na chvíli se zastaví a snaží se zklidnit. S pláčem v hrdle se vzchopí a jde dál.

„Kdepak vězíš?“ zeptá se vesele Robert.

Axel zalapá po dechu a zamíří na zahrádku za domem. Na mramorovém dvorku pod košatým stromem čeká prostřený stůl. Chce se přivítat s Anette, vtom ho Robert chytí za paži.

„Stejně jsme měli prima dětství,“ řekne vážným tónem. „Proč jsme se tak odcizili? Jak se to mohlo stát?“

Axel překvapeně zírá na bratrovu tvář, na vrásky v koutcích očí, na rozježenou kštici kolem lysiny na temeni.

„V životě se občas přihodí věci, které…“

„Počkej… nechtěl jsem ti to vykládat po telefonu,“ přeruší ho Robert.

„Copak?“

„Beverly říkala, že si kladeš za vinu Gretinu smrt, ale já…“

„Nechci o tom mluvit,“ řekne břitce Axel.

„Musíš,“ nedá se odbýt Robert. „Byl jsem přece na té soutěži, vím, jak to bylo, slyšel jsem Gretu i jejího otce… Greta neustále plakala, nehrála dobře a její táta příšerně zuřil…“

Axel se vyprostí z bratrova sevření.

„Dávno vím všechno, co…“

„Axeli… kdyby ses jen slovíčkem zmínil… kdybych tušil, že si myslíš, že se Greta zabila kvůli tobě… Může za to její otec, to kvůli němu si vzala život… hrozně se pohádali, řval na ni příšerné věci… že se za ni stydí, že už ji nepovažuje za svou dceru… křičel, aby vypadla z jeho domu a táhla za svou feťáckou matkou do Mory.“

„Cože?“

„Nikdy nezapomenu na její hlas,“ pokračuje rozzlobeně Robert. „Byla chudák strašně vyděšená, vysvětlovala mu, že každý dělá chyby, že se snažila, jak nejlépe mohla, že to není poslední soutěž…“

„Ale já si vždycky…“

Axel těká očima z místa na místo, neví, co říct, má pocit, jako by z něj vyprchala všechna síla. Mátožně se posadí na mramorovou podlahu a skryje obličej v dlaních.

„Greta mu s pláčem odpověděla, že pokud ji vyhodí z domu a nebude moct pokračovat v hraní, tak se zabije.“

„Nevím, co na to říct,“ zašeptá Axel.

„Poděkuj Beverly,“ prohlásí Robert.

BEVERLY ANDERSSONOVÁ

Beverly čeká na hlavním nádraží ve Stockholmu. Drobně poprchává. Nastoupí do vlaku a projíždí letní krajinou zahalenou do šedé mlhy. Před Hässelholmem se mraky protrhnou a vysvitne slunce. V Lundu přestoupí na spoj do Landskrony a pak pokračuje autobusem do Svalövu.

Už dávno nebyla doma.

Doktor Saxéus jí slíbil, že na ni otec bude čekat a že se nemá čeho bát.

Mluvil jsem s tvým tatínkem, říkal, že to myslí naprosto vážně, tvrdil lékař.

Beverly kráčí po prašném náměstí. Před dvěma lety se tu válela po zemi a zvracela. Několik kluků ji donutilo vypít domácí pálenku. Vyfotili si ji a pak ji vyhodili na ulici. Po téhle příhodě ji táta dal do ústavu.

Dojde na cestu vedoucí ke tři kilometry vzdálenému rodnému statku a sevře se jí srdce. Právě tady tak často nasedala do aut k cizím lidem. Vlastně si ani nevzpomíná proč. Snad kvůli jejich očím, mívala pocit, že v nich vidí nějakou zvláštní záři.

Beverly si přehodí těžkou kabelu do druhé ruky.

V dálce se zvedne oblak prachu.

Že by to byl opravdu on?

Beverly se usměje a zamává.

Tatínek, tatínek si pro mě jede.

PENELOPE FERNANDEZOVÁ

U staré železné huti Vira bruk nedaleko frekventovaných silnic okresu Österâker leží vesnička Roslags-Kulla s kostelíkem z červených cihel a krásnou velkou věží. Nad ním se klene vysoké bleděmodré nebe. Vzduch je prosycen vůní lučních květin.

Včera se na Severním hřbitově konal pohřeb Björna Almskoga a dnes ukládají čtyři muži v černém k věčnému spánku Violu Marii Liselott Fernandezovou. Rakev nesou dva bratranci a dva strýcové z matčiny strany. Za nimi kráčí Penelope s Claudií a knězem.

Všichni se zastaví u hrobu. Devítiletá dcera jednoho z bratranců pohlédne tázavě na otce. Ten přikývne, dívenka přiloží k ústům zobcovou flétnu a spustí žalm číslo 97, zatímco muži spouštějí rakev.

Penelope s Claudií se drží za ruku. Farář čte úryvek z Janova zjevení.

