LARS KEPLER

STALKER

BRNO 2015

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Lars Kepler

Stalker

Copyright © Lars Kepler, 2014

Translation © Azita Haidarová, 2015

First published by Albert Bonniers Förlag,

Stockholm, Sweden

Published in the Czech language by arrangement

with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

Cover illustration © Hummingbirds, Stockholm

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-907-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-908-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-909-1 (Formát MobiPocket)

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

EPILOG

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Zpočátku ten kratičký film nikdo nebral vážně — dokud se nevynořila první mrtvola. V elektronické poště státní kriminální policie se objevil strohý odkaz na videoklip na serveru YouTube. Zpráva neobsahovala žádný text, odesílatele nebylo možné vypátrat. Sekretářka udělala to, co měla v popisu práce: prohlédla si nahrávku, a ačkoli posléze usoudila, že jde o nehorázný žert, zaznamenala příjem zprávy včetně příslušného linku do evidenční knihy.

O dva dny později se kvůli témuž filmu sešli tři zkušení vyšetřovatelé. Schůze se konala v osmém patře budovy státní kriminálky, v malé zasedací místnosti vedle kanceláře ředitele. Nejstarší z mužů seděl na vrzající židli, jeho kolegové stáli.

Všichni tři hleděli na široký monitor a upřeně sledovali sekvenci trvající pouhých dvaapadesát vteřin.

Chvějící se kamera potají natáčela oknem do ložnice asi třicetiletou ženu, jak si navléká černé silonky.

Kriminalisté za rozpačitého mlčení pozorovali její zvláštní pohyby.

Žena se ze všech sil snažila punčocháče co nejlépe vypnout: překračovala fiktivní překážky, pak roznožila a několikrát se uklonila, jako by dělala podivné pukrle.

V pondělí ráno byla mrtvá. Její znetvořené tělo se našlo v řadovém domku na ostrově Lidingö u Stockholmu. Nebožka seděla na podlaze s podivně zkroucenými ústy, oblečená jen v punčocháčích a podprsence. Okenní tabulka i bílá orchidej na parapetu byly zastříkané krví.

Během týdne policie obdržela výsledky forenzního patologa. Podle pitevního protokolu oběť vykrvácela v důsledku mnohačetných řezných a bodných ran, které s mimořádnou brutalitou směřovaly přímo do oblasti krku a obličeje.

Výraz „stalker“ se používal již na počátku osmnáctého století ve významu tulák nebo pytlák.

V roce 1921 zveřejnil francouzský psychiatr de Clérambault studii o pacientovi trpícím obsedantní neopětovanou láskou a mnozí tento případ pokládají za první moderní analýzu stalkera.

Dnes tímto termínem označujeme paranoidní osobu, která svou vyhlédnutou oběť umanutě a systematicky pronásleduje.

S nějakou formou stalkingu se setkalo téměř deset procent populace.

Stalker má zpravidla ke své oběti milostný vztah, jeho fixace na mimořádnou či známou osobnost však bývá dílem náhody.

Ačkoli ve většině případů nelze proti pronásledovateli nijak zasáhnout, policie tento jev nebere na lehkou váhu, protože stalkerova chorobná posedlost nezřídka vyústí ve fyzické napadení a potažmo i ohrožení života jeho oběti. Podobně jako se z bouřkového oblaku může termickou konvekcí vyvinout bouře nebo tornádo, může se stalkerovo zbožňování obratem změnit v nenávist a agresi.

1

Je pátek dvaadvacátého srpna, hodiny ukazují čtvrt na devět. Po úchvatných západech slunce a bílých letních nocích se s překvapivou rychlostí ujímá vlády tma. Před proskleným vchodem do budovy policejního prezidia je již šero.

Margot Silvermanová vystoupí z výtahu a zamíří k bezpečnostním dveřím vedoucím do vstupní haly. Na sobě má volné černé paleto, přes prsa se jí napíná bílá halenka, dlouhé černé lněné kalhoty jsou vybaveny elastickým pásem, aby držely krok s jejím rostoucím břichem.

Beze spěchu se doloudá k prosklené stěně s dvojitými dveřmi. Za dřevěným pultem sedí strážný a upírá pohled na monitor. Bezpečnostní kamery snímají každičký kout ohromné budovy ve dne i v noci.

Silný cop světlých vlasů odstínu leštěného březového dřeva jí splývá až na záda. Margot je šestatřicet let a své třetí těhotenství si zjevně užívá: tváře má červené jako růže a celá jen kvete.

Po dlouhém náročném týdnu se konečně chystá domů. Každý den pracovala přesčas, i když ji kolegové dvakrát varovali, aby to nepřeháněla.

Stala se novou odbornicí na sériové vraždy, vraždy podle předlohy a stalking a smrt Marie Carlssonové je její první samostatný případ v pozici kriminální komisařky. Žádní svědci, žádní podezřelí. Oběť žila sama, byla bezdětná a pracovala jako produktová manažerka v IKEA. Její matka se po otcově smrti přestěhovala do domova pro seniory a Marie bydlela ve splacené vilce po rodičích. Do práce ji obyčejně vozívala kolegyně, ale onoho osudného rána na ni Marie na Kostelní ulici nečekala. Kolegyně zajela k ní domů, zazvonila, nakoukla do vilky, obešla ji a pak Marii uviděla. Seděla na podlaze za oknem, obličej měla pořezaný, hlava s podivně sešklebenými ústy jí sotva držela na krku.

Na základě prvního pitevního protokolu se nedalo vyloučit, že ústa někdo naaranžoval až po ženině smrti, ale stejně tak bylo teoreticky možné, že oběť rty zkřivila samovolně.

Rigor mortis, posmrtná ztuhlost, začíná v mozku a bránici, ale již po dvou hodinách se projeví i v obličejových svalech a dásních.

Je pátek večer, vestibul je skoro liduprázdný. O kousek dál si povídají dva policisté oblečení v tmavomodrých tričkách, ze zasedací místnosti, v níž probíhá řízení o uvalení vazby, vyjde unaveně vyhlížející státní zástupce.

Margot od samého začátku — od chvíle, co se stala hlavní vyšetřovatelkou — v skrytu duše tušila, jaké nebezpečí jí hrozí: bude příliš ambiciózní, příliš náročná a bude si nad případem lámat hlavu víc, než je zdrávo. Kdyby ostatním pověděla o své intuici, totiž o pocitu, že mají co dělat se sériovým vrahem, určitě by se jí vysmáli. Margot Silvermanová si v uplynulém týdnu přehrála klip s Marií Carlssonovou aspoň dvěstěkrát. Vše nasvědčovalo tomu, že k vraždě došlo zanedlouho poté, co se video objevilo na YouTube.

Komisařka se po celou dobu snažila odhalit nějaké skryté poselství, ale na nic kloudného nepřišla. Fetišistů vysazených na punčochy je fůra, ale Mariina vražda o žádných podobných sklonech nevypovídá.

Film je kratičkým útržkem ze života obyčejné svobodné ženy se slušným zaměstnáním, která se právě chystá na večerní kurz komiksové kresby.

Nelze z něj vyvodit, co pachatel pohledával v Mariině zahradě — jestli se tam ocitl čirou náhodou, nebo jestli si celý průběh předem detailně naplánoval. Jisté však je, že ji během posledních minut před vraždou natáčel na video, a tudíž měl něco za lubem. Vzhledem k tomu, že vzápětí poslal odkaz na policii, nepochybně chtěl tím filmem něco říct.

Chtěl poukázat na něco zvláštního, buď jen u Marie, nebo u více žen. Možná se jedná o všechny příslušnice něžného pohlaví, možná o celou společnost.

Margot však v ženině vzhledu ani počínání neshledala nic mimořádného. Marie vraští čelo, špulí pusu a ze všech sil se soustředí na to, aby si co nejpečlivěji natáhla silonky.

Vyšetřovatelka už dvakrát navštívila její vilku na Bredablickské ulici, ale především si důkladně prošla videozáznam, který na místě činu pořídili kriminalističtí technici.

Ve srovnání s policejní nahrávkou působí pachatelův klip téměř laskavě. Blízké záběry stop bestiálního činu jsou nemilosrdné. Technici natočili zohavené tělo, sedící s roztaženýma nohama na podlaze v louži krve, z několika různých úhlů. Na boku visí rozřezaná podprsenka, ňadra těžce spadají k břišním záhybům. Z obličeje zbyla jen krvavá maska s rozevřenými ústy.

Margot se nenápadně zastaví u konferenčního stolku mezi křesly, na němž stojí mísa s jablky, a mrkne po strážném hovořícím do mobilu. Pak se k němu obrátí zády, několik vteřin pozoruje jeho odraz ve skle ozářeném z venkovního dvora, hbitě vytáhne z mísy šest plodů a strčí si je do tašky.

Šest je zbytečně moc, to Margot dobře ví, ale nedokáže přestat, dokud na míse něco je. Jenny by večer mohla upéct jablečný koláč politý rozpuštěným máslem, pod nímž zkaramelizuje skořicový cukr.

Z labužnických myšlenek ji vytrhne zvonění telefonu. Pohlédne na displej a spatří tvář svého kolegy Adama Júsufa.

„Jsi ještě v práci?“ zeptá se Adam. „Řekni, že jo…“

„Kdepak, už sedím v autě a uháním po Klárské magistrále,“ zalže Margot. „Cos mi chtěl?“

„Přišlo nový video.“

Margot ucítí kručení v žaludku a ihned si položí dlaň na zaoblené břicho.

„Nový video?“ zopakuje po kolegovi.

„Tak můžu s tebou počítat?“

„Hned to obrátím,“ řekne Margot, otočí se a zamíří zpátky. „Zatím pořiď pár kopií.“

Margot klidně mohla vyjít hlavním vchodem na ulici, odfrčet domů a přenechat vyšetřování Adamovi. Stačil by jediný telefonát a byla by dostala roční placenou mateřskou dovolenou. Kdyby tušila, že její první případ bude takhle brutální, zřejmě by to udělala.

Budoucnost obestírá temnota, planety se blíží ke svým nebezpečným konstelacím. Její osud se právě teď podobá žiletce vznášející se na vodní hladině.

Nastoupí do výtahu. V ostrém světle vypadá starší. Tenké černé linky kolem očí se jí už skoro rozpily. Zakloní hlavu a uvědomí si, že kolegové mají pravdu, když tvrdí, jak je podobná svému otci, krajskému policejnímu řediteli Ernestu Silvermanovi.

Výtah zastaví v osmém patře a Margot co nejrychleji kráčí prázdnou chodbou. Týden poté, co policisté uctili minutou ticha památku pohřešovaného Joony Linny, obsadila s kolegou Adamem komisařovu kancelář. Margot Joonu osobně neznala, takže jí to nečinilo žádné potíže.

„Máš rychlej auťák,“ prohlásí Adam a v úsměvu ukáže ostré zuby.

„Docela jo,“ přisvědčí Margot.

Adamu Júsufovi je už osmadvacet let, ale tvářičku má hladkou jako dospívající chlapec. Vlasy má přerostlé, přes džíny mu splývá košile s krátkými rukávy. Pochází ze syrské rodiny, vyrostl v Södertälje a hrál fotbal v severní divizi třetí švédské ligy.

„Jak dlouho je ten klip na YouTube?“ chce vědět Margot.

„Tři minuty,“ odpoví Adam. „Takže on tam teď je. Stojí u okna a…“

„To nevíme jistě, ale…“

„Ale já bych za to dal krk,“ skočí jí do řeči Adam. „Určitě. Co jinýho by taky dělal?“

Margot položí těžkou tašku na zem, posadí se na židli a zavolá kriminalistickým technikům.

„Zdravím, tady Margot. Už jste rozeslali kopie? Teď mě poslouchejte — potřebuju, abyste v tom klipu našli nějaké místo nebo jméno, a já bych pak mohla to místo nebo tu ženu identifikovat… Využijte veškerých dostupných zdrojů, udělejte to, jak chcete, ksakru, ale do pěti minut potřebuju něco, po čem bych se mohla pustit, a slibuju, že pak už vám dneska dám pokoj.“

Margot položí telefon a nadzvedne víko krabice s pizzou na kolegově stole.

„Ty už nechceš?“ zeptá se.

Ozve se pípnutí. Došla elektronická zpráva. Margot rychle slupne okraj pizzy. Netrpělivá vráska na jejím čele se prohloubí. Rozklikne video, zvětší ho na celý monitor, odhodí si cop na záda, spustí film a kousek se odsune, aby na něj viděl i Adam.

Napřed se objeví tma, v ní se chvěje zářící okno. Kamera se opatrně přibližuje. Na čočce objektivu zašustí několik padajících listů.

Margot naskočí na pažích husí kůže.

V osvětleném pokoji šikmo před televizí stojí žena a pojídá přímo z kelímku zmrzlinu.

Stažené sportovní kalhoty jí visí na jedné noze spolu se shrnutou ponožkou.

Dívá se na obrazovku, usměje se a ocucává lžičku.

V kanceláři policistů je slyšet jen šumění počítačového ventilátoru.

Margot nespouští oči z ženina půvabného obličeje, z vysedlých lícních kostí a pěkně zaoblené hlavy. Prozraď mi něco, třeba sebemenší maličkost, prosí v duchu. Žena je zjevně rozpálená, určitě právě skončila s nějakým sportem. Na sobě má seprané kalhotky s vytahanou gumou, pod propoceným tílkem se rýsuje podprsenka.

Margot se nakloní k monitoru, kulatým břichem se dotkne stehen, neposlušný cop jí znovu přepadne dopředu.

„Ještě minutu,“ řekne Adam.

Žena odloží kelímek se zmrzlinou na konferenční stolek, odejde z pokoje a kalhoty uvízlé na pravém kotníku vleče za sebou.

Poté kamera sklouzne na stranu, mine úzké dveře na verandu a přiblíží se k oknu do ložnice. V místnosti se rozsvítí. Žena několika pohyby setřese kalhoty a odkopne je ke křeslu s rudým polštářkem. Nohavice proletí vzduchem, narazí do zdi za křeslem a pak nehlučně dopadnou na zem.

2

Kamera se pomalounku posouvá posledním úsekem temné zahrady, zastaví se těsně u okna a nepatrně se chvěje, jako by plula po vodě.

„Kdyby zvedla hlavu, musela by ho vidět,“ vydechne Margot a srdce jí poskočí v hrudi.

Světlo z místnosti ozáří listy růžového keře a odrazí se v horním okraji čočky.

Adam si zakryje pusu rukou.

Žena si svlékne tílko, hodí ho na židli, chvíli otálí v opraných kalhotkách a flekaté podprsence a nerozhodně hledí na telefon zapojený do nabíječky, který leží na nočním stolku vedle poloprázdné sklenice s vodou. Stehna má po běhu napjatá a prokrvená, na břiše je patrný otlačený pruh od gumy.

Na těle nemá žádné tetování, viditelnou jizvu ani strie po prodělaném porodu.

Místnost vypadá stejně jako ložnice milionů jiných Švédů. Není tu jediná věc, která by policistům poskytla nějaké vodítko pro další pátrání.

Kamera se zatřese a couvá.

Žena si z nočního stolku vezme sklenici vody a nese ji k ústům. Vtom film skončí.

„Krucifix, krucifix,“ kleje stále dokola Margot. „Je to všechno úplně na draka.“

„Ale já tam vidím spoustu věcí, který…“

„Vidíš jen vilu z dvacátýho století, ovocný stromy, růže, trojitý okna, dvaačtyřicetipalcovou obrazovku, zmrzlinu značky Ben & Jerry,“ mávne Margot rukou k počítači.

Nikdy předtím si neuvědomila, jak jsou si lidé navzájem podobní.

Při pohledu zvenčí, skrze okenní tabulku, je většina domácí populace snadno zaměnitelná. Bydlíme ve stejných bytech, děláme stejné věci a vlastníme stejné předměty.

„To je naprostý šílenství,“ řekne chraplavě Adam. „Proč to ten člověk natáčí? Co tím vlastně sleduje?“

Margot vyhlédne malým oknem na černé koruny stromů Kronoberského parku, ponořené do zářivé mlhy nad městem.

„Bezpochyby máme tu čest se sériovým vrahem,“ řekne Margot. „A jediný, co můžeme udělat, je vytvořit první nástin pachatelova portrétu, abysme…“

„Ale k čemu to té nešťastné ženské bude?“ přeruší ji Adam a pročísne si rukou vlasy. „Ten šmejd stojí přímo u okna a čučí na ni, a ty tu klidně mluvíš o profilu pachatele.“

„Můžeme tak pomoct některé další oběti.“

„Ale houby,“ odsekne Adam. „Musíme zveřejnit…“

„Koukej už na chvíli zmlknout,“ utne ho Margot a zvedne telefon.

„To ty drž klapačku!“ okřikne ji Adam. „Copak nemám právo vyjádřit svůj názor? Podle mě bysme měli její podobiznu zveřejnit v internetovém vydání všech večerníků.“

„Adame, teď mě poslouchej… Napřed jsme doufali, že se nám ji podaří zavčas identifikovat, vždyť k tomu stačí docela málo, ale zjistili jsme pěkný kulový,“ vykládá Margot. „Ještě promluvím s techniky, ale vím skoro na beton, že ani tentokrát nic nenašli.“

„Ale kdybysme zveřejnili její…“

„Na pitomosti není čas,“ skočí mu do řeči Margot. „Mysli trochu… Všechno nasvědčuje tomu, že pachatel vkládá klipy na internet přímo ze zahrady své oběti, což znamená, že existuje aspoň teoretická možnost ji zachránit.“

„Vždyť to říkám.“

„Jenže zrovna teď už uteklo celých pět minut a to je na lelkování za oknem moc dlouhá doba.“

Adam se nakloní a upřeně se na kolegyni zahledí. V unavených očích má červené popraskané žilky, vlasy mu trčí na hlavě jako hřebíky.

„Takže to předem vzdáme?“

„Máme naspěch, ale přesto si další postup musíme důkladně promyslet,“ vysvětluje Margot.

„Aha,“ odsekne popuzeně kolega.

„Pachatel má velkou sebedůvěru a je mu jasné, že má před námi pořádný náskok,“ vysvětlí ihned Margot a zhltne poslední kousek pizzy. „Ale čím víc toho o něm zjistíme, tím blíž…“

„Zjistíme? No, v téhle chvíli to není zrovna nejlepší taktika,“ zaprotestuje Adam a otře si z nosu pot. „První video se nám vypátrat nepodařilo, na místě činu jsme neobjevili jedinou stopu, po které bysme se mohli pustit, a teď to dopadne nachlup stejně.“

„Technici zřejmě nic nenajdou, takže musíme provést důkladnou analýzu obou klipů i vražd,“ odpoví Margot a ucítí, že se miminko v břiše pohnulo. „Co jsme to jen přehlédli, co se nám ten člověk snaží naznačit?“

„Viděli jsme mladou ženskou, která si byla zaběhat, pak si dala zmrzlinu a koukala se na televizi,“ začne Adam.

„A co to vypovídá o vrahovi?“

„Že nemá rád ženský, co jedí zmrzlinu… Nemám páru,“ zakvílí Adam a skryje obličej v dlaních.

„Zapni mozkový buňky.“

„Promiň, ale…“

„Podle mého názoru vrah natáčí poslední chvíle svých obětí,“ uvažuje Margot. „Dává si načas, vychutnává si okamžik, než… Chce nám je ukázat živé, protože ho možná zajímají jen živé ženy.“

„Voyeur,“ vyhrkne Adam a na pažích mu naskočí husí kůže.

„Stalker,“ šeptne Margot.

„Jenže jak mám vyfiltrovat seznam všech sviní, který pustili z basy nebo ze cvokárny?“ dumá Adam a přihlásí se na policejní intranet.

„Zadej do vyhledávače znásilnění, hrubé ublížení na zdraví, paranoia.“

Muž ťuká na klávesnici, klikne, pak znovu něco napíše.

„Je jich hrozně moc,“ ozve se po chvíli. „A čas letí.“

„Zkus jméno první oběti,“ navrhne Margot.

„Nikde nic,“ vzdychne mladík a prohrábne si kštici.

„Takže sériový deviant, možná impotentní nebo hormonálně utlumený,“ přemýšlí nahlas Margot.

„Musíme sestavit registr, ale to je práce na dlouhou dobu,“ řekne Adam a vstane. „Takhle to nepůjde. Co si teda krucinál počneme?“

„Ta žena je mrtvá,“ prohlásí Margot a opře si záda. „Možná jí zbývá ještě několik minut, ale…“

„Nevím, jestli tohle zvládnu,“ přeruší ji Adam. „Vidíme ji, vidíme její obličej, její dům… Proboha, vždyť jí koukáme přímo do života, ale nic o ní nezjistíme, dokud ji ten parchant nezamorduje a někdo nenajde její tělo.“

3

Zuzaně Kernové po dlouhém běhu brní stehna. Stáhne si propocené kalhotky a odkopne je ke křeslu.

Od třicátých narozenin pravidelně běhá — třikrát týdně urazí pětikilometrovou trasu. Vždycky v pátek si po běžeckém kolečku dopřeje zmrzlinu a dívá se na televizi: ví, že Björn přijede nejdřív o půlnoci. Když manžel získal práci v Londýně a její syn Morgan z prvního manželství pobýval ve střídavé péči u svého táty, obávala se, že si tu bude připadat osamělá, ale zanedlouho si volné chvíle velice oblíbila.

Právě začala navštěvovat velmi náročný odborný neurologický kurz na Karolínském institutu, takže troška klidu jí přišla dvojnásob vhod. Rozepne si propocenou sportovní podprsenku a napadne ji, že by si ji mohla vzít ještě v neděli, než ji definitivně hodí do pračky. Takhle teplé léto nepamatuje.

Vtom zaslechne zaškrábání. Obrátí se k oknu. Vidí jen černou tabulku a téměř zrcadlový odraz ložnice, který vypadá jako televizní studio nebo divadelní scéna, na níž se právě ocitla v pronikavém světle ramp. Jen jsem se zapomněla obléknout, pomyslí si a rty se jí zvlní křivým úsměvem.

Několik vteřin pozoruje své nahé tělo. Je dramaticky nasvícené a vypadá štíhlejší než ve skutečnosti.

Ozve se další šelest, jako by někdo přejel nehtem po okenním rámu. Venku je neproniknutelná tma a Zuzana z pokoje nevidí ani na parapet, aby se přesvědčila, jestli tam nesedí nějaký pták.

Zírá na okno, váhavě k němu zamíří, snaží se dohlédnout za zrcadlový odraz. Přehodí přes sebe námořnicky modrou deku a zachvěje se zimou.

Navzdory varovnému vnitřnímu hlasu dojde až k oknu, skloní tvář ke sklu a před očima jí pozvolna vyvstane potemnělá zahrada, zšeřelý svět připomínající mědirytinu od Gustava Dorého.

Černá tráva, vysoké keře, ve větru se pohupuje Morganova houpačka, za dětským domečkem se lesknou okna nedostavěné venkovní verandy.

Sklo se zamží jejím dechem. Narovná se a zatáhne závěsy. Těžký přehoz se sveze na podlahu a ona jde nahá ke dveřím. Po zádech jí přeběhne mráz. Znovu se obrátí k oknu. Ve škvíře mezi tmavorůžovými závěsy se leskne černý pruh.

Rychle sáhne po mobilu na nočním stolku a zavolá Björnovi. Naslouchá vyzváněcím signálům a neustále stáčí pohled k oknu.

„Ahoj, zlato,“ zvolá překvapivě nahlas Björn.

„Ty jsi na letišti?“

„Cože?“

„Jestli jsi na…“

„Zrovna jsem na letišti a dávám si hamburger v O’Larys a…“ Mužův hlas se ztratí, na pozadí je slyšet hlasitý jásot a potlesk.

„Liverpool vstřelil další gól,“ vysvětlí Björn.

„Hurá,“ pronese tlumeně Zuzana.

„Volala mi tvoje máma a vyzvídala, co ti má koupit k narozeninám.“

„To je od ní milé.“

„Tak jsem jí poradil krajkový spodní prádlo,“ zavtipkuje manžel.

„Bezva.“

Zuzana upřeně hledí na třpytivý proužek skla mezi závěsy. V telefonu to praská.

„Doma všechno v pohodě?“ chce vědět Björn.

„Jo, jen se začínám trošku bát tmy.“

„Bena tam nemáš?“

„Jasně, už je u televize.“

„A co Jerry?“ žertuje manželův hlas úplně blízko.

„Oba na mě čekají,“ zasměje se Zuzana.

„Moc mi chybíš,“ řekne Björn.

„Nezmeškej letadlo,“ špitne žena.

Ještě chvilku si povídají, pak se rozloučí a pošlou si pusu, když vtom se hovor naráz přeruší. Zuzana si náhle vzpomene na pacienta, kterého včera v noci přivezli k nim na oddělení. Mladík si vyjel na motorce bez helmy, vyboural se a utrpěl závažné poškození mozku. Jeho otec vyrazil z noční služby přímo do nemocnice. Na sobě měl špinavé montérky a na krku mu visela ochranná maska.

Zuzana se zaštítí růžovým kimonem, zajde do obývacího pokoje a zatáhne závěsy.

Místnost naplní podivná zlá předtucha.

Závěsy se pohupují. Žena pocítí mrazení v zádech a odvrátí hlavu.

Ochutná zmrzlinu. Už se začala rozpouštět, za chvíli bude dokonalá. Ústa jí zaplaví lahodná chuť čokolády. Zuzana odstrčí kelímek, zamíří do koupelny, otočí kohoutkem, rozpustí si vlasy stažené do ohonu a gumičku odloží na okraj umyvadla.

Slastně si povzdychne, když jí teplá voda stéká po hlavě, zátylku a nakonec po celém těle. V uších jí příjemně hučí, ramena jí poklesnou, svaly se uvolní. Namydlí se a zaváhá s rukou mezi stehny, kde nahmatá pořádné strniště: už dávno nebyla na voskové depilaci.

Rukou otře zamženou zástěnu, aby viděla na západku a kliku koupelnových dveří.

Náhle se jí vybaví, jak se něco mihlo v okně ložnice právě v okamžiku, kdy strhla z postele přehoz a zahalila se do něj.

To je přece hloupost. Určitě se jí to jen zdálo. Nemá smysl se tím zabývat a zbytečně se stresovat. Jen straší sebe samu, vždyť stejně nemohla vidět, co se za oknem děje.

V místnosti bylo silné světlo a venku naprostá tma.

Ale přesto měla pocit, že zahlédla něčí obličej.

V další vteřině zmizel. Samozřejmě se spletla. Stále se však nedokáže zbavit pocitu, že se jí to nezdálo.

Dítě to určitě nebylo, třeba jen soused hledal zaběhnutou kočku, pak postával u jejich domku a díval se na ni.

Zuzana zastaví vodu a srdce jí zabuší až v hrdle, když si uvědomí, že dveře z kuchyně na zahradu jsou dokořán. Jak na ně mohla zapomenout? Celé léto je nechávala otevřené, aby se do domu dostalo co nejvíc večerního vzduchu, ale vždycky když se šla osprchovat, zavřela je a otočila klíčem v zámku.

Znovu otře zamženou skleněnou zástěnu a zkontroluje západku na dveřích. Všechno je v pořádku. Natáhne se pro ručník. Měla bych zavolat Björnovi a poprosit ho, aby zůstal na telefonu, dokud neprohlédnu celý dům, pomyslí si.

4

Vyjde z koupelny, z televize burácí jásot publika. Jemné hedvábné kimono se jí lepí na vlhkou pokožku.

U podlahy nepříjemně táhne.

Bosé nohy zanechávají na poškrábaných parketách mokré otisky.

Okno v jídelně se černě leskne. Za lustrem se vzorem kapradin je temné sklo. Zuzana se nemůže zbavit dojmu, že ji někdo sleduje, ale ovládne se a raději se ani nejde podívat ven, protože má strach, aby se nevyděsila ještě víc.

Cestou do kuchyně se drží v uctivé vzdálenosti od zavřených dveří, za nimiž jsou schody do sklepa.

Na zádech ji studí mokré vlasy. Z konečků crčí na tenkou látku kapky vody a stékají jí po zádech dolů až mezi půlky.

Čím víc se blíží ke kuchyni, tím je průvan studenější.

Srdce jí málem vyskočí z hrudi.

Opět si vybaví mladíka s vážně poškozeným mozkem. Podali mu anestetikum ketamin. Chlapec měl obličej rozbitý až po spánky, ale jeho otec neustále tichounce opakoval, že syn je v naprostém pořádku. Potřeboval si s někým promluvit, ale Zuzana neměla čas. Co když si ji mladíkův podsaditý otec našel, protože ji považuje za viníka, a teď stojí ve špinavých montérkách před kuchyňským oknem?

V televizi zazní další písnička.

Do kuchyně fouká. Dveře na zahradu jsou dokořán. Závěs z umělohmotných pásů vlétne do místnosti. Šustivá zástěna Zuzaně brání ve výhledu — hned za ní klidně může někdo stát.

Natáhne paži skrze poletující pásky a sáhne po klice.

Zvenčí proniká lezavý chlad.

Kimono se jí rozevře.

Rychle očima přelétne zahradu. Nikde nikdo. Keři lehce cloumá vítr, houpačka se pohupuje.

Prudce zabouchne, nedbá na to, že do dveří přivřela kus závěsu, chce co nejrychleji zamknout. Pak vytáhne klíč ze zámku a couvá.

Konečně klíč leží v dózičce na mince. Zuzana si upraví kimono. Každopádně už je zamčeno, pomyslí si. Vtom za ní něco zapraská.

Otočí se jako na obrtlíku, ale pak se své přehnané reakci zasměje. Byla to jen pootevřená ventilace, okno sebou škublo, když ustal průvan.

Publikum bučí a píská, zjevně je nespokojené s výrokem porotce.

Zuzana se rozhodne, že zajde do ložnice pro mobil a zavolá Björnovi. Teď už by měl sedět u východu k letadlu. Chce ho mít na lince a přitom znovu projít dům, teprve pak se v klidu posadí k televizi. Jinak by to stejně nedokázala pustit z hlavy. Jediný problém tkví v tom, že ve sklepě není prakticky žádný signál. Co kdyby pustila reproduktor a položila telefon na schody?

Neustále si opakuje, že se nemusí plížit po vlastním domě jako zloděj, ale přesto našlapuje co nejtišeji.

Mine zavřené dveře do sklepa, koutkem oka zahlédne temná okna v jídelně a pak pokračuje do obýváku. Když se vrátila z běhání, zamkla za sebou vchodové dveře, to ví určitě, ale stejně jí to nedá a jde se přesvědčit. Tím líp — aspoň už na to nebude muset myslet.

V obývacím pokoji hvízdá vítr, pootevřená ventilace vcucne silonovou záclonu.

Zuzana zamíří do jídelny a všimne si, že luční květiny ve váze na velkém kuchyňském stole už zvadly, a najednou strne.

Má pocit, jako by ji obemkla tenká ledová krusta. Tělo začne bleskově vylučovat adrenalin.

Tři okna v jídelně se změní ve veliká zrcadla. Ženě duní v uších vyděšené bušení srdce.

V pootevřených dveřích do haly stojí nějaká postava, v ruce svírá kuchyňský nůž.

Je tady, uvnitř v domě, uvědomí si Zuzana.

Zavřela a zamkla dveře do kuchyně, ale teď vidí, že moudřejší by bylo utéct na zahradu.

Pomalu ustupuje.

Vetřelec stojí bez hnutí, zády otočený k jídelně, zrak upírá do chodby vedoucí do kuchyně.

Velký nůž v pravačce sebou neklidně trhne.

Zuzana couvá, nespouští oči z postavy v hale. Pravá noha jí uklouzne, levá se zapře o parkety, které pod její vahou zavržou.

Musí se dostat ven, ale přes kuchyň to nepůjde, viděl by ji skrze chodbu. Možná by stihla sebrat z misky klíč, ale spoléhat na to nemůže.

Opatrně ustupuje. Muž se odráží v posledním okně.

Pak znovu zavrže podlaha, tentokrát pod Zuzaninou levou nohou. Zastaví se. Mužská postava se otočí směrem k jídelně, zvedne oči a spatří její odraz v černé okenní tabuli.

Zuzana váhavě ucouvne. Muž zamíří k ní. Žena vyjekne strachy, obrátí se a utíká do obývacího pokoje.

Zakopne o koberec, ztratí rovnováhu, upadne na koleno a sykne bolestí, ale opře se o ruku a plazí se dál.

Do jídelního stolu vrazí židle.

Neohrabaně se zvedne a překotí stojací lampu. Stínidlo narazí do zdi a lampa s rachotem spadne na zem.

Za zády slyší rychlé kroky.

Bez ohlédnutí vletí do koupelny a zamkne se. Vzduch uvnitř je ještě teplý a vlhký.

Ne, to se mi jen zdá, mumlá si v panické hrůze.

Mine umyvadlo i záchod a roztáhne záclonu na malém okýnku. Třesoucími se prsty zkouší uvolnit západku, ta však drží pevně. Škubne háčkem a snaží se uklidnit, pomalu viklá západkou, poté s ní trhne, a právě ve chvíli, kdy se jí podaří vyprostit z očka první háček, zaslechne harašení za dveřmi. Neznámý hmatá po zámku. Zuzana vyletí zpět ke dveřím a chytne za kliku právě ve chvíli, kdy ji vetřelec začne tlačit dolů. Popadne kliku oběma rukama a zaplaví ji úděs.

5

Vetřelec vsunul do škvíry vedle kliky šroubovák, možná je to čepel nože. Zuzana tlačí kliku na opačnou stranu, ale třese se jako osika, bojí se, aby jí klika nevyklouzla.

„Bože, to nemůže být pravda,“ šeptá si zoufale. „To není pravda, to není pravda…“

Rychle pohlédne na okno. Je moc malé na to, aby jím proskočila. Jedinou nadějí na únik je odjistit druhý háček, otevřít okno a vysoukat se ven, nemá však odvahu pustit kliku.

Nikdy v životě se takhle nebála. Zaplaví ji pronikavá smrtelná úzkost, kterou nedokáže ovládnout.

Klika pod pevně zaťatými prsty je teplá a kluzká. Na druhé straně řinčí kov.

„Haló?“ zavolá skrze dveře.

Muž nečekaně prudce trhne klikou, ale Zuzana dveře udrží.

„Co chcete?“ zeptá se co nejklidnějším hlasem. „Potřebujete peníze? Naprosto vás chápu. To není problém.“

Žádná odpověď. Zuzana zaslechne kovové zvuky, klika se rozvibruje.

„Prosím, přesvědčte se sám, nic moc cenného v domě nemáme… televize je sice poměrně nová, ale…“

Žena zmlkne. Zuby jí drkotají hrůzou, takže je jí sotva rozumět. Tichounce si opakuje, že musí zachovat klid. Strach dokáže být nebezpečný — právě ten může neznámého přivést na zlé myšlenky.

„Moje kabelka visí v hale,“ řekne a prudce polkne. „Je černá. V ní najdete peněženku s trochou peněz v hotovosti a kreditní kartu. Zrovna mi došla výplata, jestli chcete, povím vám svůj PIN.“

Klika se zastaví.

„Prima, tak poslouchejte: můj PIN je 3945,“ pokračuje. „Neviděla jsem váš obličej — klidně můžete zmizet i s peněženkou a já ztrátu karty nahlásím až ráno.“

Zuzana pevně svírá kliku a přiloží ucho na dveře. Připadá jí, jako by kroky odeznívaly, pak ale vše přehluší reklamní přestávka v televizi.

Není si jistá, jestli bylo rozumné pachateli prozradit svůj pravý přístupový kód, ale chce tenhle děs co nejrychleji ukončit. Peníze oželí, mnohem víc jí záleží na špercích — na snubním prstýnku po mamince a náhrdelníku s velkými smaragdy, který dostala, když se narodil Morgan.

Čeká u dveří a neustále si omílá, že to stále ještě není pryč, že ani na chvilku nesmí polevit v ostražitosti.

Opatrně pustí kliku a ihned ji uchopí druhou rukou. V pravém palci a ukazováčku už ztratila cit. Protřepává prsty, znovu přitiskne boltec k výplni dveří a uvědomí si, že od chvíle, kdy vetřelci prozradila svůj PIN, uběhlo alespoň půl hodiny.

Pravděpodobně to byl feťák: uviděl otevřené dveře do kuchyně a vlezl do domu, aby se poohlédl po nějakých cennostech.

První část televizního programu skončila. Opět začnou reklamy, pak hlavní zprávy. Zuzana znovu vymění ruku a čeká.

Po dalších deseti minutách si lehne na podlahu a škvírou pode dveřmi vyhlíží na chodbu. Nikdo tam není.

Vidí parkety, dohlédne až pod pohovku, na mořené dřevěné podlaze se leskne modravá zář televize.

Všude je klid.

Bytoví zloději nejsou obvykle žádní násilníci, chtějí jen co nejrychleji sehnat peníze.

Celá rozechvělá vstane, znovu chytne kliku, tiše stojí s nastraženýma ušima, poslouchá zprávy a předpověď počasí. Popadne sprchovou stěrku, aby měla nějaký nástroj, dodá si odvahy a pomalu otevře.

Dveře pomalu kloužou ke straně.

Z chodby vidí téměř celý obývací pokoj. Po nezvaném hostu nikde ani stopy. Jako by tam vůbec nebyl.

Vyjde z koupelny, nohy se pod ní podlamují. Se zjitřenými smysly se plíží k obývacímu pokoji.

V dálce se rozštěká pes.

Žena obezřetně kráčí dál. Po zatažených závěsech, sedačce, stolku a kelímku se zmrzlinou se míhají záblesky z obrazovky.

Nejrozumnější bude zajít do ložnice pro telefon, znovu se zamknout v koupelně a zavolat policii.

Nalevo se leskne prosklená vitrína se sbírkou drážďanského porcelánu, Björnovou rodinnou památkou. Srdce se jí znovu rozbuší. Za chvíli bude na druhém konci chodby a konečně dohlédne až do haly.

Udělá krok do obývacího pokoje a rozhlédne se kolem dokola. Jídelna je prázdná. Náhle si všimne, že muž stojí pouhý krůček od ní. Hubená postava číhá v chodbě u zdi.

Nůž je tak rychlý, že Zuzana nestačí zareagovat. Ostří se jí vnoří přímo do prsou.

Čepel projede měkkým masem hluboko do hrudi.

Srdce jí tluče jako nikdy předtím. Čas se zastaví a ona má stále pocit, že se jí to jen zdá.

Agresor vytrhne nůž, v těle zůstane palčivá rána. Zuzana si přitiskne ruku na prsa, mezi prsty proudí teplá krev. Stěrka jí vypadne z dlaně. Zapotácí se, hlava jí ztěžkne a klesne. Na útočníkově lesklé žluté pláštěnce se třpytí rudé stříkance. Před očima se jí míhají světelné kruhy, chce něco říct, chce povědět, že to musí být nějaké nedorozumění, ale nevypraví ze sebe ani hlásku.

Obrátí se a plouží se ke kuchyni. V zádech cítí nůž. Bodá a bodá.

Žena se zakymácí, tápe po nějaké opoře, nechtěně zavadí o vitrínu s porcelánovými figurkami, které se s řinkotem překotí.

Tep má nepravidelný, kimono je skrznaskrz prosáklé krví. V hrudi cítí nesnesitelnou bolest.

Zorný úhel se smrští na úzký černý tunel.

V uších jí duní. Uvědomí si, že vrah na ni něco křičí, význam jeho slov však už nevnímá.

Neznámý ji popadne za vlasy, Zuzana zvrátí hlavu. Šátrá po křesle, už nemůže dál.

Nohy jí vypovědí službu a ona se skácí na zem.

Poraněná plíce nesnesitelně pálí. Žena slabě zachroptí.

Hlava se sveze ke straně. V prachu pod pohovkou se povaluje zakutálené zrníčko popcornu.

Stále ještě slyší podivný křik a cítí nová a nová bodnutí do břicha a do prsou.

Pokusí se kopat nohama, umíní si, že se musí nějak dostat zpátky do koupelny. Leží v tratolišti krve, síly ji pomalu opouštějí.

Ještě se pokusí převalit na bok, ale vrah ji chytne za bradu a zabodne jí ostří do obličeje. Bolest už ani nevnímá, v mozku se jí stále dokola honí myšlenka, že je to jen zlý sen. Šok a pocit neskutečnosti se mísí s přesným a jasným vědomím, že jí někdo řeže do tváře.

Čepel se opakovaně hrouží do krku, prsou i obličeje. Rty a tváře jí zaplaví horkost a strašlivá bolest.

Zuzana si uvědomí, že to je její konec. Ochromí ji propastná ledová hrůza a ona se přestane bránit.

6

Psychiatr Erik Maria Bark se rozvaluje ve světlešedém koženém křesle ve své prostorné domácí pracovně, vybavené vestavěnou knihovnou a mořenou dubovou podlahou. Tmavá cihlová vila stojí ve staré části čtvrti Enskede jižně od centra Stockholmu.

Je poledne, ovšem Erik má za sebou noční službu a potřebuje se pár hodin prospat.

Zavře oči a vzpomene si na Benjamínovo dětství: syn se zajímal, jak se maminka s tatínkem seznámili. Erik se posadil k malému na pelest a začal mu povídat o bůžku lásky Kupidovi, boubelatém chlapečkovi, který s sebou neustále nosí luk a šípy a bydlí na nebi mezi obláčky.

„Jednoho letního večera nakoukl Kupido do Švédska a tehdy mě uviděl,“ vysvětloval Erik synkovi. „Já jsem byl právě na univerzitním večírku, prodíral jsem se mezi hloučky lidí na zastřešené terase a vtom se Kupido posadil na okraj obláčku a vystřelil jeden ze svých šípů.

Obcházel jsem známé, s každým jsem něco prohodil, uzobával slané buráky a pak jsem si vyměnil pár slov s rektorem.

Kupidův šíp mě zasáhl přímo do srdce právě ve chvíli, kdy se můj pohled střetl s očima rusovlasé dívky, která držela v ruce sklenku šampaňského.“

Po téměř dvacetiletém manželství se Erik se Simonou dohodli, že bude nejlepší, když se rozvedou — tedy myslela si to především Simona.

Erik se nakloní, aby zhasl čtecí lampičku, a náhle spatří v úzkém zrcátku u knihovny svůj unavený obličej. Vrásky na čele a rýhy ve tvářích jsou hluboké jako nikdy předtím. Tmavohnědé vlasy mu značně prošedivěly. Potřeboval by se oholit. Do očí mu spadne několik pramenů. Trhne hlavou, aby je odhodil.

Když mu Simona pověděla, že se seznámila s Johnem, Erikovi bylo okamžitě jasné, že je mezi nimi konec. Benjamín novinku přijal s naprostým klidem, dokonce žertem říkával, že mít dva tatínky bude super.

Dnes je Benjamínovi osmnáct let a bydlí se Simonou, jejím druhým manželem, nevlastními sourozenci a psy ve velké vile ve Stocksundu.

Na Erikově starém kuřáckém stolku leží poslední číslo časopisu American Journal of Psychiatry a Ovidiovy Proměny, založené blistrem.

Za vitrážovým oknem šumí déšť a oživuje sytou zeleň ovocného sadu.

Erik vytáhne z knížky blistr, vymáčkne si do dlaně tabletku na spaní a několikrát se pokusí spočítat, jak dlouho potrvá, než se účinná látka dostane do krve. Pak to vzdá. Pro jistotu tabletku rozlomí, odfoukne hořký prášek a půlku spolkne.

Po skle crčí déšť, z reproduktorů se line tlumená skladba Johna Coltranea Dear Old Stockholm.

Tableta se rozpouští v krvi, svaly zaplaví chemické teplo. Erik zavře oči a vychutnává si hudbu.

Erik Maria Bark je psychiatr a terapeut, který se specializuje na psychotraumatologii a medicínu katastrof. Pět let pracoval v Ugandě pro Červený kříž.

Čtyři roky byl vedoucím průlomového projektu regresní skupinové hypnoterapie na Karolínském institutu, je členem European Society of Hypnosis a v oblasti klinické hypnózy patří mezi nejvýznamnější světové autority.

V současnosti je Erik členem malé výzkumné skupiny zaměřené na pacienty, kteří trpí akutním traumatem nebo posttraumatickou stresovou poruchou. Pravidelně spolupracuje s policií a státním zastupitelstvím při náročných výsleších obětí zločinů.

Nezřídka využívá hypnózy k tomu, aby se svědek dokázal uvolnit a zpracovat vzpomínky na prožité krizové situace.

Za tři hodiny musí být zpátky v Karolínském institutu. Snad si aspoň trošku odpočine.

Ale má smůlu.

Tvrdě usne a zdá se mu, že nese jakéhosi starého vousatého staříka těsným domem. Skrze zavřené dveře na něj volá Simona.

Náhle se mu rozvibruje telefon. Erik sebou trhne a rukou tápe po kuřáckém stolku. Srdce mu neklidně buší, jak tomu bývá vždycky, když člověka něco prudce vytrhne z hlubokého spánku.

„Simono,“ řekne chraplavě.

„Ahoj, jasně, tady Simona… no, nevím, ale s těma francouzskýma cigárama bys asi měl přestat,“ zažertuje svým úsečným způsobem Nelly. „Promiň, že ti to říkám, ale začínáš mít hlas skoro jako pořádnej mužskej.“

„Skoro,“ zachechtá se Erik a cítí, jak se mu mozkem rozlévá tíha po prášku na spaní.

Nelly propukne v jasný, zvonivý smích.

Lékařka a psycholožka Nelly Brandtová je rovněž členka specializované skupiny na Karolínském institutu a Erikova nejbližší kolegyně. Je neuvěřitelně schopná, pracovitá a lehce vulgárním způsobem nesmírně vtipná a zábavná.

„Je tu policie a jsou celí nažhavení,“ vysvětluje Nelly a Erik poprvé zaznamená její nervozitu.

Promne si oči, aby trochu zaostřil pohled, a snaží se vnímat Nellyino vyprávění: policisté k nim právě přivezli pacienta, který prožil akutní šok.

Erik zamžourá oknem na ulici. Na sklo bubnuje déšť.

„Uděláme somatické vyšetření a klasické odběry,“ řekne Nelly. „Krev a moč… jaterní testy, funkce ledvin a štítné žlázy…“

„Prima.“

„Eriku, ta komisařka se ptala speciálně po tobě… je to moje chyba, náhodou mi uklouzlo, že jsi jednička.“

„Na mě lichotky neplatí,“ řekne Erik, mátožně vstane a přejede si dlaní po obličeji. Rukou se opírá o nábytek a vleče se k psacímu stolu.

„V posteli přece nejsi,“ pronese povzbudivě Nelly.

„To sice ne, ale…“

„Tak já těm policajtům řeknu, že vyrážíš.“

Pod psacím stolem leží černé ponožky, šlapky jsou pokryté prachem, vedle nich se povaluje úzká účtenka od taxíku a nabíječka. Erik se shýbne pro ponožky, ale podlaha se pod ním vzedme jako vlna. Na poslední chvíli před sebe napřáhne ruku, jinak by sebou praštil jako pytel brambor.

Předměty na stole se slévají, pak se zase rozpojují a zdvojují. Stříbrné propisky ve stojánku metají ostré blesky.

Erik sáhne po poloprázdné skleničce, napije se vody a umíní si, že se musí vzchopit.

7

Karolínská fakultní nemocnice s patnácti tisíci zaměstnanci patří k největším zdravotnickým zařízením v Evropě. Oddělení klinické psychiatrie leží vzhledem k ostatním budovám poněkud stranou. Z ptačí perspektivy připomíná vikinskou loď ze skalních kreseb, ale když k ní člověk přichází parkem, od ostatních částí se nijak neliší. Nikotinově žlutá fasáda je stále vlhká deštěm, z okapů přetéká narezlá voda, z kovového stojanu vykukuje přední kolo zamčeného bicyklu.

Erik zabočí na parkoviště, pod pneumatikami mu lehce zaskřípe štěrk.

Nelly už ho čeká před budovou, v ruce drží dva kelímky s kávou. Erik pobaveně zvedne koutky, když si všimne jejího spokojeného úsměvu a záměrně sklopených očí.

Nelly má poměrně vysokou, štíhlou postavu, vždy dokonale upravené promelírované vlasy, obličej vkusně nalíčený.

Erik se s kolegyní a jejím manželem schází i soukromě. Nelly by vlastně vůbec pracovat nemusela, její muž je majoritním vlastníkem firmy Detametrix Nordic.

Když Nelly postřehne, že Erikovo BMW míří na parkoviště, vyrazí mu v ústrety, foukne do kelímku, opatrně usrkne, pak nápoj postaví na střechu vozu a otevře zadní dveře.

„Nevím, o co se jedná, ale zdá se, že to s tou komisařkou pořádně zamávalo,“ vysvětluje kolegovi a podá mu druhý kelímek.

„Díky.“

„Vysvětlila jsem jí, že pro nás je vždycky na prvním místě pacient,“ pokračuje Nelly, sáhne po kelímku, sedne si na sedadlo a zavře za sebou dveře. „Do prdele práce. Proboha, omlouvám se… Máš ubrousek? Pobryndala jsem ti sedadlo kafem…“

„To nic.“

„Máš na mě vztek, co?“

V autě zavoní káva. Erik na chvilku zavře oči.

„Nelly, můžeš mi v kostce říct, o co kráčí?“

„Nějak jsme si nesedly s tou pitomou… s tou policajtkou.“

„Je tu něco, co bych měl předem vědět?“ zeptá se Erik a otevře dveře.

„Navrhla jsem jí, že může počkat u tebe v kanceláři a prohrabat ti šuplíky.“

„Díky za kafe… za obě,“ odtuší Erik a oba vystoupí z vozu.

Erik zamkne, zastrčí klíčky do kapsy, prohrábne si rukou vlasy a zamíří k budově.

„S těmi šuplíky to byl samozřejmě vtip!“ volá za ním Nelly. Erik kráčí po schodech, pak zabočí doprava, vytáhne vstupní kartu, vyťuká kód a pokračuje nahoru do další chodby, kde má kancelář. Stále je rozespalý a v duchu si umíní, že musí prášky co nejvíc omezit. Příliš ho utlumují, skoro mu připadá, jako by se topil. Chemicky vyvolané sny na něj začínají působit klaustrofobicky. Včera měl děsivou noční můru — sen o dvou psech, kteří srostli v jednu bytost — a před týdnem usnul přímo tady na klinice a ve spánku ho pronásledovaly lechtivé fantazie o Nelly. Už si je nedokáže přesně vybavit, ví jen tolik, že před ním klečela a dávala mu do ruky jakousi skleněnou kuličku.

Když uvidí na své židli komisařku s nohama opřenýma o koš na papír, podobné myšlenky se mu rázem vykouří z hlavy. Žena si jednou rukou objímá velké těhotenské břicho, v druhé drží plechovku od koly. Čelo má nakrčené, brada jí klesla na prsa, dýchá pootevřenými ústy.

Na jeho psacím stole leží komisařčin služební průkaz. Posunkem na něj ukáže a představí se.

„Margot Silvermanová… státní kriminálka.“

„Erik Maria Bark,“ vyhrkne Erik a potřese si s ní rukou.

„Děkuju, že jste přijel tak brzy,“ řekne žena a olízne si rty. „Máme tu naprosto otřeseného svědka brutální vraždy… A všichni tvrdí, že byste měl asistovat u jeho výslechu. Už čtyřikrát jsme se z něj marně pokoušeli něco dostat…“

„Jen bych rád podotkl, že náš speciální tým má pět členů a já osobně u výslechů pachatelů ani podezřelých přítomen nebývám.“

V ženiných světlých očích se mihne odraz stropního světla. Z tlustého copu vylézají neposlušné kudrny.

„Jistě, ale Björn Kern není podezřelý. Pracuje v Londýně a v době vraždy seděl v letadle,“ odvětí komisařka a zmáčkne plechovku. Tenký kov pronikavě zapraská.

„Já vím,“ řekne Erik.

„Vzal si taxík z letiště, přijel domů a uviděl manželčinu mrtvolu,“ pokračuje komisařka. „Zatím přesně nevíme, co dělal, ale rozhodně nezahálel. Vláčel tělo po celé vile… Netušíme, kde jeho žena původně ležela, našli jsme ji v ložnici, v ustlané posteli… manžel všude uklidil a setřel krev… říká, že si na nic nepamatuje, ale nábytek je přestavěný, zakrvácený kobereček se točí v pračce… Björna Kerna objevil soused asi kilometr od domu, málem ho přejel… šel pěšky po silnici, na sobě měl zakrvácený oblek a byl bosý.“

„Samozřejmě za ním zajdu,“ prohlásí Erik. „Ale rovnou vám říkám, že páčit z člověka v tomto stavu nějaké informace nemá smysl.“

„Musí mluvit,“ prohlásí zarputile komisařka a klepe zmačkanou plechovkou do stolu.

„Chápu vaše zklamání, ale pokud na pacienta budete vyvíjet nátlak, může se u něj rozvinout závažná psychóza… Dejte mu čas, pak bude určitě svědčit.“

„Vždyť jste s policií spolupracoval už dřív, nebo ne?“

„Mockrát.“

„Jenže teď… jde o druhou vraždu v pořadí,“ nedá se odbýt Margot.

„V pořadí?“ zopakuje nechápavě Erik.

Margot zšedne obličej, v ostrém světle se jí prohloubí vějířky kolem očí.

„Jde o sériového vraha.“

„Aha, rozumím, ale pacient musí…“

„Vrah se právě nachází v aktivní fázi a sám od sebe nepřestane,“ přeruší ho komisařka. „A z mého hlediska je Björn Kern hotová pohroma: před příchodem policie naprosto změnil místo činu… a teď ani není schopen popsat, co viděl, když dorazil domů.“

Žena spustí nohy na podlahu, zamumlá, že je čas pustit se do práce, pak si opře záda a funivě oddychuje.

„Když na něj budeme naléhat, může se uzavřít navždycky,“ řekne Erik, otevře skříň z březového dřeva a vytáhne kameru v pouzdře z umělé kůže.

Žena vstane, odloží zmačkanou plechovku na stůl, vezme si odznak a služební průkaz a těžkými kroky se šine ke dveřím.

„Chápu, že je to pro něj hrozně těžké, prožil si hotové peklo, ale teď se musí se sebrat a…“

„Jistě, ale víte… není to jen těžké… V téhle chvíli musíme počítat i s tím, že ho nic na světě nedokáže přimět, aby si tu hrůzu znovu vybavil,“ odpoví Erik. „Podle vašeho popisu to vypadá na akutní posttraumatickou stresovou poruchu a…“

„To jsou jen slova,“ skočí mu do řeči policistka a tváře jí zrudnou rozčilením.

„Psychické trauma může vyústit v naprostou blokaci všech…“

„Proč? Tomu nevěřím,“ protestuje Margot.

„Možná víte, že k prostorovému a časovému zpracování paměti dochází v hipokampu… a z něj informace putuje do prefrontálního kortexu,“ vykládá trpělivě Erik a ukáže si na čelo. „Ale když dojde k psychickému otřesu, šoku… když amygdala identifikuje nějakou hrozbu, aktivuje autonomní nervový systém, takzvanou osu HPA…“

„Jasně, kruci, je mi to jasný… V mozku se děje spousta věcí.“

„Důležité je, že pokud je člověk takhle vystresovaný, mozek nedokáže ukládat informace do paměti jako obvykle… když je zcela vyvedený z míry, vzpomínky zamrznou každá zvlášť jako kousky ledu… a pacient si je nedokáže vybavit.“

„Jo, chápu. Chcete tím říct, že Björn dělá, co může,“ souhlasí Margot a položí si ruku na břicho. „Jenže možná viděl něco, co by nám mohlo pomoct dopadnout vraha. Musíte ho nějak uklidnit a přimět k hovoru.“

„Udělám, co bude v mých silách, ale nedokážu předem odhadnout, jak dlouho to potrvá. Pracoval jsem s traumatizovanými oběťmi války v Ugandě… s lidmi, kterým se život rozpadl na kusy. Pacient musí získat pocit bezpečí, potřebuje spánek, psychoterapii, léčbu, medikaci…“

„A co hypnóza?“

„Ovšem, jen si od ní nesmíte slibovat zázraky… ale někdy lehká hypnóza pomůže pacientovi utřídit vzpomínky a on je pak schopen se k nim vrátit.“

„V téhle situaci bych klidně dovolila, aby ho do hlavy kopl kůň, jen kdyby to přineslo kýžený efekt.“

„Hm, takové metody na oddělení nevedeme,“ odtuší suše Erik.

„Omlouvám se, v afektu bývám trošku netrpělivá,“ krotí se naoko Margot. „Ale potřebuju najít nějakou paralelu s první vraždou, musím objevit nějaký vzorec, abych mohla vytvořit profil pachatele, a v téhle chvíli nemám vůbec nic.“

Dvojice dojde k pokoji. Přede dveřmi hlídkují dva uniformovaní policisté.

„Vím, jak je to pro vás důležité,“ řekne Erik. „Ale uvědomte si, že před chvílí našel zohavenou mrtvolu vlastní manželky.“

8

Erik vejde za Margot do malé místnosti vybavené dvěma křesly, pohovkou, nízkým bílým stolkem, automatem na vodu s plastovými kelímky a odpadkovým košem.

Na zemi pod okenním parapetem leží rozbitý květináč, po vinylové podlaze je rozšlapaná hlína.

Vzduch je prosycený potem a nervozitou. Pacient stojí zády k nim na druhém konci místnosti, jako by od nich chtěl být co nejdál.

Když Erik s Margot vstoupí do pokoje, Björn se odpotácí k pohovce. Má bledý, uštvaný obličej, utrápené oči, bělmo s popraskanými žilkami. Přes kalhoty mu visí bleděmodrá košile, v podpaždí má propocené skvrny.

„Dobrý den, Björne,“ pozdraví Margot. „Tohle je Erik, lékař.“

Muž na Erika neklidně pohlédne a znovu se uchýlí do kouta.

„Zdravím vás,“ řekne Erik.

„Já nejsem nemocný.“

„To ne, ale po tom, co jste zažil, máte na lékařskou péči plné právo,“ odpoví věcně Erik.

„Nemáte tušení, co jsem zažil,“ hlesne muž a pak si něco tichounce šeptá.

„Vím jen tolik, že jste nedostal nic na uklidnění,“ konstatuje zcela klidně Erik. „A rád bych vám tu možnost nabídl…“

„K čemu by mi to hergot bylo, kdybych do sebe nacpal hromadu prášků?“ přeruší ho Björn. „Myslíte, že by mi pomohly? Že by se pak všechno spravilo?“

„To ne, ale…“

„Budu se pak moct setkat se Zuzanou?“ vyjekne muž. „To asi sotva, co?“

„To, co se stalo, nelze vrátit zpět,“ přisvědčí vážně Erik. „Ale je možné změnit váš přístup k prožitým událostem, bez ohledu na to, co…“

„Já vám vůbec nerozumím.“

„Jen se snažím najít způsob, jak vám vysvětlit, že veškeré vaše pocity jsou součástí jistého psychického procesu a já vám jeho průběh můžu ulehčit.“

Björn mu rychle pohlédne do očí a znovu odšmajdá ke zdi.

Margot položí na stolek diktafon, zapne ho, oddrmolí datum, hodinu a jména přítomných osob.

„Toto je pátý rozhovor s Björnem Kernem,“ dokončí prezentaci a poté se obrátí k ovdovělému muži, žmoulajícímu opěradlo pohovky. „Björne, mohl byste nám vlastními slovy povědět…“

„Co vám mám povídat?“ vychrlí Björn. „A o čem?“

„O tom, co se stalo, když jste se vrátil domů,“ odpoví Margot.

„A proč?“ zašeptá zoufalý muž.

„Protože potřebuju vědět, co se stalo a co všechno jste viděl,“ vyloží mu stručně komisařka.

„A co jako? Prostě jsem přišel domů, to se snad smí, ne?“

Muž si zacpe uši a zalapá po dechu. Erik si všimne, že má klouby obou rukou odřené až do krve.

„Co jste viděl?“ trvá na svém Margot.

„Proč se mě na to ptáte? Nechápu, co po mně pořád chcete. Jděte už někam…“

Björn zakroutí hlavou a prudce si promne rty a obličej.

„Rád bych vám zdůraznil, že tady, v tomhle pokoji, jste naprosto v bezpečí,“ pokračuje Erik. „Vy přirozeně nevěříte, že byste se v takové situaci dokázal uvolnit, připadá vám to zhola nemožné, ale jde to.“

Muž přejede nehtem po tapetě a vyryje do ní tenkou rýhu.

„Já to vidím takhle,“ řekne, aniž na ně pohlédne. „Myslím… že to musím všechno zopakovat, ale tentokrát správně… Musím jet domů, znovu projít dveřmi a pak to bude v pořádku.“

„Co myslíte tím v pořádku?“ vyzvídá Erik a snaží se zachytit Björnův pohled.

„Zní to divně, ale co když mám pravdu? To přece nemůžete vědět,“ pronese muž a snaží se je zoufalým gestem umlčet. „Překročím práh a zavolám na Zuzanu… Ví, že jsem jí přivezl dárek, jako ostatně vždycky, balíček z duty free… zuju si boty a půjdu dál…“

Björn vypadá naprosto zničeně.

„Na podlaze je hlína,“ zašeptá.

„Jaká hlína?“ zpozorní Margot.

„Drž hubu!“ zařve Björn a pak se mu zlomí hlas.

Přejde po zablácené podlaze k oknu, popadne druhý květináč a mrští s ním o zeď. Ozve se rána, plastová nádoba praskne, za pohovku se sype zemina.

„Do prdele,“ odfukuje Björn.

Oběma rukama se opře o stěnu, hlava mu klesne na prsa, z úst mu vytéká pramínek slin.

„Björne?“

„Ksakru, takhle to dál nejde,“ naříká plačtivě pacient.

„Björne,“ promlouvá pomalu Erik. „Margot je tady proto, aby zjistila, co se stalo. Je to její práce. A moje práce je poskytnout vám veškerou dostupnou lékařskou pomoc. Jsem tady kvůli vám… jsem zvyklý na lidi, kteří jsou na tom zle, kteří utrpěli těžkou ztrátu a prožili strašlivé věci… věci, které žádný člověk nikdy neměl prožít, ale které jsou přesto, bohužel, pro některé z nás nedílnou součástí života.“

Björn neodpoví, jen pomalu vzlyká. V potemnělých lesklých očích jsou patrné rudé žilky.

„To hodláte celou dobu stát?“ ptá se konejšivě Erik. „Nechcete se radši posadit na gauč?“

„Na tom nesejde.“

„Jak myslíte, mně to nevadí.“

„Fajn,“ šeptne Björn a obrátí se k němu.

„Už jsem se vás ptal a vy jste mi odpověděl, ale mou povinností je nabídnout vám profesionální podporu… můžu vám předepsat něco na uklidnění. Hrůzu, které jste byl svědkem, to nevymaže, ale utlumí to vaši vnitřní paniku.“

„Vážně mi můžete pomoct?“ hlesne po chvíli muž.

„Můžu vám pomoct během prvních kroků… abyste byl schopen překlenout nejtěžší období,“ vysvětluje klidně Erik.

„Když jen pomyslím na práh našeho domu, rozklepu se… protože musím překročit jiný, cizí práh.“

„Chápu vaše pocity.“

Björn sotva znatelně cukne rty, jako by ho bolely.

„Chcete, abych se posadil?“ pohlédne nejistě na Erika.

„Když to pro vás bude pohodlnější,“ přisvědčí Erik.

Björn se poprvé posadí. Erik ucítí Margotin pohled, ale neopětuje ho.

„A jak to vypadá, když překračujete práh?“

„Nechci na to myslet.“

„Ale vzpomínáte si na něj, že ano?“

„Dokázal byste mě zbavit… té paniky?“ zašeptá muž Erikovi.

„Záleží na vás,“ odpoví lékař. „Ale rád tu s vámi a s Margot posedím a promluvíme si… nebo si pohovoříme o samotě… případně vyzkoušíme hypnózu, mohla by vám usnadnit první, nejobtížnější fázi.“

„Hypnózu?“

„Někteří lidé tvrdí, že hypnóza opravdu funguje,“ odvětí jednoduše Erik.

„To snad ne,“ ušklíbne se Björn.

„Hypnóza není nic jiného než kombinace uvolnění a koncentrace.“

Björn se sotva znatelně pousměje s rukou na ústech, vstane z pohovky, kráčí podél stěny, znovu se zastaví v rohu a obrátí se k Erikovi.

„Možná by mi ty léky, o kterých jste mluvil, opravdu ulevily…“

„Ano,“ přitaká Erik. „Můžu vám dát diazepam — znáte ho? Ucítíte teplo a únavu a budete mnohem klidnější.“

„Tak dobře.“

Björn několikrát uhodí dlaní do zdi a zamíří k automatu na vodu.

„Poprosím sestřičku, aby vám přinesla tabletu,“ řekne Erik.

Když opouští nemocniční pokoj, ví skoro jistě, že se ho Björn Kern brzy začne vyptávat na hypnózu.

9

Dům na Lill-Jansově náměstí číslo 4 se od okolní zástavby liší temnou novogotickou fasádou, zdobenou bordurami, arkýři, pilastry a klenbami.

Ve spodním patře jsou zatažené závěsy, jinak by bylo oknem vidět přímo do bytu.

Erik pohlédne na papírek s adresou, krátce zaváhá a pak projde vysokým vchodem. Je to jeho malé tajemství.

Kráčí ke dveřím, žaludek se mu lehce svírá. Na chodbu pronikají tóny klavíru. Pohlédne na hodinky, uvědomí si, že má stále ještě dost času. Zůstane stát u dveří a čeká.

Na jaře našel ve schránce nabídku výuky hry na klavír a s poněkud přehnaným nadšením zaplatil intenzivní kurz svému synu Benjamínovi jako dárek k osmnáctinám, které měl oslavit v létě.

Naučit se hrát na hudební nástroj, na to není nikdy pozdě, říkal si v duchu. On sám vždycky snil o klavíru, o tom, jak o samotě vysedává a hraje melancholická Chopinova nokturna.

Ale den před synovými narozeninami ho Nelly upozornila, že člověk nemusí být psycholog, aby pochopil, že na Benjamína přenáší své vlastní nesplněné sny.

Erik tedy Benjamínovi na poslední chvíli zaplatil autoškolu. Syn byl šťastný jako blecha a Simona prohlásila, že to je opravdu štědrý dar.

Erik by přísahal, že klavírní výuku zrušil, ale včera mu přišel e-mail s připomínkou, aby nezapomněl na první hodinu.

Bylo mu trapně, ale přesto neodolal a rozhodl se, že na první lekci půjde sám, že si tu příležitost nenechá ujít.

Hlavou se mu honí všemožné myšlenky: co kdyby poslal textovku s tím, že hodiny už dávno odřekl? Přesto se vrátí ke dveřím, natáhne prst a stiskne zvonek.

Klavír hraje dál, po podlaze se rozběhnou lehké krůčky.

Otevře malá, teprve sedmiletá holčička se světlýma očima a rozcuchanými vlásky. Na sobě má puntíkaté domácí šatičky a v náručí plyšového ježka.

„Maminka tu má žákyni,“ vyloží mu vysokým hláskem.

Bytem se rozléhá krásná hudba.

„Měl jsem přijít na sedmou,“ vysvětluje Erik. „Přihlásil jsem se na hodiny klavíru.“

„Maminka říká, že s hraním musí člověk začít hodně brzo,“ prohlásí dívenka.

„To jistě, pokud chce v hudbě vyniknout,“ souhlasí Erik, „ale já budu rád, když se naučím brnkat tak, že to nikomu neutrhne uši.“

Děvčátko se nepatrně ušklíbne.

„Nechcete si odložit?“ zeptá se dospěle.

„A uneseš to?“ opáčí Erik a přehodí jí svou těžkou bundu přes útlá ramínka. Dítě ihned zamíří k šatně v předsíni.

Chodbou se blíží asi pětatřicetiletá žena. Je zcela ponořená do vlastních myšlenek, možná vnímá jen tóny klavíru.

Má černé, nakrátko ostříhané vlasy, oči skryté za velkými tmavými brýlemi. Lehce růžové rty, obličej zcela nenalíčený, přesto vypadá jako filmová hvězda.

Erik si uvědomí, že to je učitelka hudby Jackie Federerová.

Na sobě má černé pletené tričko s velkými oky, koženou sukni a nízké baleríny.

„Vy jste Benjamín?“ zeptá se černovláska.

„Jmenuju se Erik Maria Bark, vlastně jsem klavírní kurz koupil pro svého syna Benjamína… Byl to dárek k narozeninám, ale vůbec jsem mu o tom neřekl… Namísto toho jsem přišel sám, protože hrát se chci naučit především já.“

„Vy se chcete naučit hrát na klavír?“

„Asi jsem na to moc starý,“ řekne spěšně Erik.

„Pojďte dál, ještě mi neskončila předchozí hodina,“ řekne žena.

Erik ji následuje chodbou a všimne si, že Jackie se špičkami prstů lehce dotýká stěn.

„Benjamín samozřejmě dostal jiný dárek,“ vysvětlí Erik jejím zádům.

Jackie otevře dveře, hudba je hlasitější.

„Posaďte se,“ vyzve Erika a sama se uvelebí na okraj pohovky.

Místnost osvětluje vysoké okno, situované do vnitrobloku plného zeleně.

U černého klavíru sedí asi šestnáctiletá dívka se vzpřímenými zády. Hraje velice pokročilý kus, pohupuje tělem, obrací noty, prsty běhají po klávesách, nohy měkce sešlapují pedály.

„Udržuj rytmus, prosím,“ řekne Jackie se zdviženou bradou.

Dívka zrudne, ale pokračuje. Erikovi připadá, že hraje naprosto úžasně, ale Jackie se tváří nespokojeně.

Napadne ho, jestli Jackie Federerová není nějaká bývalá hvězda, diva, koncertní pianistka, kterou všichni znají, a proto nosí černé brýle i doma.

Skladba končí, vzduchem stále vibruje poslední úhoz, pak dívka pustí pravý pedál a zvuk pomalu odezní.

„Prima, dnes už to znělo mnohem líp,“ pochválí ji Jackie.

V pokoji zavládne ticho. Po světlé dřevěné podlaze se míhají nazelenalé stíny velkého stromu.

„Tak vy byste se chtěl naučit hrát na klavír,“ řekne Jackie a vstane.

„Odjakživa jsem o tom snil, ale nikdy z toho nic nebylo… Přirozeně nemám ani špetku talentu,“ řekne rychle Erik. „Prostě hudební hluch.“

„Tím jste mě moc nepotěšil,“ řekne Jackie tlumeným hlasem.

„Já vím.“

„Ale můžeme to zkusit,“ dodá žena a opře se rukou o zeď.

„Mami, udělala jsem vodu se šťávou,“ ozve se dívčí hlásek. Do místnosti vstoupí holčička s podnosem v ruce.

„Zeptej se hosta, jestli má žízeň.“

„Máte žízeň?“

„Moc děkuju, jsi hrozně hodná,“ řekne Erik, vezme si sklenici a napije se. „Ty taky hraješ na klavír?“

„Hraju mnohem líp než maminka v mém věku,“ odpoví automaticky děvčátko. Zřejmě tuhle větu neříká poprvé.

Jackie se usměje, neobratně dcerku pohladí po rozčepýřené hlavě, ruka jí sjede až na zátylek. Pak se znovu otočí k Erikovi.

„Takže vy jste si předplatil dvacet hodin.“

„Mám sklony k přehánění,“ připustí Erik.

„A co od toho očekáváte?“

„No, opravdu sním o tom, že bych byl schopen zahrát nějakou sonátu nebo Chopinovo nokturno,“ vysouká ze sebe Erik a na tváři mu naskočí ruměnec. „Ale je mi jasné, že budu muset začít od Pec nám spadla.“

„Klidně můžeme zkusit Chopina, ale raději možná nějakou etudu.“

„Kdyby se našla nějaká kratičká…“

„Madeleine, podej mi prosím noty… Chopina, první etudu opus 25.“

Dívenka hledá na poličce hned vedle matky, pak vytáhne desky a vyndá z nich svazek not. Vloží jej matce do ruky a Erik si až v té chvíli uvědomí, že jeho učitelka je slepá.

10

Erik se posadí k černě lakovanému křídlu, na němž se leskne zlatě vyvedená značka C Bechstein, Berlin, a nedokáže se ubránit úsměvu.

„Musíte si snížit stoličku,“ podotkne holčička.

Erik vstane a několikrát sedátkem prudce otočí.

„Začneme pravou rukou, zaměříme se hlavně na ni a levačkou jen lehce naznačíme některé tóny.“

Erik zírá na její bledý obličej, rovný nos a pootevřené rty.

„Nedívejte se na mě, ale na noty a na klaviaturu,“ napomene ho učitelka, natáhne ruku přes Erikovo rameno a lehce položí malíček na černou klávesu. Ozve se vysoký tón.

„Snížené E se nazývá Es… začneme prvním taktem, který se skládá ze šesti tónů, ze šesti šestnáctin,“ dodá a zahraje jeden po druhém.

„Dobře,“ zamumlá Erik.

„Čím jsem začala?“

Muž zmáčkne klávesu, ale výsledkem je nepříjemný, tvrdý zvuk.

„Zkuste to malíčkem.“

„Jak víte, že jsem…“

„Protože je to naprosto přirozené… tak už hrajte.“

Erik se probojovává první hodinou, soustředí se na rady své učitelky, zdůrazňuje první úhoz, ale když Jackie zabrnká levačkou několik dalších tónů, brzy ztratí orientaci. Učitelka se několikrát dotkne jeho ruky a opakuje, aby uvolnil prsty.

„Tak dost, už toho necháme, pro dnešek to stačilo,“ řekne neutrálně Jackie. „Odvedl jste slušný kus práce.“

Pak Erikovi uloží, co má doma nacvičit do příští hodiny, a společně s dcerkou ho vyprovodí na chodbu. Cestou minou zavřené dveře, opatřené velkou čtvrtkou s kostrbatým dětským nápisem Vstup zakázán.

„To je tvůj pokoj?“ zeptá se Erik.

„Kromě maminky do něj nikdo nesmí,“ vyloží mu holčička.

„Když jsem byl malý, taky jsem nechtěl, aby mi někdo chodil do pokoje.“

„Vážně?“

„Nakreslil jsem na papír velikou lebku a pověsil ji na dveře, ale myslím, že tam maminka stejně tu a tam zaskočila, třeba když mi šla převléknout postel.“

Erik vyjde do chladného večerního vzduchu. Má pocit, že se během výuky ani nestačil nadechnout. Narovná si bolavá záda a stále se nedokáže zbavit podivných rozpaků.

Doma se dlouho sprchuje v teplé vodě a pak zavolá své učitelce.

„Ano, Jackie.“

„Dobrý večer, tady Erik Maria Bark. Váš nový žák, jestli si pamatujete…“

„Zdravím,“ řekne překvapeně žena.

„Volám vám proto, abych… abych se vám omluvil. Ztratila jste se mnou celý večer a… Chápu, že jsem beznadějný případ, že jsem začal příliš pozdě…“

„Vedl jste si dobře, dělal jste přesně to, co jsem vám řekla,“ chlácholí ho Jackie. „Cvičte, co jsem vám uložila, a brzy na shledanou.“

Erik neví, co na to říct.

„Dobrou noc,“ vyhrkne nakonec a ukončí hovor.

Před spaním si pustí Chopinův opus číslo 25, aby si uvědomil, oč vlastně usiluje. Když se ozvou zvonivé tóny klavíristy Maurizia Polliniho, Erik se rozchechtá nad svou troufalostí.

11

Slunce stojí vysoko na obloze, lehký větřík si pohrává s modrobílou zábranou, po asfaltu se třepotá stín pásky prosvícené ostrými paprsky.

Dva službukonající policisté se protáhnou kolem černého auta Lincoln Towncar. Vůz se pomalu vleče po Stenhammarské silnici, zelené vrcholky stromů odrážející se v laku na kapotě vypadají jako noční les.

Margot Silvermanová sjede ke krajnici, hladce zastaví za hlídkovým vozem a chvíli posedí s rukou na brzdě.

Vzpomene si, jak se ze všech sil snažili Zuzanu Kernovou identifikovat dřív, než vyprší její čas, a přestože jim po hodině bylo jasné, že už je pozdě, stejně pátrání nevzdali.

Margot s Adamem seděli u unavených IT expertů, dozvěděli se však totéž co předtím — žádné podrobnosti o odeslaném filmu není možné zjistit.

Těsně po druhé hodině ranní dorazili na místo kriminalističtí technici a uzavřeli celou oblast mezi Brommaskou, Kostelní a Lillänskou ulicí.

Nanejvýš komplikované ohledání místa činu jim zabralo celý den a vyšetřovatelé se mezitím s pomocí psychiatra Erika Marii Barka snažili vyslechnout manžela oběti.

Policisté obešli sousedy v celém okolí, prostudovali veškeré dostupné nahrávky z blízkých dopravních kamer a nyní má Margot domluvenou schůzku s kriminalistickým technikem jménem Erixon.

Žena se nadechne, vytáhne tašku s jídlem z McDonaldu a vystoupí z auta.

Za páskovými zábranami na Stenhammarské silnici vyrostla hromada svíček a květin. Několik otřesených sousedů se sešlo na faře, většina z nich však své obvyklé činnosti ani plány na víkend nezměnila.

Nikde žádní podezřelí.

Policistům se podařilo zastihnout Zuzanina bývalého manžela právě ve chvíli, kdy pobýval se synem na fotbalovém hřišti v Kristinebergu. Odvedli ho kousek stranou, aby mu pověděli, co se stalo, a od samého začátku s jistotou věděli, že má alibi.

Margot se doslechla, že šokovaný muž se po strašné zprávě vrátil na hřiště, postavil se do branky a inkasoval od syna jednu penaltu za druhou.

Brzy ráno Margot stanovila základní postup vyšetřovacího týmu, protože dosud neměli k dispozici žádné svědectví ani forenzní materiál.

S plnou pusou zavře sáček a podá ho uniformovanému kolegovi.

„Musím jíst za dva,“ prohlásí.

Unaveným pohybem hlavy nadzvedne pásku a těžkými kroky se kolébá k Adamovi, který na ni čekal před brankou.

„Jen abys věděl — žádnej sériovej vrah neexistuje,“ vyhrkne zachmuřeně Margot.

„Slyšel jsem,“ odvětí mladík, pustí ji před sebe a pak projde brankou za ní.

„Šéfové,“ ušklíbne se s povzdechem Margot. „Co si kčertu myslí? Ať řekneme cokoli, večerníky stejně budou spekulovat a policajtům nezbývá než dodržovat pravidla a nechat si všechno líbit. Jsme pro ně jen lovná zvěř, střílejí na nás jako na…“

„… ryby v kádi,“ doplní kolega.

„Nevíme, jak na pachatele zapůsobí zájem médií,“ pokračuje Margot. „Může nabýt dojmu, že je příliš na ráně, a stáhnout se… anebo mediální rozruch naopak polechtá jeho ego a začne se naparovat.“

Oknem zazáří prudké světlo reflektoru. Člověk by si mohl myslet, že uvnitř probíhá nějaké natáčení nebo módní přehlídka.

Kriminalistický technik Erixon otevře plechovku koly a rychle usrkne pěnu, jako by se v prvních bublinkách skrývala zázračná síla. Má zpocený obličej, ochrannou roušku staženou pod bradu, přes vypasený pupek se mu napíná bílý ochranný overal.

„Hledám technika Erixona,“ spustí stručně Margot.

„Tak se poohlédněte po obrovské sněhové pusince,“ odpoví Erixon a podá jí ruku.

Margot s Adamem si natahují tenkou jednorázovou ochrannou kombinézu a Erixon jim líčí, jak se mu na vnějším schodišti podařilo sejmout otisk boty velikosti 43, ale veškeré stopy v domě jsou bohužel zničené, protože manžel oběti všude setřel podlahu.

„Všechno nám trvá pětkrát tak dlouho,“ brblá technik a bílým kapesníčkem si setře pot z čela. „O žádné klasické rekonstrukci nemůže být ani řeč, ale měl bych pár nápadů… mohli bychom je společně probrat.“

„A co tělo?“

„Můžeme se na Zuzanu podívat, manžel ji přemístil, no… vždyť víte.“

„Do postele,“ doplní Margot.

Erixon jí dvorně pomůže zatáhnout zip a Adam si na paže navleče rukávy svého neforemného overalu.

„Mohli bychom natočit dětský pořad o třech tlustých pěnových pusinkách,“ prohlásí Margot a sepne ruce na břiše.

Všichni se podepíšou na seznam osob, které navštívily místo činu, a pak následují Erixona ke vchodovým dveřím.

„Jste připraveni?“ zeptá se s náhlou vážností technik. „Normální barák, normální ženská v nejlepších letech — a během pár minut je se vším šlus.“

Trojice vstoupí do domu, plastové obleky šustí. Potom se za nimi zavřou dveře a veřeje zaúpí jako lapený zajíc. V tmavém výklenku není po denním světle ani památky, propastný kontrast mezi vlahým babím létem a pochmurným koutem přímo bije do očí.

Všichni tiše stojí a čekají, dokud zrak nepřivykne šeru.

Vzduch je teplý. Na dveřní výplni, kolem zámku a kliky je spousta krvavých otisků, jež tam zanechala vyděšená tápající ruka.

Na igelitové podložce stojí vysavač bez hubice. Z trubky vytekla temná krev.

Rouška před Adamovými ústy se prudce pohybuje, na čele se mu zaperlí kapičky potu.

Policisté kráčejí za Erixonem po lesklých nášlapných tabulích do kuchyně. Linoleum je plné rudých stop. Manžel je nedbale setřel a zbytek pak znovu rozšlapal. Půlka dřezu je ucpaná mokrými papírovými utěrkami, v zakalené vodě plave sprchová stěrka.

„Sejmuli jsme otisky Björnových bot,“ vykládá Erixon. „Napřed chodil po baráku v zakrvácených ponožkách, pak bosky… fusekle vyhodil do koše na odpadky.“

Technik zmlkne. Společně pokračují do chodby spojující kuchyni s jídelnou a obývacím pokojem.

Místo činu se během vyšetřování systematicky kontaminuje a ničí. Technici napřed prověří všechny kontejnery na odpadky a vozidla v okolí, aby jim neušel žádný důkaz, zajistí i pachy a další odorologické stopy.

Obecně lze říct, že průzkum probíhá zvenčí směrem dovnitř a opatrně se blíží k místu, na němž leží oběť.

Obývací pokoj ozařuje ostré světlo, vzduch je skrznaskrz prosycený zatuchlou krví. Původní chaos vzal bohužel zasvé — manžel zesnulé jednotlivé kusy nábytku otřel a postavil zpět na místo.

Včera večer Margot viděla Zuzanu v kratičkém klipu, jak stojí právě v téhle místnosti a mlsá lžičkou zmrzlinu přímo z kelímku.

Na blízkém letišti s hukotem přistane letadlo, vitrína se rozechvěje. Margot si všimne, že všechny porcelánové figurky leží na boku, jako by spaly.

Za pohovkou se povaluje zakrvácený mop, kolem něj bzučí mouchy. V kbelíku se leskne tmavočervená voda, podlaha je plná podlouhlých šmouh, u soklů a kolem rohů nábytku je jasně vidět, jak Björn s mopem manipuloval.

„Napřed se snažil krev vyluxovat,“ ozve se Erixon. „Moc toho nevím, ale ten chudák tu zametl, vysušil skvrny a pak je otřel mokrým hadrem a papírovými utěrkami.“

„Na nic si nepamatuje,“ poznamená Margot.

„Skoro všechny původní vzorce krevních stříkanců vzaly zasvé, ale tady přece jen troška zbyla,“ hubuje technik a ukáže na tenký cákanec na stěně.

Erixon použil starou techniku a napnul na zeď mezi krajní skvrny osm provázků, aby našel ohnisko — místo, z něhož krev vystříkla.

„Je to přesně tady… nůž byl veden šikmo seshora a zabodl se dost hluboko,“ povídá bez dechu technik. „A navíc přirozeně šlo o jeden z prvních zásahů.“

„Protože oběť ještě stála na nohou,“ doplní ho tiše Margot.

„Protože oběť ještě stála na nohou,“ potvrdí Erixon.

Komisařka pohlédne na skříňku s povalenými porcelánovými zvířátky a napadne ji, že do ní musela vrazit Zuzana, když se snažila utéct.

„Tahle stěna je umytá,“ ukáže Erixon. „Takže tady musím trošku popustit uzdu fantazii, ale oběť se vší pravděpodobností stála zády k útočníkovi a skácela se na zem… možná se napůl převalila, kopala nohama… protože tady nějakou chvíli ležela s pobodanými plícemi.“

Margot se ztěžka předkloní a spatří krev, kterou zavražděná při dýchání vyplivla na opěradlo pohovky šikmo shora, možná ve chvíli, kdy si chtěla odkašlat.

„Ale řekla bych, že krevní stopy pokračují směrem dolů, vidíte?“ ozve se Margot. „Chudák Zuzana, bránila se jako zraněné zvíře…“

„Víte vůbec, kde ji Björn našel?“ zeptá se Adam.

„Ne, ale tady je velká koncentrace krve,“ ukáže Erixon.

„A tamhle taky,“ pokyne Margot směrem k oknu.

„Jo, byla tam, ale pak ji odtáhl semhle… Přenášel mrtvolu z místa na místo, položil ji na pohovku a… pak ji odnesl do koupelny, ale…“

„Ale v téhle chvíli je v ložnici,“ upřesní Margot.

12

Ložnici zaplavuje bílé světlo reflektorů a odráží se ve skle jako sluneční prasátka. Všechno je osvětlené, každičké vlákno, každičké poletující zrnko prachu. Po světlešedém celoplošném koberci vedou k posteli krvavé krůpěje, podobající se černým korálkům.

Margot se zastaví u dveří, slyší však, jak Adam s technikem pokračují k lůžku. Muži se zastaví, šustění overalů utichne.

„Panebože,“ zasípá přidušeně Adam.

Margot si znovu vybaví Zuzanu, jak se bezstarostně plouží bytem, na jedné noze vleče kalhoty a pak je odkopne.

Sklopí oči. Na sedáku židle leží složené Zuzanino oblečení.

„Margot, jsi v pořádku?“

Margot opětuje Adamův pohled, všimne si jeho rozšířených zornic, slyší ospalé bzučení much a s velkým sebezapřením pohlédne na oběť.

Nebožka má pokrývku vytaženou až k bradě.

Z obličeje zbyla jen tmavorudá hrůzná maska. Vrah do něj bodal, řezal a sekal.

Popojde o kus blíž. Do stropu civí jediné vytřeštěné oko.

Erixon odhrne tuhou, krví nasáklou pokrývku. Látka se přilepila ke kůži. Ozve se lehké zapraskání, kůže se odlepí, kolem se oddrolí maličké stroupky.

Adam si rychle přitiskne ruku na ústa.

Vrah svou zrůdnou brutalitu zaměřil na obličej, hrdlo a hrudní koš. Mrtvá žena je nahá, tělo je poseté krvavými skvrnami, ranami a podlitinami.

Erixon nebožku vyfotografuje a Margot ukáže na nazelenalý stín na pravé straně břicha.

„To je normální,“ řekne Erixon.

Kolem zlatožlutého chomáčku nad Venušiným pahorkem narostlo strniště. Na vnitřní straně stehen nejsou patrné žádné pohmožděniny ani zranění.

Erixon pořídí asi sto snímků — postupně tělo fotí od hlavy na polštáři až k patě.

„Moc se omlouvám, ale musím se tě dotknout, Zuzano,“ zašeptá tlouštík a zvedne ženinu levou paži.

Obrátí ji a prohlédne si rány, které oběť zjevně utrpěla v sebeobraně, když se chránila před útočníkovými výpady.

Zkušenými pohyby jí seškrábne vzorek zpoza nehtů — z nejběžnějšího místa pro zjištění DNA pachatele. Na každý nehet použije jinou zkumavku, opatří ji štítkem a vše zaznamená do notebooku položeného na nočním stolku.

Ženiny prsty jsou ochablé, posmrtná strnulost již odezněla.

Když je technik s nehty oběti hotov, opatrně jí na ruku navlékne papírový sáček a zajistí ho až do pitvy lepicí páskou.

„Každý týden skončím doma u naprosto obyčejného člověka,“ řekne tiše. „Všude je rozbité sklo, převrácený nábytek a zakrvácená podlaha.“

Obejde postel, aby odebral vzorky z nehtů na druhé ruce. Právě když se chystá zvednout dlaň, prudce se zarazí.

„Něco drží v ruce,“ vysvětlí kolegům a natáhne se po fotoaparátu. „Vidíte?“

Margot se skloní, aby lépe viděla. Mezi nebožčinými prsty se cosi zaleskne. Předtím měla ruce ztuhlé, ale nyní, poté co ustoupila posmrtná ztuhlost, je předmět v bezvládné dlani snáze viditelný.

Erixon uchopí ženinu ruku a opatrně lesklou věcičku vyprostí. Zdá se, jako by si ji mrtvá chtěla ponechat, jen je příliš unavená na to, aby se s ním přetahovala.

Technikovo podsadité tělo zprvu zabrání Margot ve výhledu, poté však vyšetřovatelka uvidí, co oběť svírá v dlani.

Drobnou hlavičku porcelánového zvířátka.

Povrch je čokoládově hnědý, odlomená ploška bílá jako sníh.

Kdo jí úlomek vložil do ruky? Pachatel, nebo manžel?

Margot si ihned vzpomene na vitrínu s porcelánovými figurkami, ale je si téměř jistá, že všechna zvířátka zůstala celá, přestože jsou pokácená.

O kus ucouvne a rozhlíží se po ložnici. Vedle mrtvoly stojí Erixon se shrbenými zády a fotí lesklou hnědou hlavičku. Adam klesl na sedací puf u skříně a ze všech sil se snaží potlačit zvracení.

Margot poodejde k vitríně, chvíli před ní postojí a zkoumá spadané figurky. Všechny vypadají jako mrtvé, ale žádná není rozbitá, žádné nechybí hlava.

Proč oběť držela v ruce porcelánovou zvířecí hlavičku?

Očima sleduje oslnivé světlo proudící až do ložnice a rozhodne se, že si tělo ještě naposledy prohlédne, než ho odvezou na oddělení forenzní patologie v Solně.

13

Je ráno a psychiatr Erik Maria Bark stojí u pokladny v kavárně psychiatrické kliniky, aby si koupil šálek kávy. Když vytahuje peněženku, ucítí, že má po včerejší hodině klavíru namoženou ruku.

„Už máte zaplaceno,“ hlásí mu pokladní.

„Zaplaceno? Jak to?“

„Váš přítel vám předplatil kafe až do Vánoc.“

„A řekl vám, jak se jmenuje?“

„Nestor.“

Erik s úsměvem přikývne, vezme si šálek a umíní si, že musí Nestorovi jeho přehnanou šlechetnost co nejdřív rozmluvit. Pomáhat lidem je Erikova práce, Nestor mu vůbec nic nedluží.

Přemýšlí o přátelství a nevtíravých způsobech svého bývalého pacienta. Vtom za sebou zaslechne tlumené kroky a otočí se. Je to ta těhotná komisařka. Se zabaleným chlebíčkem v ruce se kolébá přímo k němu a vzrušeně na něj mává.

„Björn se prospal a zdá se, že je na tom líp,“ vyhrkne bez dechu. „Nechtěl byste ho zkusit zhypnotizovat?“

„Můžeme začít hned, mám hodinu času,“ řekne Erik a upije kávy.

„Myslíte, že na něj hypnóza zabere?“ vyzvídá Margot a vleče se za ním do psychoterapeutické místnosti.

„Hypnóza je pouze způsob, jak přimět mozek, aby si odpočinul a začal trošku logičtěji třídit vzpomínky.“

„Ale státní zástupce stejně nebude moct jeho výpověď použít, co?“ prohodí komisařka.

„Ne,“ usměje se Erik. „Ale může Björnovi usnadnit případné budoucí svědectví.“

Společně vstoupí do pokoje. Za křeslem stojí Björn, rukama spočívá na opěradle. V jeho pohledu chybí jiskra, oči má kalné jako kuličky z omšelého plastu.

„Já jsem hypnózu viděl jen v televizi,“ vysouká ze sebe. „Ale nejsem si jistý, jestli v něco takového věřím…“

„Věřte jen tomu, že jde o způsob, jak zmírnit vaše trápení.“

„Ale ji tady nechci,“ řekne muž a šlehne pohledem po Margot.

„Samozřejmě,“ přisvědčí Erik.

„Mohl byste s ní promluvit?“

Margot dál sedí na pohovce a zachovává pokerový výraz.

„Musíte počkat venku,“ vyzve ji tiše Erik.

„Mám závratě a potřebuju sedět,“ odporuje komisařka.

„Tak si zajděte do kavárny, víte přece, kde to je,“ navrhne Erik.

Žena si povzdychne, vstane, kolébá se ke dveřím, otevře a pak se obrátí k Erikovi.

„Nemohl byste prosím na okamžik ven?“

„Jistě,“ odvětí Erik a vyjde za ní na chodbu.

„Na zbytečný průtahy není čas,“ zašeptá mu Margot.

„Chápu, jak vám je, ale jsem lékař a mým úkolem je pomoct pacientovi.“

„Já mám taky svůj úkol,“ odtuší vzteklým pisklavým hlasem komisařka. „A tím je zastavit vraha. Situace je velice vážná a Björn viděl věci, které…“

„Jenže tohle není žádný výslech,“ přeruší ji Erik. „Dobře to víte, už jsme o tom přece mluvili.“

Komisařka se snaží ovládnout netrpělivost a nakonec chápavě a souhlasně přikývne.

„Jistě, nechci mu ublížit, ale zkuste se na to podívat z mého hlediska… Při vyšetřování pro nás může být důležitá každá maličkost.“

14

Erik za sebou zavře dveře, rozloží stativ a připevní na něj kameru. Björn ho sleduje a rukou si prudce mne čelo.

„Musíte to natáčet?“

„Chci si jen zdokumentovat vlastní terapeutický postup,“ vysvětluje Erik. „Nemusím si tak v průběhu hypnózy dělat poznámky.“

„Dobře,“ souhlasí Björn, i když se zdá, že odpověď přeslechl.

„Pro začátek si můžete lehnout na pohovku,“ vyzve pacienta Erik, popojde k oknu a zatáhne závěsy.

V místnosti panuje příjemné pološero. Björn se položí, o pár centimetrů se posune a zavře oči. Erik se posadí na židli, přisune se k němu a uvědomí si, jak je jeho pacient napružený, jak chaotické jsou jeho myšlenky, jak protichůdné impulzy jím zmítají.

„Dýchejte pomalu nosem,“ začne lékař. „Uvolněte rty, bradu a tváře… cítíte, jak temeno plnou vahou spočívá na polštáři, krk se uvolňuje… v této chvíli krční svaly nemusí podpírat hlavu… čelisti ochabují, čelo se vyhladí, víčka jsou stále těžší…“

Erik nespěchá, pomalu pacientovi uvolní celé tělo od hlavy až k prstům na nohou a pak zase zpět, k těžkým víčkům a temeni hlavy.

S uspávající jednotvárností provádí indukci, promlouvá k muži klesajícím tónem a sám sobě dodává odvahy před tím, co ho čeká.

Björnovo tělo postupně upadne do téměř kataleptického stavu. Psychické trauma často zvýší hypnabilitu, jako by mozek toužil po jiném příkazu, který by ho vysvobodil z nesnesitelného utrpení.

„Vnímáte pouze můj hlas… pokud slyšíte něco jiného, ještě víc se uvolněte a soustřeďte se na má slova… Za chvíli začnu počítat a při každém sestupném čísle budete o něco klidnější.“

Erik myslí na to, co se neodvolatelně blíží, na to, co nešťastníka čeká po návratu domů, co uvidí, až překročí práh. Na ten strašlivý okamžik, který mu způsobil psychický šok.

„Devět set dvanáct,“ říká klidně Erik. „Devět set jedenáct…“

Při každém Björnově výdechu vysloví pomalým, jednotvárným hlasem další číslo v pořadí. Po chvíli poruší posloupnost, ale nadále užívá sestupná čísla. Pacient se právě pohroužil do hlubokého transu. Ostrá vráska na čele se vyhladí, sevřená ústa povolí. Erik počítá, sám upadne do lehkého transu, v břiše ucítí vzrušené zalechtání.

„Teď jste naprosto uvolněný… klidně, příjemně odpočíváte,“ pokračuje pomalu Erik. „Za chviličku si znovu vybavíte páteční večer… Až napočítám do nuly, ocitnete se před domem, ale budete úplně klidný, protože není čeho se bát… čtyři, tři, dva, jedna… Teď stojíte na ulici před brankou, taxík odjíždí, pod pneumatikami skřípe štěrk…“

Björn otevře lesklé oči, ty jsou však zahleděné do vlastního nitra, do vlastních vzpomínek. Pak těžká víčka znovu klesnou.

„Už vidíte vaši vilku?“

Björn stojí na ulici před vlastním domem v chladném nočním vzduchu. Srdce mu pomalu tluče, oblohu zaplaví podivné světlo. Připadá mu, jako by se dům nakláněl k němu. Světlo se šíří, stíny se stáčejí.

„Hýbe se,“ zamumlá sotva slyšitelně.

„Teď půjdete ke dveřím,“ pobízí ho Erik. „Večerní vzduch je příjemně vlahý, všude vládne klid a mír…“

Ze stromu vzlétne několik kavek a Björn se zachvěje. Na obloze plují jejich siluety, po trávníku se mihnou stíny a vzápětí jsou ty tam.

„Jste naprosto klidný, nic vám nehrozí,“ pokračuje Erik a sleduje Björnovu ruku na čalounění pohovky, jak sebou neklidně škube.

15

Björn v hlubokém transu kráčí ke dveřím. Jde po vydlážděné cestě, ale cosi v temném okně upoutá jeho pozornost.

„Už jste u dveří,“ říká Erik, „teď vytáhnete klíč a zasunete ho do zámku.“

Björn opatrně zmáčkne kliku, ale dveře nepovolí. Stiskne ji silněji a uslyší zapraskání. Konečně se dveře otevřou.

Erik si všimne, že se pacientovi na čele perlí pot, a vemlouvavým hlasem mu zopakuje, že se nemá čeho bát.

Björn se pokusí otevřít oči a něco zamumlá. Erik se k němu skloní, na uchu ho zalechtá mužův dech.

„Ten práh… vypadá divně…“

„Ano, práh může vypadat divně,“ souhlasí klidně Erik. „A až ho překročíte, bude všechno stejné jako v pátek.“

Mužův obličej se zaleskne potem, brada se mu roztřese.

„Ne, ne,“ šeptá a vrtí hlavou.

Erik si uvědomí, že musí trans ještě prohloubit, aby Björn našel odvahu vstoupit do domu.

„Teď budete vnímat jen můj hlas,“ přikazuje Erik. „Protože za chviličku se uvolníte ještě víc, klesnete ještě hlouběji a budete naprosto klidný… teď začnu počítat: čtyři… klesáte… tři… jste klidný… dva… teď jste naprosto uvolněný a sám vidíte, že práh neznamená žádnou překážku…“

Pacientovi ochabne obličej, brada poklesne, z koutku úst vytéká pramínek slin. Upadl do mnohem hlubšího transu, než Erik zamýšlel.

„Jestli jste připraven, tak už můžete… překročit ten práh.“

Björn nechce a plně si svou nechuť uvědomuje, ale přesto udělá krok do předsíně. Zrakem pátrá v chodbě vedoucí do kuchyně. Všechno vypadá jako jindy, na koberci v předsíni se povaluje leták z Bauhausu, botník doslova přetéká, na podlahu spadne deštník. Položí klíčky na skříňku. I ty zacinkají jako obvykle.

„Všechno je jako dřív,“ šeptá Björn. „Přesně jako…“

Koutkem oka zaregistruje zvláštní vlnivý pohyb a zarazí se. Neodvažuje se tím směrem podívat, zírá přímo před sebe, ale mimo jeho zorný úhel se něco pohybuje.

„Je to zvláštní… vedle… já…“

„Jistě, ale na to nedbejte,“ chlácholí ho Erik. „Dívejte se přímo před sebe a pokračujte do…“

Björn kráčí předsíní, ale pohled se mu nutkavě stáčí ke straně, ke svrškům pověšeným v tmavém výklenku. Lehounce povlávají, jako kdyby si s nimi hrál větřík. Rukávy Zuzanina trenčkotu nadzvedne průvan, poté klesnou do původní polohy.

„Dívejte se před sebe,“ zdůrazní Erik.

Člověk, který utrpěl psychické trauma, má pocit, jako by se na něj ze všech stran hrnuly chaotické vzpomínky, které postrádají vnitřní logiku, kroutí se, deformují a jedna přes druhou se tlačí vpřed.

Erik může udělat jen jediné: provést Björna všemi místnostmi a pomoct mu dospět k zásadnímu zjištění — že manželčině smrti nemohl nijak zabránit.

„Teď jsem v kuchyni,“ zašeptá vdovec.

„Jděte dál,“ vyzývá ho lékař.

V chodbě u dveří do sklepa stojí pytel s recyklovatelným papírovým odpadem. Björn udělá opatrný krůček vpřed, dívá se přímo před sebe, přesto však vidí, jak se v kuchyni otevře šuplík, pak se náhle zastaví a uvnitř zařinčí příbory.

„Je tam otevřený šuplík,“ zamumlá.

„Jaký šuplík?“

Björn ví, že to je přihrádka s kuchyňskými noži, a také ví, že ji otevřel on sám, aby do ní vrátil velký nůž, který po několika hodinách vlastnoručně umyl.

„Proboha… já už nemůžu, já už…“

„Nemáte se čeho bát, jste v bezpečí, musíte jít dál, já budu po celou dobu s vámi.“

„Procházím kolem dveří do sklepa, vstupuju do obýváku… Zuzana už si šla lehnout…“

Je ticho, televize vypnutá, ale něco se změnilo, nábytek stojí jinde než obvykle, jako by celou vilku popadl do pazourů nějaký obr a opatrně s ní zahýbal.

„Zuzano?“ špitne Björn.

Natáhne ruku a stiskne vypínač. V pokoji se nerozsvítí, záře naplní okna do zahrady. Má pocit, že ho někdo sleduje, a rozhodne se, že ihned zatáhne závěsy.

„Panebože, panebože, panebože,“ zakvílí znenadání a v obličeji mu začnou cukat svaly. Erikovi je jasné, že Björn konečně dospěl na ono osudné místo, vybavil si vzpomínku na hrůzostrašný zážitek, ale téměř nic o něm lékaři neprozradí, všechno si nechává pro sebe.

Björn se doloudá k oknu, v černém skle však spatří jen sám sebe. Venku se v nočním větru pohupují větve. Muž prudce oddychuje, ačkoli je ponořen v hlubokém hypnotickém spánku, tělo se napne, záda se ohnou.

„Co se děje?“ chce vědět Erik.

Björn si všimne, že ho oknem někdo pozoruje, a trhne sebou. Stojí těsně u skla. O krok ucouvne, srdce se mu prudce rozbuší. Venku se rozhoupe větev popínavé růže a škrábne o parapet. Pak si uvědomí, že ten šedý obličej není venku za sklem, ale uvnitř v pokoji. Někdo sedí na zemi pod oknem. Jejich pohledy se střetnou jako v zrcadle.

Klidný hlas opakuje, že to nic není a že se nemá čeho bát.

Popojde ke straně a zjistí, že je to Zuzana. Vidí její rameno a pramen vlasů. Žena se opírá o křeslo a hledí do zahrady. Muž k ní váhavě vykročí. Pod nohama ucítí mokro.

„Sedí tam,“ zabrumlá.

„Ona sedí?“

Björn se přišourá ještě blíž ke křeslu. V té chvíli se rozsvítí lustr, pokoj zaplaví prudký jas. Ví, že zmáčkl vypínač, ale ostré světlo ho vyděsí.

Všude je krev.

Sám ji rozšlapal, dostříkla dokonce i na televizi, potřísnila pohovku a stěny. Lepkavá tekutina pokryla celou podlahu a natekla do škvír.

Žena sedí na zemi v tratolišti krve. Nějaká neznámá mrtvola v Zuzanině kimonu. Na ztuhlých rudých loužích se usadil prach.

V Björnově tváři je patrné vzrůstající napětí, rty a špička nosu mu zbělají. Jakmile připustí, že nebožka je jeho žena, Erik ho probere z transu.

„Koho vidíte?“ zeptá se lékař.

„Ne… ne,“ šeptá pacient.

„Vy dobře víte, kdo to je,“ nevzdává se Erik.

„Zuzana,“ přitaká Björn a otevře oči.

„Teď odtamtud pomalu vycouváte,“ vede pacienta Erik. „Za chviličku vás vzbudím a…“

„Prokrista, je tam tolik krve, já nemůžu… Má znetvořený obličej, sedí tam jakoby nic s…“

„Björne, poslouchejte můj hlas, teď napočítám do…“

„Sedí tam s rukou na uchu, z loktu jí kape krev,“ zasupí muž.

Erikovi na několik vteřin stoupne hladina adrenalinu, zaplaví ho ledový klid, na krku a na pažích se mu zježí chlupy. S tlukoucím srdcem se zahledí na zavřené dveře nemocničního pokoje. Na chodbě rachotí vozík, po chvíli hluk odezní.

„Dívejte se na své vlastní ruce,“ instruuje pacienta a snaží se, aby se mu nechvěl hlas. „Dívejte se na své ruce a pomalu dýchejte. Při každém nádechu budete klidnější…“

„Já nechci,“ šeptá Björn.

Erik cítí, že příliš tlačí na pilu, ale musí zjistit, v jaké poloze Björn manželku našel.

„Než vás probudím, ponoříte se do transu ještě hlouběji,“ řekne a ztěžka polkne. „Pod domem, v němž právě jste, je ještě jeden dům, úplně stejný… ale pouze v něm můžete Zuzanu vidět naprosto zřetelně. Tři, dva, jedna… a už jste tam… Vaše žena sedí v kaluži krve a vy na ni teď bez obav pohlédnete.“

„Chybí jí skoro celý obličej, zbyla z něj jen krvavá maska,“ vydoluje ze sebe Björn. „A ruku drží na uchu…“

„Pokračujte,“ vybízí ho Erik a znovu zašilhá ke dveřím.

„Ruka se jí zapletla do… pásku od kimona.“

„Björne, teď se pomalu přesunete… do toho druhého domu… a v paměti vám utkví jen fakt, že Zuzana je mrtvá a vy že jste jí nemohl nijak pomoct… Až se proberete, v hlavě vám zůstane jen tohle, zbytek můžete zase zapomenout.“

16

Erik vstoupí do své kanceláře, zavře za sebou dveře a zamíří k psacímu stolu. Posadí se a ucítí, že má skrznaskrz propocená záda.

„To nic,“ mručí si chlácholivě sám pro sebe.

Pohne myší, počítač se probere z režimu spánku, pak se Erik zaloguje. Roztřesenou rukou vytáhne horní šuplík, vymáčkne z blistru tabletku nitrazepamu a nasucho ji spolkne.

Rychle se přihlásí do registru pacientů, čeká, dokud nenaskočí hlavní stránka, a přitom si všimne, že má prsty studené jako led.

Komisařka Margot Silvermanová bez zaklepání vrazí do místnosti a lékař sebou trhne. Žena jde nevzrušeně dál a s rukama sepnutýma na břiše se postaví přímo před něj.

„Björn Kern tvrdí, že si nepamatuje, o čem jste spolu mluvili.“

„To je přirozené,“ souhlasí Erik a zmenší dokument.

„Jak to šlo s hypnózou?“ nevzdává se Margot a dotkne se dřevěné sošky slona z Malajsie.

„Pacient reagoval naprosto skvěle…“

„Takže se vám ho podařilo zhypnotizovat?“ zaraduje se žena.

„Bohužel jsem zapomněl spustit kameru, jinak byste sama viděla, že prakticky hned upadl do transu…“

„S tím si můžete víte co,“ skočí mu do řeči komisařka.

„… protože později bude určitě svědčit,“ dokončí větu Erik.

„Kdy později? Dostaneme z něj něco rozumnýho ještě dnes?“

„Věřím, že pacient si velice rychle uvědomí, co se stalo, ale mluvit o tom — to je něco úplně jiného.“

„Tak co se stalo? Co říkal? Musel přece něco říct, ne?“

„Ano, ale…“

„Lékařský tajemství si můžete strčit někam. Musím toho vraha najít dřív, než oddělá někoho dalšího.“

Erik poodejde k oknu a opře se o parapet. Hluboko pod ním stojí hubený shrbený pacient v nemocničním pyžamu a pokuřuje cigaretu.

„Zavedl jsem ho zpátky,“ zdůrazní Erik. „Do jejich domu… bylo to poměrně náročné, protože se jedná o krátký časový úsek, plný nesouvislých útržků příšerných vzpomínek.“

„Ale na všechno si vzpomněl, že jo?“

„Ano, ale jen proto, aby si uvědomil, že své ženě nemohl nijak pomoct.“

„Místo činu a manželku viděl. Nebo snad ne?“

„Ano, to viděl,“ přikývne Erik.

„A co teda říkal?“

„Moc mi toho nepověděl… mluvil o krvi… a o znetvořeném obličeji.“

„Došlo k nějakému postmortálnímu jednání na těle oběti, případně se sexuálním podtextem?“

„Nic takového neříkal.“

„Seděla, nebo ležela? Jak vypadala ústa oběti, jak měla položené ruce? Byla nahá? Dopustil se na ní vrah něčeho ponižujícího?“

„Björn většinou mlčel… a zřejmě ještě nějakou dobu potrvá, než si vybaví všechny podrobnosti…“

„Přísahám, že pokud nezačne mluvit, tak na něj uvalím vazbu!“ vyjekne zvýšeným hlasem komisařka. „Vlastnoručně ho do toho baráku dotáhnu a nedám mu pokoj, dokud…“

„Margot,“ přeruší ji vlídně Erik.

Žena po něm mlčky loupne okem, přikývne, dýchá pootevřenými ústy, pak vytáhne vizitku a položí mu ji na stůl.

„Nevíme, kdo bude další oběť, možná vaše žena, na to nezapomínejte,“ dodá a odejde.

Erikovi povolí obličejové svaly. Pomalu se vrátí k psacímu stolu. Podlaha mu připadá měkká jako peřina. Posadí se k počítači, ale vtom někdo zaťuká na dveře.

„Ano?“

„Ta roztomilá komisařka právě vypadla z budovy,“ ohlásí mu Nelly a zůstane stát na prahu.

„Jen se snaží dělat svou práci.“

„Jo, jasně, je to sympaťačka…“

„Nech toho,“ odbude ji Erik, ale přesto mu zacukají koutky.

„Vážně byla moc příjemná,“ řekne ironicky Nelly a rozchechtá se.

Erik si opře hlavu do dlaní. Nelly zvážní, vstoupí do kanceláře, zavře za sebou a pátravě na něj pohlédne.

„Co je ti?“ vyzvídá. „Co se stalo?“

„Nic,“ odvětí Erik.

„Tak to vyklop,“ dotírá Nelly a posadí se na okraj psacího stolu. Přehodí si nohu přes nohu, rudé úpletové šaty se otřou o nylonky, až zapraská statická elektřina.

„Já nevím,“ posteskne si Erik.

„Tak co to do tebe vjelo?“ dobírá si ho vesele Nelly.

Erik vstane, nadechne se a podívá se na ni.

„Nelly,“ řekne bezvýrazným hlasem. „Chtěl bych se tě zeptat na jednoho pacienta… Než jsi u nás nastoupila, Nina Blomová sestavila speciální skupinu pro náročná forenzní psychiatrická vyšetření.“

„Pokračuj,“ vyzve ho Nelly a vrhne na něj pobavený zvědavý pohled.

„Pročetla sis všechny mé případy, ale tenhle byl trochu jiný, myslím tím…“

„Jak se ten pacient jmenoval?“ jde Nelly přímo na věc.

„Rocky Kyrklund — vzpomínáš si na něj?“

„Jo, počkej,“ pátrá v paměti žena.

„Byl to pastor.“

„Jistě, vzpomínám si, hodně jsi o něm mluvil,“ řekne Nelly a zamyslí se. „Měl jsi tady složku s fotkami z místa činu a…“

„A nevíš, kde skončil?“

„Vždyť to bylo někdy před sto lety…“

„Ale je zavřený v nějakém ústavu, že jo?“

„To doufám, vždyť zavraždil člověka.“

„Ženu,“ doplní Erik.

„Přesně tak, pamatuju si, že měla zohavený obličej.“

17

Nelly stojí za Erikem a přihlíží, jak se proklikává registrem. Zadá jméno Rockyho Kyrklunda, stiskne Enter a dozví se, že bývalý pacient pobývá v oblastní nemocnici v Karsuddenu.

„Karsudden,“ řekne tiše.

Žena si odhrne z tváře světlý pramen vlasů a přimhouřenýma očima na něj pohlédne.

„Můžeš mi říct, proč se zajímáš zrovna o něho?“

„Rocky Kyrklund tělo oběti naaranžoval. Asi už ti to vypadlo z hlavy, ale ta žena ležela na zemi s pořezaným obličejem a rukou se držela za krk… Když jsem hypnotizoval Björna Kerna, tak… tak mi prozradil několik detailů, které hodně připomínají tu starou vraždu…“

„Tu, co spáchal ten kněz?“

„Nevím, ale Björn Kern vypověděl, že jeho žena měla strašně zřízený obličej… a že měla ruku na uchu.“

„Co na to policie?“

„Nevím,“ mumlá Erik.

„Protože tys té neodolatelné těhuli určitě všechno hned vyzvonil, že jo?“

„Nic jsem jí neřekl,“ ohradí se Erik.

„Vážně?“ podiví se Nelly a rty jí zvlní skeptický úsměv.

„Ne, protože mi to pacient prozradil v hypnóze…“

„Ale svědčit bude, co?“

„Třeba jsem se přeslechl,“ vykrucuje se Erik.

„Přeslechl?“ zopakuje jedovatě Nelly.

„Je to všechno hrůza — už nemám sílu nad tím dál přemýšlet.“

„Eriku, zřejmě o nic nejde, ale policii bys to povědět měl, už proto, že tu jsou a vyptávají se,“ řekne Nelly mírně.

Erik se odloudá k oknu. Kuřácký plácek osiřel. I odsud je jasně vidět típnuté špačky, papírky od bonbonů poházené po zemi, modrý návlek na botu nacpaný do odpadkového koše.

„Už je to dávno, ale pro mě… Víš, co pro mě ty týdny znamenaly? Nechtěl jsem, aby soud Rockyho osvobodil,“ vykládá důrazně Erik. „Všechno bylo stejné jako teď… násilí, oči, ruka…“

„Vím, všechno jsem si pročetla,“ souhlasí Nelly. „Už si přesně nepamatuju, co jste do forenzního posudku napsali, ale soud každopádně dospěl k závěru, že ten Kyrklund je hodně nebezpečný a že existuje riziko recidivy.“

„Co když je na svobodě? Musím do Karsuddenu zavolat.“ Erik sáhne po telefonu a se zrakem upřeným na monitor vyťuká číslo Simona Casillase, primáře oddělení, který za pacienta zodpovídá.

Nelly se uvelebí na pohovce a naslouchá hovoru. S úsměvem na něj mrkne, když ze sebe souká poslední zdvořilostní fráze a zopakuje, že primářův článek zveřejněný v časopise Švédská psychiatrie byl naprosto brilantní.

Slunce se schová za mrak, místnost potemní, jako by se před budovou na chvíli zastavil obr z pohádky.

„Rocky je pořád na oddělení D4,“ řekne Erik, když hovor ukončí. „Za celou dobu neměl prakticky žádné vycházky.“

„Tak už je ti líp?“

„Ne,“ hlesne Erik.

„Opravdu tě to tolik rozhodilo?“ zeptá se kolegyně s takovou vážností, že se Erik neubrání úsměvu.

S povzdechem si zakryje obličej dlaněmi, pomalu si ho promne, špičkami prstů jemně zatlačí na víčka a pak jimi sjede po tvářích až k bradě. Poté znovu koukne na Nelly.

Žena sedí se vzpřímenými zády a zaujatě ho sleduje. Mezi tenkým obočím vyvstane ostrá vráska.

„Fajn, teď mě poslouchej,“ řekne Erik. „Vím, že je to naprostá hloupost, ale když jsem s Rockym mluvil naposledy, tak tvrdil, že má na ten inkriminovaný večer alibi, jenže já jsem nechtěl, aby ho soud osvobodil jen proto, že podplatil nějakého svědka.“

„Co tím chceš říct?“ zeptá se tiše Nelly.

„Nechal jsem si tu informaci pro sebe.“

„Přestaň.“

„Mohli ho zprostit obža…“

„Jak jsi to kruci mohl udělat?“ skočí mu do řeči Nelly.

„Já vím, ale on ji zabil a já jsem nechtěl, aby vraždil znovu.“

„To není naše věc, my jsme jen doktoři, nejsme policajti ani soudci…“

Nelly rozčileně popojde, zastaví se a zavrtí hlavou.

„Do prdele,“ vyrazí ze sebe. „To je svinstvo, to je…“

„Chápu, že na mě máš vztek.“

„Jo, to teda mám. Uvědomuješ si, že jestli tohle praskne, můžeš přijít o práci?“

„Ano, vím, že jsem udělal chybu, a neustále mě to pronásleduje, ale zároveň jsem byl po celou dobu skálopevně přesvědčený, že tu vraždu spáchal.“

„Krucinál,“ zamumlá Nelly.

Erik pohlédne na vizitku na psacím stole a začne vyťukávat komisařčino číslo.

„Co máš za lubem?“

„Musím jí povědět o Rockyho alibi, o té ruce na uchu a…“

„Klidně jí to vyklop,“ přeruší ho psycholožka. „Ale pokud máš pravdu a ten člověk žádné alibi nemá, pak neexistuje ani žádná souvislost.“

„Na to kašlu.“

„Dělej si, co chceš, ale napřed se zamysli nad tím, co s tebou bude dál. S lékařskou praxí budeš mít utrum, zůstaneš bez příjmu, možná skončíš u soudu, čekají tě skandály, mediální masáž…“

„Můžu si za to sám.“

„Napřed prověř to jeho alibi — a pokud ho opravdu má, tak se udej.“

18

Erik zajede před garáž, vystoupí z auta a kráčí po kamenných dlaždicích ke svému domu. Odemkne a vejde dovnitř. Rozsvítí v hale, ani si nesvlékne bundu a zamíří přímo ke schodům do sklepa, který používá jako archiv.

V zamčených ocelových skříních přechovává veškerou dokumentaci, kterou nashromáždil v Ugandě, během účasti na velkém výzkumném projektu Karolínské nemocnice a při léčbě pacientů na psychiatrické klinice. Materiál je chronologicky seřazený v tuhých deskách, lékařské záznamy jsou doplněné podrobnými poznámkami. Filmovou dokumentaci si stáhl na osm externích harddisků.

S tlukoucím srdcem jednu skříň odemkne a hledá písemnosti z doby, kdy jeho cestu zkřížil Rocky Kyrklund.

Vytáhne černé desky z tvrdého papíru a spěšně si je odnese do pracovny. Rozsvítí, zahledí se na temný obdélník okna, sundá z desek gumičku a skloní se nad psací stůl.

Stalo se to před devíti lety, kdy jeho život vypadal docela jinak. Benjamín chodil na první stupeň základní školy, Simona psala disertaci z dějin umění a on pracoval v traumacentru společně s docentem Stenem W. Jakobsenem.

Dnes už si nepamatuje, co ho k tomu přimělo, neví, proč se spojili zrovna s ním, ale nakonec kývl a stal se členem odborného týmu, který měl za úkol vypracovat znalecký psychiatrický posudek. Od začátku byl pevně rozhodnutý, že takovouto práci nikdy nepřijme, pak ale změnil názor: kolegyně Nina Blomová ho požádala o pomoc, protože okolnosti případu byly zcela mimořádné.

Erik si vybaví, jak tehdy strávil celý večer ve své nové kanceláři a pročítal si dokumentaci od státního zástupce. Muž, jehož se posudek týkal, působil jako pastor v církevní obci Salem, skončil však ve vyšetřovací vazbě kvůli podezření z vraždy třiačtyřicetileté Rebecky Hanssonové, která si s ním po nedělní bohoslužbě chtěla soukromě pohovořit. Nedlouho poté byla mrtvá.

Jednalo se o neuvěřitelně agresivní a nenávistný čin. Oběť se znetvořeným obličejem a pažemi ležela na linoleu ve vlastní kuchyni, pravou rukou se držela za krk.

Materiální důkazy byly nanejvýš přesvědčivé. Rocky ženě poslal několik výhrůžných textových zpráv, v domě oběti byl objeven jeho otisk prstu a několik vlasů, na jeho polobotkách našli technici Rebecčinu krev.

Policie po Rockym vyhlásila celostátní pátrání a o sedm měsíců později byl zatčen v souvislosti s autonehodou, k níž došlo u sjezdu z dálnice na Brunnby. Pastor odcizil u Finsty vůz a mířil na letiště Arlanda.

Rocky Kyrklund při nehodě utrpěl vážné poškození mozku, které vyvolalo epileptické aktivity ve frontálním a temporálním laloku.

V důsledku těchto zranění bude po zbytek života trpět automatismem a výpadky paměti.

Když se Erik s Rockym Kyrklundem setkal poprvé, pacient měl v obličeji rudou jizvu, ruku v sádře a na hlavě, kterou mu před operací oholili, mu vyrážel krátký ježek. Byl to obrovský, skoro dvoumetrový pořez s širokými rameny, býčím zátylkem a rukama jako lopaty a mluvil burácivým hlasem.

Občas znenadání ztratil vědomí, spadl ze židle, porazil stolek se zásobníkem vody i kelímek a uhodil ramenem o zem, jindy byla epileptická aktivita téměř nepostřehnutelná. Pacient býval jen lehce utlumený a duchem nepřítomný, ale přesto se za nic na světě nedokázal rozpomenout, o čem spolu hovořili.

Erik s Rockym navázal přátelský vztah. Musel uznat, že bývalý pastor má jisté charisma. Svým způsobem se zdálo, jako by mu slova prýštila přímo ze srdce.

Erik listuje soukromou kartotékou, pročítá si poznámky, které si během sezení zapsal. Může tak sledovat témata jednotlivých rozhovorů a jejich postupný vývoj.

Rocky svou účast na vraždě nepřiznal, ale ani ji nepopřel: řekl jen tolik, že si na Rebecku Hanssonovou skoro nevzpomíná, a rovněž nedokázal vysvětlit, kde se v jejím domě vzaly jeho otisky, tím méně to, jak se ženina krev ocitla na jeho botách.

Při nejúspěšnějších rozhovorech Rocky stále kroužil kolem nepatrných ostrůvků paměti, které mu uvízly v mysli, a snažil se z nich vydolovat nějaké další vzpomínky.

Jednou Erikovi pověděl, že s Rebeckou Hanssonovou souložil v sakristii, ale nedošlo k vyvrcholení. Vybavil si i podrobnosti, například drsný laponský koberec s dlouhým vlasem, dar od starých farnic, který utkaly za svého mládí. Rebecka měla menstruaci a na koberečku po ní zůstala červená skvrna, jako by byla panna.

Při dalším rozhovoru si na to Rocky vůbec nepamatoval.

Dle odborného posudku došlo ke spáchání trestného činu ve stavu těžké psychické poruchy. Odborníci dospěli k závěru, že Rocky Kyrklund trpí narcistickou poruchou osobnosti s grandiózními pocity a paranoidními rysy.

Erik přeletí očima zakroužkované heslo „sex za úplatu + užívání drog“ a několik poznámek týkajících se medikace.

Úkolem psychiatra rozhodně není řešit otázku viny, ale Erik byl stále pevněji přesvědčen, že Rocky ženu zavraždil, a vzhledem k diagnostikované psychické poruše hrozilo velké riziko, že bude v páchání závažné trestné činnosti pokračovat.

Při jednom ze závěrečných sezení mu Rocky vyprávěl o slavnostním zakončení školního roku v kostele, vyzdobeném pučícími větvičkami. Vtom k Erikovi vzhlédl a prohlásil, že Rebecku Hanssonovou nezabil.

„Teď jsem si na všechno vzpomněl, mám na ten večer alibi.“

Napsal na papír jméno Olivia a adresu a přistrčil ho k Erikovi. Pokračovali v rozhovoru, ale Rocky začal mluvit v nesouvislých útržcích, pak zmlkl a dostal těžký epileptický záchvat. Poté se na nic nepamatoval, nepoznával dokonce ani Erika, jen šeptal o své touze po heroinu, o tom, že za pouhých třicet gramů lékařského diacetylmorfinu v lahvičce s neporušenou pečetí by byl schopen zabít i dítě.

Erik Rockyho zmínku o alibi nikdy nebral vážně. V nejlepším případě šlo o lež, v nejhorším pastor svědka zmanipuloval či podplatil, možná mu dokonce vyhrožoval.

Erik papírek vyhodil a Rocky Kyrklund byl odsouzen k ochranné psychiatrické léčbě se zostřenými podmínkami pro vycházky.

A devět let poté zemřela v Brommě další žena obdobným způsobem jako Rebecka Hanssonová, proletí Erikovi hlavou, když zaklapne desky s Rockyho jménem.

Brutální násilí směřované do oblasti obličeje, krku a hrudního koše.

Na druhé straně není tento typ vraždy ničím ojedinělým: mohlo se jednat o žárlivost bývalého partnera, případně o agresivitu vyvolanou užíváním rohypnolu a anabolických steroidů, o vraždu ze cti nebo o pasáka, který potrestal prostitutku za to, že mu chtěla utéct.

Jediným konkrétním pojítkem s případem Zuzany Kernové je skutečnost, že Rebecka byla nalezena na místě činu s rukou na krku a Zuzana ji měla na uchu.

Kdoví, třeba se jí při té hrůze zamotala ruka do pásku od županu, takže skončila v podivné pozici, která vzbudila pozornost vyšetřovatelů.

O žádné nezpochybnitelné paralele se mluvit nedá, přesto ji nelze přehlédnout, a Erik se konečně odhodlá k tomu, co měl udělat už dávno.

Zastrčí složku do šuplíku a znovu vyťuká číslo Simona Casillase z nemocnice v Karsuddenu.

„Casillas,“ představí se kolega. Hlas mu chřestí jako stará kůže.

„Tady Erik Maria Bark z Karolínské nemocnice.“

„Zdravím. Co ještě potřebujete?“

„Zrovna si procházím diář a napadlo mě, že by se mi tam ještě jedna návštěva vešla.“

„Jaká návštěva?“

V pozadí se ozývá bouchání míčků, dupání a skřípání podrážek — lékař si asi zašel zahrát squash.

„Jsem členem výzkumného projektu v Osherově centru Karolínské nemocnice a zabýváme se diagnostickým vývojem našich starých pacientů… a já bych si potřeboval promluvit s Rockym Kyrklundem.“

Erik blábolí o vymyšleném projektu, o ekonomice zdravotnictví, o hodnoticích kritériích, o internetové KBT a jakémsi doktoru Stünkelovi. Pak hovor konečně ukončí.

Zdráhavě položí telefon na stůl. Přístroj se přepne do klidového režimu, maličký displej zčerná. Všude vládne klid a mír. Kožená židle zavrže jako ukotvená pramice. V otevřeném okně šustí listí, venku šumí večerní déšť.

Erik se skloní, opře se lokty o stůl, položí si hlavu do dlaní a v duchu se ptá, do čeho se to zase pouští. Co jsem mu to vlastně nažvanil za nesmysly? A kde jsem sebral toho Stünkela?

Ví, že je to naprosté šílenství. Zároveň však ví, že mu nic jiného nezbývá. Pokud má Rocky skutečně nějaké alibi, musí ho propustit na svobodu, ačkoli z toho bude nelítostná mediální štvanice a justiční skandál.

Erik rychle prolistuje desky. Žádnou poznámku o alibi do spisu nezanesl, ale na konci záznamu ze soudního procesu chybí jedna stránka. Je vytržená. Vrátí se o kousek zpátky, pak se zarazí. Z posledního rozhovoru s Rockym zbyl jen zápis vyvedený vybledlou tužkou, na který si vůbec nevzpomíná. Uprostřed stránky nad přeškrtanými řádky stojí poznámka „špinavý kazatel“. Nic víc.

Vstane a zamíří do kuchyně, aby se poohlédl po něčem k snědku. Prochází knihovnou a stále dokola si opakuje, že musí Rockyho údajné alibi důkladně prověřit.

Pokud se jeho alibi potvrdí, pak nová vražda nepochybně souvisí s tou starou a Erik bude muset přiznat barvu.

19

Saga Bauerová pomalu vjede na Retziovu ulici číslo 5, do rozsáhlého kampusu Karolínského institutu, zabočí na osiřelé parkoviště a zastaví před prázdnou budovou.

Přestože je unavená a nenalíčená, má špinavé vlasy a plandavé oblečení, většina kolemjdoucích by přísahala, že krásnější lidskou bytost nikdy neviděla.

V poslední době se v Sažině výrazu objevil hladový a uštvaný výraz: temná modř očí ještě zdůrazňuje smetanovou bělost pokožky.

Na zemi pod sedadlem spolujezdce leží její cestovní taška v barvě khaki a v ní spodní prádlo, zubní kartáček, neprůstřelná vesta a pět balení poloplášťových střel .45 ACP.

Saga Bauerová je již déle než rok na nemocenské a po celou dobu nenavštívila jediný boxerský klub.

Po práci se jí zastesklo jen tehdy, když Stockholm navštívil americký prezident Barack Obama. Stála opodál a sledovala prezidentovu ochranku. Věděla, že jejím členům vždycky hrozí pracovní úraz. Zalechtalo ji v žaludku, když zaregistrovala nestřežené okno, a uvědomila si, že by skýtalo vhodný palebný úhel pro raketomet, ale v další vteřině nebezpečný okamžik pominul.

Oddělení forenzní patologie je zavřené, zdá se, že v červené cihlové budově nesvítí jediné světlo, ale přímo před vchodem stojí bílý jaguár s promáčklým předkem.

Saga se skloní ke straně, otevře přihrádku v palubní desce, vytáhne z ní zavřenou sklenici a vystoupí z vozu. Vlahý vzduch voní posečenou trávou. Pod levou paží jí poskakuje Glock 21, ve sklenici to při každém kroku zažbluňká.

Nålenovo auto stojí přímo na cestě, takže Saze nezbude než se protáhnout přes záhon. O zelené maskáčové kalhoty se zachytávají trny šípkových růží. Větvičky se pohupují, na zem se snese několik růžových lístků.

Dveře jsou zajištěné proti zabouchnutí štůčkem informačních letáků.

Saga tu byla už nesčetněkrát, dobře ví, kudy jít. Kráčí chodbou k lítačkám, na nedbale uklizené podlaze zaskřípe štěrk.

Neovládne se a pohlédne na sklenici, na zakalenou tekutinu, na kroužící rozptýlené částečky.

V hlavě se jí vyrojí vzpomínky a mladá žena si levačkou nevědomky přejede po jedné z mnoha jizev v obličeji, po dlouhém, hlubokém řezu v obočí, který jí způsobil Jurek Walter.

Občas si namlouvá, že k ní musel cítit něco zvláštního, proto jí zachránil život, ale na druhou stranu si uvědomuje, že smrt nejspíš považoval za příliš laskavé řešení — chtěl, aby ji mučily lži, které jí nasadil do hlavy, aby jí udělaly ze života peklo.

To už stejně nikdy nezjistí.

Jisté je jen to, že se rozhodl ji nezabít, zato ona se rozhodla zabít jeho.

Saga kráčí prázdnou chodbou oddělení soudní patologie a v duchu vidí tmu a hluboké závěje.

„Zasáhla jsem ho,“ zašeptá si.

Olízne si rty a vybaví si, že mu vypálila kulku do krku, do paže a do hrudníku.

„Tři rány do prsou…“

Pak vyměnila zásobník a pokračovala, i když upadl do náhonu, držela v ruce vysoko zdviženou pochodeň a přihlížela, jak se kolem něj šíří krvavý oblak. Běžela po proudu, jako zběsilá pálila po všech tmavých útvarech, i když tělo dávno odnesl proud.

Už tehdy jsem věděla, že je po něm, pomyslí si.

Ale jeho tělo se nikdy nenašlo. Policie nasadila potápěče, aby pátrali pod ledem, břeh prohledal útvar se psy.

Nålenova kancelář je označena ozdobnou jmenovkou: Nils Åhlén, profesor soudního lékařství.

Dveře jsou otevřené, hubený patolog sedí u svého uklizeného stolu a v gumových rukavicích si čte noviny. Pod bílým pláštěm má jako obvykle tričko s límečkem, a když vzhlédne, na očích se mu zalesknou pilotní brýle.

„Jste pořádně unavená, Sago,“ řekne přátelsky.

„Trochu.“

„Ale krásná jako obrázek.“

„Kdepak.“

Muž odloží noviny, a když si všimne dívčina tázavého pohledu, stáhne si rukavice.

„To abych se nezamazal od tiskařské černě,“ dodá na vysvětlenou, jako by to byla samozřejmost.

Saga před něj mlčky postaví sklenici. V alkoholu se vznáší uříznutý lidský prst, kolem víří vybledlé částečky. Napuchlý a zpola shnilý ukazovák.

„Takže vy se domníváte, že tenhle ukazovák patří…“

„Jurku Walterovi,“ doplní bleskurychle Saga.

„Odkud ho máte?“ vyzvídá Nålen.

Sáhne po sklenici a zvedne ji proti stropnímu světlu. Prst míří nehtem dolů, jako by na něj ukazoval.

„Hledala jsem ho tam skoro rok…“

Napřed si Saga Bauerová vypůjčila policejní psy a propátrala s nimi oba říční břehy, od Bergasjönu až po ústí u Hysingsviku. Důkladně pročesala obě strany potoka, podrobně prostudovala mořské proudy v Norrfjärdenu až dolů po Västerfladen, navštívila každičký ostrůvek a vyzpovídala všechny rybáře z okolí.

„Pokračujte,“ vybídne ji Nålen.

Dívka pohlédne do jeho klidných očí za lesklými skly. Na stole leží naruby obrácené rukavice. Vypadají jako dva kopečky. Jedna se chvěje, možná to způsobuje průvan, možná vnitřní napětí zmačkané gumy.

„Včera jsem vyrazila podél břehu na Högmarsö,“ vykládá. „Už jsem tam předtím párkrát byla, ale zkusila jsem to ještě jednou… na severní straně je dost neschůdný terén, samý les a ostrá skaliska.“

Vzpomene si na starého muže, který se vynořil přímo naproti ní s plnou náručí šedavého naplaveného dříví.

„Proč jste se odmlčela?“

„Omlouvám se… seznámila jsem se tam s jedním dědou, s kostelníkem v důchodu… Evidentně mě v okolí už párkrát viděl a zajímalo ho, co tam hledám.“

Saga zašla se starcem do obydlené části ostrova, kde žilo sotva čtyřicet lidí. Za bílou kaplí se samostatnou zvonicí se nacházel kostelníkův příbytek.

„Řekl mi, že našel u břehu mužskou mrtvolu, už někdy koncem dubna…“

„Celé tělo?“ zeptal se tiše Nålen.

„Ne, jenom trup a jednu paži.“

„Hlavu ne?“

„Hlava bez trupu moc šancí na přežití nemá,“ odtuší chraplavým hlasem Saga.

„To je fakt,“ připustí klidně patolog.

„Kostelník tvrdil, že tělo bylo těžké a nafouklé, určitě si prý ve vodě poleželo celou zimu.“

„Jo, utopenci vypadají příšerně,“ podotkne Nålen.

„A ten děda naložil ostatky na trakař, odvezl je lesem do kaple a tam je složil do kůlny na nářadí… ale pes z toho smradu vyváděl jako pominutý, takže tělo znovu přendal na káru a převezl ho do starého krematoria.“

„On ho zpopelnil?“

Mladá žena přikývne. Krematorium bylo už pár desetiletí mimo provoz, ale na trávou zarostlých kamenných základech dosud stála zčernalá kremační pec i s komínem. Kostelník tam obyčejně pálil odpadky, takže věděl, jak funguje.

„A proč nezavolal policii?“ podiví se patolog.

Saga si vzpomene na puch přepáleného omastku a zatuchlých svršků, jimiž byl kostelníkův příbytek doslova prosáklý. Děda měl krk černý jako botu a lednička se špinavými otisky prstů byla plná láhví s domácí pálenkou.

„Asi načerno pálí kořalku, co já vím… Ale párkrát ostatky pro jistotu vyfotil mobilem, kdyby se policajti později vyptávali… a tenhle prst zastrčil co nejhlouběji do lednice.“

„Máte ty snímky?“

„Ano,“ přisvědčí Saga a podá mu telefon. „Musí to být Jurek… podívejte se na vstřelové otvory…“

Nålen si prohlédne první záběr. Na holé betonové podlaze stojí trakař a na něm leží houbovité žíhané torzo lidského těla s jednou paží. Tlustá kůže na hrudníku se uvolnila a odchlípla. V trupu jsou patrné čtyři vstřelové otvory. Na světlešedou podlahu protekla voda, úzký žlábek vedoucí k výlevce zaplnila tmavá sraženina připomínající stín.

„To vážně vypadá nadějně,“ pochvaluje si Nålen a vrátí Saze mobil.

Pohled mu zazáří vzrušením. Vstane, vezme sklenici z psacího stolu, pohlédne na mladou ženu, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak beze slova vyjde z místnosti.

20

Saga kráčí za Nålenem tmavými chodbami, zjizvenými od gumových koleček, a pak společně vejdou do nejbližší pitevny. Zářivka několikrát zabliká, bíle vykachlíkované stěny zalije nehybné chladné světlo. Na psacím stole stojí počítač, vedle pohovky je velká láhev limonády Trocadero.

Místnost je cítit hnilobou a čisticím prostředkem. Ke kohoutku na zdi je připojená oranžová hadice, z níž stéká voda do výlevky.

Nålen rychle přikročí k dlouhému, igelitem zakrytému pitevnímu stolu se zvýšeným zkoseným okrajem a odtokovým žlábkem.

Natáhne si ochranný oděv, gumové rukavice a ústenku a pak chvíli bez hnutí postojí před sklenicí jako stařec ponořený do nějaké vzpomínky z mládí. Saga chce prolomit ticho, ale Nålen se nadechne a vrátí se do reality.

„Ukazovák pravé ruky z těla nalezeného v brakické vodě, naložený v silném alkoholu po dobu čtyř měsíců při teplotě osm stupňů Celsia,“ zamumlá si.

Vyfotografuje sklenici ze všech stran a odšroubuje uzávěr s nápisem Malinová marmeláda.

Nerezovou pinzetou vytáhne dlouhý prst, nechá ho krátce okapat a pak ho položí na pitevní stůl. Nehet se oddělil a dál plave ve zkaleném lihu. Sál zaplaví odporný puch zetlelé tkáně a zkažené mořské vody.

„Nelze popřít, že prst byl oddělen od těla dlouho po smrti,“ řekne Saze. „Nožem, možná ostrými kleštěmi nebo většími štípačkami…“

Nålen hvízdne nosem a opatrně prstem otáčí, aby ho mohl vyfotit z různých úhlů.

„Určitě se nám z něj podaří sejmout slušný otisk,“ pronese vážně.

Saga ucouvne, rukou si zakrývá ústa a přihlíží, jak patolog zvedne prst a přiloží ho k biometrickému skeneru.

Přístroj načte parametry a pípne.

Přestože je tkáň napuchlá a rozplizlá, otisk na obrazovce je naprosto zřetelný.

Papilární linie jsou vlastně švy mezi papilami a vývody potních žláz ve škáře, které se vyvíjejí už ve fázi plodu.

Saga hledí na ovál s labyrintem soustředných kruhů.

Vzduch zhoustne, situace je přímo osudově závažná.

Nålen si znovu stáhne rukavice, zaloguje se do počítače, otevře kopii otisků a rozklikne ikonku s názvem LiveScan.

„Mám tu svůj soukromý daktyloskopický identifikační systém AFIS,“ pronese jakoby mimochodem, pak otevře jinou ikonu a napíše nové heslo.

Na monitoru se objeví jméno Walter a poté digitální formulář pořízený při zadržení pachatele. Daktyloskopická karta s ostrými otisky Jurkových prstů a obou plosek rukou, vyvedenými inkoustem.

Saga zatají dech.

Z podpažních jamek se vyřine pot a stéká jí po bocích.

Nålen cosi zašeptá, zadá do vyhledávače systému AFIS nejkvalitnější otisk z LiveScanu, zmáčkne tlačítka Analysis a Comparison a ihned se objeví výsledek.

„Tak co?“ polkne prudce Saga.

V mužových brýlích se zableskne odraz zářivky. Třesoucím se prstem ukáže na monitor.

„Na první srovnávací úrovni jsou markanty poněkud nejasné… jde o vzory papilárních linií a jejich směr,“ odkašle si Nålen. „Druhá úroveň zahrnuje Galtonův klasifikační systém… vidíte délku papilárních linií a jejich vzájemný vztah. Jedná se pouze o odchylky na úrovni dermatoglyfů. A na třetí úrovni jde především o polohu pórů a tam je shoda stoprocentní.“

„Chcete tím říct, že jsme Jurka našli?“ zašeptá Saga.

„Pro jistotu ještě pošlu vzorek DNA do státní kriminalistické laboratoře, i když to není nutné,“ usměje se nervózně patolog. „Našla jste ho, o tom není pochyb, a teď už je všechno zlé pryč.“

„Fajn,“ vydechne mladá žena a do očí se jí derou palčivé slzy.

Prvotní úlevu vystřídají protichůdné pocity a prázdnota. Srdce jí stále tluče jako o závod.

„Celou dobu jste tvrdila, že jste Jurka určitě zastřelila — tak proč pro vás bylo tak důležité najít jeho tělo?“ zeptá se Nålen.

„Protože jinak bych nemohla vyhledat Joonu,“ odpoví Saga a setře si z tváří slzy.

„Joona je mrtvý,“ namítne Nålen.

„Ano,“ usměje se mladá žena.

Joonovo sako a peněženku našli u bezdomovce, který se utopil u parku Strömparterren ve Stockholmském proudu. Saga si mnohokrát pustila nahrávku se svědeckou výpovědí. Bezdomovec, který si říkal Konstantin I., si obyčejně vypůjčil jediný rybářský člun s podběrákem a přespal v něm u ventilační mříže.

Zarostlý chlap se špinavými prsty, ostýchavýma očima a popraskanými rty ve výslechové místnosti chraplavým hlasem vypověděl, že se před ním zčistajasna vynořil udělaný dlouhán hovořící s finským přízvukem a vyzval ho, aby se od něj držel co nejdál. Pak si ten podivín sundal sako a odplaval. Mířil ke Strömbroskému mostu, kde ho strhl proud a on zmizel pod hladinou.

„Vy si tedy nemyslíte, že Joona je mrtvý?“ zeptá se patolog rozvážně Sagy.

„Před pár lety mi zavolal… chtěl, abych mu tajně obstarala informace o jedné ženě z Helsinek,“ vykládá Saga. „Já jsem si tehdy myslela, že dotyčná má něco společného s vraždami v Birgittině dvoře.“

„A co jste zjistila?“

„Byla vážně nemocná, čekala na operaci… Jmenovala se Laura Sandinová,“ vysvětluje Saga a upřeně hledí patologovi do očí. „Ale ve skutečnosti… ve skutečnosti to byla Summa Linnová, jeho manželka, jak asi víte.“

„Ano,“ přisvědčí lékař.

„Snažila jsem se s Laurou spojit, abych jí pověděla, že Joona zemřel,“ pokračuje Saga. „Laura právě absolvovala paliativní léčbu na onkologické klinice, ale dva dny po Joonově sebevraždě ji propustili, aby mohla zbytek života strávit doma… jenže v bytě v Elisabetině ulici nebylo po Lauře a její dceři ani památky.“

„Ne,“ souhlasí Nålen a úzký nos mu zbledne.

„Slehla se po nich zem,“ řekne Saga a přikročí k němu.

„To jsem sám rád.“

„Myslím, že Joona sebevraždu nafingoval, potom sebral ženu i dceru a někde se s nimi ukryl.“

Nålenovi zrudnou oči, koutky úst mu nervózně zacukají a nakonec ze sebe vysouká:

„Joona byl od začátku přesvědčený, že Jurek se nějak dokáže dostat ze samotky, a nikdo mu samozřejmě nevěřil, i když měl jako obvykle pravdu… Kdybychom nepřistoupili k takto mimořádnému opatření, Jurek by Summu i Lumi zabil, stejně jako zavraždil Disu.“

„Nålene, musím zajet za Joonou a povědět mu, že Jurek Walter je mrtvý,“ řekne Saga. „Musí se dozvědět, že jsme našli i Jurkovo tělo.“

„Nevím, kde se skrývají,“ řekne nakonec patolog. „Ale pokud Summa tehdy umírala, jak říkáte… pak zřejmě tuším, kde byste mohla zapátrat…“

„Kde?“

„Zajděte do Severského muzea,“ odpoví zajíkavě patolog, jako by se bál, že mu hlas vypoví službu. „Najdete tam sámskou svatební korunku spletenou z kořenů. Důkladně si ji prohlédněte.“

„Díky.“

„Hodně štěstí,“ popřeje jí vážně Nålen a na okamžik zaváhá. „S patologem se nikdo moc objímat nechce, ale…“

Saga ho pevně stiskne v náručí, pak opustí pitevnu a zamíří chodbou ven.

21

Saga zaparkuje před velkým schodištěm Severského muzea, lokne si studené kávy, kterou si koupila v obchodě Seven Eleven, a pokukuje po letně oblečených návštěvnících. Uvědomí si, že znovu dokáže vnímat své okolí, jako by se probrala z dlouhého spánku. Dospělé i děti už slunce omrzelo a po piknicích pod širým nebem vyrážejí plni očekávání do zábavního parku a restaurací.

Vlastně si ani nevšimla, že se léto znovu chýlí ke konci. Od chvíle, kdy Joona zmizel neznámo kam, se pustila do pátrání po Jurkově těle a vše ostatní pro ni přestalo existovat.

Už je načase s tím skončit.

Saga vystoupí z vozu a kráčí po schodech nahoru. Na jednom z nejhořejších stupňů se povaluje použitá injekční stříkačka.

Projde vysokým portálem, koupí si vstupenku, vezme si mapku a pokračuje nahoru do vstupního sálu. Na obrovském dřevěném trůnu sedí král Gustav Vasa, oděný v plášti jiskřivých barev, a hledí na model nově vybudovaného poválečného státu.

Saga se vydá ke schodišti a cestou si všimne textu popisujícího systém všeobecného blahobytu, sociálnědemokratické vize o moderním Švédsku založeném na rovnosti a solidaritě, v němž má každý právo na domov s tekoucí teplou vodou, kuchyní a koupelnou.

Vyběhne po schodech a zamíří přímo do oddělení sámské kultury. Mezi vitrínami se šperky, noži s rukojetí vyřezanou ze sobí kosti, kultovními předměty a oděvy se prochází jen pár hostů.

Zastaví se u vitríny se svatební korunkou. Nepochybně je to ta, o níž se zmínil Nålen. Nádherné umělecké dílo vytvořené z kořenů břízy připomíná prsty dvou vzájemně propletených rukou.

Saga se zadívá na maličký zámek na vitríně. Bezpochyby by ho snadno zdolala, ale exponát je elektronicky střežen, a pokud se spustí alarm, strážní ji určitě dopadnou dřív, než si stačí předmět důkladně prohlédnout.

Před ní se zastaví starší manželský pár. Dáma cosi prohodí k manželovi, který se opírá o chodítko.

Muž se zeptá hlídače, kudy se jde k výtahům. Dívenka s rovnými světlými vlasy si prohlíží sámský sváteční kroj.

Náhle zapraská suchý zip, Saga vytáhne z levého podpaždí dýku pro boj nablízko, pečlivě zasune špičku pod zámek a zapáčí. Sklo kolem ploché západky praskne, alarm se rozhouká.

Blonďatá dívenka udiveně přihlíží, jak Saga beze spěchu zastrčí nůž do pouzdra, otevře skleněné dveře a zvedne svatební korunku.

Je menší, než se zdála za sklem, a lehounká jako pírko. Saga na ni upřeně zírá, místností se rozléhá pípání poplašného systému.

Nålen Saze prozradil, že ji vytvořila Summina matka na svou vlastní svatbu, pak korunka posloužila i dceři a nakonec se ocitla ve skanzenu v Luleå.

Strážný rychle vyrazí přímo k ní. Saga korunkou opatrně otáčí, prohlíží si ji ze všech stran a nakonec si všimne sirkou vypáleného nápisu Nattavaara 1968. Vrátí předmět na místo a zavře naprasklé dveře.

Nevěděla, že Joonova rodina má něco společného s Nattavaarou, ale v duchu už tuší, kde Joona asi je.

Srdce jí překypuje radostí, když si představí, že mu sdělí tak šťastnou novinu.

Strážný s rudými tvářemi se zastaví pět metrů od ní a beze slova na ni ukáže vysílačkou.

22

Vlak vyjíždí ze stockholmského hlavního nádraží, vagony skřípavě rachotí přes výhybky a sunou se podél špinavého nástupiště. Po levé straně kloužou velké sportovní čluny mířící na Karlberské jezero, po pravé ubíhá betonová zeď se špatně zamalovanými graffiti.

Všechna místa v lůžkových vozech byla obsazená, a tak se Saga musí spokojit se sedadlem v obyčejném kupé. Ukáže průvodčímu lístek, pak si sní obložený chleba a dívá se z okna. Za Uppsalou si rozšněruje kanady, pistoli zamotá do bundy a tu si vsune pod hlavu jako polštář.

Čeká ji skoro dvanáctihodinová, přes tisíc kilometrů dlouhá cesta do Nattavaary.

Vlak se žene noční krajinou k severu, kolem se jako bludičky míhají rozsvícená okna, jsou však stále řidší. Vedle sedadla sálá topení.

Nakonec je za oknem jen hustá tma.

Saga zavře oči a v duchu probírá všechno, co jí pověděl Nålen. Když Joona spolu s kolegou Samuelem Mendelem před mnoha lety zatkli Jurka Waltera, vrah pohrozil, že se jim pomstí. Po rozsudku byl převezen do zabezpečovací detence v Löwenströmově nemocnici. Samuel Jurkovým výhrůžkám nepřikládal velkou váhu, přesto se vězni nějakým záhadným způsobem podařilo uniknout z cely a unést jeho manželku spolu se dvěma syny.

Joona ihned vytušil, že nešlo o plané výhrůžky, a s Nålenovou pomocí zinscenoval autonehodu, při níž údajně zahynula jeho žena i malá dcerka. Summa a Lumi získaly novou totožnost za cenu toho, že se s Joonou už nikdy nesetkají. Dokud byl Jurek naživu, nemohli jeho slova podceňovat. Joona svým nejdražším bezpochyby zachránil život, ale zaplatil za to samotou.

Teď bude mít konečně pokoj. Saga ho najde a poví mu, jak se situace vyvinula: Jurek Walter je mrtvý, policie identifikovala jeho ostatky.

Při pomyšlení na Jurkovu smrt pocítí zvláštní radost, připomínající sexuální vzrušení. Opře se o sedadlo, zavře oči a spokojeně poklimbává.

Poprvé po dlouhé době se může pořádně vyspat.

Když se vzbudí, vlak stojí ve stanici a do vagonu proniká chladný ranní vzduch. Saga vstane. Už jsou v Bodenu. Prospala skoro deset hodin a na poslední úsek do Nattavaary musí přestoupit na jiný spoj.

Protáhne se, zaváže si tkaničky, zastrčí zbraň zpět do pouzdra, navlékne si bundu a vystoupí. V kiosku si koupí velký kelímek kávy a vrátí se na peron. Pozoruje skupinku mužů ve vojenských uniformách a zelených baretech, jak nastupují do vlaku jedoucího opačným směrem.

Na nádražní hodiny někdo přilepil kus vyžvýkaného tabáku.

K nástupišti přirachotí černá vlaková souprava s krvavě rudým podvozkem. Lokomotiva zastaví vedle liduprázdného peronu a syčivě funí. Do Malmbergetu cestuje jen Saga, kromě ní ve vlaku nikdo není.

Za hodinu by měla být na místě. Saga dopije kávu, zajde si na záchod, opláchne si obličej, pak se vrátí na místo a pozoruje ubíhající krajinu pokrytou hustými lesy, v nichž se občas začervená dřevěný domek.

Až dorazí do Nattavaary, zajde do místního obchodu nebo na faru a poptá se na nového souseda — takoví se tam určitě budou dát spočítat na prstech jedné ruky.

Pár minut před jedenáctou dopoledne vystoupí z vlaku. Nádraží tvoří jen dřevěná zastřešená budka, na plácku zarostlém plevelem stojí oprýskaná lavička se zrezivělými madly.

Saga zamíří po silnici do šumícího zeleného lesa. Nikde není ani živáčka, jen tu a tam zaslechne vzdálený psí štěkot.

Vyboulený asfalt zjevně popraskal mrazem.

Pokračuje k můstku přes rameno říčky Pikku Venetjoki, když tu zaslechne vrčení motoru. Zezadu se k ní blíží starý volkswagen pick-up. Saga na něj mávne.

Řidič stáhne okýnko, objeví se ošlehaná tvář asi sedmdesátiletého chlapíka, oblečeného v šedém tričku. Muž jí kývne na pozdrav. Vedle něj sedí zhruba stejně stará žena v zelené péřové vestě, na očích má brýle s růžovými obroučkami.

„Dobrý den,“ pozdraví Saga. „Nejste náhodou z Nattavaary?“

„Ne, jen tudy projíždíme,“ odpoví řidič.

„Jsme ze Sarvisvaary… z další místní metropole,“ zažertuje spolujezdkyně.

„A nevíte náhodou, kde je tu obchod s potravinami?“

„Loni ho zavřeli,“ prohlásí děda a přejíždí rukou po volantu. „Ale teď tu máme novej.“

„To je prima,“ zaraduje se Saga.

„Ale to přece není žádnej obchod,“ namítne žena.

„Já tomu tak říkám,“ zamručí starý pán.

„Není to obchod, ale centrum služeb.“

„V tom případě tam teda nebudu nakupovat,“ povzdechne stařík.

„A kde to centrum služeb je?“ vyzvídá Saga.

„Ve stejným baráku, jako býval ten původní krám,“ mrkne na ni žena. „Naskočte si, my vás tam hodíme.“

„No, tohle nebude žádná skokanka,“ namítne muž.

Saga se zapře nohou o kolo, chytí se okraje korby, vyleze nahoru a usadí se zády ke kabině.

Staříci se cestou neustále přou, vůz málem sjede do škarpy. Nárazníky rachotí, pod pneumatikami skřípe štěrk, kolem se zvedá bílý oblak prachu.

Pak se objeví vesnice a volkswagen zastaví před velkou červenou budovou s výkladní skříní a cedulí, z níž vyplývá, že objekt slouží jako pošta, lékárna, prodejna alkoholu i herna.

Saga sleze z korby, poděkuje za svezení a vystoupá po schůdcích na zápraží. Když vchází dovnitř, na dveřích zacinká zvonek.

Vezme si z regálu sáček koprových chipsů a zamíří k mladíkovi za kasou.

„Dobrý den, hledám jednoho známého, přistěhoval se sem asi před rokem,“ vyhrkne bez okolků.

„Sem?“ podiví se mladík, krátce si ji změří pohledem a pak sklopí oči.

„Takový dlouhán… se ženou a dcerou.“

„Jo,“ přisvědčí mladík a na tváři mu naskočí ruměnec.

„Bydlí tu ještě?“

„Půjdete kousek po Lompovaaraské silnici,“ ukáže jí mladík. „A u odbočky na Silmijärvi…“

Saga vyjde z krámku a vydá se směrem, který jí mladík ukázal. Země je rozježděná koly traktorů, příkop skoro není vidět. V trávě leží plechovka od piva. Šumění jehličnanů připomíná vzdálené moře.

Saga cestou schroupá část chipsů, zbytek zastrčí do tašky a otře si ruku o kalhoty.

Asi po šesti kilometrech se před ní vynoří červeně natřený domek. Stojí přesně v místech, kde se cesta stáčí k močálu. Žádné auto tam není, ale z komína se kouří.

Mladá žena se zastaví a naslouchá bzučení hmyzu v trávě.

Z domku vyjde muž. Vysoká postava se pohybuje mezi stromy.

Je to Joona Linna.

Určitě je to on, přestože zhubl a opírá se o hůl. Zpod černé pletené čepice mu vykukují světlé vlnité vlasy.

Saga zamíří přímo k němu. Pod podrážkami jí skřípou drobné oblázky.

Joona se zastaví u kůlny na dřevo, opře hůl o stěnu, popadne sekeru, vybere si pořádný špalek a rozštípe ho. Pak další. Chvíli odpočívá, potom sebere naštípané dříví, hodí ho do koše a pokračuje v práci.

Mladá žena mlčí, dobře ví, že ji Joona zpozoroval, zřejmě mnohem dřív než ona jeho.

Muž je oblečený v mechově zelené flísové mikině, přes ni má přehozenou leteckou bundu z hrubé kůže s popraskanými švy. Beránčí podšívka už zežloutla.

Saga kráčí dál, zastaví se asi pět metrů od Joony. Ten se narovná, obrátí se a upře na ni popelavě šedé oči.

„Neměla jste sem jezdit,“ řekne tiše.

„Jurek je mrtvý,“ špitne Saga.

„Ano,“ přisvědčí Joona a znovu se pustí do práce.

Vybere si nové poleno a postaví ho na špalek.

„Našla jsem jeho tělo.“

Sekerka sklouzne po dřevě a vypadne Joonovi z ruky. Chvíli stojí se sklopenou hlavou jako přimrazený. Saga pohlédne do koše na dříví. Leží v něm brokovnice s upilovanou hlavní. Jeden okraj je přelepený páskou.

23

Joona vede Sagu zšeřelou předsíní. Mlčky jí přidrží dveře a pustí ji do kuchyňky. Stěny jsou ověšené měděnými kastroly a pánvemi.

Pod okenním parapetem leží kulovnice na losy s puškohledem a na podlaze alespoň třicet balení munice.

Zataženými závěsy probleskuje slunce. Na stole čeká konvice s kávou a dva šálky.

„Summa na jaře zemřela,“ řekne nečekaně Joona.

„Upřímnou soustrast,“ zašeptá Saga.

Joona postaví na zem koš s dřívím a narovná si shrbená záda. Kuchyní se line slabý pach kouře, v litinových kamínkách praská smrkové dřevo.

„Tak vy jste našla jeho tělo?“ otočí se Joona k Saze.

„Jinak bych tu nebyla,“ odvětí vážně Saga. „Zavolejte Nålenovi a přesvědčte se.“

„Věřím vám.“

„Stejně mu zavolejte.“

Joona mlčky zavrtí hlavou, opře se o kuchyňskou linku a poodejde k dalším dveřím, strčí do nich a do tmy pronese něco finsky. Do kuchyně vstoupí mladá dívka.

„To je má dcera Lumi.“

„Těší mě,“ řekne Saga.

Lumi má rovné hnědé vlasy, na tváři jí pohrává zvědavý přátelský úsměv, ale oči má stejně ledové jako její otec. Je vysoká a štíhlá, oblečená v obyčejné bavlněné košili a opraných džínách.

„Nemáte hlad?“ obrátí se Joona na Sagu.

„Mám.“

„Tak se posaďte.“

Saga uposlechne a Joona před ni položí chleba, máslo, sýr a pak začne krájet rajčata, olivy a papriky. Lumi postaví na kávu a umele zrnka v ručním mlýnku. Saga nakoukne do temné místnosti za nimi. Pohovka, stůl s hromadami knih. Na prázdném stojanu na kapačku visí dalekohled s nočním viděním, opatřený držákem pro uchycení k lovecké pušce pro noční lov.

„Kde jste ho našla?“ zeptá se Joona.

„Voda ho zanesla na břeh u Högmarsö.“

„Koho?“ zbystří Lumi a zašilhá po centrále na stěně pod kořenkami, k níž je připojeno dvacet detektorů pohybu.

„Jurka Waltera,“ odpoví Joona a rozklepne do pánve dvanáct vajíček.

„Našla jsem jeho tělo,“ vysvětlí Saga.

„Takže je po něm?“ zeptá se vesele dívka.

„Lumi, mohla by sis na chvíli vzít na starost omeletu?“ zeptá se Joona, těžkými kroky se odbelhá do předsíně a zavře za sebou vchodové dveře. Lumi vysype z kořenky trošku sušené bazalky a rozemne ji mezi dlaněmi.

„Táta povídal, že musel mě i maminku opustit,“ řekne rozechvělým hlasem. „Tvrdil, že by nás Jurek Walter zabil, kdybychom zůstali v kontaktu.“

„Zachoval se správně, zachránil vám tím život. Neměl jinou možnost,“ přisvědčí Saga.

Lumi přikývne a obrátí se ke sporáku. Na vybledlou černou litinovou desku ukápne několik slz.

Otře si tváře, stáhne plamen a obracečkou omeletu opatrně otočí.

Saga pohlédne k oknu. Za zataženými závěsy uvidí Joonu s telefonem u ucha. Pochopí, že hovoří s Nålenem. Čelo má nakrabacené do hlubokých vrásek, čelisti zaťaté.

Lumi vypne plyn a tázavě na Sagu pohlédne.

„Vím, že s tátou nechodíte,“ řekne po chvíli dívka. „Povídal mi o Dise.“

„Pracovali jsme spolu.“

„Na policajtku vůbec nevypadáte.“

„Jsem zaměstnaná u bezpečnostní policie,“ odpoví stručně Saga.

„Ani to se k vám nehodí,“ rozesměje se Lumi a posadí se naproti ní. „Ale jestli jste od bezpečnostní policie, potom musíte být Saga Bauerová.“

„Ano.“

„Pusťte se do jídla, nebo vám to vychladne,“ pobídne ji Lumi.

Saga poděkuje, naloží si na talíř omeletu, vezme si chleba, sýr a oběma nalije kávu.

„Jak na tom Joona je?“ zeptá se.

„Včera na tom byl dost špatně,“ povídá Lumi. „Pořád je mu zima, skoro nespí, hlídá mě, neustále je ve střehu… Nechápu, jak to může vydržet.“

„Je zarputilý jako beran,“ řekne Saga.

„Vážně?“

Obě ženy se rozchechtají.

„Víte, jako malá jsem si táty moc neužila,“ vykládá dívka a oči se jí zalesknou. „Skoro jsem si na něj nepamatovala… chci říct, že jeho nepřítomnost se nedá ničím nahradit, ale… Víc než rok jsme si spolu prakticky neustále povídali… vyprávěla jsem mu o sobě a o mamince, o tom, co jsme dělaly a jak jsme žily… a on mi zase vykládal o sobě… Myslím, že na světě neexistuje člověk, který by toho se svým tátou namluvil víc než já.“

„Tak tohle já bohužel tvrdit nemůžu.“

Joona se vrací, detektor ihned zareaguje. Lumi vstane, sleduje poplašné zařízení, pak se ozve klapnutí dveří a kroky v předsíni.

Joona vstoupí do kuchyně, odloží berli, opře se o stůl a ztěžka žuchne na židli.

„Nålen si byl naprosto jistý,“ řekne a naloží si na talíř.

„Takže teď jsme si kvit, Joono,“ prohlásí Saga a zadívá se mu do očí. „Ať se vám to líbí, nebo ne, jsme si kvit… Zabila jsem toho neřáda a pak jsem našla i jeho tělo.“

„Nic jste mi přece nedlužila.“

Joona se opře o loket a sežvýká několik soust. Lumi mu přes ramena přehodí tlustou deku a pak se znovu posadí.

„Lumi se chystá na studia do Paříže,“ usměje se na dceru otec.

„To ještě není jisté,“ krotí ho Lumi.

Po bledém obličeji mu přeletí prchavý úsměv. Joona zvedne rozechvělými prsty šálek a napije se kávy.

„Večer udělám srnčí svíčkovou,“ řekne.

„Ale mně jede za dvě hodiny vlak,“ namítne Saga.

„S liškami a smetanou,“ láká ji Joona.

„Jenže já opravdu musím.“

24

I na druhou hodinu klavíru se Erik dostaví s předstihem. Zastaví se na chodníku na Lill-Jansově náměstí přímo u vchodu do domu číslo 4. Závěsy v přízemním bytě jsou roztažené a přímo před ním se objeví Jackie Federerová. Právě je v kuchyni, natáhne ruku, vezme z horní skříňky skleničku a strčí prst pod kohoutek. Na sobě má černou sukni a nezapnutou halenku. Erik poodstoupí, aby lépe viděl, pak se vrátí k oknu a všimne si, že Jackie má mokré vlasy. Voda jí stéká na záda, hedvábí se lepí na kůži. Napije se vody, osuší si dlaní rty a obrátí se.

Erik si stoupne na špičky a na okamžik zahlédne odhalené břicho s pupíkem. Na chodníku se zastaví maminka s kočárkem a významně si ho měří, aby mu dala najevo, že jeho počínání prokoukla. Erik rychle zamíří do domu. V šeru přede dveřmi znovu zaváhá a pak stiskne zvonek.

Od Björnovy hypnózy mu neustále vrtá hlavou Rocky Kyrklund. Co když skutečně měl alibi? Erik si musel vzít vyšší dávku stilnoxu, aby vůbec dokázal usnout. Na zítřejší ráno si domluvil návštěvu nemocnice v Karsuddenu.

Jackie otevře, hedvábnou halenku už má zapnutou. Klidně se na něj usměje, v kulatých tmavých brýlích se zaleskne osvětlení z chodby.

„Jdu o něco dřív,“ řekne Erik.

„Vítejte, Eriku,“ prohodí vesele Jackie.

Společně vejdou do bytu. Jackiina dcerka si na dveře k nápisu Vstup zakázán přimalovala černou lebku.

Erik kráčí za Jackie po chodbě a všimne si, že se pravačkou tu a tam dotkne stěny, ale jinak si počíná poměrně sebejistě. Lesklá blůzka jí visí přes černou sukni a sahá až po zadek.

Jackie nahmatá rám dveří, zmáčkne vypínač a pokračuje do obývacího pokoje. Na koberci se zastaví a otočí se k němu.

„Tak, teď si poslechnu, jak jste pokročil,“ pokyne ke klavíru.

Erik se posadí, připraví si na stojan první notový list, odhrne si z čela ofinu, opatrně zvedne pravý palec nad klávesu a roztáhne prsty.

„Opus 25,“ pronese s ironickou vážností.

Pak začne vybrnkávat takty, které mu Jackie uložila. Navzdory jejímu napomínání neustále pokukuje po své hrající ruce.

„Vždyť vám to musí trhat uši,“ pronese po chvíli. „Jste přece zvyklá na krásnou hudbu.“

„Já bych řekla, že vám to docela jde,“ pochválí ho Jackie.

„Existuje notový zápis i ve slepeckém písmu? Asi ano, že?“

„Louis Braille byl hudebník, takže to pro něj bylo naprosto přirozené… Ale nakonec se člověk stejně musí naučit všechny skladby nazpaměť, protože při hraní potřebuje obě ruce,“ vysvětlí mu Jackie.

Erik položí prsty na klávesy. Vtom někdo zazvoní u dveří a on si zhluboka povzdechne.

„Promiňte, hned jsem zpátky,“ omlouvá se Jackie, vyjde do předsíně a otevře. Ve dveřích stojí děvčátko a vysoká žena ve sportovní soupravě.

„Tak jak dopadl zápas?“ zeptá se Jackie.

„Jedna jedna,“ odpoví holčička. „Gól vstřelila Anna.“

„Ale tys jí na něj přihrála,“ pronese vlídně vysoká žena.

„Díky, že jste doprovodila Made domů,“ řekne Jackie.

„Bylo mi potěšením… Celou cestu jsme si povídaly o tom, že nemusí být nejlepší fotbalistka na světě, jenom je moc mírná, mohla by trošku přitvrdit.“

Jackiinu odpověď Erik neslyší. Dveře se zabouchnou, matka si klekne před děvčátko a něžně ho pohladí po vláskách a po tvářičce.

„Tak, odteď budeš muset trošku přitvrdit,“ řekne něžně.

Poté se vrátí k Erikovi, omluví se za prodlevu, posadí se na stoličku a vyloží mu, co má dělat.

Erik se snaží sjednotit motoriku obou paží. Záda má zbrocená potem.

Po chvíli do pokoje vstoupí děvčátko převlečené do měkoučké domácí soupravy. Posadí se na zem a poslouchá.

Erik se snaží znovu přehrát první část, ale poplete čtvrtý takt, začne znovu, udělá stejnou chybu a rozesměje se nad vlastní neschopností.

„Co vás tak pobavilo?“ zeptá se klidně Jackie.

„Že hraju jako porouchaný robot,“ vysvětlí Erik.

„Můj ježourek taky hraje divně,“ těší ho Madeleine a ukáže na plyšáka.

„Nejhorší je to s levačkou,“ stěžuje si Erik. „Jako by mě prsty nechtěly poslouchat a mačkat ty správné čudlíky.“

Made zavře oči, ale podaří se jí zachovat vážnou tvář.

„Samozřejmě jsem myslel klávesy,“ řekne rychle Erik. „Tvůj ježourek možná říká čudlíky, ale já tomu říkám klávesy.“

Dívenka sklopí hlavu a široce se zaculí. Jackie se zvedne ze židle.

„Jdu zapnout myčku,“ řekne děvčátko.

„Dobře víš, že musíš za chvíli do hajan — sama si musíš rozvrhnout čas.“

Erik a Jackie se posadí ke stolu. Erik zvedne džbán a nalije do dvou sklenic vodu. Nemůže si pomoct, neustále kradmo pokukuje po Jackie, která mu vykládá o houslových, basových a všemožných dalších klíčích. Blůzičku má v pase pomuchlanou, ve tváři zamyšlený výraz. Přes tenkou látku Erik rozezná podprsenku a ňadra.

Zmocní se ho nervózní vzrušení; může ji pozorovat, ale ona o tom neví.

Opatrně se o kousek posune, aby jí viděl mezi nohy, kde probleskují bílé kalhotky.

Srdce mu poskočí, když žena nepatrně roztáhne stehna, skoro mu to připadá, jako by o jeho počínání věděla.

Jackie se napije vody.

Oči za tmavými brýlemi má otevřené.

Erik jí znovu mrkne do rozkroku, opatrně se nakloní, ale Jackie vzápětí semkne stehna a odloží skleničku.

S úsměvem mu prozradí svůj první dojem: myslela si, že je vysokoškolský učitel nebo farář. Erik podotkne, že pravda leží někde uprostřed, a popíše jí svou práci na psychiatrické klinice a výzkum klinické hypnózy. Pak zmlkne.

Jackie složí jeho noty, pečlivě uhladí rohy a položí je přímo před něj.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ ozve se Erik.

„Ano,“ odvětí jednoduše Jackie.

„Když mluvím, obracíte ke mně obličej — je to přirozené, nebo naučené gesto?“

„Nejspíš určitý způsob adaptace: prostě dělám věci, které vidomí považují za slušné,“ odpoví upřímně Jackie.

„Myslel jsem si to.“

„Stejně jako když slepec po příchodu do místnosti rozsvítí, aby na sebe ostatní upozornil…“

Jackie se zarazí a štíhlými prsty lehce sevře skleničku.

„Omlouvám se za ty hloupé otázky, vím, že je to vrchol trapnosti a neomalenosti…“

„Většina zrakově postižených se o své vadě moc ráda nezmiňuje a já je plně chápu,“ řekne Jackie. „Ale pokud chcete, aby na vás ostatní nahlíželi jako na lidskou bytost se vším všudy… pak je lepší o slepotě mluvit než ji zametat pod koberec.“

„Určitě.“

Erik se zadívá na ústa natřená světlerůžovou rtěnkou, na oblé lícní kosti, chlapecký účes a modravou žilku na krku.

„A nepřipadá vám zvláštní někoho zhypnotizovat a potom mu nahlížet do soukromí a jeho nejtajnějších myšlenek?“ zeptá se Jackie.

„Ano, ale aspoň to nedělám skrytě a záludně.“

„Vážně ne?“

25

Na sedadle spolujezdce leží karton cigaret, v lesklém celofánu se zrcadlí světlá obloha. Erik pomalu vjede do anglického parku a mine ceduli s nápisem Nepovolaným vstup zakázán — každá návštěva se musí předem ohlásit.

Oblastní nemocnice v Karsuddenu je největším forenzním zařízením v zemi, v němž je zaměstnáno sto třicet pečovatelů a dozorců, dohlížejících na pachatele, kteří kvůli psychickému onemocnění neskončili ve vězení, nýbrž tady.

Žaludek mu svírá osudový neklid. Za chvilku stane tváří v tvář Rockymu Kyrklundovi a pokusí se z něj vydolovat, jak to bylo s jeho údajným alibi.

Pokud se však Rockyho tvrzení zakládá na pravdě, nedávná vražda pravděpodobně souvisí s oním starým případem, a Erikovi tudíž nezbude nic jiného, než aby všechno sdělil policii.

Jestli Rockyho odsoudili neprávem, pak nelze vyloučit, že mezi oběma vraždami existuje nějaká spojitost. Zuzana Kernová měla ucho zakryté rukou — to nemůže být náhoda.

Možná přijdu o práci, pomyslí si Erik. Záleží na tom, jestli policie případ oznámí státnímu zástupci a ten jej znovu otevře.

Před vchodem do bílé administrativní budovy visí cedule s přeškrtnutým fotoaparátem. A přitom se to tu bezpečnostními kamerami jen hemží, uvažuje Erik.

Vezme cigarety a zamíří k budově.

Projde dveřmi na chodbu. V ostrém slunečním svitu pomalu poletují zrníčka prachu a lehounce přistávají na hranatém nábytku a poškrábané podlaze.

Erik se ohlásí ve vrátnici, legitimuje se a vyfasuje plastovou jmenovku. Sotva dojde ke stolku s časopisy vedle sedací soupravy, objeví se chlapík s melírovanými konečky vlasů.

„Erik Bark?“

„Ano.“

Muž roztáhne rty v podivném šklebu a představí se jako Otto. Ve tváři má jakýsi opotřebovaný výraz, smutek, který nedokáže skrývat.

„Doktor Casillas by se rád dostavil osobně, ale…“

„Rozumím, nic se neděje,“ uklidní ho Erik a při vzpomínce na vybájeného doktora Stünkela a výzkumný projekt zrudne hanbou.

Muži kráčejí po chodbě a Otto mu vykládá, že v Karsuddenu pracuje už spoustu let jako denní pečovatel.

„Radši to vezmeme horem, na podzemní chodby si nikdo moc nepotrpí,“ zamumlá Otto, když vyjdou z budovy.

„Znáte Rockyho Kyrklunda?“ vyptává se Erik.

„Nastoupil sem ve stejné době jako já,“ vykládá Otto a posunkem ukáže na vysoké ploty a pochmurné hnědé baráky.

„A co si o něm myslíte?“

„Spousta lidí z něj má trošku vítr.“

Společně vstoupí do vchodu D a pak pokračují do místnosti, kde musí Erik podstoupit osobní prohlídku a odložit veškeré ostré předměty.

„Můžu mu vzít cigarety?“ zeptá se pro jistotu.

„Jo, ty určitě nepřijdou nazmar,“ přisvědčí Otto.

Dozorce položí klíče, tužku, mobil i peněženku do sáčku, zapečetí ho a dá Erikovi potvrzení.

Pak odemkne těžké dveře, opatřené zámkem s číselným kódem, které vedou k dalšímu bezpečnostnímu vchodu. Za nimi je chodba pokrytá šedým linoleem a podél ní se nacházejí dveře k malým celám vybaveným postelemi.

Vzduch páchne čisticím prostředkem a zažraným cigaretovým kouřem. Z místnosti se ozývá pornofilm. Dveře jsou otevřené, na plastové židli sedí předkloněný tlouštík a plive na podlahu.

Následuje další bezpečnostní vchod a pak se muži ocitnou na zastíněném odpočinkovém plácku. Zežloutlý trávník se štěrkovými cestičkami je obehnaný šest metrů vysokým plotem, spojujícím obě cihlové fasády. Vypadá to jako klec. Na druhém konci stojí mohutný pořez.

„Nemám jít s vámi?“ nabídne se Otto.

„To není třeba.“

Bývalý kněz pokuřuje cigaretu. Je otočený zády k nim, pohledem bloudí po trávníku v parku a listnatém lesíku. U nohou má kelímek od kávy.

Erik kráčí po štěrkové cestičce, poseté špačky od cigaret a vyplivnutými kousky tabáku.

Teď se setkám s člověkem, kterého jsem sprostě podrazil, protože jsem ho předem odsoudil, pomyslí si Erik. Jestli má Rocky Kyrklund skutečně alibi, budu to muset říct policii bez ohledu na následky.

Ze suchých kamínků se zvedá prach. Erik si uvědomí, že Rocky slyší jeho kroky.

„Rocky?“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Erik Maria Bark.“

Rocky pustí kovová oka plotu a obrátí se. Je to pořádný čahoun, určitě měří přinejmenším metr devadesát. Ramena má ještě širší, než si Erik pamatuje, vlasy sčesané z čela, prošedivělou bradku a zelené oči. Z obličeje vyzařuje chladná pýcha. Na sobě má khaki zelené vytahané triko s roztřepenými rukávy. Podél trupu visí mohutné paže, ochablé prsty svírají cigaretu.

„Primář říkal, že máte rád camelky,“ řekne Erik a podá muži karton.

Rocky zvedne bradu, mlčky na něj zvysoka shlíží a ani náznakem nedá najevo, že má v úmyslu dárek přijmout.

„Nevím, jestli si na mě vzpomínáte,“ zkouší to Erik. „Před devíti lety jsem se účastnil soudního řízení, byl jsem členem psychiatrického týmu, který měl za úkol vypracovat na vás posudek.“

„A k čemu jste dospěli?“ zeptá se temným hlasem Rocky.

„K nařízené neurologické a psychiatrické péči,“ odvětí klidně Erik.

Rocky po něm mrští žhnoucím nedopalkem. Špaček zasáhne Erika do prsou a pak spadne na zem, kde z něj vylétne několik jisker.

„Odejdi v pokoji,“ řekne tiše Rocky a vzdorovitě našpulí ústa.

Erik oharek zašlápne a vtom si všimne, že k nim z trávníků spěchají dva strážní z vězeňské zásahovky.

„Co se to tady děje?“ zeptá se jeden z nich.

„Byla to jen nešťastná náhoda,“ chlácholí je Erik.

Muži ještě chvilku otálejí na místě, ale když Erik i Rocky svorně mlčí, strážní se zase vrátí k rozpité kávě.

„Vy jste jim lhal,“ pronese Rocky.

„To se někdy stává,“ přisvědčí Erik.

Rocky nehne ani brvou, ale v jeho pohledu se zračí jistý zájem.

„A dostalo se vám té neurologické a psychiatrické péče? Měl jste na ni plné právo. Jsem lékař, nechcete, abych se podíval do vašich záznamů a lékařské zprávy?“

Rocky pomalu zavrtí hlavou.

„Už jste tady takovou dobu, a ani jedinkrát jste nepožádal o propustku.“

„A proč bych to dělal?“

„Copak vy nechcete ven?“

„Přijal jsem svůj trest,“ vysvětlí mu hlubokým hlasem Rocky.

„Tehdy jste měl potíže s pamětí — zlepšilo se to?“

„Ne.“

„Já si na náš rozhovor dobře vzpomínám. Občas jste utrousil něco v tom smyslu, že jste tu vraždu nespáchal.“

„Samozřejmě… zaplétal jsem se do lží, jen abych se z toho vykroutil, doráželi na mě jako hejno vos a já jsem začal svalovat vinu na někoho jiného.“

„Na koho?“

„Na tom vůbec nezáleží… spáchal jsem to já, jenže pak jsem podlehl vlastní slabosti a začal lhát.“

Erik se skloní, položí Rockymu cigarety k nohám a o krok ustoupí.

„Nechtěl byste mi něco povědět o té osobě, na kterou jste chtěl svalit vinu?“

„Už si nevzpomínám, vím jen tolik, že jsem mu v duchu říkal kazatel, špinavý kazatel…“

Kněz zmlkne a znovu se otočí k plotu. Erik si stoupne vedle něj a dívá se k lesu.

„Jak se jmenoval?“

„Žádná jména si nepamatuju, ani obličeje, rozpadly se na prach a popel…“

„Když mu říkáte kazatel — byl to snad váš kolega?“

Mužovy prsty sevřou mříž, hrudník se zvedá při nádechu a výdechu.

„Vím jen tolik, že jsem měl strach, a proto jsem se snažil svalit vinu na něj.“

„Měl jste z něho strach?“ vyptává se Erik. „Co vám udělal? Proč jste z něj…“

„Rocky, Rocky!“ zvolá pacient, který se k nim zezadu blíží. „Podívej, co jsem ti přinesl.“

Oba muži se otočí. Před nimi stojí hubený chlapík a podává Rockymu koláč se zavařeninou, položený na ubrousku.

„Sněz si ho sám,“ odbude ho Rocky.

„Nechci,“ prohlásí zaníceně spoluvězeň. „Jsem hříšník, Bůh i jeho andělé mě nenávidí a…“

„Drž hubu!“ zařve Rocky.

„Co jsem ti udělal? Proč jsi na mě tak…“

Rocky chlapíka tvrdě popadne za bradu, pohlédne na něj, plivne mu do obličeje a pak ho pustí. Hubeňour ztratí rovnováhu, koláč upadne na zem.

Dozorci se k nim znovu rozběhnou po trávníku.

„A co kdyby se dnes našel někdo, kdo by vaše alibi potvrdil?“ vyhrkne Erik.

Rockyho zelené oči ho upřeně sledují.

„Pak by lhal.“

„Jste si tím jistý? Vždyť si na nic nepamatujete…“

„Na žádné alibi si nepamatuju, protože žádné neexistuje,“ přeruší ho Rocky.

„Ale na toho kolegu si vzpomínáte. Co když Rebecku zabil právě on?“

„Rebecku Hanssonovou jsem zabil já,“ prohlásí Rocky.

„Víte to určitě?“

„Ano.“

„Znáte nějakou Olivii?“

Rocky zavrtí hlavou, stočí pohled k blížícím se strážným a zvedne bradu.

„Myslím tím, jestli jste ji znal dřív, než jste skončil tady.“

„Ne.“

Dozorci přitisknou Rockyho k plotu, kopnou ho do podkolení, pak ho přimáčknou na trávu a nasadí mu želízka.

„Zacházejte s ním opatrně!“ křikne druhý pacient.

Větší z dozorců Rockymu kolenem přitlačí záda k zemi, druhý mu tiskne na krk obušek.

„Neubližujte mu,“ vzlyká pacient.

Jeden z dozorců vyvede Erika z oddělení D4 a ten se potutelně usměje. Alibi byla pouhá smyšlenka, Rebecku Hanssonovou zabil Rocky a mezi vraždami neexistuje žádné pojítko.

Na parkovišti se Erik zastaví, nadechne se a přejede pohledem po stromech vzhůru až ke světlému nebi. Tělem se mu šíří osvobozující úleva, připadá mu, jako by se zbavil starého břemene.

26

Profesor soudního lékařství Nils Åhlén alias Nålen zabočí ve svém bílém jaguáru na parkoviště a postaví se napříč přes dvě parkovací místa.

Státní kriminálka požaduje, aby věnoval mimořádnou pozornost obětem dvou bezesporných vražd.

Obě těla již podstoupila soudní pitvu a Nålen si pročetl protokoly. Výsledky jsou nezpochybnitelné a mnohem obšírnější, než bývá obvyklé. Přesto hlavní vyšetřovatelka trvá na tom, aby obě mrtvoly znovu důkladně ohledal. Kriminalisté neustále tápou v šeru a ze všech sil pátrají po nečekaných podobnostech, signaturách a pachatelových údajných vzkazech.

Margot Silvermanová je přesvědčená, že mají co do činění se sériovým vrahem, a věří, že s nimi pachatel nějakým způsobem komunikuje.

Nålen vystoupí z auta a vtáhne do plic ranní vzduch. Je téměř bezvětří, slunce svítí, část oken stíní modré žaluzie.

Před vchodovými dveřmi cosi leží. Patologovi napřed prolétne hlavou, že na betonové schody s ocelovým zábradlím někdo položil černý pytel s odpadky, ale pak si všimne, že je to člověk. Na asfaltu sedí vousatý muž, opírá se o betonový podstavec naproti cihlové budově a spí. Je zabalený do deky, čelo má položené na kolenou.

Je vlahé ráno a Nålen doufá, že se chlapík v klidu vyspí, než ho tu najde někdo z ochranky. Posune si pilotní brýle, zamíří ke dveřím, ale najednou vytřeští oči na bezdomovcovu ruku, na bílou jizvu na pravém kloubu.

„Joono?“ vydechne opatrně.

Joona Linna zvedne hlavu a pohlédne na něj, jako by nespal, ale čekal jen na to, až ho Nålen osloví.

Ten zírá na starého kamaráda. Hodně se změnil. Pohubl, brada mu zarostla hustými světlými vousy, neostříhané vlasy jsou rozcuchané. Obličej má popelavě bledý, pod očima zejí tmavé kruhy.

„Chci vidět ten jeho prst,“ řekne.

„To naprosto chápu,“ usměje se Nålen. „Jak se ti vede? Zdá se, že dobře.“

Joona se opře o schod, ztěžka vstane, zvedne ranec a hůl. Ví, jak zchátral, ale to je v pořádku, vždyť stále drží smutek.

„Jak ses sem dostal — letadlem, nebo autem?“ chce vědět Nålen.

Joona se zahledí na lampu nade dveřmi. Na dně skleněného stínidla pod žárovkou leží hromada suchých hmyzích mrtvolek.

Po Sažině návštěvě odjel Joona s dcerou do Purnu navštívit Summin hrob. Potom spolu sešli na nevelkou písčitou pláž u jezera Autiojärvi a hovořili o budoucnosti.

Joona věděl, po čem dcera touží, přestože se mu o tom vůbec nezmínila.

Pokud si Lumi chce udržet místo na Paris College of Art, musí se za dva dny dostavit na dohodnutou schůzku. Joona jí zajistil bydlení u sestry své známé Corinne Meillerouxové v osmnáctém pařížském obvodu. Víc toho zařídit nestačil, ale Lumi bude mít u sebe pro začátek dost peněz, aby se o sebe dokázala postarat.

A taky mám spoustu užitečných znalostí o boji nablízko a samopalech, žertovala Lumi.

Otec ji odvezl na letiště a silou vůle se ovládal, aby nedal najevo zármutek. Dívka ho objala a pošeptala mu, že ho má ráda.

„Nebo jsi přijel vlakem?“ vyzvídá trpělivě Nålen.

Joona se vrátil do domku v Nattavaaře, odmontoval veškerá poplašná zařízení, zbraně zamkl ve sklepě a sbalil si ranec. Když vypnul vodu a zavřel dům na petlici, zamířil na nádraží, odjel vlakem do Gällivare, z místního letiště pak odcestoval tuzemskou linkou na Arlandu a odtud autobusem do Stockholmu. Posledních pět kilometrů ke kampusu Karolínského institutu šlapal po svých.

„Šel jsem pěšky,“ odpoví a ani si nevšimne patologova překvapeného pohledu.

Joona s rukou na černém zábradlí čeká, až Nålen odemkne modré dveře. Oba společně vstoupí do vybledlé chodby s poškrábanými sokly.

Joona se ztěžka vleče, opírá se o hůl, občas se zastaví a odkašle si.

Minou toalety a blíží se k oknu s velkou rostlinou v květináči, kterou tvoří hlavně kořeny. Za sklem ve slunečním svitu poletuje chmýří z pampelišky. Joona venku zaregistruje nepředvídatelný pohyb a v první chvíli si málem dřepne a vytasí zbraň, pak se ale ovládne a vyhlédne ven. Na chodníku stojí stará paní, mezi pampeliškami pobíhá pes.

„Tak jak se máš?“ zeptá se Nålen.

„Nevím.“

Joona se rozklepe, zamíří na záchod, skloní se nad umyvadlo a napije se vody přímo z kohoutku. Narovná si záda, setře si z vousů vodu, vytáhne papírový ubrousek, osuší si obličej a vrátí se na chodbu.

„Joono, ten prst je zamčený v boxu na pitevně, ale… Za půl hodiny mám schůzku s Margot Silvermanovou, chce po mně, abych prohlédl dvě ošklivě zřízená těla… Jestli se na to necítíš, můžeš počkat u mě v kanceláři…“

„Mně to nevadí,“ přeruší ho Joona.

27

Nålen otevře otočné dveře na pitevnu, přidrží je Joonovi a společně vstoupí do světlé místnosti, obložené lesklými bílými kachlíky. Joona odloží ranec ke stěně hned u dveří, ale deku si nechá přehozenou přes ramena.

Navzdory šumění ventilace je v sále cítit sladký mrtvolný pach. Na pitevním stole leží dvě těla. Druhé, přivezené o něco později, je úplně zakrvácené, do odtokového žlábku z nerezové oceli kane rudá stružka.

Muži přistoupí k psacímu stolu s počítači. Joona mlčky vyčkává. Nålen odemkne mohutný kovový box.

„Posaď se,“ vyzve kamaráda a postaví na psací stůl sklenici s víčkem. Z nebarveného papírového pořadače vytáhne složku, otevře ji a položí před Joonu výsledky: zpracované vzorky ze státní kriminalistické laboratoře, starou daktyloskopickou kartu, analýzu otisků prstů a zvětšené snímky ze Sažina mobilu.

Joona se posadí a zadívá se na sklenici. Po několika vteřinách ji zvedne, natočí ke světlu, zblízka si ji prohlédne a přikývne.

„Mám to tu připravené, protože jsem tušil, že se objevíš,“ řekne Nålen. „Všechno sedí, jak jsem ti říkal do telefonu. Ten děda, co tělo našel, z něj odštípnul prst… jak ostatně sám poznáš podle úhlu… a došlo k tomu dlouho poté, co nastala smrt, přesně jak povídala Saga.“

Joona pečlivě prostuduje laboratorní výsledky. Technici vytvořili profil DNA metodou STR, při níž bylo porovnáno třicet tandemových sekvencí.

Shoda byla stoprocentní, což forenzní analýzu otisků definitivně potvrdilo.

Ani jednobuněčná dvojčata nemají stejné otisky prstů.

Joona před sebe rozloží fotografie zmrzačeného lidského torza a prohlíží si fialové vstřelové otvory.

Zakloní se a semkne pálící víčka.

Všechno souhlasí.

Úhly, pod nimiž projektil vnikl do těla, dokonale odpovídají Sažinu popisu, stejně jako výška, tělesná stavba, DNA i otisky prstů.

„Je to on,“ řekne tiše Nålen.

„Ano,“ zašeptá Joona.

„Co budeš dělat?“ otáže se Nålen.

„Nic.“

„Už tě prohlásili za mrtvého,“ ušklíbne se patolog. „Existuje svědek, jistý bezdomovec, který viděl, jak jsi spáchal sebevraždu…“

„Jo jo,“ odbude ho Joona. „Já už to nějak srovnám.“

„Tvůj byt se prodal v dědickém řízení,“ vykládá Nålen. „Cena se vyšplhala skoro na sedm milionů a peníze propadly státu.“

„Fajn,“ odvětí stručně Joona.

„Jak to všechno vzala Lumi?“

Joona uhne pohledem k oknu a sleduje šikmé světlo a špinavé šmouhy na skle.

„Lumi? Ta odjela do Paříže…“

„Myslím tím, jak se vyrovnala se ztrátou matky a s faktem, že ses po tolika letech zčistajasna vrátil…“

Před Joonou se vynoří kaleidoskop vzpomínek. Přestane kamaráda vnímat. Je tomu déle než rok, co potají odjel do Finska. Vybavuje si to odpoledne, kdy dorazil do pochmurné budovy onkologické kliniky v Helsinkách a našel tam Summu. Ještě se dokázala pohybovat s chodítkem. Joona má všechno přímo před očima: vestibul prozářil sluneční paprsek, zaleskl se na podlaze, v okenních tabulkách, na světlých lištách i na řadě chodítek. Společně minuli prázdnou šatnu a automat na sladkosti a vyšli ven do čerstvého zimního vzduchu.

Nålenovi zapípá telefon. Patolog si na dlouhém nose posune pilotní brýle a přečte si textovou zprávu.

„Už je tu Margot, musím ji pustit dál,“ vysvětlí Joonovi a vykročí ke dveřím.

Summa se tehdy rozhodla pro domácí paliativní péči ve svém bytě na Elisabetině ulici, ale Joona ji spolu s Lumi odvezl do domku v Nattavaaře, který zdědila po babičce, a společně tam prožili šťastný půlrok. Po letech chemoterapie, ozařování, kortizonu a krevních transfuzí jí zbývaly už jen léky na tišení bolesti. Summa měla třídenní morfiové náplasti a k tomu denně užívala osmdesát miligramů oxykodonu.

Summa ten domek milovala, stejně jako okolní přírodu, vzduch i světlo zaplavující ložnici. Nakonec se tedy rodina přece jen sešla. Summa hubla, ztrácela chuť k jídlu, vypadaly jí všechny vlasy, hlavu měla hladkou jako kojenec.

Ke konci už byla lehounká jako vrabeček, trpěla bolestmi, ale přesto jí dělalo radost, když ji Joona vzal do náručí a nosil po domě, když si ji posadil na koleno, aby se mohli líbat.

28

Joona bez hnutí sedí a zírá na sklenici s odštípnutým prstem. Uvolněné částečky tkáně se již usadily na dně.

Jurek Walter je opravdu mrtvý.

Ještě jednou si to zopakuje a usměje se.

Jurek Walter je mrtvý.

V duchu si znovu představí svou zinscenovanou sebevraždu a zimomřivě se choulí pod dekou ještě ve chvíli, kdy do sálu vstoupí Nålen s Margot Silvermanovou.

„Tak tohle je tedy Joona Linna… Všichni tvrdili, že jste mrtvý,“ prohodí s úsměvem Margot. „Můžu se zeptat, co s vámi doopravdy bylo?“

Joona na ni pohlédne a napadne ho, že neměl jiné východisko, že každičký krok, k němuž se během posledních čtrnácti let rozhodl, byl zcela nezbytný.

Margot se upřeně dívá Joonovi do vyhýbavých šedých očí a přitom naslouchá, jak Nålen vytahuje ze skříňky s nástroji ochranný igelit.

„Vrátil jsem se,“ odvětí Joona se zasmušilým finským přízvukem.

„Jenže trošku pozdě,“ odtuší Margot. „Už jsem převzala vaši práci i kancelář.“

„Jste schopná policistka,“ pochválí ji Joona.

„Podle Nålena zas až tak dobrá nejsem,“ pronese lehkým tónem Margot.

„Řekl jsem jen tolik, že by neškodilo, kdyby se na to podíval i Joona,“ zamručí Nålen, bouchne gumovými pudrovými rukavicemi o sebe a pak si je natáhne.

Patolog se pustí do vnějšího ohledání těla Marie Carlssonové a Margot popisuje Joonovi případ. Vypoví mu veškeré detaily o punčocháčích a o kvalitě videonahrávky, ale kupodivu se nedočká žádné reakce ani doplňujících otázek. Po chvíli znejistí, zda ji bývalý komisař vůbec poslouchá.

„Oběť se podle zápisků v diáři právě chystala na kurz komiksové kresby,“ povídá policistka a zašilhá po Joonovi. „Prověřili jsme to a všechno odpovídá. Jen úplně dole na téže stránce v diáři jsme našli malé písmenko h, ale za nic na světě si nedokážeme vysvětlit, co by mohlo znamenat.“

Legendární komisař zestárl. Blonďatá bradka mu prořídla, rozčepýřené vlasy spadají přes uši a vlní se v zátylku nad límcem podšitým kožešinou.

„Z obou videí je patrný pachatelův narcismus, o tom není pochyb,“ pokračuje Margot a s roztaženýma nohama se uvelebí na stoličce z nerezové oceli.

Joona si představí muže pozorujícího ženu za oknem. I když stojí kousíček od ní, stále je mezi nimi skleněná stěna. Je to intimní situace, ale on přesto není ničím jiným než pasivním pozorovatelem.

„Chce s námi komunikovat,“ vysvětluje Margot. „Chce nám něco ukázat… nebo s námi soupeřit, změřit síly s policií… Neustále jsme o dost pozadu, takže si připadá strašně silný a mazaný… a tenhle pocit nepřemožitelnosti ho vede k další vraždě.“

Joona pohlédne na první oběť na druhém konci místnosti a zrakem utkví na bílé ruce těsně u stehna, stočené do ruličky jako hlemýždí ulita.

Namáhavě vstane a napadne ho, že pachatele k Marii Carlssonové cosi tak silně přitahovalo, až ho to přimělo překročit hranici neškodného pozorovatele.

„A přesně z toho důvodu — kvůli pocitu naprosté převahy — nevylučuju, že po sobě někde záměrně zanechal nějakou stopu, signaturu nebo něco jiného, co jsme přehlédli…“ pokračuje Margot.

Komisařka zmlkne. Joona vstane a unavenými kroky zamíří k pitevnímu stolu. Zastaví se u těla a opře se o hůl. Těžkou vojenskou bundu z hrubé kůže má rozepnutou, na spodní straně je patrná beránčí podšívka. Když se skloní nad mrtvolou, objeví se pouzdro s pistolí značky Colt Combat.

Policistka se zvedne a ucítí, že se děťátko v jejím břiše probudilo. Když se pohybuje, miminko usne, ale jakmile se posadí nebo si lehne, hned je vzhůru. Jednou rukou si obejme břicho a vykročí k Joonovi.

Ten si zblízka prohlíží zohavený obličej oběti. Jako by nevěřil, že je mrtvá, jako by na jejích rtech chtěl ucítit vlhký dech.

„Na co myslíte?“ zajímá se Margot.

„Občas si říkám, že spravedlnost snad nikdy nevyroste z plenek,“ odvětí Joona s očima upřenýma na mrtvolu.

„To je fakt.“

„Jenže jak si s tím poradí zákon?“ zeptá se Joona.

„To vám klidně řeknu, ale předpokládám, že máte v rukávu jinou odpověď.“

Joona si narovná záda a pomyslí si, že honba justice za spravedlností je stejně beznadějná, jako když se maličká Lumi pokoušela chytit sluneční prasátko.

Nålen si pročítá původní pitevní zprávu a přitom sestavuje svou vlastní. Hlavním cílem vnějšího ohledání je popsat veškerá poranění: napuchliny, podlitiny, oděrky, krvácení a šrámy. Tentokrát však pátrá po skrytých, méně zjevných stopách, které při prvním ohledání mohly patologově pozornosti uniknout.

„Většina bodných ran nebyla smrtelná — pak by vrah nemířil do tváře,“ sdělí patolog Margot a Joonovi.

„Nenávist byla silnější než touha zabíjet,“ podotkne Margot.

„Chtěl oběti zohavit obličej,“ poznamená Nålen.

„Nebo změnit,“ navrhne Margot.

„Proč má pusu dokořán?“ nechápe Joona.

„Zlomená čelist,“ vysvětlí patolog. „Na prstech oběti jsou stopy jejích vlastních slin.“

„Měla něco v ústech nebo v jícnu?“ vyptává se Joona.

„Ne.“

Joona si znovu představí pachatele, jak stojí u okna a natáčí ženu, která si natahuje punčocháče. Právě v té chvíli je pouhým pozorovatelem, který potřebuje — nebo přinejmenším respektuje — hranici vymezenou tenkou skleněnou tabulí.

Ale cosi ho nutí tuto hranici překročit, opakuje si v duchu Joona, vypůjčí si Nålenovu tužkovou svítilnu a namíří ji mrtvé ženě do úst. Sliznice už vyschly, jícen je světle šedý. V hrtanu nic není, jazyk zapadl, vnitřek tváří potemněl.

Uprostřed jazyka postřehne maličký otvor po šperku. Může to být i přirozená rýha, ale Joona je si jistý, že žena měla v jazyku piercing.

Popojde ke stolu, nahlédne do prvního protokolu a přečte si popis ohledání ústní dutiny a žaludku.

„Copak?“ diví se patolog.

V bodech 22 a 23 jsou zmínky pouze o ranách na rtech, zubech a dásních, v bodě 62 stojí, že jazyk a jazylka jsou neporušené. Žádný otvor v jazyku tedy zjištěn nebyl.

Čte dál, ale nikde nic, co by naznačovalo, že by v žaludku nebo ve střevech byl nalezen nějaký šperk.

„Chci vidět ten film,“ řekne Joona.

„Ten jsme si pouštěli už aspoň desettisíckrát,“ odpoví Margot.

Joona se ztěžka opře o hůl a zvedne hlavu. Jeho šedé oči jsou náhle těžké jako bouřkový mrak.

29

Margot si v recepci státní kriminální policie vyžádá cedulku s označením Návštěva, kterou si Joona musí připnout na oděv, a poté společně projdou bezpečnostními dveřmi.

„Hodně lidí by vás moc rádo vidělo,“ oznámí mu Margot cestou k výtahům.

„Nemám čas,“ odsekne Joona, sundá si cedulku a zahodí ji do koše.

„Ale občas si s někým budete muset potřást rukou — počítáte s tím, ne?“

Joona myslí na nastražené miny za domkem v Nattavaaře. Z dusičnanu amonného a nitrometanu si vyrobil ANNM, protože potřeboval stabilní sekundární trhavinu. Dvě miny již opatřil rozbuškou se třemi gramy pentritu a právě se vracel ke kůlně, aby vyrobil třetí, když vtom sáček s pentritem vybuchl. Exploze vymrštila těžké dřevěné dveře, ty mu spadly na pravou kyčel a vykloubily ji.

Bolest zaútočila jako hejno těžkých černých kavek. Přistály mu na těle, jejich temná křídla zastínila všechno kolem. Pak k němu přiběhla Lumi, vzala ho za ruku a ptáci znovu vzlétli, jako by je odvál vítr.

„Ruce snad ještě mám,“ odvětí Joona, když míjejí sedací soupravu.

„To vám rozhodně usnadní situaci.“

Margot přidrží dveře od výtahu a počká, dokud ji Joona nedožene.

„Nevím, co si od toho filmu slibujete,“ prohodí.

„Já taky ne,“ přisvědčí Joona a nastoupí za ní do kabiny.

„Koukám, že přímo sršíte optimismem,“ uchichtne se Margot. „Ale docela se mi zamlouváte.“

Společně vystoupí z výtahu. Chodba se hemží bývalými kolegy. Joona je si plně vědom toho, jak se změnil. Zanedbaný, zarostlý vágus s rozježenými vlasy, co se belhá o berli jako stařec.

Nikdo neví, jak má na jeho příchod reagovat, všichni ho chtějí vidět, ale zjevně jsou na rozpacích.

Kdosi drží svazek papírů, jiný kolega nese šálek kávy. S těmito lidmi se po mnoho let vídal každý den. Joona mine Bennyho Rubina, který s neutrálním výrazem ukusuje banán.

„Jakmile se podívám na ten film, hned vypadnu,“ řekne Joona Margot cestou do své bývalé kanceláře.

„Přestěhovali jsme se na dvaadvacítku,“ vysvětlí mu Margot a ukáže před sebe.

Joona se zastaví, několik vteřin ztěžka dýchá. Zraněná noha bolí jako čert a on tiskne hůl k podlaze, aby tělu co nejvíc ulevil.

„Na kterým smeťáku jsi ho vyhrabala?“ ušklíbne se Petter Näslund.

„Idiote,“ utře ho Margot.

Šéf státní kriminálky Carlos Eliasson jde Joonovi v ústrety. Na prsou se mu pohupují brýle zavěšené na šňůrce.

„Joono,“ řekne vřele.

„Ahoj,“ odpoví Joona.

Muži si potřesou rukama a na chodbě se ozve několik osamocených tlesknutí.

„Když jsem uslyšel, že jsi v budově, nechtěl jsem tomu věřit,“ vykládá Carlos a stěží dokáže potlačit úsměv. „No… vůbec mi to nejde na rozum.“

„Chci se jen podívat na jednu věc,“ řekne Joona a pokračuje v chůzi.

„Pak se zastav u mě a promluvíme si o budoucnosti.“

„K té není co dodat,“ pronese Joona a jde dál.

Působení v řadách kriminální policie mu připadá na hony vzdálené, dokonce víc než vlastní dětství. Už se nemám kam vrátit, pomyslí si.

Kdyby první oběť neměla u stehna stočenou bílou dlaň, ani by sem nepáchl.

V Joonově nitru zadoutnaly žhavé uhlíky.

Pomyšlení, že hubené prsty zabité ženy mohly patřit Lumi, v něm probudilo staré vzrušení a přimělo ho, aby si tělo ještě jednou prohlédl.

„Potřebujeme tě tady,“ špitne Magdalena Ronanderová a podá mu ruku.

Přestože to už dávno nepatří k jeho povinnostem, Joona u těla první oběti vytušil jistou souvislost a chtěl si svůj pocit ověřit. Možná by Margot mohl zpočátku malinko vypomoct, aby překlenula první úskalí.

Do nohy vystřelí bolest a Joona se zapotácí, opře se ramenem o stěnu, slyší, jak kožená bunda drhne o hrubou omítku.

„Napsala jsem na intranet, že přijdete,“ vyloží mu Margot, když se oba zastaví přede dveřmi s číslem 822.

Anja Larssonová, Joonova mnohaletá asistentka, stojí v pootevřených dveřích své pracovny. Obličej má rudý, brada se jí třese. Joona se u ní zastaví a ženě se zalijí oči slzami.

„Chybělas mi, Anjo.“

„Vážně?“

Joona přikývne a opětuje její pohled. Jeho světlešedé duhovky mají matný, horečnatý nádech.

„Všichni říkali, že jsi mrtvý, že jsi… ale já jsem tomu prostě nevěřila… nechtěla jsem… říkala jsem si, že jsi moc zarputilej na to, abys tak brzo umřel,“ usměje se Anja a po tvářích jí stékají slzy.

„Ještě nepřišel můj čas.“

Chodba se pomalu vylidní: všichni už se na poraženého hrdinu do sytosti vynadívali a vrátili se do svých kanceláří.

„Ty vypadáš,“ řekne Anja a otře si rukávem halenky obličej.

„Já vím,“ přiznává Joona.

Anja ho pohladí po tváři.

„Jen jdi, Joono. Čekají na tebe.“

30

Joona vstoupí do vyšetřovací místnosti a zavře za sebou dveře. Na podélné stěně visí velká mapa Stockholmu s vyznačenými místy činu, vedle ní jsou přilepené fotografie zjištěných stop, těl i krevních stříkanců, pořízených kriminalistickými techniky. Velký snímek zachycuje hlavičku porcelánového zvířátka s červeně glazovaným kožichem a očky jako černé onyxy. Joona si prohlédne diář Marie Carlssonové. V den, kdy došlo k vraždě, si do něj zapsala: Kurz v 19.00, mřížkovaný papír, redispero, tuš. O řádek níž naškrábala písmeno h.

Na vedlejší zdi se policisté pokusili sestavit profil obětí: začali nejužšími rodinnými příslušníky a příbuznými a pak označili šipkami schéma každodenního pohybu obou žen — jejich pracoviště, přátele, obchod s potravinami, posilovnu, různé kurzy, autobusové linky, kavárny.

Adam Júsuf vstane od počítače, popojde k Joonovi, potřese si s ním rukou a promítne na zeď kuchyňský nůž.

„Z laborky nám právě potvrdili, že jde o vražednou zbraň. Björn Kern nůž umyl a vrátil do přihrádky… Podle několika bodných ran v hrudníku jsme poměrně snadno zrekonstruovali čepel… a ukázalo se, že na ní zůstalo pár malých stop krve.“

Mladík zalapá po dechu, tvrdě se poškrábe ve vlasech a zvětší snímek porcelánové hlavičky.

„Sošku vyrobila porcelánka v Míšni,“ pronese a položí prst na lesklý odraz v oku. „Ale zbývající část figurky na místě činu nebyla… Z Björna Kerna se nám zatím žádnou souvislou svědeckou výpověď dostat nepodařilo, takže nevíme, jestli jí ten předmět nevložil do ruky on…“

Joona se postaví a dívá se na záběry těla Marie Carlssonové. Mrtvá žena sedí pod oknem vedle radiátoru, oblečená jen v punčocháčích.

Ve zprávě z ohledání místa činu není o šperku ani zmínka.

Adam na Margot tázavě pohlédne za Joonovými zády.

„Joona se chce podívat na video s Marií Carlssonovou,“ vysvětlí mu kolegyně.

„Dobře, ale proč?“

„Něco nám ušlo,“ usměje se Margot.

„Zřejmě jo,“ zachechtá se mladík a prsty si prudce promne krk.

„Půjčte si můj počítač,“ nabídne hostovi Margot.

Joona poděkuje, posadí se na její židli, zvětší video na celou obrazovku a pustí ho. Je to přesně tak, jak mu pověděla Margot: kdosi natočil asi třicetiletou ženu oknem ložnice právě ve chvíli, kdy si natahovala černé punčocháče.

Dívá se na nic netušící obličej, na sklopený pohled, na klidný rys kolem úst, chvílemi hraničící s malátností. Kolem obličeje visí vlasy, zdají se být čerstvě umyté. Žena má na sobě jen černou podprsenku a snaží se co nejpečlivěji napnout silonky.

V okně stojí lampa na alabastrové noze s bílým matným stínidlem, její stín se míhá na kuchyňské lavici a na dvířkách myčky. Žena si zajede rukou mezi stehna, aby povytáhla poslední kousek silonové tkaniny v rozkroku, dýchá otevřenými ústy — a potom film skončí.

„Našel jste něco?“ skloní se nad Joonovým ramenem Júsuf.

Joona sedí před monitorem, znovu spustí nahrávku, dívá se, jak žena bojuje s punčocháči, ale po pětatřiceti vteřinách film zastaví a pustí si zpomalenou verzi.

„To jsme dělali taky,“ odtuší Adam a potlačí říhnutí.

Joona se posune ještě blíž k počítači a sleduje Marii Carlssonovou, její zpomalené pohyby, otevřená ústa. Oči mrkají, po tvářích se míhá stín řas. Pravá ruka lehce zajede mezi nohy a hmatá kolem přirození.

„Takhle to dál nejde,“ řekne Adam Margot. „Musíme pracovat.“

„Dej mu šanci,“ brání Joonu Margot.

Marie Carlssonová se trhavě pohybuje směrem ke kameře, po tváři jí přeběhne olověně šedý stín. Rty se rozevřou, světlo lampy stojící v okně jí zasvítí do obličeje, zablýskne se v očích, zaleskne se v ústech a pak film skončí.

Adam s Margot mezitím probírají kurzy komiksové kresby, jichž se oběť účastnila. Už se začali vyptávat, čí jméno by mohlo začínat na h, ale zatím nijak nepokročili.

Joona vrátí kurzor o kousek zpět a znovu si přehraje posledních pět vteřin. Světlo zaplaví Mariiny vlasy, zazáří ve vlhkých očích a blýskne se v ústech.

Zvětší záběr, jak jen to jde, aby neporušil zaostření, pak rozklikne detail ženiných úst a opět si obrázek důkladně prohlíží. Rozevřené rty zaplní celý monitor, mezi nimi zazáří paprsek světla, objeví se růžová špička jazyka. Joona otevírá jeden snímek za druhým. Záhyb vlhkého jazyka zesvětlá a na dalším záběru se zdá, jako by celou ústní dutinu zaplavilo bílé slunce, které se vzápětí zmenší, a pak se lesklý bod smrští na bílou tečku v šedém hrášku.

„Má tam šperk,“ řekne tiše Joona.

Oba vyšetřovatelé ztichnou a obrátí se k monitoru. Za několik vteřin pochopí, co zvětšenina představuje: růžový jazyk a rozmazaný šperk.

„Dobře, nevšimli jsme si, že měla piercing,“ připustí chraplavým hlasem Adam.

Margot sedí s roztaženýma nohama, rukama si objímá břicho a dívá se na Joonu. Ten se opře o psací stůl a vstane.

„Na patolce jste si všiml dírky v jazyku a chtěl jste se přesvědčit, jestli má na tom videu nějaký šperk,“ řekne a sáhne po telefonu.

„Jen mě napadlo, že právě ústa jsou důležitá,“ řekne Joona. „Měla zlomenou čelist a na ruce vlastní sliny.“

„Klobouk dolů,“ pochválí ho Margot. „Hned požádám techniky o zvětšeninu.“

Komisař klidně stojí a upírá pohled na fotografie na zdi a na mapu. Margot telefonuje.

„Spolupracujeme se Spolkovým kriminálním úřadem BKA,“ vysvětlí mu, když hovor ukončí. „Němci jsou v tomhle o pořádný kus před námi, především pokud jde o superrozlišení… Znáte Stefana Otta? Takový fešák s vlnitými vlasy… každopádně vyvinul program, který JLab…“

„Fajn, našli jsme na videu šperk,“ říká Adam a přemýšlí. „Šlo o agresivní, nenávistný čin… pravděpodobně zapříčiněný žárlivostí a…“

Margot zapípá elektronická pošta. Otevře došlou zprávu a zvětší obrázek na celý monitor.

Program pro zkvalitnění fotografií zcela změnil všechny původní barvy. Jazyk a tváře Marie Carlssonové jsou modré, svítí skoro jako sklo, ale šperk je vidět naprosto zřetelně.

„Saturn,“ zašeptá Margot.

Na konci stříbrného dříku protínajícího Mariin jazyk je stříbrná kulička s prstencem, která představuje planetu Saturn.

„Žádné h tam není,“ podotkne Joona.

Vyšetřovatelé pohlédnou na fotografii stránky z Mariina diáře s kratičkým textem: Kurz v 19.00, mřížkovaný papír, redispero, tuš. O řádek níž je jen písmeno h.

„Není to totiž h, ale symbol Saturnu,“ řekne Joona. „Původně představoval kosu nebo srp. Proto je spodní část trošku zahnutá… a tady, nahoře, někdy bývá čárka.“

„Saturn… planeta, nebo starý římský bůh,“ pronese Margot.

31

Joona a Margot se zují, zastaví se u prosklené přepážky a hledí do teplé, vlhké místnosti.

„Prověřovala jsem výskyt alergií a tyhle provozovny mindfulness přímo nesnáším,“ řekne komisařka.

V rytmu indické hudby se na cvičebních podložkách s mechanickou přesností pohybuje asi třicet žen.

Margot nasadila pět kolegů, aby znovu prošli veškeré internetové kontakty Marie Carlssonové, její e-maily, účet na Facebooku a Instagramu. Šperk v jazyku byl viditelný pouze na několika málo záběrech, na Facebooku se o něm zmínila jen jediná kamarádka, ale pak jejich korespondence definitivně skončila.

„You gotta lick it, before we kick it. Me too wanna pierce my tongue.“

Tato slova napsala jistá Linda Bergmanová, instruktorka Bikram jógy v centru Stockholmu. Obě ženy spolu půl roku vedly velice živou korespondenci, dokud Linda Marii bez varování nevymazala ze seznamu přátel.

Z místnosti pro zaměstnance vyjde Linda Bergmanová, oblečená v džínách a šedém tričku. Je opálená, čerstvě osprchovaná, má lehce nalíčený obličej.

„Linda? Já jsem Margot Silvermanová,“ představí se vyšetřovatelka a potřese si s ní rukou.

„Neřekli jste mi, oč se jedná, a já upřímně řečeno vůbec netuším, co po mně chcete,“ pronese Linda.

Kráčejí společně po chodníku směrem k Severnímu železničnímu náměstí. Margot se snaží Lindu uklidnit několika otázkami týkajícími se Bikram jógy.

„Je to forma hathajógy, ale probíhá v místnosti s vysokou vzdušnou vlhkostí při teplotě čtyřicet stupňů Celsia,“ vykládá Linda.

Trojice zamíří na nádvoří před historickou chlapeckou školou Norra Latin. Kulatá fontána chrlí stříbřité gejzíry, které vítr tu a tam rozfoukává do lesklých obláčků drobounkých kapiček.

„Zakladatel téhle metody se jmenuje Bikram Chodhury, vytvořil systém šestadvaceti poloh… Je to opravdu nejlepší ze všeho, co jsem zatím vyzkoušela,“ pokračuje žena.

„Posadíme se,“ navrhne Margot a pohladí si břicho.

Všichni tři se uvelebí na prázdné lavičce u plotu na ulici Olofa Palmeho.

„Na Facebooku jste se přátelila s Marií Carlssonovou,“ řekne Joona a holí vyryje do písku hlubokou svislou rýhu. Kolem se zvedne prach.

„Co je s ní?“ zeptá se plaše instruktorka.

„Proč jste ji odstranila ze seznamu přátel?“

„Protože jsme si už delší dobu neměly co říct.“

„Ale já mám dojem, že jste se několik měsíců scházely hodně často,“ namítne Margot.

„Zúčastnila se několika lekcí, daly jsme se do řeči a…“

Linda zmlkne a tázavě těká pohledem z Margot na Joonu.

„O čem jste mluvily?“ vyzvídá vyšetřovatelka.

„Můžu se zeptat, jestli jsem z něčeho podezřelá?“

„Nejste,“ chlácholí ji Joona.

„Víte o tom, že Marie měla piercing, že nosila v jazyku šperk?“ pokračuje Margot.

„Ano,“ odpoví Linda a rozpačitě se pousměje.

„Měla těch šperků víc?“

„Ne.“

„Pamatujete si, jak ten její vypadal?“

„Ano.“

Linda na okamžik utkví pohledem na hře stínů pod zelenými listnáči za velkou školní budovou a pak neochotně odpoví.

„Na konci dříku byl maličký Saturn.“

„Maličký Saturn,“ zopakuje co nejlaskavěji Margot. „Co to znamená?“

„Nevím,“ odpoví zdráhavě Linda.

„Jde o astrologii?“

Linda opět uhne očima ke stromům a sportovními botami odkopává kamínky.

„Víte, odkud ten šperk měla? Běžně se koupit nedá, v nabídce internetových obchodů rozhodně není.“

„Nechápu, kam tím míříte,“ řekne Linda. „Za chvilku mám další skupinu a…“

„Marie Carlssonová je mrtvá,“ přeruší ji s klidnou vážností Margot. „Minulý týden ji někdo zavraždil.“

„Cože, zavraždil? Ona je mrtvá?“

„Ano, našli jsme ji v…“

„A proč mi to říkáte?“ skočí jí do řeči Linda a vstane.

„Prosím, posaďte se,“ vybídne ji Margot.

„Marie je mrtvá?“

Linda se posadí, zadívá se na fontánu a rozpláče se.

„Ale já… já…“

Kroutí hlavou a skryje obličej v dlaních.

„Dostala ten šperk od vás?“ zeptá se Joona.

„Co to krucinál pořád máte s tím šperkem?“ zasyčí mladá žena. „Radši koukejte najít vraha. Vždyť je to úplně na hlavu!“

„Měla ten šperk od vás?“ zopakuje Joona a vyryje do písku k původní čáře malou kolmici.

„Ne,“ odpoví žena a setře si z tváří slzy. „Dostala ho od jednoho chlápka.“

„A víte, jak se ten chlápek jmenuje?“ ozve se Margot.

„Nechci se do ničeho zaplést,“ zašeptá Linda.

„To plně respektujeme,“ přikývne Margot.

Linda na ni pohlédne zarudlýma očima a semkne rty.

„Jmenuje se Filip Cronstedt,“ řekne pak tiše.

„Víte, kde bydlí?“

„Ne.“

„Marie s ním chodila?“

Linda neodpoví, zírá do země, z očí se jí znovu vyřinou slzy. Joona narýsuje k přímce do písku klikatou čáru a opře si záda.

„Proč nosila šperk se Saturnem?“ zeptá se opatrně Margot. „Co to znamená?“

„Nevím, vypadá to hezky,“ řekne nejistě žena.

„V Mariině diáři jsme tohle znamení našli na deseti místech — je to starý symbol boha Saturna,“ řekne Margot a ukáže na Joonův náčrtek.

32

Lindě při pohledu na znamení načmárané v písku zrudnou tváře. Stylizovaný srpek pomalu rozfoukává vítr. Nic neřekne, ale čelo se jí leskne potem.

„Omluvám se, čekám telefon,“ prohlásí Joona, opře se o hůl a vstane.

Margot se dívá, jak muž kulhá ke schodišti bývalé chlapecké školy a potom vytáhne mobil. Pochopí, že ji záměrně nechal s Lindou Bergmanovou o samotě, aby mezi nimi zavládla důvěrnější atmosféra.

„Lindo,“ řekne Margot. „Já se stejně dozvím, co za tím je, ale byla bych raději, kdybyste mi to řekla sama.“

Mladá žena má v podpaždí tmavošedé vlhké skvrny. Zvolna si odhrne vlasy z obličeje.

„Je to trošku osobní,“ špitne a znovu si olízne rty.

„Chápu.“

„Říkají tomu saturnálie,“ vysvětlí Linda a sklopí oči.

„Něco jako sexuální role-playing?“ zeptá se opatrně Margot.

„Ne, jsou to orgie,“ odvětí co nejsrdnatěji Linda.

„Skupinový sex?“

„Jo, ale skupinový sex zní tak… já nevím, klasický swingers klub to rozhodně není,“ usměje se rozpačitě.

„Zřejmě víte, o čem mluvíte,“ pokračuje Margot.

„Několikrát jsem tam s Marií byla,“ přizná mladá žena a téměř neznatelně zavrtí hlavou. „Nemám partnera, takže na tom nevidím nic hrozného, a navíc to rozhodně neznamená, že člověk musí spát s každým, kdo se zrovna namane.“

„Ale o to jde především, nebo ne?“

„Nelituju, že jsem to vyzkoušela… ale pyšná na to taky zrovna nejsem.“

„Popište mi ty saturnálie,“ požádá ji klidně Margot.

„To máte těžké,“ souká ze sebe Linda a zkříží nohy. „Přitahoval mě Mariin… nevím, jak to říct… naprosto svobodný postoj k sexu, aspoň tehdy mi to tak připadalo…“

„Byla jste do ní zamilovaná?“

„Dělala jsem to hlavně sama pro sebe,“ pokračuje Linda, ale na otázku neodpoví. „Chtěla jsem vyzkoušet něco nového, bez jakýchkoli nároků, prostě úplně vypnout a soustředit se jenom na sex.“

„To dokážu pochopit,“ usměje se chlácholivě Margot.

„Poprvé,“ vypráví Linda a temně na vyšetřovatelku pohlédne, „jsem se klepala jako sulc… To nemůže být pravda, to nejsem já, říkala jsem si. Několik chlapů najednou… spousta drog, milostné hrátky se ženskými a trvá to celé hodiny… muselo mi totálně přeskočit.“

Mladá žena koukne po Joonovi a ukazovákem si otře pot z horního rtu.

„Ale pak jste s tím přestala,“ řekne Margot.

„Nejsem jako Marie, ale chtěla jsem být s ní a vyzkoušet něco, co má ráda… Chvíli jsem si připadala jiná, odvážná a tak vůbec… ale potřetí mi došla spousta věcí… Ne že bych toho přímo litovala… řekla jsem si fajn, proč ne, nemám se za co stydět, můžu si dělat, co chci… ale co z toho?“

„To je dobrá otázka.“

„Sama jsem se rozhodla toho nechat, protože jsem zjistila, že někdo porušuje pravidla… Připadala jsem si trošku zneužitá.“

„Proto jste s tím skoncovala?“

Linda si zmáčkne špičku nosu a tiše řekne:

„Strašně mě vytočilo, když jsem se dozvěděla, že ty orgie někdo natáčel, vždyť se to nesmělo, mobily tam byly zakázané… Marie mi zavolala a řekla mi o tom, byla děsně rozzuřená, ale mně bylo nanic, měla jsem pocit, že se pozvracím… Ten klip se objevil na webovkách amatérského porna, byl sice tmavý a roztřesený, ale poznala jsem se tam… a můžu vám říct, že mi nebylo zrovna nejlíp.“

Ženy postříká několik kapek z fontány. Linda stočí pohled zpět k rozmazanému symbolu a zavrtí hlavou.

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvá,“ zašeptá.

„A ty saturnálie — kdo je vlastně pořádal?“

„Dva kluci z Östermalmu, Filip a nějaký Eugen… Napřed organizovali večírky, kde byl k mání koks a extáze… ale časem se tam objevil i spice, andělský prach, španělské mušky a všechno, co k tomu patří… Teď už to určitě trvá několik let… Saturnálie se konají asi dvakrát měsíčně… ale jsou naprosto exkluzivní, jen pro pozvané hosty.“

„Vždycky v sobotu?“

„Jak se řekne sobota anglicky?“ ušklíbne se Linda a pohlédne vyšetřovatelce do očí.

Margot přikývne a Linda znovu vrtá špičkou boty v písku.

„Ráda bych zdůraznila, že já jsem žádné drogy nikdy nebrala,“ prohlásí.

„Tím líp pro vás,“ řekne neutrálně Margot.

„Zato jsem se pořádně nalívala šampaňským,“ usměje se mladá žena.

„A kde se to odehrávalo?“

„Když jsem tam byla já, tak v luxusním apartmá hotelu Birger Jarl… V hlavě mi utkvěly hlavně ty hrozně divné, skoro psychedelické pokoje.“

„Co víte o šperku v Mariině jazyku?“

„Filip a Eugen je dávali všem holkám, které patřily k jejich úzkému vybranému kroužku.“

„A co Marie? Taky toho chtěla nechat?“

„To si nemyslím… teda…“

Žena zmlkne a shrne si vlasy přes rameno.

„Co jste chtěla říct?“

„Filip se do ní zamiloval, chtěl se s ní scházet sám, vadilo mu, že spí s jinými. Jenže ona se mu jen vysmála… to byla celá Marie.“

Margot vytáhne snímek Zuzany Kernové.

„Znáte ji? Pořádně si tu fotku prohlédněte.“

Linda se podívá na rozesmátý obličej s laskavýma světlehnědýma očima, lemovaný lesklými vlasy, a zavrtí hlavou.

„Ne,“ řekne.

„Účastnila se těch hrátek, nebo ne?“

„Neznám ji,“ zopakuje Linda a vstane.

Margot zůstane sedět na lavičce a uvědomí si, že se jí mezi vraždami nepodařilo najít žádné pojítko. Mají na krku sériového vraha, který své oběti potají sleduje, nemají však nejmenší zdání, odkud je zná ani podle čeho si je vybírá.

33

Madeleine Federerová kráčí s maminkou po cestě pro pěší, která vede napříč parkem Chmelnice. Po škole zašla do kostela svatého Jakuba, kde Jackie hrála: kromě klavírních lekcí bere jakoukoli práci navíc, aby s dcerkou vyšly bez cizí pomoci.

Madeleine vykládá, co je nového, a zároveň dává pozor na cestu, i když ví, že maminka pomoc nepotřebuje.

Jackie jednou nohou přejíždí po okraji trávníku, po měkkém rostlinném koberci, a naslouchá ťukání hole o štěrk.

Před knihovnou spustí bourací kladivo, silný kovový vrták vztekle buší do asfaltu. Matka v rachotu ztratí orientaci a Madeleine ji vezme pod paží.

Minou dětské hřiště se zatočenou skluzavkou, kterou Made tolik milovala, když byla mladší. Jak pěkně voněla plastem a teplým pískem!

Když vyjdou z parku, matka dcerce poděkuje za pomoc a společně zamíří ke křižovatce.

Madeleine dokáže rozlišit rozdíl mezi klapotem slepecké hole o kamenný obrubník a o asfalt, ale nechápe, jak maminka rozpozná pouliční lampu.

„Je to taková kratičká přestávka v rámusu aut,“ vysvětlí jí Jackie a zastaví se.

Jako obyčejně položí špičku hole na okraj chodníku, aby se připravila na výškový rozdíl. Vtom se provoz zastaví a ozve se rychlé pípání akustické signalizace.

Přejdou přes ulici, pak pokračují podél velkého žlutého domu, kde se Jackie otočí k otevřeným dveřím do garáže a mlaskne. Tak to dělají mnozí zrakově postižení, aby z ozvěny vyčetli případné překážky.

Když dojdou domů, Jackie zavře dveře, zamkne je a zajistí bezpečnostním řetězem. Madeleine si svlékne bundu. Maminka vykročí přímo do obýváku, ani nerozsvítí a odloží noty na stůl.

Made odejde do svého pokojíku, zašeptá „ahoj“ ježourkovi, a sotva se převlékne do domácího, ozve se mámin hlas.

„Made?“ zvolá Jackie z ložnice.

Madeleine vstoupí do osvětleného pokoje a uvidí maminku, oblečenou jen ve spodním prádle, jak se snaží zatáhnout závěsy. Za oknem leží růžové dětské kolo. Látka je přivřená ve dveřích skříně. Jackie přejíždí po látce prsty, uvolní ji a obrátí se.

„Tys tu rozsvítila?“ zeptá se.

„Ne.“

„Myslím ráno.“

„Nepamatuju se,“ odpoví holčička.

„Musíš dávat pozor, aby nikde nezůstalo rozsvíceno, když nejsme doma.“

„Promiň,“ omlouvá se malá, ačkoli je si skoro jistá, že všude zhasla.

Maminka šátrá rukama po posteli, hledá modrý župan. Leží těsně vedle polštáře.

„Třeba to byl ježourek; začal se potmě bát, a tak rozsvítil.“

„Nejspíš to tak bude,“ přitaká Jackie.

Obrátí tenký župánek na líc, oblékne si ho, klekne si a oběma rukama nahmatá dcerčin obličej.

„Víš, že jsi ta nejúžasnější holčička na světě? Jsi, já to vím.“

„Dnes nemáš žádné žáky, mami?“

„Jen Erika.“

„A neměla by ses trochu oblíknout?“

„Díky za radu,“ usměje se Jackie a přitáhne si hedvábí k tělu.

„Vezmi si tu stříbrnou sukni, ta ti sekne.“

„Musíš mi pomoct něco vybrat.“

Maminka má indikátor barev, ale stejně se malé vždycky vyptává, jestli se k sobě oblečení hodí, jestli odstíny vypadají dobře.

„Mám zajít pro poštu?“

„Jo, přines ji do kuchyně.“

Madeleine projde předsíní, zvedne ze země hromádku papírů a ucítí vůni vlhké hlíny a kopřiv. Maminka sedí u kuchyňského stolu. Dívenka vejde a postaví se vedle ní.

„Nějaké milostné dopisy?“ zažertuje jako obvykle Jackie.

„Tohle je… reklama na nějakého makléře.“

„Tak ji vyhoď. Všechny reklamy dej rovnou do koše. Nic jiného nepřišlo?“

„Upomínka na nezaplacený účet za telefon.“

„Prima.“

„A… dopis ode mě ze školy.“

„Co píšou?“ zeptá se Jackie.

Made roztrhne obálku a nahlas přečte dopis rozeslaný rodičům všech žáků. Někdo čmárá po chodbách a na záchodech sprostá slova. Ředitel vyzývá všechny zákonné zástupce, aby s dětmi o věci promluvili a vysvětlili jim, že peníze vynaložené na sanaci nápisů pocházejí z prostředků na renovaci školního dvora.

„Víš, kdo to dělá?“ zeptá se maminka.

„Ne, ale ty nápisy jsem viděla. Jsou hrozně hloupý. Hrozně dětinský.“

Maminka vstane a vytáhne z lednice koktejlová rajčátka, crème fraîche a chřest.

„Mám Erika ráda,“ řekne Madeleine.

„I když říká klávesám čudlíky?“ zeptá se Jackie a natočí do velkého hrnce na těstoviny vodu.

„Povídal, že hraje jako porouchaný robot,“ zahihňá se Made.

„To odhadl naprosto přesně…“

Dívenka se smíchem přihlíží, jak mamince zacukají rty, a pak Jackie zapne sporák.

„Malej hezoučkej robotek,“ pokračuje Madeleine. „Nemohla bych si ho nechat? Maličkýho robotka, mohl by spát v postýlce pro panenky…“

„Vážně je hezkej?“

„Nevím,“ řekne děvčátko a vybaví si Erikův vlídný obličej. „Myslím, že jo, vypadá jako jeden herec, co o něm všichni mluví.“

Jackie zavrtí hlavou a s radostným výrazem vodu osolí.

34

Erik se dme pýchou, když bez přerušení přehraje pravou rukou etudu až po osmnáctý takt, ačkoli levačkou jich souběžně zvládne vybrnkat jen šest. Jackie se v duchu pousměje, ale namísto chvály se zeptá, jestli cvičil, co mu uložila.

„Tolikrát, kolikrát jsem jen mohl,“ ujistí ji Erik.

„A předvedete mi to?“

„Cvičil jsem, ale zní to divně.“

„Chybovat je lidské,“ těší ho Jackie.

„Když budu hrát moc mizerně, určitě mě vyhodíte.“

„Eriku, chybovat je lidské…“

„A já sem chodím hrozně rád,“ dokončí Erik větu.

„To mě těší… Ale pokud se chcete naučit hrát, musíte…“

Jackie zmlkne uprostřed věty, tváře jí zaplaví ruměnec a pak znovu zvedne bradu.

„Snad se mnou neflirtujete?“ zeptá se skepticky.

„Myslíte?“ usměje se Erik.

„Mně to nevadí,“ řekne vážně Jackie.

„Tak já vám tu skladbu přehraju, ale musíte slíbit, že se mi nebudete smát.“

„A co když budu?“

„Pak ukážete, že vám nechybí smysl pro humor.“

Jackie se rozevřou rty v širokém úsměvu. Vtom do pokoje vejde Made v noční košilce a pantoflích.

„Dobrou noc, Eriku,“ popřeje mu.

„Dobrou noc, Made,“ řekne laskavě Erik.

Jackie vstane a odejde za dcerkou do pokojíku. Erik se dívá za nimi, a zrovna když položí levou ruku na klávesy, všimne si, že malá zapomněla v křesle svého plyšového ježečka.

Zvedne hračku, vyjde do chodby, v předsíni zabočí vpravo. Dveře dívčiny ložnice jsou pootevřené, uvnitř je rozsvíceno. Uvidí Madeleinina záda a pak Jackie, jak odestýlá postel.

„Made,“ řekne Erik a otevře. „Zapomněla sis…“

Víc toho nestihne: dveře ho udeří přímo do obličeje a odrazí se zpátky. Madeleine se hystericky rozječí a znovu do nich bouchne. Erik couvá chodbou, vrazí do zdi a zavčas si stihne zacpat nos, než se mu z něj vyřine krev.

Madeleine v pokojíčku vříská jako na lesy, ozve se prásknutí, pak tříštění nějakého předmětu.

Erik vejde do koupelny, odloží ježka, drží si nos a poslouchá. Dívenka už se uklidnila. Po chvíli do předsíně vyjde Jackie a tiše zaklepe na dveře koupelny.

„Jak vám je? Já vůbec nechápu, co to do ní…“

„Pozdravujte ji a vyřiďte, že se moc omlouvám,“ přeruší ji Erik. „Zapomněl jsem na výstražnou ceduli, jen jsem jí chtěl donést ježečka, nic víc.“

„Ptala se po něm.“

„Je tady, na skříňce,“ řekne Erik a otevře. „Nechtěl jsem ho zamazat od krve.“

„Vy krvácíte?“

„To nic není, jen troška červené z nosu.“

Jackie vezme hračku a zamíří zpátky k Made. Erik si opláchne obličej a poté se posadí ke klavíru. Jackie se vrátí z dceřina pokojíku.

„Moc mě to mrzí,“ rozhodí rukama. „Opravdu nechápu, co ji to popadlo.“

„Je naprosto úžasná,“ brání děvčátko Erik.

„To je,“ souhlasí Jackie.

„Mému synovi už je osmnáct, a neumí ani zapnout myčku… Ale teď bydlí u maminky a ta je trochu přísnější než já…“

Rozhostí se ticho. Jackie stojí uprostřed místnosti, vnímá Erikův pach, vůni čisté látky a teplého dřeva z jeho kolínské. S vážnou tváří se zahalí do pleteného kabátku, jako by jí byla zima.

„Dáte si skleničku vína?“ zeptá se.

35

Erik s Jackie sedí naproti sobě u kuchyňského stolu. Jackie připravila víno, chleba a sýr.

„Vždycky nosíte tmavé brýle?“ zeptá se Erik.

„Mám oči citlivé na světlo — nic nevidím, ale moc to bolí,“ vysvětlí Jackie.

„Tady je skoro úplná tma,“ řekne Erik. „Svítí jen lampička za závěsem.“

„Chcete vidět moje oči?“

„Ano,“ přizná Erik.

Žena si ulomí kousek chleba a pomalu ho žvýká, jako by se ještě rozmýšlela.

„Jste slepá odjakživa?“ chce vědět Erik.

„Narodila jsem se s dědičnou poruchou zvanou retinitis pigmentosa, v prvních letech jsem viděla celkem dobře, ale před pátými narozeninami jsem oslepla nadobro.“

„Nepodstoupila jste žádnou léčbu?“

„Jen vitaminem A, ale…“

Žena umlkne a odloží tmavé brýle. Objeví se duhovky stejně smutného, jasně modrého odstínu, jaký má její dcera.

„Máte krásné oči,“ zašeptá Erik.

Je zvláštní, že se nedokážou střetnout pohledem, ačkoli se dívají přímo na sebe. Jackie se usměje a téměř semkne víčka.

„Může se slepec bát tmy?“ zajímá se Erik.

„Ve tmě je slepý králem,“ prohlásí Jackie, jako by někoho citovala. „I když má strach, aby se nějak neporanil, aby nezabloudil…“

„To chápu.“

„A dnes jsem navíc měla pocit, jako by mě někdo sledoval oknem ložnice,“ uchichtne se Jackie.

„Vážně?“

„Okenní sklo je pro slepce zvláštní věc… je to jen stěna, chladná, hladká stěna… Vím, že se skrze ni můžete dívat, jako by neexistovala… a proto jsem se naučila zatahovat závěsy, ačkoli člověk stejně nikdy neví…“

„Já se na vás teď samozřejmě taky dívám, ale… Je vám nepříjemné, když vás pozoruju?“

„No… trošku mě to zneklidňuje,“ ušklíbne se Jackie.

„Vy nežijete s Madeleininým otcem?“

„Madin táta… nedalo se s ním vydržet.“

„Jak to myslíte?“

„Byl psychicky narušený… Později jsem se dozvěděla, že dokonce vyhledal psychiatrickou pomoc, ale odmítli ho.“

„To je smutné,“ řekne Erik.

„Hlavně pro nás…“

Žena zavrtí hlavou, lokne si vína, otře si ze rtů kapku a znovu odloží sklenku na stůl.

„Existují různé druhy slepoty,“ pokračuje Jackie. „Byl to můj profesor na hudební akademii, a než jsem otěhotněla, netušila jsem, jak je nemocný. Začal reptat, že to není jeho dítě, vyslechla jsem si hromadu sprostot, chtěl mě přinutit, abych šla na potrat, dokonce uvažoval i o tom, že mě shodí pod metro…“

„Měla jste na něj podat trestní oznámení.“

„Ano, ale neodvážila jsem se.“

„Co se stalo pak?“

„Jednoho dne jsem prostě posadila Made do sporťáčku a odešla jsem za sestrou do Uppsaly.“

„Vy jste šla pěšky?“

„Ano, byla jsem šťastná, že už to mám za sebou,“ říká Jackie. „Ale pro Made… člověk by nevěřil, kolik je v tom dítěti touhy, kolik fantazie a magického myšlení dokáže vynaložit, aby si vysvětila, proč se na ni tatínek vykašlal…“

„Nesnáším tatínky, co kašlou na vlastní děti…“

„Když byly Made skoro čtyři roky, zazvonil telefon, ona ho zvedla a byl to její táta… Malá byla radostí bez sebe, prý slíbil, že jí k narozeninám přinese štěňátko a…“

Jackie se roztřesou rty a zmlkne. Erik oběma dolije víno, vloží ženě sklenku do ruky a ucítí její teplo.

„Ale vy nejste takový otec, co se nestará o dítě…“

„Ne, to ne… ale když byl Benjamín malý, byl jsem závislý na prášcích a tím se všechno pokazilo,“ odpoví upřímně.

„A jeho matka?“

„Žili jsme se Simonou skoro dvacet let…“

„Proč jste se rozvedli?“

„Seznámila se s jedním dánským architektem. Nechci ji obviňovat, i já mám Johna rád… A svým způsobem jí to přeju.“

„Tomu moc nevěřím,“ usměje se Jackie.

Erik se rozchechtá.

„Člověk prostě musí občas předstírat, že je dospělý, dělat, co má, a říkat věci, jaké se od dospělých očekávají…“

Vzpomene si na rozvod, kdy on i Simona odvolali svůj manželský slib, vrátili si snubní prstýnky a potom uspořádali rozvodovou oslavu s dortem i valčíkem na rozloučenou.

„Potkal jste nějakou jinou ženu?“ zeptá se tiše Jackie.

„Po rozvodu jsem měl několik známostí,“ přizná Erik. „Na jednu jsem natrefil v posilovně a…“

„Vy chodíte do posilovny?“

„Předvedu vám svaly,“ kasá se žertem Erik.

„Jak to dopadlo?“

„Marie… nic z toho nebylo, na můj vkus byla až moc pokročilá.“

„Ale se svou profesorkou jste se nevyspal?“

„To ne,“ směje se Erik. „Ale moc k tomu nechybělo. Vlastně jsem skončil v posteli s kolegyní.“

„Ale?“

„Nic vážného… byli jsme namazaní, já rozvedený, osamělý… ona se s manželem dohodla, že si od sebe dají na chvíli pauzu, o nic nešlo… Nelly je fantastická, ale žít bych s ní určitě nechtěl.“

„A co pacientky?“

„Jo, to se může stát,“ připustí čestně Erik. „Tomu se člověk nevyhne, je to velice intimní situace… ale přitažlivost a okouzlení je pro pacienta jen způsob, jak se vyhnout nepříjemné části terapie.“

Vzpomene si na Sandru: občas během sezení zmlkla, špičkami prstů si hmatala po krásném, inteligentním obličeji a temně zelené oči se jí zalily slzami. Chtěla, aby ji objal, a když to udělal, zvláčněla v jeho rukou jako po milování.

Ví, že v tom nebyl žádný chtíč, ale přesto požádal Nelly, aby pacientku převzala. Sandra se s ní setkala už předtím, takže to působilo přirozeně.

„A s kým chodíte teď?“ zeptá se Jackie.

Erik pohlédne na její usměvavé rty, na jemné rysy zalité měkkým světlem, na černé, krátce ostříhané vlasy a bílý krk. Náhle mu Rocky Kyrklund připadá strašně vzdálený a nechápe, jak ho mohl tolik rozhodit.

„Nevím, do jaké míry je to vážné, ale… sešli jsme se jen párkrát,“ vykládá Erik. „A jsem s ní moc rád…“

„To je dobře,“ zamumlá Jackie a zrudne.

Pak uždibne další kousek chleba.

„Když jsem s ní, tak se mi nechce domů… už teď mám rád její dcerku a navíc se učím hrát na klavír jako robot,“ dodá a položí ruku na její.

„Máš něžné ruce,“ zatyká mu Jackie a rty se jí zvlní v širokém úsměvu.

Erik jí hladí dlaně, zápěstí a předloktí, pak prsty zamíří vzhůru, k jejímu obličeji, jemně po něm přejíždí a nakonec se k ní skloní a několikrát ji zlehka políbí. Dívá se na její těžká víčka, na vypnutý krk a zaoblenou bradu.

Žena mu s radostným výrazem vyjde vstříc a opět se začnou líbat, otevřou ústa, jazyky se opatrně ohmatávají a potom se rozechvěle nadechnou. Náhle někdo nečekaně zazvoní u dveří.

Oba sebou trhnou, nehnutě sedí, snaží se klidně dýchat.

Další zvonění.

Jackie rychle vstane a Erik jde za ní, ale když otevře, za dveřmi nikdo není. Chodba tone v šeru.

„Mami!“ zavolá z pokojíčku Made. „Mami!“

Jackie natáhne ruku a dotkne se Erikovy tváře.

„Už bys měl jít,“ zašeptá.

36

Stará paní s igelitkami připevněnými na šatech stojí ve frontě bezdomovců, a když se k ní dobelhá Joona Linna, vrhne na něj znepokojený pohled.

Joona se chtěl prospat v metru, na zelené trase, ale narazil tam na jednoho Roma, který mu nabídl nocleh. Pak se ocitl v maringotce v Huddinge, ležel na podlaze zabalený do deky a se zavřenýma očima čekal, až se dostaví spánek. Myšlenky mu však nedopřály klidu.

Od Lumina odjezdu vůbec nejedl ani nespal. Dal jí všechny peníze, co měl, nechal si jen tolik, aby se dostal k Nålenovi.

Nedostatek spánku má za následek stále častější ataky migrény. Jako by mu okem projela rozžhavená jehla. Kyčel ho bolí víc a víc.

Muž z Íránu s laskavýma očima trpělivě rozlévá všem potřebným kávu a rozdává obložené chleby. Většina z nich pravděpodobně přenocovala na hlavním nádraží nebo v nedalekých garážích.

Joona už je vůči hladu imunní, vnímá ho jen jako břemeno, pod nímž se mu podlamují nohy. Když vyfasuje svůj kelímek a chleba, málem omdlí. Poodejde, odhrne z chleba papír, ukousne sousto a spolkne ho, ale žaludek se vzepře a chce potravu vydávit. Joona sevře čelisti a obrátí se zády k ostatním. Slabost ho srazí na kolena. Vyplivne chleba, ukousne další sousto, rozkašle se, a i to skončí na zemi. Na čele se mu vyřine pot.

„Copak vám je?“ vyptává se Íránec, když si všimne jeho obtíží.

„Nějakou dobu jsem neměl čas se najíst,“ odvětí Joona.

„Zaměstnaný muž,“ zažertuje přátelsky Íránec.

„Ano,“ rozkašle se znovu Joona.

„Kdybyste potřeboval pomoc, obraťte se na mě.“

„Díky, ale jsem v pořádku,“ mumlá Joona, vezme si hůl a zamíří pryč.

„V jednu odpoledne si můžete dát zadarmo polívku v kostele svaté Kláry!“ volá za ním chlapík. „Jen přijďte, neuškodí vám chvilku posedět v teple.“

Joona přejde přes most Stadshusbron, rozdrobí chleba labutím a těžkými kroky se plouží do kopečka po Řemeslnické ulici. Před Kungsholmenským gymnáziem se na chvilku zastaví a odpočívá, ohmatá oblázek v kapse, pokračuje k hasičské stanici a pak zabočí do Kronoberského parku. V korunách vysoko nad ním září slunce, ale vlhká, mechově zelená tráva ještě tone ve stínu.

Joona se pomalu šine do kopce, opírá se o hůl, pak uvolní ocelovou západku, otevře branku a vstoupí na starý židovský hřbitov.

„Omlouvám se za to, jak vypadám,“ řekne a položí kamínek na rodinnou hrobku Samuela Mendela.

Špičkou hole odsune papírek od bonbonu a vypráví svému bývalému kolegovi, že Jurek Walter je konečně mrtvý. Pak jen tiše postojí, naslouchá větříku šumícímu v korunách stromů a dětskému smíchu, který se ozývá z nedalekého hřiště.

„Viděl jsem důkaz,“ zašeptá a před odchodem pohladí náhrobek.

Margot Silvermanová trvala na tom, aby se Joona dostavil na neoficiální schůzi. Pravděpodobně ho lituje, a proto mu chce dovolit, aby si na chvíli zahrál na policajta.

Joona míří na Flemingovu ulici a myslí na orgie, jichž se účastnila Marie Carlssonová.

Saturnálie, karnevaly a různé opilecké svátky byly součástí lidského života odedávna. Každým nádechem se blížíme k smrti, utěšujeme se prací a každodenními rituály, ale občas musíme převrátit pravidla i celou svou existenci naruby — možná jen proto, abychom si dokázali, že jsme svobodní.

Marie Carlssonová se v den vraždy chystala na podobnou akci. Zatím nelze tvrdit, zda mezi orgiemi a oběťmi existuje nějaká spojitost, ale Zuzana Kernová si v diáři zaškrtla stejnou červencovou sobotu, kterou si Marie Carlssonová vyhradila pro sexuální radovánky.

Staří kamarádi z dětství Filip Cronstedt a Eugen Cassel jsou spoluvlastníky firmy Croca Communication Ltd s ročním obratem devadesát pět milionů eur. Jako soukromé osoby jsou oba hlášeni v cizině, po většinu roku však nepochybně pobývají ve Švédsku.

V kanceláři na Sibylině ulici se za posledních šest měsíců ani jeden z nich neukázal a po dlouhou dobu se nezúčastnili ani žádné valné hromady. Výkonný ředitel s Eugenem telefonicky hovořil minulý týden, o Filipovi však od Nového roku neslyšel.

Linda Bergmanová vypověděla, že v době, kdy ještě byla s Marií Carlssonovou v kontaktu, se Filip zničehonic stáhl do ústraní.

Marie a Eugen ve skupinových nevázanostech nadále pokračovali.

Na saturnáliích bývá pravidelně přítomna stálá členská základna a kromě ní pořadatelé obyčejně pozvou na zkoušku několik nováčků.

Linda tvrdila, že neoficiální vstupenkou je čipová karta do hotelového apartmá.

Vyšetřovatelé si nedělají iluze, že by Filipa načapali přímo v hotelu, o Eugenově účasti však prakticky nepochybují.

Podle diáře Marie Carlssonové by se sexuální orgie měly konat už nyní v sobotu, další pak ve stejný den přesně za tři týdny. Možná jsou tyto dva termíny jedinou možností, jak se setkat s Eugenem a potažmo vypátrat Filipa.

37

Adam, Margot a Joona sedí u stolu v nové části restaurace The Doors. V televizi běží ligový fotbalový zápas. Margot pojídá velký hamburger a pije vodu. Adam s Joonou mají před sebou šálek kávy.

„Zdá se, že Filip neopustil Švédsko,“ řekne Adam a položí na stůl několik papírů. „Jenže oficiálně není nikde hlášený a v žádném z bytů, které vlastní jeho podnik, taky zřejmě není.“

Z fotografie na stole na ně hledí obličej Filipa Cronstedta. Čtyřicátník s dozadu sčesanými vlasy a světlým obočím. Vypadá jako přátelský a trpělivý bankéř. Vrásky na čele, na tvářích a kolem úst ukazují na ztvrdlá játra, ale o to působí sympatičtěji.

„Nějak se mi nechce věřit, že Marii Carlssonovou zabil,“ řekne Adam a postrčí fotku ukazovákem. „Nesedí to k němu… nemá za sebou žádnou násilnickou minulost, nemá záznam v trestním rejstříku ani v rejstříku osob podezřelých ze spáchání trestného činu, nikdy se o něj nezajímala sociálka…“

„Má prachy na dobrý advokáty,“ podotkne Margot.

„Jo, ale stejně…“ nedá se Adam.

Jakási mladá žena vleče po zemi padesátilitrový sud piva. U poškrábaného okna na Tuleskou ulici sedí rodiče se třemi dcerkami.

„Víme jen tolik, že Filip Cronstedt na Marii žárlil,“ řekne Margot a strčí do pusy hranolek. „Chtěl, aby s těmi saturnáliemi přestala, ale ona tam chodila dál… a teď je mrtvá a šperk z jazyka je taky fuč…“

„Ano, jenže…“

„Podle mě…“ pokračuje vyšetřovatelka, „podle mě byl Marií Carlssonovou posedlý a během těch hromadných prasečinek se držel stranou a pozoroval ji… což odpovídá i našim dosavadním zjištěním… Ale dá se z toho vyvodit, že je sériový vrah?“

„Nebo záchvatový vrah?“ doplní Adam. „Zatím došlo jen ke dvěma vraždám a to nestačí na…“

„Jenže my hledáme sériového vraha,“ přeruší ho kolegyně.

„Na tom vlastně vůbec nezáleží,“ pronese tiše Joona. „Ale Margot má pravdu, protože záchva…“

Osten migrény prudce zaútočí, Joona semkne víčka a opatrně si položí dlaň na čelo. Sedí bez hnutí, dokud bolest neodezní, a snaží se rozpomenout, co chtěl říct o záchvatovém vrahovi. Termín odkazuje na pachatele, který má na svědomí alespoň dvě oběti zabité na různých místech s minimálním časovým odstupem. Dramaturgie vražd u něj není celoživotním, sexuálně orientovaným programem, jak tomu bývá u sériových vrahů, své činy páchá ve vlnách v přímé návaznosti na psychickou krizi.

„Fajn,“ řekne po chvíli Adam.

„Na jakékoli soudy o Filipu Cronstedtovi je zatím brzo,“ ubezpečí ho Margot. „Tohle je prakticky jediný večer, kdy s jistotou víme, kde hledat Eugena Cassela… A pokud nám někdo může dát tip ohledně Filipa, je to on.“

„Přece nemůžeme jen tak vtrhnout na nějakej soukromej grupáč?“ ušklíbne se Adam.

„Stačí, když se tam dostane jeden z nás, najde Eugena a v klidu a pohodě s ním promluví,“ vyloží mu Margot a ukousne si pořádný kus hamburgeru.

„Ty jsi těhotná, takže tě sotva můžeme nasadit do akce,“ prohlásí Adam.

„Vážně je to vidět?“ ucedí Margot a přežvykuje.

„Tak jo, ksakru, půjdu tam já,“ nabídne se nepříliš nadšeně Adam.

„Nejde o žádnou razii,“ chlácholí ho Margot. „Nic ti nehrozí… klidně tu akci můžeme nazvat schůzkou s tajným informátorem, a tudíž ji ani nemusíme předem probírat s nadřízenými.“

Adam si vzdychne a opře se o židli.

„Takže mě čeká návštěva nějakýho doupěte, kde bude spousta…“

Zmlkne, zírá před sebe lesklýma očima a zakroutí hlavou.

„Jasně, nenápadně se dostat mezi partu podobnýho ražení není žádná brnkačka, ale nic jinýho nám nezbývá,“ řekne Margot.

„Nechápu to… co tam může být za lidi?“

„Nevím, grupensex jsem nepraktikovala přinejmenším deset let,“ řekne Margot a namáčí si hranolky v kečupu.

Adam na ni zírá s otevřenou pusou. Žena se potutelně usmívá a kouše. Vezme do prstů ubrousek, otře si ruce a pak se mu podívá do očí.

„Dělala jsem si srandu,“ rozchechtá se. „Jsem slušná holka, přísahám, ale už jsem absolvovala zásah ve swingers klubu v Helsingborgu… a v hlavě mi uvízlo hlavně to, že tam byli skoro samí dědulové kolem šedesátky s pupkem a nožičkama jako párátka…“

„Nech toho,“ zarazí ji Adam a přikrčí se na židli.

„Zítra zavolám tvé ženě a zeptám se, jestli ses vrátil domů.“

„Haha,“ zakření se Adam.

„Je to jen práce,“ podotkne Joona. „Ostatní lidé jsou naprosto bezvýznamní, prostě jděte rovnou k věci, promluvte si s Eugenem, vytáhněte z něj, kde se skrývá Filip, a jakmile to z něj dostanete, zatkněte ho.“

„Mám ho zatknout?“

„Aby nemohl Filipa varovat,“ řekne Joona a opětuje jeho pohled.

„A jestli něco zjistíte o Filipovi, tak…“ řekne Margot.

„Tak ti zavoláme,“ dokončí větu Adam.

„Ne, já hodlám spát,“ brání se kolegyně a spolkne poslední sousto. „Pokud natrefíte na něco závažnýho, tak přivolejte zásahovku.“

Margot se odporoučí, muži u stolu osamí. Několik starších hostů vstane a odejde si ven zakouřit.

„Kde bydlíte?“ zeptá se Adam.

„Za Huddinge je takový tábor…“

„Romský?“

Joona neodpoví, upije doušek kávy a vyhlédne z okna.

„Proklepl jsem si vás,“ vykládá Adam. „Zjistil jsem, že… rok předtím, než jste utrpěl zranění, jste vyučoval ve speciální operační jednotce bojový systém Krav Maga… Nezlobte se, ale když se na vás podívám, nechce se mi věřit, že jste byl výsadkář.“

Joona pohlédne na své ruce a uvědomí si, že nejvíc ze všeho miloval seskok z výšky, pád do děsivé bouře.

„Byl jste někdy v Leeuwardenu?“ zeptá se Adama.

Joonu jako jediného Švéda vyslali do Nizozemí, aby si osvojil postupy nekonvenčního boje nablízko a v guerillové válce. Kurz se konal severně od Leeuwardenu. Když odliv obnažil písečné pláže, Joona běhal po wattovém pobřeží.

38

Psychedelický pokoj v hotelu Birger Jarl, o němž mluvila Linda Bergmanová, se vlastně nazývá „Zapomenutý pokoj“ a stejně jako ostatní místnosti si ho lze zamluvit a pronajmout.

Na počátku třetího tisíciletí hotel prodělal generální rekonstrukci: veškeré staré pokoje i původní interiéry vzaly zasvé. Když však řemeslníci zmizeli, ukázalo se, že na pokoj číslo 247 zapomněli.

Stejně tomu bylo při každé renovaci od roku 1974.

Pokoj zůstal nedotčený jako zapomenutý pozůstatek starých časů.

V roce 2013 v pokoji vyměnili pohovku a vzápětí v hotelu došlo k vraždě. Všichni samozřejmě tvrdili, že to spolu nijak nesouvisí, ale personál zarputile odmítá provádět v místnosti jakékoli další změny vybavení.

Adam proseděl pět hodin v autě před starou elektrárnou a sledoval vchod do hotelu, Joona s dekou přehozenou přes ramena postával před budovou a v ruce držel kelímek s několika mincemi.

Do hotelu vstoupilo třicet pět hostů, ale žádný z nich nebyl Eugen.

O kousek dál před italskou restaurací sedí v podřepu šedovlasý číšník a kouří. Když kostelní hodiny pomalu odbijí jedenáctou, Joona odkulhá k autu.

„Musíte jít dovnitř,“ řekne Adamovi.

„Nemohl byste jít se mnou?“

„Počkám tady,“ řekne Joona.

Adam bubnuje palci do volantu.

„Fajn,“ přikývne a několikrát si pohladí bradu.

„Nenechte se vyvést z míry,“ nabádá ho Joona. „Vždyť to nejsou žádní zločinci. Zřejmě tam narazíte na spoustu všemožných drog, ale tím se nezabývejte. Zasáhněte pouze v případě sexuálního násilí nebo kdybyste tam našel nezletilé osoby.“

Adam přikývne, se sevřeným žaludkem vystoupí z auta a zamíří ke vchodu.

U lehce zaobleného recepčního pultu je pouze zaměstanec hotelu, který právě telefonuje.

Adam dojde k recepci, ukáže legitimaci, dostane vstupní kartu a pak zamíří k výtahům. Zapomenutý pokoj je na samém konci chodby. Na dveřích visí plastová cedulka s nápisem Do not disturb.

Policista zaváhá a pak rozepne zip své černé kožené bundy. Bílé tričko má zastrčené do černých džín, pod levou paží skrývá pouzdro se Sig Sauerem.

Musím dělat jakoby nic, najít Eugena, odvést ho stranou a položit mu pár otázek, říká si Adam v duchu.

Odkašle si a vsune kartu do otvoru. Zámek cvakne, rozsvítí se zelená kontrolka. Otevře, vejde do tmavé předsíně a tiše za sebou zavře.

Zaslechne hudbu, tlumené hlasy a vrzání postele.

Světlo je slabé, ale není tu úplná tma. Rozhlédne se. Ocitl se v malém výklenku, který slouží jako šatna.

Z koupelny vyjde blondýnka s krátkým chlapeckým účesem a zamrká na něj. Na sobě má jen hedvábné kalhotky a je tak nápadně krásná, až se Adamovi rozbuší srdce.

Rty má natřené leskem, v jednom koutku jí ulpěla špetička bílého prášku. Upře na Adama velké černé zornice zasazené v ledově modrých duhovkách. Olízne si rty, zamumlá něco nesrozumitelného a pak odejde do ložnice.

Adam ji následuje a nedokáže odtrhnout zrak od jejích nahých lesklých zad.

V zšeřelém pokoji se vznáší sladký kouřový odér.

Adam se zastaví, zaletí pohledem k posteli a ihned odvrátí oči. Projde kolem pelesti, mine muže se dvěma sklenkami šampaňského a zůstane stát.

Nikdo mu nevěnuje pozornost.

Kolem něj se do chodby protlačí žena se sklopenou hlavou. Ložnice je potažená růžovými vyboulenými tapetami, na zemi leží koberec se vzorem slunce. Všechna světla jsou zhasnutá, ale škvírou nad závěsy proniká na strop zář pouličních lamp.

Pokoj je prosycený těžkým pachem rozpálených lidských těl. Kamkoli pohlédne, vidí lesklé pohlavní orgány, roztažená ústa, prsa, jazyky, zadky.

Když si odmyslí hudbu, je tu poměrně ticho. Souložící jsou plně soustředěni na svou činnost, jde jim jen o vlastní nebo partnerův požitek. Ostatní se nečinně povalují a s rukou mezi nohama přihlížejí orgiím.

Adamovi zatepe v uších ohlušující pulz a zahoří mu tváře.

Musí najít Eugena.

Na psacím stole sedí půvabná třicátnice v batikované halence. Oči má zavřené, obnažené přirození vypadá jako napudrované. Připomíná leštěný mramor s proužkem z růžové křídy. Adam na ni proti své vůli civí jako očarovaný.

Nevládne tu zběsilá bezuzdost, jak se domníval, chování hostů je spíše introvertní a cílevědomé.

Mine postel a zvažuje, jestli to prostě není jen součást moderního životního stylu.

Je stejně starý jako většina přítomných, ale jeho cílem je pouze dokončit svěřený úkol. Pak se vrátí domů k manželce do Hägerstenu a navždycky zapomene, co tu viděl. Už teď ví, že s ní o tom nebude příliš mluvit — každopádně ne vážně. Bude si z návštěvy utahovat, případně ji ženě vylíčí jako nějakou nechutnost.

Sleduje lidi v místnosti a namlouvá si, že jsou zkažení a že je mu jich líto, ale není to pravda, aspoň v této chvíli si to nemyslí.

Bodne ho osten závisti.

39

Adam projde otevřenými spojovacími dveřmi a vstoupí do oddělené místnosti. Tmavší tapety zdobí velký zubatý vzor, připomínající světlezelené krystaly.

Hudba je hlasitější. Dva nazí muži zvednou křeslo a postaví ho na postel, do něho se s chechotem posadí žena s krátkými černými vlasy a pevně se drží, zatímco muži rozhoupají matraci. Několik hostů se přidá, jeden ženu pevně chytí za nohy a ta se rozřehtá ještě hlasitěji.

Vedle skleněného stolku klečí blondýnka s chlapeckým účesem, prstem šátrá po zbytcích bílého prášku a pak jej dychtivě slízne.

Adam ustoupí ke straně a málem uklouzne po tubě lubrikantu. V lepkavém obsahu ulpěl prach a vlasy.

Na okně stojí deset sklenek se šampaňským. Po skle stékají kapky sražené páry, na mramorovém parapetu se šíří loužičky vody.

O něco dál se nachází chodba bez oken, vybavená skříněmi a odkládací policí na tašky. Dveře do koupelny jsou pootevřené. Na prkýnku sedí zkroucená nahá žena se záhyby na břiše a nataženou paží.

„Co je ti?“ zeptá se tlumeně Adam.

Žena zvedne hlavu. Má temné, vlhké oči a Adam cítí, že by měl z hotelu co nejrychleji zmizet.

„Pomoz mi,“ zašeptá neznámá.

„Co je ti?“

„Nemůžu vstát,“ mumlá žena.

Z ložnice k nim zamíří štíhlý chlapík s pohupujícím se vztyčeným údem a zastaví se ve dveřích.

„Je tu Paula?“ zeptá se.

Změří si je zpod přimhouřených víček a pak se vrátí, odkud přišel.

Adam popadne ženu za ruku, trhnutím ji postaví na nohy a ucouvne. Žena se vypotácí z koupelny a ramenem shodí z věšáku ručník. Adam si náhle všimne, že má mezi nohama připevněný umělý penis. Žena do něj vrazí a položí mu ruku na krk.

Z jejího dechu je cítit alkohol, vibrátor zajede Adamovi mezi stehna. Ženě se podlamují nohy, Adam ji zachytí a ucítí na svém těle její těžká prsa.

„Můžeš stát?“

„Mám pocit, že mi ten fešák nějak klouže,“ zamumlá žena kdesi na jeho krku. „Mrknul by ses mi na popruh?“

Otočí se a jednou rukou se opře o hnědé nástěnné hodiny. Plastový obal zapraská.

„Vidělas tu Eugena?“ zeptá se Adam.

Žena si ochablými prsty hmatá po zasukovaném černém koženém popruhu mezi půlkami.

„Trochu se to zašmodrchalo,“ řekne Adam.

Neví, co si počít, po krátkém zaváhání se ženě pokusí pomoct, dvakrát řemínek odmotá, ale potom si všimne, že je zauzlovaný i o kus níž.

Ženina kůže je horká a zpocená. Adam se roztřese a zledovatělými prsty jí popruh v zadnici upraví.

Kolem nich se protlačí další naháč a vklopýtá na záchod. Vesele močí, ani se neobtěžuje zavřít dveře, nevěnuje jim jediný pohled.

Adam stále zápasí s vlhkým a kluzkým řemínkem, zaříznutým mezi hýžděmi. Žena se zapotácí, padne tváří na zeď, hodiny na háčku se rozhoupají.

V odděleném pokoji zafňuká ženský hlas, chodbou projdou dva muži a Adam náhle v otevřených dveřích spatří blonďatou krásku s chlapeckým účesem. Už na sobě nemá ani kalhotky. Pomalými kroky se odvleče do vedlejší místnosti, poté si ho všimne a pozvedne sklenku se šampaňským. Na okraji je patrný lesklý otisk jejích rtů.

Žena před ním se neustále kácí na stranu, vráží ramenem do zdi a nakonec se sveze na podlahu a zůstane ležet s tváří na celoplošném koberci.

Blondýnka vykročí k Adamovi, na krku má rudé skvrny. Skloní se k němu, přitiskne mu čelo na prsa a pak s úsměvem zvedne hlavu.

Adam už se nedokáže ovládnout. Políbí ji, žena polibek opětuje, muž ucítí na jazyku její piercing.

Uvědomí si, že ho přemohla smyslnost. Ví, že dělá chybu, už nyní je mu jasné, že toho bude hořce litovat a že za to zaplatí strašnou úzkostí, ale v téhle chvíli touží jen po jediném.

Žena na zemi brumlá, že upadla, a zatahá ho za nohu, až se zapotácí.

Pak mu krátkovlasá blondýnka rozepne kalhoty a mladým policistou projede ledový strach.

Jak snadné je podlehnout pokušení, pomyslí si.

Jeho ruce se dotýkají teplých napjatých ženských prsou, poprášených čímsi ostrým a blýskavým.

V životě takovou krasavici neviděl.

Zvedne ji, přimáčkne ke stěně a zajede do ní. Zmítá jím úzkost i žádost. Přiráží, ženiny rty se rozevřou, na jazyku se zaleskne Saturn. Adam pokračuje, její tělo se kroutí, prsa se otřásají. Nepřítomně se usmívá, ale nesténá, nevzdychá, zdá se, že jeho počínání vůbec nevnímá: evidentně je zfetovaná.

Do chodby se přivlečou dvě ženy, chvíli je pozorují a pak jdou dál.

Hnědovláska s vibrátorem se mezitím vyškrábe na nohy, postaví se za něj, její ruce mu zajedou pod košili a hladí ho v pase a po zádech. Adam se jí snaží vykroutit, bojí se, aby nenahmatala jeho zbraň, ale žena se náhle prudce odtáhne, něco zamumlá a odvrávorá do ložnice.

Adam ví, že jeho inkognito je pravděpodobně odhaleno, ale nedokáže přestat. Blondýnka mu mlčky spočívá obličejem na krku, ústa jí voní po malinách, snaží se ho přimět, aby zpomalil, položí mu dlaň na hrudník, ale on ji odstrčí a tvrdě přitiskne ke zdi.

40

Když Adam vejde do třetí místnosti, ihned pozná Eugena Cassela. Muž má na hlavě černý cylindr, ale jinak je úplně nahý. Na velké posteli souloží pět lidí. Stínítko stolní lampy se posunulo a otřásá se spolu s postelí. Za ní klečí Eugen, před ním stojí na všech čtyřech nahá žena.

Mezi ňadry se jí blýská perlový náhrdelník.

Ihned po Adamovi se do místnosti vpotácí žena s vibrátorem. Posadí se na postel, málem upadne, ale pak se znovu vzchopí. Jiná ji chytí za umělý penis, něco pronese a zachechtá se. Žena zakašle s ústy zabořenými do loketní jamky.

„Cos říkala?“

„Tra-la-la-láá!“ povykuje žena s penisem.

„Prima.“

„Je tu fízl, tra-la-la-láá!“ zopakuje a znovu si významně odkašle.

Eugen okamžitě vstane, posadí se na postel, jednou rukou svírá ženinu zadnici a přitom zvedne oči k Adamovi.

„Tohle je soukromej večírek,“ prohlásí ublíženě.

„Můžeme si promluvit o samotě?“ zeptá se ho Adam a ukáže mu policejní průkaz.

„Nechte mi tu vizitku a v pondělí se vám ozve můj advokát,“ odbude ho příkře Eugen a zvedne se z postele.

Je mu asi čtyřicet let, v apartmá je zjevně nejstarší. Nahé vysportované tělo s poněkud zakulaceným bříškem. Erekce už opadla. Pod krempou klobouku se zaleskne kroužek v obočí, zorničky má rozšířené.

„Hledám Filipa Cronstedta,“ řekne Adam.

„Hodně štěstí,“ ušklíbne se Eugen a zvedne klobouk. „Tady není, ale dám vám tip: jděte za Bílým králíkem.“

„Teď mě poslouchejte,“ nedá se Adam. „Můžeme z hotelu odejít ve vší diskrétnosti, ale když mi nic jiného nezbude, nasadím vám klepeta a odvedu vás rovnou do policejního auta.“

K Eugenovi popojde mladá žena s oslnivě bílou pletí a rezavohnědými vlasy spletenými do copů.

„Nemám objednat něco k jídlu?“ otáže se a popotáhne z jointa.

„Copak tě hlad ještě nepřešel?“ laškuje s ní Eugen.

Žena vesele zavrtí hlavou, vyfoukne tenký pramínek kouře a zamíří k psacímu stolu s telefonem.

„Dobře, takže vás zatýkám podle čtyřiadvacáté kapitoly trestního zákoníku, paragraf sedm,“ zacituje Adam.

„Nemůžu za to, že jste chodil do mizernejch škol a musel se dát k policii,“ pronese přísně Eugen. „Jo, svět je samá nespravedlnost…“

„Znáte Marii Carlssonovou? Ano, nebo ne?“ skočí mu do řeči Adam.

„Miluju ji,“ odpoví důrazně Eugen.

„Tak ji můžete políbit na rozloučenou,“ odtuší Adam a ukáže mu fotografii z místa činu.

V ostrém světle blesku svítí ženin znetvořený obličej, široce otevřená ústa se zlomenou čelistí. Eugen zakvílí, skácí se dozadu a převrhne stolní lampu. Keramická noha se rozletí na tisíc kousků.

41

Eugen Cassel se nasouká do šatů a Adam mezitím přivolá hlídkový vůz.

„Je mi to hrozně líto… jsem naprosto v šoku, řekněte, co mám dělat… Rád vám pomůžu, je to pro mě otázka cti… ale napřed musím zavolat svému advokátovi.“

Eugen je bílý jako křída. Rychle si opláchne obličej zbrocený potem.

„Potřebuju najít Filipa.“

„On to neudělal,“ namítne ihned Eugen.

„Filip se na žádné ze svých běžných adres nezdržuje, kde teda je?“

„Nemám zdání, ale není na tom zrovna nejlíp,“ řekne Eugen a poškrábe se na čele pod cylindrem. „Nechci na něj kydat hnůj, jenže zrovna teď se mu radši vyhýbám, snažil jsem se ho přimět, aby vyhledal odbornou pomoc, ale on…“

„Kvůli čemu?“ chce vědět Adam.

Dveře výtahu se otevřou a muži se protáhnou do kabiny vedle ženy v oranžovém trenčkotu.

„Jede v koupelnový soli a leze mu to na mozek,“ ušklíbne se Eugen a ukáže si na hlavu.

„Je drogově závislý?“

„Jo, jenže problém je hlavně v tom, že do sebe cpe spoustu MDPV, MDPPP, MDPBP, MDAI… nepomáhá to, naopak, jen bývá šíleně paranoidní… a pak najednou bum, rupne mu v bedně a je mu tak mizerně, že se chce zabít.“

„Bývá agresivní?“ vyzvídá Adam. Muži společně vystoupí v přízemí.

„No, víte, jak to chodí… člověk má ze všeho panickou hrůzu a zároveň mu to neskutečně pálí. Myslí moc rychle, vůbec nespí… Když jsem Filipa viděl naposledy, posedla ho nějaká příšerná mánie, sledoval na Googlu tisíce satelitních snímků a neustále mlel něco o tom, že Saturn požírá svoje děti… Ani vteřinku nedokázal vydržet v klidu, měl takovou kudličku a pořád se s ní oháněl, škrábl mě s ní do ruky a řval, že bych mu měl být vděčnej… a pak sám sobě rozřízl celou paži, zdrhnul do metra a za ním se táhla krvavá čára.“

Muži minou recepci a vyjdou na Tuleskou ulici právě v okamžiku, kdy na místo dorazí hlídkový vůz.

„V téhle chvíli mě zajímá jen to, kde ho najdu,“ zopakuje Adam a zastaví se.

„Fajn, připadám si sice jako podrazák, ale… Říkal, že ve skladu je přede všema v bezpečí.“

„Ve skladu?“

„Má pronajatých spoustu skladových prostor na Vanadísině ulici, tipnul bych si, že mu patří dobrá polovina podzemních skladů.“

K mužům dojdou dva uniformovaní policisté a pozdraví. První doprovodí Eugena na zadní sedadlo služebního auta, druhý poslouchá Adama.

„Zaveďte ho do jednací místnosti,“ říká Adam. „Postarejte se, aby nikomu nevolal, potřebujeme získat trošku času. Jakmile se objeví jeho advokát, musíme ho propustit.“

42

Joona se řítí po silnici bez ohledu na semafory a prudce zabočí vlevo na Ódinovu ulici.

Před obchodem Seven Eleven, vedle dvou vozíků ze supermarketu plných všemožného harampádí, spí žena.

Adam mu vykládá, že Filip delší dobu užíval vysoké dávky drogy MDPV a podle Eugenova názoru upadl do paranoidní psychózy.

Koupelnová sůl už ve Švédsku zapříčila několik úmrtí a po otřesném případu, kdy se zfetovaný muž pokusil sníst tvář bezdomovce, se o ní ve večernících psalo jako o „kanibalské droze“.

„Dost to spěchá, protože Eugena na stanici moc dlouho držet nemůžeme. Za chvíli bude venku a určitě hned dá Filipovi echo,“ řekne napjatým hlasem Adam.

Joona předjede taxík ve vnitřním pruhu, zařadí se před něj a poté pokračuje v protisměru na Vanadísinu ulici. Vjede na chodník, nárazník práskne o obrubník a vzápětí vůz zabrzdí před domem se světle kávovou fasádou, v níž svítí rudá vrata do garáže.

V centru Stockholmu se podnikatelé musí spokojit s již existujícími sklepními prostorami; nové se stavět nesmějí, aby nedošlo ke změně obrazu města. Přímo pod zemí se nacházejí obrovské plochy s malými zamčenými kójemi, které se podobají pohřebním kryptám v katedrále.

Joona s Adamem vystoupí z vozu a zamíří k zavřené kanceláři s výhledem na nevelké parkoviště. V šeru za oknem spatří haldy rozložených krabic, recepci a velký monitor spojený s bezpečnostními kamerami na zdi.

„Rád bych se mrkl na plán podzemního skladiště a na bezpečnostní kamery,“ řekne Joona.

„Je zavřeno, budeme se muset obrátit na státního zástupce,“ brzdí ho Adam.

Joona přisvědčí, špičkou hole uhodí do kamenného obrubníku a vybaví si chvíle, které zakusil po koupeli v ledové tříšti. Sotva se člověk zahřeje, hned ho zase rozklepe zima. Zvedne těžký kámen a mrští jím do okna. Ozve se rána, sklo se s řinčením vysype na zem, u recepce se rozbliká červená kontrolka.

„Teď se u sekuriťáků spustí alarm,“ podotkne bázlivě Adam.

Joona odstraní z rámu okna ostré zbytky střepů a vleze dovnitř. Adam se rozhlédne a potom ho následuje.

Na stěně visí mapa podzemí: tvoří ho čtvercové bloky spojené širšími a užšími chodbami.

Pečlivě očíslované sklady jsou rozdělené do sekcí. Vedle mapy je úhledně vyvedený seznam přístupových kódů k jednotlivým prostorám.

Joona se posadí k počítači. Chodby mezi sklady sledují bezpečnostní kamery. Na obrazovce je pětadvacet políček. Kamery snímají pouze tmu. Je noc, všude je zhasnuto.

„Zkuste se poohlédnout po seznamu nájemců,“ navrhne Adam.

Joona zmenší políčka a snaží se otevřít několik programů, ale marně. Volně přístupné jsou pouze bezpečnostní kamery, jinak je třeba se zalogovat.

Rychle se vrátí ke kamerám, zvětší první políčko a prohlédne si nehybnou šedočernou plochu, podobnou lněné tkanině. Rozklikne další obrázek. Šero. Za ním stojí Adam, studuje mapu na zdi a nervózně se ošívá.

Všechno je klidné, tiché a pohroužené do tmy.

Třetí kamera směřuje k nouzovému východu. Zelený podsvícený nápis nade dveřmi slabě ozařuje flekatou betonovou podlahu a stěny z vlnitého plechu.

LED dioda osvětluje rozházené odpadky a zapomenutý nákladní vozík.

Joona se zadívá na plán podzemních prostor, vyhledá v něm nouzový východ a hned je mu jasné, kde je kamera umístěná.

Zvětšuje jeden záznam za druhým, ale bezvýsledně. Zaplaví ho ochromující únava a na několik vteřin zavře oči.

Na monitoru vidí jen jednotvárné šero. Občas některá z kamer zachytí slabé světýlko kódového zámku, ale jinak nic.

„Tma,“ řekne Adam.

„Ano,“ souhlasí Joona a rozklikne čtrnáctý snímek.

Právě když se ho chystá zase zmenšit, ve spodním rohu něco zabliká.

„Počkejte…“ řekne.

Adam se skloní a zadívá se na temný obrázek. Nikde nic zvláštního, žádné známky pohybu, ale náhle se v rohu znovu mihne světýlko.

„Co to je?“ zašeptá Adam a sehne se ještě o kousek blíž.

Opět něco zabliká. Světlo je slabé, dosáhne sotva k podlaze, ozařuje jen rýhy v broušeném betonu.

Joona otevře následující záznam, pak další, u každého chvíli posečká, ale po světle ani památky. Pak si prohlédne všech pětadvacet políček zároveň. Ve čtrnáctce znovu něco blikne, ale v ostatních je jako po vymření.

„Zdroj světla by měl být buď tady, nebo tady,“ ukáže Joona na plánek. „Ale žádná kamera ho nezachytila… v tom něco nehraje.“

„Kde jsme?“ zeptá se Adam a zadívá se na mapu.

„Kamera číslo čtrnáct musí být umístěná někdo vysoko na chodbě C,“ řekne Joona.

Zvětšuje jeden snímek za druhým. Všechny jsou černé a nehybné. Náhle se zarazí.

„Viděl jste něco?“ vydechne Adam.

Oba zírají na temný statický záběr.

„Mělo by to být tady,“ podotkne Joona. „Kde je to zelené světlo? Kamera je zaměřená na nouzový východ.“

„Zkuste ještě tenhle snímek,“ ukáže Adam. „Mělo by tam být vidět světlo kódového zámku u vstupu do další sekce.“

Joona spěšně rozklikne obrázek. I ten je černý jako bota. Po dveřích a zámku nikde ani stopy.

Zřejmě porucha. Ve skladech je tudíž mnoho nefunkčních kamer.

„Jde o poměrně velký prostor se spoustou rozbitých monitorovacích zařízení,“ podotkne Joona a pohlédne na Adama.

„Kde?“

„V celé horní části, v sekcích C, D a E… Může tam být takových padesát skladů,“ řekne Joona a opět se zaměří na kameru číslo čtrnáct.

Slabé světýlko kmitá po nerovné podlaze, na chvilku ustane a zhasne. Když znovu blikne, muži zahlédnou nezřetelný spodní okraj plechových dveří.

„Nouzový signál,“ řekne Joona a zvedne se ze židle.

Bezpečnostní kamera číslo čtrnáct zachytila útržky světelných signálů. O kus dál, na chodbě s nefunkčními kamerami, někdo bliká baterkou a volá o pomoc. Jde o mezinárodní signál SOS, vysílaný v Morseově abecedě. Tři krátká bliknutí, tři dlouhá a zase tři krátká.

43

Za oběma muži se s vrčením zavřou automatická vrata garáže. Sestup z příkré rampy působí Joonovi ostrou bolest, která mu vystřeluje z kyčlí. Je celý zpocený, u stehna se mu pohupuje těžká zbraň. V těsném tunelu, který vede ke spodním skladům, se rozléhá ťukání hole.

„Měli bychom si vyžádat posily,“ řekne Adam a vytáhne svůj Sig Sauer.

Zkontroluje zásobník, zamáčkne jej a odjistí zbraň.

„Na to není čas, klidně tam půjdu sám,“ odvětí Joona.

„Já jsem chtěl naopak říct, že musíte počkat venku: už nejste policista a já za vás nemůžu nést zodpovědnost,“ vysvětlí mu Adam.

Muži se ocitnou v podzemním parkovišti, odkud vedou plechová vrata k jednotlivým sekcím. Pod stropem se táhne ventilační potrubí.

„Postarám se o sebe sám, jako ostatně vždycky,“ odtuší Joona a zastaví se přede dveřmi.

Vytasí velkorážní pistoli, Colt Combat s novou muškou a silnější tlačnou pružinou. Pažbu z růžového dřeva zbrousil na jedné straně tak, aby ji mohl držet i v levé ruce.

Adam dojde k zámku připevněnému na zdi a zvedne lístek s přístupovými kódy pro personál. Malý displej modře ozáří jeho ruku a horní část betonové stěny.

„Držte se za mnou,“ zašeptá a otevře.

Muži vstoupí dovnitř, opatrně za sebou zavřou ocelové dveře a zamíří k temné postranní chodbě. Jednotvárné stěny z šedého plechu pomalu mizí v šeru.

Blíží se k první široké hlavní komunikaci, která podle mapy prochází všemi podzemními prostorami.

Muži se plíží po betonové podlaze tiše jako myšky. Slyšet je pouze Adamův dech a slabé ťukání Joonovy hole.

Adam kráčí první. Těsně u příčné chodby vytasí zbraň, pravým ramenem se opře o plechovou stěnu, zastaví se, zdvihne pistoli a pak se protáhne za roh.

Asi deset metrů před nimi se s praskáním rozsvěcují zářivky, zvuk připomíná pařáty velkého papouška narážejícího do mříže. Adam skloní pistoli a snaží se dýchat nosem.

Hlaveň se pohupuje v rytmu jeho zrychleného tepu.

Prudké světlo Joonovi nesvědčí, hlavou mu projede bodnutí migrény. Není to nic vážného, ale na chvíli se musí opřít o zeď. Potom se vydá za Adamem.

Osvětlení velkých chodeb řídí pohybové čidlo: muži se hýbají, proto se zářivky samovolně spouštějí.

Joona vzhlédne ke sledovací kameře. Černá čočka se záhadně leskne.

V potrubí pod stropem cosi klape, jinak v podzemí vládne naprosté ticho.

Dojdou k postranní chodbě, nad hlavou jim znovu zacvakají ptačí drápky, zářivky v hlavní chodbě se rozsvítí.

Zabočí vlevo a pokračují kolem zavřených skladů. Když minou dvě vyřazená křesla, světlo za nimi zhasne.

„Už brzo bychom měli být v jeho části skladiště,“ zašeptá Adam.

V nepřímém blikání elektrických kódových zámků se zdá, jako by se prostor před nimi chvějivě zvětšoval.

Adam se zastaví a zbystří. Opodál zaslechne cvakání a chřestění, jako by cosi tvrdě naráželo do kovu.

Pak znovu zavládne ticho.

Ozve se škrábavý zvuk a vzdálené kovové svištění. Joona ukáže na kameru na stropě: čočka je přelepená stříbrnou páskou.

Adam se zastaví těsně před dalším hlavním vchodem, přendá pistoli do levačky, pravou dlaň si otře o kalhoty, trošku ji protřepe a znovu popadne zbraň. Všimne si, že mu na rukávu bundy ulpěla zlatá třpytka od ženy, s níž souložil v hotelovém pokoji. Rychle zašilhá po Joonovi, pak se vzchopí a zmizí za rohem.

Na stropě tikavě zapraskají zářivky a trhavě osvětlují chodbu, jako by jimi zmítaly prudké křeče.

Stěny, podlahu i strop postupně zaplaví ostrý svit, ale mimo dosah zářivek je černo. Ačkoli je chodba aspoň padesát metrů dlouhá, Joona s Adamem stěží přehlédnou prvních deset.

„Stůjte,“ vyzve Joona tiše Adama.

Oba stojí bez hnutí. Adamovi skane z nosu kapka potu. Joona visí celou vahou na berli, pokoušejí se o něj mdloby.

Kdesi před nimi znovu něco lehounce zařinčí, zní to jako vysokofrekvenční svištění kovového drátu.

Vtom osvětlení opět zhasne — detektory nezachytily žádný pohyb. Oba muži strnule zírají do tmy. Na podlaze před nimi se míhá slabé světýlko. Vychází z boční chodby.

Světlo vystřídá pravidelné blikání. Tři dlouhé signály, pak tři krátké.

Znovu se ozve zvláštní cvakání, následuje několik nárazů do plechové stěny. Tentokrát zní mnohem blíž než předtím.

„Co budeme dělat?“ šeptá Adam.

Než Joona stačí odpovědět, rozzáří se stropní světla v nejvzdálenějším úseku hlavní chodby.

Uprostřed ní se kymácí mladá žena, bosá a rozcuchaná, oblečená ve sportovních kalhotách a kožené bundě.

Kolem pasu má přivázané silné ocelové lano vedoucí do postranního tunelu. Když udělá krok vpřed, lano narazí do plechové stěny za ní. Zápěstí jí obemyká černé pouto. Zdá se, jako by jím někdo škubal.

Žena postoupí dopředu, paže jí klesne. Vzápětí se za ní vynoří velký stín. Je to ohromný pes se zakrváceným uchem. Z pouta na ženině zápěstí vede černé vodítko připevněné k psímu obojku.

Obrovská dánská doga sahá ženě až po prsa a určitě váží jednou tolik co ona.

Zvíře se neklidně vrtí a vztekle trhá hlavou.

Žena něco pronese a pustí vodítko na zem. Veliká šelma se rozběhne chodbou, neustále zrychluje, mohutnými nehlučnými skoky se blíží k Adamovi s Joonou. Na zádech a ve slabinách se jí napínají oblé svaly, žárovky v jednotlivých sekcích se postupně rozsvěcují.

Muži couvají a zvednou zbraň přesně ve chvíli, kdy zářivky v nejvzdálenějším úseku zhasnou.

Mladou ženu už nevidí.

Dokud se bude pohybovat ve tmě za psem, nemůžou po něm střílet.

Kolem se rozléhá škrábání drápů o beton a hlasité funění.

Muži prchají postranní chodbou, míjejí visací zámky, lesknoucí se ve světle z ozářených sekcí. O patnáct metrů dál je další chodba, zabarikádovaná starým nábytkem a krabicemi.

Nyní se štěkot ozve i z jiné strany.

Joonovi projede okem ostrá bolest, jako by mu někdo zabodl do hlavy teplou čepel nože a vzápětí ji zase vytáhl. Zrak mu na okamžik vypoví službu.

Migréna zaútočí s takovou silou, že málem upustí zbraň.

Pes utíká po betonové podlaze. Doběhne na roh, uvidí Joonu a znovu zrychlí.

Joona zvedne pistoli, prudce mrká, aby lépe viděl, ale muška mu skáče před očima.

Viditelnost je prachmizerná, přesto však vypálí. Výstřel se odráží od plechu a betonu. Kulka mine cíl a práská mezi stěnami.

Pes se blíží mohutnými skoky.

Joona mžourá, ve sledu roztřesených obrazů vidí dogu, její špičaté uši, lesklé svaly, plece i silná stehna. Ramenem se opře o vlnitý plech, hůl s třeskotem narazí do dveří skladu. Pak znovu zacílí.

„Joono!“ volá Adam.

Muška se chvěje a klouže kolem psí hlavy. Joona stiskne spoušť. Hledí klesne k temnému trupu, opět se rozlehne rána, kulka se psovi zaryje do předhrudí těsně pod krkem. Zpětný ráz odhodí Joonu dozadu. Vymrští paži, aby udržel rovnováhu, hlaveň udeří o vlnitý plech.

Psovi se podlomí běhy, těžké tělo bouchne o podlahu a podrazí Joonovi nohy. Muž klesne na kolena a zalapá po dechu. Před očima mu tančí zubaté oslňující hvězdičky, které neustále mění tvar.

Psovi ještě cuká tlapa. Joona vstane a sebere hůl.

Adam mezitím zdolal značnou část barikády z vyřazeného nábytku, stočených koberců a kartonů. Zakopne o bicykl, přepadne na druhou stranu a uhodí hlavou o plechové dveře.

Před Joonou stojí postel nastražená jako zátaras. Převrátí ji na bok a vmáčkne se do vzniklé skuliny. Mezi navršenými židlemi, taškami plnými plastových ramínek a fénem na stojanu uvidí Adama. Policista se vyškrábe na nohy, ale vtom se na něj vrhne druhý pes.

44

Adam vykřikne bolestí. Joona se vecpe do škvíry mezi postelí a stěnou. Ozve se křupnutí, zřejmě rozbil něco skleněného. Světlo v hlavní chodbě zhasne, ale Joona ještě stačí zahlédnout, jak se bestie zahryzla Adamovi do podpaždí. Se zuřivým hrdelním vrčením škubne hlavou, na podlaze škrábou drápy.

Adam supí a snaží se zvíře udeřit.

Joona nemůže střílet potmě, a tak se ze všech sil snaží zdolat hromadu haraburdí. Zamotá se do šňůry od stojací lampy s rozbitým stínidlem, zaklíněné mezi navršenými židlemi.

Doga svou kořist jen tak nepustí, zápasící dvojice s rámusem naráží do plechu. Mezi sevřenými čelistmi kane Adamova krev.

Tlapy kloužou na leštěném betonu, drápy se nemají čeho zachytit.

Joona odmrští lampu, do obličeje ho šlehne šňůra, prosmekne se kolem postele a přeleze krabice s knihami.

Pes nečekaně trhne mordou dolů. Adam ztratí rovnováhu a předkloní se. Šelma ihned pustí ruku a žene se mu přímo po krku. Chytí ho za límec, škubne látkou a pak znovu zaútočí. Adam se vrhne dozadu, upadne a zoufale kope. Pes se mu zahryzne do nohy a vleče ho k sobě.

Joona se zakymácí a nechtěně strhne karton s paperbacky. S vytasenou pistolí se řítí k Adamovi, když vtom zvíře nečekaně uvolní stisk a zmizí.

„Zbabělý velký psiska,“ řekne Joona a opře se o hůl.

Adam se sténáním zvedne pistoli ze země a vstane. Joona na chvíli zavře unavené oči a cítí, že se zřejmě co nevidět zhroutí.

Společně zamíří k další hlavní chodbě. Před nimi se rozsvěcují zářivky a brzy se znovu ozve kovové řinčení.

„Tamhle,“ ukáže Adam.

Na poslední chvíli zpozorují lidskou postavu mizící v jedné z bočních chodeb. Tuhé kovové lano vibruje o vlnitý plech.

„Viděl jste ji? Byla to ta stejná žena jako předtím?“

„To bych neřekl,“ odvětí Joona. Adam vůčihledně pobledl a obličej se mu leskne potem.

Mlčky setřese krev, která se mu řine po zápěstí a odkapává na šedý beton. Má poraněné předloktí, ale kožená bunda ho uchránila před nejhorším.

Oba se drží vpravo, aby viděli do protější chodby. Kovové lanko škrábe a řinčí o plech.

V chodbě se potácí neznámá mladá žena, oblečená v hrozně špinavých bílých džínách a kostkované košili.

„Říkal, že přijdete,“ zamumlá chraptivě.

„Jsme policisté,“ řekne Adam.

Dívka sebou trhne a rukou šátrá po krku, kde má zavěšenou píšťalku na psa.

„Všimli jsme si vašeho volání SOS,“ řekne Adam.

„Jasně, já mám za ušima,“ odpoví unaveně mladá žena.

Pak se znovu nedobrovolně rozběhne zpátky chodbou, kovové lano rachotivě naráží do stěn a podlahy.

„Kolik vás tu je?“ vyzvídá Adam a společně s Joonou jde za ní.

Oba překročí mrtvého psa, pod nímž se šíří temně rudá kaluž.

„Kam běžíte?“

Dívka neodpoví a zmizí za rohem v temné chodbě. O kus dál se objeví slabé světlo. Muži projdou kolem otevřené kóje: v šeru na zemi se válejí matrace, krabice, staré lyže a hromada konzerv.

Kdosi prudčeji škubne lanem a mladá žena klopýtá dál, odsune další dveře a vpotácí se do sklepa.

Na protilehlé stěně svítí světlo, po vlnitém plechu a hladkých stěnách se míhají stíny.

Pach starých odpadků je stále pronikavější.

Joona s Adamem následují ženu a pistole mají skloněné k podlaze. Světlo vychází ze zavěšené baterky, která ozařuje horní část velkého skladu. Mezi kartony a rámy na obrazy stojí vyzáblý chlapík v rozepnutém norkovém kožichu.

Je to Filip Cronstedt.

Joona s Adamem pozvednou zbraň.

Muž je špinavý, v koutcích úst má bílou pěnu. Obnažený hrudník je posetý krvácejícími povrchovými řeznými ranami.

Na krabici před ním sedí žena, kterou viděli jako první. Na sobě má odřenou koženou bundu, prsty loví z konzervy žampiony a cpe si je do pusy.

Filip je zatím nespatřil. Pozorně navíjí lano na ohromnou cívku, poškrábe se na krku a potom si přitáhne ženu v kostkované košili, ani přitom nezvedne oči.

„Filipe,“ zašeptá žena.

„Potřebuju, abys mě hlídala, Sofie… nechci tě zamykat, ale říkal jsem ti přece, že smíš rozsvěcet baterku jen tehdy, když jsou zavřené dveře.“

„Filip Cronstedt?“ otáže se hlasitě Adam.

45

Filip Cronstedt zvedne hlavu a unavenýma očima s rozšířenými zorničkami zírá na Adama.

„Jsem Kloboučník,“ řekne tiše.

Joonovi stékají po zádech stružky potu, už ani neudrží zvednutou pistoli.

Průvan pohupuje baterkou pověšenou na zdi, po okolních stěnách skáčou stíny, světlo se blýskavě míhá ve velkém podlahovém zrcadle.

„Potřebujeme si s vámi promluvit,“ vysvětlí mu Adam.

„Víte, na kolika filmech se objevíte během jednoho dne?“ zeptá se se sklopenýma očima Filip. „A co s nimi pak dělají? K čemu slouží?“

„Promluvíme si o tom, když pustíte ty dívky.“

„Na Snowdena a na jeho Optic Nerve zvysoka seru,“ řekne důrazně Filip a ukáže na střechu.

„Stačí, když pustíte ty dívky a…“

„Tohle není žádnej obyčejnej šmírovací systém, Prism, XKeystore nebo Echelon,“ přeruší ho zvýšeným hlasem Filip. „Tohle je zatraceně větší eso.“

Joona zastrčí pistoli do pouzdra a obezřetně zamíří k ženě jménem Sofie. Cítí, že ho opouštějí poslední síly. Jako když člověka pohltí ledová voda: všechno ztěžkne, pohyby se zpomalí, zmocní se ho neovladatelná ochablost.

Filipova ruka hmatá po noži v krabici.

Sofie se zapotácí, ocelové lano slabě zachrastí.

„Saturn požírá svoje děti,“ pokračuje Filip a zachechtá se. „Chci tím říct, že NSA je mnohem větší… a my jsme její děti…“

Joonovi se zajiskří před očima. Musí se opřít o stěnu, aby neupadl. Ani nestačí zaregistrovat, že Filip vzal do ruky nůž.

Před očima mu stále tančí hvězdičky, ale přesto se pokusí rozvázat ocelové pouto stažené kolem Sofiina pasu. Na chvíli se čelem opře o ženino rameno, pak pokračuje v práci a přitom naslouchá jejímu mělkému dechu.

Navenek na sobě nedá nic znát. Odvine asi dvacet smyček a žena je volná.

„Je vás tu víc?“ zeptá se tlumeně Joona a odvádí ji z kóje.

„Jen já a moje sestra,“ odpoví Sofie.

„Dostaneme vás odsud,“ zašeptá Joona. „Jak se vaše sestra jmenuje?“

„Carola.“

Na betonové podlaze zařinčí lanko.

Filip nenápadně uchopí nůž, až se krabice vyboulí, ale pak zbraň upustí.

„Teď jsme tady, ale nikdo z nás neví, kdy skončí na Guantánamu,“ mumlá zdrchaně.

„Carolo,“ řekne Joona klidným tónem. „Pojďte sem, prosím.“

Dívka zavře konzervu žampionů a se sklopenýma očima zavrtí hlavou.

„Carolo, pojďte ke mně,“ zopakuje Joona.

Žena přejíždí prsty po plechovce a opět zakroutí hlavou. Ani na něj nepohlédne.

„Carolo, pojď ke mně,“ vyzve ji Sofie.

Dívka sedí, hladí plechovku, Filip se na ni dívá a škrábe se v zátylku.

„Tak pojďte přece,“ vybídne ji opět Joona a cítí, jak se mu u stehna houpe pistole.

„I Eugen k nim patří, dobře víte, koho myslím… GCHQ… NSA, všechno je to jedna pakáž… několik let mě zatraceně vodili za nos… Všichni jsou nahatý, užívají si… ale jak se má člověk bránit, když na sobě nic nemá a kdokoli ho může zezadu nafilmovat?“

Zavěšená baterka se otáčí sem a tam, po obličejích a ramenou všech přítomných se míhají temné pruhy.

„Sofie chce, abyste mě poslechla,“ ozve se Joona.

Carola vzhlédne a usměje se na sestru. Sofie si setře z tváří slzy a natáhne k ní ruku.

„Můžeme se vrátit domů,“ špitne Carola a konečně se zvedne.

Jakmile udělá první krok, Filip ji popadne za vlasy, přitáhne ji zpátky k sobě, vytáhne z krabice nůž a přitlačí jí čepel na hrdlo.

„Počkejte, počkejte, jen klid!“ zvolá Adam. „Podívejte, už na vás nemířím.“

„Táhněte do hajzlu!“ řve Filip, řízne se do čela a znovu přiloží ostří Carole ke krku.

„Dělejte něco!“ kvílí Sofie.

Filipovi se řine z čela krev, stéká mu k obočí a kape na tvář.

„Vím, že se ji jen snažíte chránit,“ uklidňuje ho Joona.

„Jo, zato vy…“

„Poslouchejte mě,“ skočí mu do řeči Adam a rychle oddechuje. „Tak odložte ten nůž.“

Sofie pláče a zakrývá si ústa rukou. Filip pohlédne na Adama a široce se zašklebí.

„Já moc dobře vím, co jste zač,“ prohlásí a přimáčkne nůž dívce na krk mnohem silněji než předtím.

„Odložte ten nůž!“ zařve Adam a ukročí na stranu, aby měl volnou palebnou dráhu.

Filip ho sleduje a nervózně si olizuje rty. Je šero, ale krev na čepeli nelze přehlédnout.

„Filipe, neubližujte jí,“ nabádá muže Joona a zápasí s mdlobami. „Nemáte se čeho bát, my vám nic zlého neuděláme…“

„Drž hubu!“

„Jsme tu jen proto, aby…“

„Drž hubu!“

„Jsme tu jen proto, abychom se vás zeptali na Marii Carlssonovou,“ dokončí větu Joona.

„Na Marii? Na mou Marii?“ zabrumlá tiše Filip. „Proč…“

Joona kývne a v duchu si umíní, že Filipa střelí do ramene, odzbrojí ho a pak mu přikáže, aby si lehl na zem. Čekal už příliš dlouho. Za očima mu pulzuje pronikavá bolest, zrak ho pomalu opouští.

„Podívejte, teď vytáhnu pistoli a podám vám ji,“ říká Joona a opatrně vyndá zbraň z pouzdra.

Filip na něj upírá oči s popraskanými červenými žilkami.

„Marie povídala, že NSA začíná šmírovat i v její zahradě,“ vysvětlí. „Byl jsem u ní a sám jsem ho viděl, takovýho hubeňoura ve žluté pláštěnce, jakou za mýho dětství nosívali rybáři na Lofotech, filmoval ji oknem a…“

Joona si setře krev, která mu teče z nosu, vzápětí ho však něco udeří do hlavy a nohy mu vypovědí službu.

Sofie vykřikne. Joona se sesune ke straně, marně se snaží vstát. Svalí se na záda a zůstane nehybně ležet s chvějícími se víčky.

Dívka k němu přiskočí a skloní se nad ním. Vibrující a pulzující bolest za okem mu nedovoluje ani dýchat. Joona se propadá do tmy, ještě však ucítí, jak mu dívka vytrhne z ruky pistoli a zamíří na Filipa.

„Pusť moji sestru!“ přikáže mu ostře. „Hned ji pusť!“

„Odložte tu zbraň,“ vyzve ji Adam třesoucím se hlasem a stoupne si mezi ně.

„Uhni!“ zaječí Sofie. „Filip ji stejně nepustí!“

„Nedělejte žádné hlouposti,“ krotí ji Adam a zvedne ruku.

„Opovaž se mě dotknout — nebo střelím!“

Dívka svírá pistoli oběma rukama, ale hlaveň přesto skáče sem a tam.

„Dejte mi tu zbraň a…“

Z pistole vyjde ohlušující rána, až policistovi zalehnou bubínky. Kulka ho škrábne do hrudníku a zavrtá se Filipovi do horní části paže. Nůž cinkne o podlahu. Filip překvapeně zírá na Sofii a mezi prsty mu kanou rudé stružky.

„Uhni!“ zařve znovu Sofie.

Adam klopýtne ke straně a cítí, jak mu pod šaty prudce bublá teplá lepkavá tekutina. Sofie znovu vypálí a zasáhne Filipa přímo do hrudi. Krev vystříkne na krabice vyskládané přímo za ním a stéká po zrcadle. O beton zařinčí prázdná nábojnice.

Carola se sklopenou hlavou zvedne bázlivě ruku k Filipovu krku. Sofie skloní hlaveň a prázdným pohledem zírá na Filipa, který se zvolna sesouvá k zemi.

Ochable se dotkne rány v prsou, z níž tryská červený gejzír, mžiká a pokouší se ze sebe něco vypravit.

46

Erik se cestou na hodinu klavíru zastaví v supermarketu Ica vedle Globenu. Ví, že Made miluje popcorn, a chce jí koupit několik sáčků. Když prochází prodejnou, náhle si všimne, že v oddělení mléčných výrobků stojí jeho bývalý pacient Nestor. Dlouhý hubený muž má na sobě kalhoty s puky, bílou košili a šedou pletenou vestu. Úzký, hladce oholený obličej a malá hlava s bílými vlasy sčesanými po straně na pěšinku však vypadá navlas stejně jako předtím.

Nestor ho už zahlédl a zklamaně se usměje, když mu Erik jen na dálku zamává a jde dál.

Vezme z regálu sáček a cestou k pokladně si všimne slevové akce na popkornovač. Ví, že má občas tendenci přehánět, ale přístroj je lehounký a poměrně laciný.

Když vyjde s pytlíky kukuřice na parkoviště, znovu uvidí Nestora. Vyčouhlý chlapík čeká na přechodu u stanice metra. Kolem hubených nohou stojí šest přeplněných nákupních tašek. Jsou tak těžké, že s nimi zvládne ujít sotva pár metrů.

Erik otevře kufr auta a uloží do něj krabici. Nestor ho určitě neviděl. Laskavý muž si pro sebe něco zamumlá, zvedne tašky, udělá pár potácivých kroků a pak je znovu položí.

Stojí a fouká si na útlé ruce. Erik zamíří přímo k němu.

„To vypadá na pořádný nákup,“ prohodí.

„Eriku? Ne, to n-nic není,“ odpoví Nestor.

„Kde bydlíte? Hodím vás domů.“

„Nechci obtěžovat,“ zašeptá hubeňour.

„To je maličkost,“ uklidňuje ho Erik a chopí se čtyř igelitek.

Nestor se usadí ve voze, ale stále brblá, že by si poradil sám. Erik odvětí, že to ví, a opatrně vyjede z parkoviště.

„Děkuju za kafe… ale už mi nic kupovat nesmíte,“ řekne Nestorovi.

„Z-zachránil jste mi život,“ řekne tiše Nestor.

Erik si vzpomene, jak u pacienta před třemi roky vypukla závažná psychóza, jejímž spouštěčem byla smutná událost: Nestor musel nechat utratit těžce nemocného psa.

Když pacient přešel do Erikovy péče, lékař si pročetl veškeré záznamy z uzavřeného psychiatrického oddělení, na němž Nestor pobýval. Dlouhý chlapík rozprávěl s mrtvými: s šedou dámou, která si vyčesávala z vlasů lupy, a šeredným dědkem, co Nestorovi kroutil rukama do různých směrů jako kloubovému panáčkovi.

Během pohovorů vyšla najevo pacientova chorobná fixace na smrt psa. Nestor mnohokrát vyprávěl, jak zvířeti zabodli do pravé přední tlapky kanylu a vstříkli mu do žíly účinnou látku. Pes se třásl, svaly mu ochably, ze stolu se řinula moč, kterou ochablý měchýř nedokázal udržet. Nestor měl pocit, že ho veterinář s manželkou podvedli.

Erikovi se rychle podařilo pacientův stav stabilizovat, ale když se mu pokusil vysadit risperdal, Nestor znovu začal slýchat bizarní hlasy.

Erik vždycky pochyboval o tom, zda se mu podařilo Nestora přivést do hlubokého transu. Zřejmě patřil k malé skupině nehypnabilních jedinců. Během uvolňujících sezení v šeré místnosti se jim však podařilo nalézt zlomovou životní událost, kterou společně kousek po kousku rozkrývali.

Nestor vyrůstal s matkou, mladším bratrem a černým labradorem. Když mu bylo sedm, jeho pětiletý bratříček onemocněl závažným zápalem plic, který ještě zhoršil chlapcovo těžké astma. Maminka Nestorovi řekla, že se musejí zbavit psa, jinak bráška umře. Nestor zvíře odvedl k Söderbyskému jezeru, zapnul ho do hokejové tašky, zatížil ji kameny a utopil ho.

Ale bratříček přesto nemoci podlehl.

V Nestorově podvědomí spolu obě úmrtí splynula: psa vytěsnil z paměti, zato však byl přesvědčen, že vlastnoručně utopil malého brášku.

Společně s Erikem zpracoval vztek, který v něm budilo matčino nebezpečné manipulativní jednání, a po měsíci se zbavil pocitů viny i utkvělé představy, že ho matka ovládá z hrobu, že řídí jeho ruce.

Nyní se Nestor znovu zařadil do běžného života, žádné léky už nepotřebuje a vůči Erikovi cítí nepopsatelnou vděčnost.

Erik projede kolem kostela svatého Marka v Björkhagenu a zastaví na Axvallské ulici u čísla 53.

Nestor si rozepne bezpečnostní pás a Erik mu pomůže s taškami až ke dveřím přízemního bytu.

„Díky za všechno,“ vyhrkne jeho bývalý pacient a potom váhavě dodá: „M-mám doma zmrzlinu, džus a navíc volno…“

„Já musím jet dál,“ namítne Erik.

„Ale já vás přece n-nemůžu jen tak pustit,“ nevzdává se Nestor a otevře dveře.

„Nestore, mám schůzku.“

„Neslyšně tančí nad mrtvými. Lehce tančí nad mrtvými a slyší šeptat jejich stíny.“

„Já teď na hádanky nemám čas,“ brání se Erik.

„Listí!“ volá za ním Nestor.

47

Jackie s Made sedí na pohovce, pochutnávají si na popcornu a Erik se snaží přehrát svou etudu.

Neustále dělá chyby, ale Made pokaždé tvrdí, jak je šikovný. Holčička je unavená a zívá víc a víc.

Jackie se mu pokouší vysvětlit osminové pomlky a rytmické vzorce, pak vstane a položí ruku na jeho pravačku.

Vyzve ho, aby levačkou ještě jednou zahrál dvaadvacátý takt, náhle však zmlkne, vrátí se k dceři a naslouchá jejímu dechu. Dívenka usnula.

„Mohl bys ji odnést do postele?“ požádá Erika. „Mám něco s loktem.“

Erik vstane od klavíru a zvedne dítě. Jackie jde před ním, otevře dveře do dívčina pokoje, zhasne lustr a odestele.

Erik opatrně uloží děvčátko do postele a odhrne mu vlasy z obličeje.

Matka holčičku zakryje a políbí ji na tvář, něco jí zašeptá do ucha a rozsvítí růžovou lampičku na nočním stolku.

Až tehdy si Erik všimne, že stěny pokojíčku jsou počmárané sprostými slovy, nadávkami a vulgaritami.

Některá jsou dětská, plná pravopisných chyb, zatímco jiná tam křídou napsala zběhlejší ruka. Uvědomí si, že Madeleine se této podivné činnosti věnuje již několik let. Její matka je jediná, kdo k ní smí vkročit, protože nemůže vidět, co dcerka provádí.

„Copak je?“ zeptá se Jackie, když si všimne jeho mlčení.

„Nic,“ odpoví Erik a tiše za sebou zavře dveře. Oba pokračují do předsíně a Erik přemýšlí, jestli má s Jackie promluvit o tom, co v pokojíčku viděl, nebo si to má nechat pro sebe.

„Asi bych měl jít, co?“ zeptá se Erik.

„Nevím,“ odpoví Jackie.

Natáhne obě paže, a když nahmatá jeho obličej, pohladí mu tváře a bradu.

„Dala bych si trošku vody,“ řekne chraptivě, vejde do kuchyně a otevře skříňku.

Erik se postaví vedle ní, nalije vodu a podá jí sklenku. Žena se napije a on se rychle dotkne ústy jejích mokrých rtů, ještě než si je stačí osušit.

Obejmou se a Jackie se vypne na špičky. Dlouze se políbí, až o sebe bouchnou čely.

Erikova ruka jí sjíždí po zádech a hýždích. Sukně je ušitá ze zvláštního materiálu, šustí jako tenký papír.

Žena se malinko stáhne, odvrátí tvář a položí mu dlaň na hrudník.

„Nemusíme pokračovat,“ řekne jí Erik.

Jackie zavrtí hlavou, znovu ho obejme kolem krku, přitáhne si ho k sobě, políbí na hrdlo, rukou mu šátrá po knoflíku u kalhot, ale pak se zarazí.

„Jsou zatažené závěsy?“ zašeptá.

„Ano.“

Žena poodejde ke dveřím, poslouchá, co se děje na chodbě, a opatrně zavře.

„Možná teď není nejvhodnější doba.“

„Jistě,“ přitaká Erik.

Jackie stojí s pootevřenými ústy zády ke kuchyňské lince, jednou rukou se opírá o okraj.

„Vidíš mě?“ zeptá se a sundá si tmavé brýle.

„Ano,“ odpoví Erik.

Halenka jí visí přes sukni, krátké vlasy má nepatrně rozcuchané.

„Promiň, že to takhle kazím.“

„Není kam spěchat,“ zamumlá Erik, popojde k ní, obejme ji kolem ramen a znovu ji políbí.

„Svlékneme se, co ty na to?“ zašeptá Jackie.

Oba se v kuchyni odstrojují a Jackie začne pomalu vyprávět o rozhlasové reportáži o pronásledovaných křesťanech v Iráku.

„Francie teď všem poskytne azyl,“ usměje se.

Erik si rozepne kalhoty a dívá se, jak Jackie odkládá jeden kousek oděvu po druhém na židli a nakonec si sundá podprsenku.

Stojí vedle ní úplně nahý a uvědomí si, že se chová volně a přirozeně. Ani se nepokouší zatáhnout břicho.

Ve slabém světle se zalesknou Jackiiny zuby. Stáhne si kalhotky a nechá je spadnout na zem.

„Nejsem zrovna stydlivá,“ řekne tiše.

Prsní bradavky má světlehnědé, vypadá to, jako by celé její tělo v šeru zářilo. Pod světlou pokožkou se lehce rýsuje mramorování žil. Tmavě ochlupené slabiny působí něžně.

Erik vezme její nataženou ruku do své a políbí ji. Jackie couvá k židli a posadí se. Erik se k ní skloní, znovu přitiskne rty k jejím, přiklekne k ní, líbá ji na prsa a na břicho. Opatrně si ji přisune blíž a roztáhne jí nohy. Zmuchlané odložené oblečení spadne z opěradla na zem.

Jackie už je vlhká, Erik cítí chuť vlahého cukru. Na tvářích se mu chvějí její stehna. Žena oddychuje stále prudčeji.

Na stole se převrhne solnička a opíše půlkruh.

Jackie si přidržuje jeho hlavu mezi stehny, vzrušeně dýchá, židle se skácí dozadu a ona se opatrně a s úsměvem sveze na podlahu.

„Ve vztazích asi nejsem žádná přebornice,“ prohlásí a opře si krk o tvrdý sedák.

„Jsem jenom tvůj žák,“ šeptá Erik.

Žena se překulí na břicho a vleze pod stůl. Erik ji následuje, a když se Jackie obrátí na záda, chytne ji za zadek.

Jackie si ho jemně přitáhne mezi nohy. Uslyší, jak Erik uhodí hlavou o stůl, a pak na své kůži ucítí jeho horké tělo.

Pevně mu objímá záda a přerývaně oddychuje. Erik do ní vklouzne a náhle strne.

„Nepřestávej,“ šeptá Jackie.

Srdce jí buší, překotná změť myšlenek je ta tam. Pohybuje kyčlemi, tiskne se k němu, podbřiškem se šíří slastný žár.

Natáhne se na podlahu a Erik zrychlí. Jackie dosáhne orgasmu, křečovitě napne zadek i prsty u nohou a sténá mu do ramene.

Erika vzbudí ještě za tmy slabá klavírní hudba. Je podivně tlumená, jako by vycházela z podzemí. Natáhne paži, ale Jackie vedle něj není. Měsíční svit pronikající dovnitř tvoří v místnosti podivné dlouhé stíny. Erik se otřese, zvedne se z postele a zamíří do obýváku. Na stoličce u klavíru sedí Jackie. Přes klavír přehodila tlustou deku, aby ztlumila zvuky.

V šeru se jemně pohupuje její tělo, ruce pozvolna klesají jako pod vodou. Na mosazných pedálech se pohybují bosé nohy. Sedí na samém okraji stoličky, Erik vidí její štíhlý pas a temně se rýsující páteř.

„Nam et si ambulavero in medio umbrae mortis,“ mumlá si pro sebe Jackie.

Erik je přesvědčen, že o jeho přítomnosti ví, přesto dohraje skladbu do konce a teprve pak se k němu otočí.

„Sousedi si stěžovali,“ vysvětlí mu tiše. „Ale zítra hraju na svatbě a musím se naučit dost těžký kus.“

„Zní to naprosto fantasticky.“

„Jdi si lehnout,“ špitne Jackie.

Erik se zavrtá do postele, a právě když ho zmáhá spánek, začne přemýšlet o Björnu Kernovi. Policie stále neví, že jeho mrtvá žena měla ruku na uchu. Erik je náhle naprosto bdělý: uvědomí si, že maří policejní vyšetřování.

Za hodinu hudba umlkne a Jackie se vrátí do ložnice. Erikovi se podaří usnout až za rozbřesku.

Ráno je postel prázdná. Erik zamíří do koupelny, osprchuje se a oblékne. Vyjde na chodbu a z kuchyně uslyší Jackie a Madeleine.

Připojí se k nim a nalije si šálek kávy. Holčička snídá vločky s mlékem a malinami.

Jackie mu vyloží, že za chvíli musí být v kostele Adolfa Frederika, aby si mohla skladbu ještě před obřadem přehrát.

Jakmile se odejde převléknout, Madeleine odloží lžíci a pohlédne na Erika.

„Maminka říkala, žes mě odnesl do postele,“ pronese.

„Požádala mě o to.“

„Bylo u mě v pokojíčku zhasnuto?“ vyzvídá dívenka a vrhne na něj propastný pohled.

„Já jsem mamince nic neprozradil… Bude lepší, když to uděláš sama.“

Made zakroutí hlavou a z očí se jí vyřinou slzy.

„Není to tak hrozné, jak si myslíš,“ uklidňuje ji Erik.

„Mamka by z toho byla moc smutná.“

„To se spraví.“

„Nevím, proč musím všechno zničit,“ pláče holčička.

„To není pravda.“

„Ale je, už to odtamtud nikdy nedostanu,“ vzlykne dítě a otře si z tváří slzy.

„Já jsem udělal mnohem horší věci…“

„Ne ne,“ přeruší ho malá.

„Made, nic tak hrozného se nestalo… Teď mě poslouchej. Mohli bychom… co kdybychom u tebe společně vymalovali?“

„To se dá?“

Dívenka na něj zírá s chvějící se bradou a potom několikrát horlivě přikývne.

„Jaká barva by se ti líbila?“

„Modrá… jako mámina noční košile,“ usměje se Made.

„Bleděmodrá?“

„Co tady spolu kujete za pikle?“ ozve se ode dveří.

Stojí tam Jackie, vyparáděná v černé sukni, jemně růžové halence a sáčku. Oči má zakryté kulatými tmavými brýlemi, rty si nalíčila růžovou rtěnkou.

„Made říkala, že by bylo načase vymalovat její pokojík, a já jsem slíbil, že jí s tím rád pomůžu.“

„Fajn,“ řekne s tázavým výrazem Jackie.

48

Margot pohlédne na Adama, který na ni čeká v podzemním depu policejního prezidia. Přes mladíkův obvázaný hrudník se napíná vyboulené tričko. Žena se náhle zastaví — plod se tlačí nahoru. Na stole pokrytém igelitem leží pečlivě seřazené a očíslované předměty, které policie zabavila ve skladu Filipa Cronstedta.

Z druhé strany k nim míří další kolega, Margot slyší, jak něco prohodí směrem k Adamovi a pak pokračuje k výtahům.

V ostrém světle působí Adamův obličej s temným strništěm velmi zranitelně.

Vypadá to, jako by tu právě probíhal soupis majetku při dědickém řízení. Na prvním stole leží zlaté čelo postele, dřevěná bedna se složenými naškrobenými lněnými prostěradly, ohmatané knihy a troje sportovní boty.

„Tak jak je?“ zeptá se Margot, když dojde k Adamovi.

„V pohodě,“ odpoví mladý muž a položí si ruku na hrudník. „Ale neustále se mi to mele v hlavě, všechno vidím živě přímo před sebou a uvědomuju si, že kdyby ta holka jen o kousíček ucukla hlavní — stačilo by o tři centimetry doleva —, tak mohlo být po mně.“

„Bez posil jste tam neměli chodit.“

„To bylo moje rozhodnutí… jen mi nedošlo, že Joona je naprostá ruina, zhroutil se a navíc upustil bouchačku.“

„Ten tam už vůbec neměl co dělat.“

„Jo, byla to naprostá blbost,“ souhlasí Adam. „Čeká mě šetření… jasně, vyfasoval jsem kulku… ale s největší pravděpodobností bude ten případ řešit komise pro interní policejní záležitosti, takže si spolu musíme trochu promluvit.“

Margot hledí na vybledlý plakát ženské anatomie. Oči jsou zamalované modrou křídou.

„Ale bez Joony bychom Filipa Cronstedta nelapli,“ namítne Margot.

„Filipa jsem zatkl já, já osobně, Joona přece kruci ležel na zemi…“

Oslnivé světlo zářivek a lamp se zvětšovacím sklem se odráží na igelitu mezi rozloženými předměty. Margot se zastaví u prostorné krabice, v níž jsou uložené tři filmové kamery s rozbitou čočkou, zabalené do antistatického sáčku.

„Už někdo zjišťuje, jestli klipy obětí natočila některá z Filipových kamer?“

„Předpokládám, že jo.“

„Našli jste ten piercing, případně zbytek té porcelánové figurky?“

„Dočkej času,“ mírní ji Adam. „Tohle jsou jen krámy ze skladu, není kam spěchat, hlavně že to máme za sebou, že jsme ho chytli.“

Projdou kolem hromady ručně malovaných cínových vojáčků a Margot si pomyslí, že by tu spodní část porcelánového zvířátka i maličký Saturn měly být, jelikož Filip ve skladu v době spáchání obou vražd bydlel.

„Nakolik jste si jistí, že to byl on?“ zeptá se Adama.

„Filipa právě operují v Karolínské nemocnici, ale jakmile bude schopen mluvit, určitě se přizná.“

„Nechal jsi hlídat pokoj?“

„Schytal to rovnou do hrudníku, má proděravělou plíci, takže to podle mě není třeba.“

„Stejně tam někoho pošli.“

„Když tě to uklidní, zařídím to hned, jak se dohodneme,“ odvětí Adam.

„Mluvila jsem ve špitále s Joonou a ten je přesvědčený o Filipově nevině…“

„Krucifix, to snad ne,“ skočí jí do řeči Adam a vztekle se ušklíbne. „Vzal jsem Joonu s sebou, protože se mi ho zželelo, ale byla to chyba, kterou už nemíním opakovat. Nemůžeme ho nechat, aby si hrál na policajta.“

„S tím souhlasím,“ řekne Margot.

„Naprosto se znemožnil. K tomu případu si už ani nečuchne.“

„Jen se ti snažím naznačit, že mi to připadá trošku moc jednoduchý,“ prohodí klidně Margot a obejde stůl.

„Než ta holka Filipa postřelila, málem se přiznal. Vykládal, jak šmíroval Marii Carlssonovou za oknem,“ otočí se k ní s úsměvem Adam. „Ani na jeden inkriminovaný večer nemá alibi, je nanejvýš agresivní, paranoidní, posedlý kamerami a monitorovacími systémy…“

„Já vím, ale…“

„Zavřel se v podzemí se dvěma ženskýma, mělas to vidět, uvázal si je na ocelový lanko jako psy.“

Nedostatek spánku udělal své: Adam má zarudlé oči, úzké jako škvírky, a na tvářích ruměnec.

Zastaví se, zalapá po dechu, na chvíli semkne víčka a klouby rukou se opře o stůl.

Děsivé události minulé noci se stále vracejí jako těžké kyvadlo. Vybaví si, jak mu po posledním výstřelu zalehly uši, jak odzbrojoval jednu ze sester, jak mu přitom z boku prýštila krev a stékala po noze pod džínami.

Vzpomene si na obrovské psisko, které se ho pokusilo roztrhat, na orgie v hotelu Birger Jarl, na nechráněný styk s neznámou ženou.

Uvědomí si, že nemá své jednání plně pod kontrolou, že se nedokáže ovládat, a do očí mu vstoupí slzy.

Náhle prudce zatouží být doma, zalézt si ke Katryně do postele, čichat vůni jejího krému na ruce, zasteskne se mu po jejích ošklivých nočních ponožkách i po mateřských znaménkách, která jí na zádech tvoří Velký vůz.

Margot mine zastaralý přenosný gramofon a zastaví se u šperků rozložených na kousku tvrdého papíru. Tužkou postrkuje zčernalé stříbrné kroužky, brože, očka od řetízku a křížek. Nadzvedne přívěsek ve tvaru srdce, když vtom jí zazvoní telefon.

Vrátí srdíčko zpět na karton, zvedne mobil a představí se příjmením.

Cosi v jejím hlase Adama přiměje, aby se k ní otočil.

Tento okamžik se Margot navždycky vryje do mozku: jak tam spolu stáli v prudkém světle mezi Filipovými věcmi, jak prudké bušení jejího srdce nadlouho přehlušilo všechny ostatní zvuky.

„Co je?“ zeptá se Adam.

Žena na něj zírá neschopná slova, krk má vyschlý jako troud, brada se jí roztřese.

„Film,“ zachrčí. „Došlo další video.“

„Do prdele,“ zakleje Adam a rozběhne se k výtahu.

„Zavolej do nemocnice,“ supí Margot, zatímco oba spěchají kolem stolů se zabavenými předměty. „Zjisti, jestli Filip nevzal roha.“

Adam s mobilem u ucha přivolá výtah. Margot ho dostihne, od rychlého běhu ji palčivě rozbolí pánevní kost. Oba nastoupí, strojovna pomalu duní.

Adam zavrtí hlavou.

„Je fuč?“ zafuní Margot.

„Nikdo to nebere,“ odpoví stísněně Adam.

Výtah vyjede o dvě patra výš, pak Margot znovu zmáčkne knoflík a tlumeně a zděšeně nadává.

Konečně někdo zvedne sluchátko. Rozvláčný hlas Adamovi sdělí, že se dovolal na oddělení intenzivní péče.

„Jmenuju se Adam Júsuf, jsem vyšetřovatel ze státní kriminálky a potřeboval bych se zeptat na jednoho pacienta… Chci vědět, jestli u vás ještě leží Filip Cronstedt.“

„Filip Cronstedt,“ zopakuje hlas v telefonu.

„Poslouchejte mě, dobře mě poslouchejte,“ drmolí Adam a sám si uvědomuje, jak nesouvisle mluví. „Buďte tak hodný, zajděte k němu do pokoje a zkontrolujte, jestli tam opravdu je.“

Muž na druhém konci si povzdychne, jako by byl nucen vyhovět rozmaru nějakého rozmazlence, ale podle zvuku Adam pozná, že položil sluchátko na psací stůl a vyšel z místnosti.

„Šel ho zkontrolovat,“ ucedí k Margot.

„Zajisti, aby prověřili jeho totožnost,“ odpoví kolegyně a v témže okamžiku se dveře výtahu zavřou.

Oba nervózně přecházejí po kabině jako šelmy v kleci. Adam ramenem zmuchlá pozvánku na koncert policejního pěveckého sboru.

„Filip Cronstedt se ještě neprobral z narkózy,“ ozve se konečně pomalý hlas v Adamově mobilu.

„Filip se ještě neprobral z narkózy,“ zopakuje Adam.

49

Adam utíká po chodbě, Margot se žene za ním. Filip Cronstedt je od převozu do traumacentra v narkóze a dosud se neprobral.

Skutečný sériový vrah je tedy stále na svobodě.

Margot se vkolébá za Adamem do jejich společné kanceláře a zahledí se malými okny na koruny stromů v Kronoberském parku, které se kývají ve slabém denním světle.

„Poslali nám kopii?“

„Vypadá to, že jo.“

Margot zafuní a ztěžka si kecne na druhou židli k počítači přesně v okamžiku, kdy Adam rozklikne video. Pánev ji pálí jako čert, proto si opře záda, až se jí po vydutém břiše vyhrne košile.

„Ten film trvá jen dvě minuty,“ zašeptá Adam a spustí přehrávání.

Kamera rychle klouže po vnější straně živého plotu. Listí zpočátku cloní výhled, ale vzápětí se objeví okno do ložnice, ve spodní části lehce zamžené.

Zahrada tone ve stínu, v okenní tabulce se odráží bílá obloha.

Kamera ucouvne. Do místnosti vstoupí žena ve spodním prádle. Pověsí na opěradlo židle bílý froté župan se skvrnami od barvy na vlasy a zůstane stát s rukou opřenou o zeď.

„Zbývá ještě minuta,“ řekne Adam.

Místnost zaplaví žluté světlo stropní lampy. Na zrcadle jsou patrné otisky prstů, na zdi visí plakát z výstavy obrazů Pabla Picassa, která se konala v Muzeu moderního umění.

Kamera se posune ke straně a oba policisté ihned zpozorují rezavou porcelánovou zvířecí sošku na nočním stolku.

„To nešťastný zvíře,“ zachrčí Margot a skloní se blíž k monitoru. Přes rameno jí sklouzne cop.

Uražená hlavička, kterou Zuzana Kernová svírala v dlani, pocházela z navlas stejné sošky.

Žena v ložnici si dlaní zakryje ústa, pomalu se doloudá k nočnímu stolku, otevře šuplík a cosi z něj vyndá. Ve světle lampičky je její tvář zřetelnější. Světlé řasy, rovný nos, oči zakryté brýlemi s černými obroučkami, pootevřené rty. Na sobě má červenou obnošenou podprsenku a bílé kalhotky, jimiž prosvítá tenká vložka. Zvedne úzkou bílou trubičku a přitiskne si ji přímo ke stehennímu svalu.

„Co to dělá?“ nechápe Adam.

„Píchá si inzulin.“

Žena si zaškrtí stehno obinadlem, na okamžik prudce semkne víčka a pak je znovu otevře. Nakloní se ke stolku, aby vrátila stříkačku do přihrádky, a nechtěně strčí do zvířecí sošky. Šelma se překotí na bok. V ostrém světle je vidět, jak se ulomí hlavička a spadne na podlahu, kolem víří drobounké úlomky.

„Co to má ksakru znamenat?“ zašeptá Adam.

Žena se unaveně shýbne, zvedne hlavičku ze země, postaví ji na stolek a pak projde kolem postele k zamženému oknu. Z jakéhosi důvodu se zastaví, vyhlédne ven a očima pátrá po zahradě.

Kamera opatrně ustupuje, na čočce zašustí několik listů.

Žena se zatváří znepokojeně. Napřáhne ruku, popadne šňůrku od žaluzie a snaží se ji uvolnit z brzdy.

Lamely sklouznou dolů, ale zůstanou viset nakřivo. Žena chvíli cloumá ovládací šňůrkou, ale pak ji pustí a vzdá to. Skrze nefunkční lamely je vidět, jak se znovu obrátí zády k oknu, poškrábe se na pravé půlce, a pak film skončí.

„No, už mě to nějak zmáhá,“ řekne rozechvělým hlasem Adam a vstane. „Ale tohle je totální šílenství, co tomu říkáš?“

„Jo, je to naprostej pošuk,“ odvětí Margot a promne si obličej.

„Tak co uděláme? Koukneme se na to ještě jednou?“

Na stole zabzučí telefon. Margot se otočí a pohlédne na displej. Kriminalističtí technici.

„Co jste zjistili?“ vyhrkne bez okolků.

„To samý co předtím, film ani link se nedají vypátrat.“

„Takže budeme muset počkat, dokud někdo neobjeví mrtvolu,“ odtuší Margot a zamáčkne hovor.

„Měří asi metr sedmdesát a váží sotva šedesát kilo,“ pronese Adam. „Vlasy mají zasucha popelavě plavou barvu.“

„Diabetes prvního typu, na podzim byla na výstavě Picassových obrazů, žije sama, ve všední den chodí v džínách,“ doplní ho monotónním hlasem Margot.

„Má porouchaný žaluzie,“ dodá Adam a vytiskne záběr osvětleného ženina obličeje.

Poodejde k podélné stěně a přilepí obrázek tak vysoko, jak jen dosáhne. Osamělá bezejmenná žena na neznámém místě.

„Oběť číslo tři,“ řekne tiše Adam.

Nalevo od fotografie visí obrázky dvou prvních obětí, vytištěné z klipů na YouTube. Rozdíl tkví pouze v tom, že u nich znají jména a mají k dispozici fotodokumentaci z místa činu, zprávy kriminalistických techniků a pitevní protokol.

Marie Carlssonová a Zuzana Kernová.

Mnohočetné bodné a řezné rány vedené do oblasti obličeje, krku a hrudníku, probodená krční tepna, plíce i perikard.

50

Sandra Lundgrenová odejde z ložnice a po zádech jí přeběhne mráz, jako by ji zezadu někdo sledoval.

Utáhne si pásek županu, který jí sahá až na zem. Po antidepresivech bývá několik hodin ospalá. Vstoupí do kuchyně, otevře ledničku, vytáhne zbytek čokoládového dortu a postaví ho na linku.

Posune si brýle, župan se rozevře, pod ním vykoukne břicho a nadýchané hedvábné kalhotky. Otřese se, vyndá z přihrádky nůž se širokou čepelí, ukrojí kousek dortu a bez lžíce si ho strčí do pusy.

Začala nosit Stefanův pruhovaný župan, ačkoli ji to spíš rozlítostňuje. Přesto jí dělá dobře, když na těle cítí těžkou tkaninu s vytahanými rukávy, z nichž porůznu trčí nitky.

Na stole vedle svícnu leží dopis z univerzity v Södertörnu. Znovu ho přelétne očima, ačkoli ho četla už nejmíň třicetkrát. Přijali ji na uvolněné místo do kurzu tvůrčího psaní. Matka jí pomohla vyplnit formulář. Tehdy by to sama nezvládla, ale máma věděla, co pro ni účast v kurzu znamená.

Když jí na jaře oznámili, že ji nepřijali, rozplakala se zklamáním. Možná trochu přeháněla — vždyť se vlastně nic nezměnilo: nadále bude pokračovat ve čtvrtém semestru studia profesního a kariérového poradenství.

Sandra už ani neví, jak dlouho se dopis povaloval mezi poštou na podlaze v hale. Teď si ho konečně přečetla a položila jej na kuchyňský stůl.

Rozhodne se, že zavolá mámě, aby se jí novinkou pochlubila.

Pohlédne k oknu. Na druhé straně silnice směrem k Zimnímu zálivu kráčejí dva muži. Sandra bydlí v přízemí, ale dosud si nezvykla na to, že se na ulici občas někdo zastaví a civí jí přímo do okna.

Stará prkenná podlaha v hale zavrzá. Jako by se tam někdo plížil.

Sandra si sedne na židli, zmáčkne mámino číslo, přitiskne telefon k uchu, naslouchá vyzváněcímu signálu a v druhé ruce žmoulá obálku.

„Ahoj mami, to jsem já.“

„Ahoj, holčičko, zrovna jsem ti chtěla volat… Co budeš dělat dnes večer?“

„Jak to myslíš?“

„Jestli se nechceš zastavit na večeři.“

„To bych zrovna teď… asi bych to nezvládla.“

„Musíš přece něco jíst; zajedu pro tebe autem a pak tě odvezu zpátky.“

V hale něco nečekaně zašustí a Sandra se zadívá do temné chodby, kde má uložené svršky a boty.

„Tak můžu s tebou počítat, holčičko?“

„Fajn,“ zamumlá Sandra a mrkne na dopis.

„A co ti mám uvařit dobrého?“

„Já nevím…“

„Co třeba hovězí à la Rydberg? Opečené kostičky svíčkové jsi mívala vždycky ráda…“

„Tak dobře, mami,“ přeruší ji Sandra a vejde do koupelny.

Na okraji umyvadla leží blistr s antidepresivy, několik řádků zelenobílých tobolek prozacu.

Sandra na sebe pohlédne do zrcadla. Za zády vidí otevřené dveře koupelny, jimiž dohlédne až do haly. Zdá se jí, že tam někdo stojí. Srdce se jí rozbuší, přestože ví, že je to jen její černý kabát.

„Tak tři mušketýři si dnes zajeli na oběd…“

Mladá žena vyjde z koupelny a maminka jí vypráví, že si spolu s oběma sestrami vyrazily do hotelu ve Vaxholmu, kde si objednaly pečeného sledě s brusinkami a bramborovou kaší politou rozpuštěným máslem a navrch si dopřály desítku.

„A co Malin?“ zeptá se Sandra.

„Je neuvěřitelná,“ odpoví máma. „Nechápu, jak si dokáže po celou dobu zachovat takový optimismus… Už absolvovala radioterapii a cítí se celkem dobře… Bohudíky že žijeme ve Švédsku… z vlastní kapsy by člověk takovou léčbu nikdy nezaplatil…“

„A co máte v plánu?“

„Karolína říká, že bychom se všechny měly sebrat, odletět na Jamajku a kouřit trávu, dokud nám nedojdou peníze.“

„Tak to se k vám klidně přidám,“ usměje se Sandra.

„Já jí to vyřídím,“ zahihňá se máma.

Telefon je teplý a kluzký. Sandra si ho přiloží k druhému uchu a zastaví se uprostřed místnosti. Nemůže odtrhnout oči od okna. Za rozbitými žaluziemi se kývá stará švestka.

„Zrovna jsem se dívala na seznam literatury na čtvrtý semestr,“ řekne máma. „Pojednává hlavně o pracovním trhu.“

„Jo,“ přisvědčí tiše Sandra.

Nechápe, proč mámě neřekla, že ji přijali na Södertörnskou univerzitu.

Zdráhavě sklouzne zrakem z okna a zahledí se do zrcadla. Župan se pootevřel. Prohlíží si své tělo ve spodním prádle, světlou pokožku, zaoblená prsa, ploché břicho a dlouhou jizvu na pravém stehně.

Na Velikonoce si se Stefanem pronajali chatičku v Åre. Když se blížili k Östersundu, Sandra se ujala řízení a Stefan spal. Byla tma, na střeše rachotil nosič s lyžemi. Pár kilometrů za černým smrkovým lesem se před nimi objevil kamion se dřevem. Široká zadní kola kymácejícího se přívěsu strhávala po okrajích velké kusy sněhu. Nakonec Sandra uhnula doleva, aby vůz předjela, ale vzápětí si všimla světel protijedoucího autobusu a stáhla se zpátky.

Za autobusem prosvištěla tři osobní auta a pak byla silnice volná. Sandra znovu sjela doleva a přidala plyn. Před nimi se táhl dlouhý svah, vůz naložený dřevem zrychlil. Ocitla se vedle kamionu, oběma rukama svírala volant a cítila, jak autem cloumá boční vítr.

Křečovitě sešlápla plyn, aby vůz co nejrychleji předjela, náhle však dostala smyk, ztratila nad vozem vládu a skončila pod kamionem.

Uvízli pod mohutnými koly, velký kolos je kus cesty vlekl s sebou. Auto se otřásalo, oba vyděšeně křičeli. Sandru oslepila krev, která jí stekla do očí, ale přesto si stačila všimnout ohromných pneumatik narážejících do boku jejich auta. Kapota to nevydržela, promáčkla se a přiskřípla Stefana, dovnitř se sypaly skleněné střepy. Řidič kamionu sešlápl brzdu a dlouhé vozidlo se skřípotem udělalo hodiny.

Sandra přežila, ale Stefan byl mrtvý. Posléze si prohlédla fotografie a přečetla si krátkou zprávu o nehodě, která převrátila její dosavadní život naruby.

„Bereš léky tak, jak máš?“ zeptá se opatrně máma a Sandra si uvědomí, že se příliš dlouho odmlčela.

„Nech toho, teď nemám na takové řeči čas,“ odsekne.

„Ale večer přijdeš, viď?“ vyhrkne rychle máma, aby zamaskovala znepokojení.

„Nevím,“ odpoví Sandra, posadí se na postel a co nejpevněji semkne víčka.

„Udělala bys mi velikou radost. Zastavím se pro tebe, a kdyby ses tu necítila dobře, hned tě hodím zpátky domů.“

„Ještě si o tom promluvíme,“ řekne Sandra a přeruší hovor.

Odloží telefon na noční stolek vedle glukometru.

Za oknem se třepotá zelené listí.

Sandra si svlékne župan, položí ho na postel, natáhne si džíny a otevře prádelník. Vedle hromádky složeného oblečení leží rozbitá porcelánová figurka. To je divné — kam se poděla hlavička? Sandra si sundá brýle a natáhne si tričko. Znovu se jí zmocní pocit, jako by ji někdo sledoval, a zašilhá po zaseklých žaluziích, za kterými probleskuje stinná zahrada, v níž se prohání vítr.

Z haly se ozve rána. Sandra sebou trhne. Zřejmě další reklamy — navzdory cedulce na dveřích. Znovu sáhne po mobilu, aby zavolala mámě, omluvila se jí a přiznala, že je vlastně šťastná, ačkoli její radost kalí spousta zármutku.

Opět zamíří do kuchyně, přeletí očima dopis na stole, postaví se k lince, aby si ukrojila ještě kousek dortu, ale nůž zmizel.

Ty prášky asi budou pěknej oblbovák, řekne si v duchu: určitě nůž zapomněla v koupelně nebo v ložnici. Náhle si uvědomí, že k ní chodbou dlouhými kroky míří postava v lesklé žluté pláštěnce.

Stojí jako opařená, nemůže tomu uvěřit.

Nevypraví ze sebe ani hlásku, jen zvedne levačku, aby se bránila.

Nůž zaútočí šikmo shora a zabodne se jí do prsou.

Nohy se pod ní podlomí, Sandra se skácí dozadu, nůž vyklouzne z rány. Prudce žuchne na zadek, přitom udeří hlavou o stůl. Ze stojanu vypadnou svíčky a skutálejí se na zem.

Po břiše jí teče teplá krev. Prsa jí zaplaví pronikavá bolest, jako by srdce mělo každou chvíli vyskočit z hrudi.

Otupěle sedí, nezmůže se na jediný pohyb, nic nechápe. Pak ucítí bodnutí v obličeji, pronikavou bolest ve tváři. Upadne naznak a ztratí vědomí. Vnímá jen tmu, klokotání čehosi teplého, palčivou horkost v plicích. Probere se a začne kašlat krev, několik vteřin zírá do stropu, nůž se jí však znovu a znovu hrouží do prsou.

Srdce ještě párkrát poskočí a potom se zastaví. Nastane klid, připadá si, jako by se brodila vlahou vodou, jako by se nořila do stříbrošedé řeky, pomalu odplývající do temné noci.

51

Pouhých osmdesát minut poté, co policisté obdrželi třetí video, zavolala na tísňovou linku nějaká žena a jednotvárně opakovala, že někdo zavraždil její dceru.

Ve tři čtvrtě na pět zaparkuje před třepotající se páskovou zábranou Margotin Lincoln Towncar.

Na zápraží sedí otřesený policista, který přijel hlášení prověřit. Ve tváři je bílý jako stěna, temné oči zírají do prázdna. Záchranáři mu přehodí přes ramena deku, změří mu krevní tlak a Adam ho důkladně vyzpovídá. Žena, která v domku našla dceřinu mrtvolu, je se sestrou v nemocnici. S ní si promluvím později, až zaberou uklidňující prášky a utlumí nejhorší šok a bolest, řekne si Margot.

Mine vnitřní zábranu a vstoupí do vchodových dveří. Prudká zář reflektorů dosahuje až na zápraží a blýská se v zasklené jmenovce u dveří.

Margot si nazuje návleky a zamíří k technikům, kteří mlčky pokládají na zem nášlapné tabule.

Zastaví se v pronikavém světle, rozžhavený kov lehce tiká. Vzduch je pročpělý silným pachem moči a krve. Jeden z techniků pořizuje videozáznam přesně podle daného schématu. Na linoleu leží žena s úplně znetvořeným obličejem a otevřeným hrudním košem. Brýle jí spadly do rozšlapané kaluže krve vedle stolu.

Nebožka si dlaní zakrývá levý prs. Pod zakrvácenou rukou se leskne perlově bílá pokožka.

Vrah jí bezpochyby položil ruku na ňadro až po smrti, přesto se nezdá, že by to gesto mělo nějaký sexuální podtext.

Margot chvíli postojí, zírá na okolní spoušť, na stopy násilí, na krev, která stekla z bodajícího nože, na spletitou změť rudých stříkanců, táhnoucích se z horních kuchyňských skříněk až k dolním, a na rozmazané červené skvrny, z nichž je patrný zoufalý