„…on sám, jejich Bůh, bude s nimi, a setře jim každou slzu z očí. A smrti již nebude, ani žalu ani nářku ani bolesti již nebude – neboť co bylo, pominulo.“

Claudia pohlédne na Penelope, upraví jí límeček a pohladí ji po tváři, jako když byla malá.

Po obřadu se vracejí k autu. V Penelopině černé tašce zadrnčí mobil. Je to Joona Linna. Penelope něžně pustí matčinu dlaň a poodejde pod velký strom.

„Dobrý den, Penelope,“ řekne Joona svým zpěvavým vážným dialektem.

„Dobrý den, Joono,“ odpoví Penelope.

„Chtěl jsem vám jen říct, že Rafael Guidi je mrtvý.“

„A ta munice?“

„Zastavili jsme to.“

„Dobře.“

Penelope klouže očima po rodině a přátelích. Claudia z ní nespouští úzkostný pohled.

„Děkuju vám,“ řekne Penelope.

Zamíří k matce, vezme ji za ruku a společně se vydají za ostatními.

Penelope.

Dívka strne a ohlédne se. Zdálo se jí, že těsně za sebou zaslechla sestřin hlas. Po zádech jí přeběhne mráz, přes řídký zelený trávník pomalu přechází stín. Mezi náhrobky stojí holčička, která předtím hrála na flétnu. Někde ztratila sponku, rozcuchané vlásky jí vlají v letním vánku.

SAGA BAUEROVÁ A ANJA LARSSONOVÁ

Letní dny nikdy nekončí; nepozorovaně přecházejí v bílou noc a perleťový nádech na obloze je jen předzvěstí dalšího svítání.

Státní kriminálka uspořádala večírek v barokní zahradě před zámkem Drottningholm.

Joona Linna sedí s kolegy u dlouhého stolu pod košatým stromem.

Na tanečním parketu z červeně natřených prken stojí hudebníci v bílém a hrají polku Hârgalâten.

Petter Näslund tančí s Fatimou Zanjaniovou z Iráku. S veselým výrazem jí něco zašpitá a dívka se rozesměje.

V písni se zpívá o ďáblovi, který hrál překrásně na housle. Okouzlená mládež protančila celou noc a ráno přeslechla sváteční vyzvánění. Za trest nesměli přestat tančit. Plakali únavou, napřed si rozedrali boty, pak si obrousili nohy a i trup a nakonec kolem houslisty poskakovaly jen jejich hlavy.

Na rozkládací židli sedí Anja v šatech s modrými kvítky a hledí na parket. Nalakované vlasy má v zátylku stažené do podivného uzlu. Tváří se kysele a zklamaně. Vtom si všimne, že Joona vstal a míří přímo k ní. Kulatou tvář jí zbarví ruměnec.

„Hezké léto, Anjo,“ popřeje jí Joona.

Na trávníku mezi stromy poskakuje Saga Bauerová s dvojčaty Magdaleny Ronanderové a honí mýdlové bubliny. Ve slunci se třpytí její světlé vlnité vlasy propletené barevnými stužkami. Vypadá jako víla. Dvě ženy středních let se zastaví a obdivně ji sledují.

„Vážené dámy a pánové,“ řekne zpěvák, když dozní potlesk. „Máme tu jedno zvláštní přání…“

Carlos Eliasson se uchechtne a pošilhává po komsi za scénou.

„Má rodina pochází z Oulu,“ pokračuje s úsměvem hudebník, „takže vám s velkým potěšením zazpívám tango s názvem Satumaa.“

Magdalena Ronanderová s věnečkem na hlavě se nenápadně blíží k Joonovi. Anja strnule zírá na své boty.

Kapela spustí táhlé nyvé tango. Joona se obrátí k Anje, ukloní se a tiše se zeptá:

„Smím prosit?“

Anje zrudne čelo, tváře i krk. Pohlédne mu do očí a vážně přikývne.

„Ano. Ano, smíš.“

Popadne Joonu za paži, vrhne vítězoslavný pohled na Magdalenu a se vztyčenou hlavou kráčí na parket.

Anja tančí vážně a soustředěně, na čele má drobnou vrásku. Po chvíli se její buclatý obličej zklidní a rozjasní, strnulé tělo zvláční a nechá se vést.

Když se sentimentální píseň nachýlí ke konci, jemně hryzne Joonu do ramene.

Pak ho kousne znovu a silněji a Joona se zeptá:

„Co to provádíš?“

Anje se lesknou oči, vypadají jako ze skla.

„Nevím,“ odpoví po pravdě. „Jen mě zajímalo, co to s tebou udělá, člověk nikdy neví, dokud to nezkusí…“

Hudba zmlkne. Joona ji pustí z objetí a poděkuje za tanec. Než ji stačí odvést zpět na místo, vyskočí Carlos a požádá ji o další kousek.

Joona se postaví opodál, chvíli hledí na kolegy, jak tančí, jedí a pijí, a pak zamíří k autu.

Mezi stromy se procházejí lidé, jiní si hoví v trávě na dece.

Dojde na parkoviště a otevře dvířka svého volva. Na zadním sedadle leží zabalená kytice. Komisař se posadí a zavolá Dise. Po čtvrtém signálu je přepojen do hlasové schránky.

DISA HELENIUSOVÁ

Disa sedí u počítače ve svém bytě na Karlově náměstí. Na očích má brýle, přes ramena si přehodila pléd. Vedle šálku s vychladlou kávou a skořicovým bochánkem leží mobilní telefon.

Na obrazovce je omšelá hromada kamení obklopená neporušenou zelení; zbytky cholerového hřbitova ve Skanstullu ve Stockholmu.

Disa si píše poznámky, pak si narovná záda, zvedne šálek k ústům, ale zarazí se. Vstane a jde si uvařit novou kávu. Na psacím stole bzučí telefon.

Disa ho vypne, aniž pohlédne na displej. Pak se zastaví u okna. Ve slunci se ostře rýsují špinavé zaprášené pruhy. Srdce se jí prudce rozbuší. Znovu zasedne k počítači. O Joonu Linnovi už nechce v životě slyšet.

JOONA LINNA

Ve Stockholmu vládne slavnostní nálada, dopravní ruch značně prořídl. Joona se vleče po Tegnérově ulici. Telefonování už vzdal. Disa má vypnutý mobil, z čehož usoudil, že chce být sama. Joona mine Modrou věž a schází po Královnině ulici plné antikvariátů a obchodů. U knihkupectví Vattumannen s duchovní literaturou postává stařenka a naoko si prohlíží vystavené knihy. Jakmile Joona projde kolem výlohy, paní na kohosi kývne a vydá se za ním.

Po chvíli si Joona všimne, že ho někdo sleduje.

Otočí se až u černého plotu před kostelem Adolfa Fredrika. Deset metrů za ním stojí žena kolem osmdesátky. Vážně na něj pohlédne a vytáhne několik papírků.

„Jste to vy, že jo?“ zeptá se. „A tady je věneček, svatební korunka.“

Joona Linna zamíří přímo k ní a sáhne po obrázku. Je to dětská hrací karta.

„Co chcete?“ zeptá se klidně.

„Nic,“ odvětí neznámá. „Jen vás mám pozdravovat od Rosy Bergmanové.“

„To musí být nějaký omyl, já žádnou…“

„Nechápe, proč předstíráte, že vaše dcera zemřela.“

EPILOG

Blíží se podzim, vzduch je chladný a průzračný. U kodaňské Glyptotéky zastaví čtyři limuzíny. Muži diskrétně vystoupí, kráčejí po schodech vzhůru, projdou vchodem a ubírají se překrásnou zimní zahradou krytou vysokou skleněnou střechou. Míří do honosného slavnostního sálu, mezi antickými sochami klapou jejich kroky.

Publikum již čeká. Na nízké scéně sedí Tokyo String Quartet. Hudebníci drží legendární nástroje ze Stradivariho dílny, stejné nástroje, na které kdysi hrál Niccolň Paganini.

Poslední čtyři hosté se posadí k vlastnímu stolu ve sloupové síni, stranou od ostatních návštěvníků. Nejmladší z nich je světlovlasý muž s křehkými údy. Jmenuje se Peter Guidi. Vypadá jako chlapec, ale oči ostatních říkají něco jiného; dobře vědí, že mu za chvilku budou líbat ruku.

Hudebníci na sebe kývnou a spustí Schubertův smyčcový kvartet číslo 14. Začíná mohutným patosem, silným potlačovaným citem. Pak se ozve bolestně krásný tón houslí. Hudba naposledy zalapá po dechu a pak svobodně tryská jako gejzír. Je to veselá melodie, ve zvuku starých rudých nástrojů je však slyšet zármutek nad mnoha ztracenými dušemi.

··············

Každý den se ve světě vyrobí třicet devět milionů nábojů do různých typů střelných zbraní. Při střízlivém odhadu činí roční výdaje na zbrojení 1 226 miliard dolarů. Ačkoli výroba válečného materiálu nepřetržitě pokračuje, stále nedokáže uspokojit poptávku. K devíti největším vývozcům konvenčních zbraní patří USA, Rusko, Německo, Francie, Velká Británie, Nizozemsko, Itálie, Švédsko a Čína.

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Verš Pabla Nerudy na s. 120 citujeme podle Pablo Neruda: Sto sonetů o lásce, přebásnil Jan Pilař za jazykové spolupráce Zdenky Brančíkové, Československý spisovatel, Praha 1985, s. 71. Celé čtyřverší v překladu: Daleko ode mne nebuď ani v jednom jediném dni / protože – ten den je dlouhý a nevím bůhví jaký, / a já čekám a čekám, jako když v některém období / na malém nádraží v lesích náhle usnuly vlaky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai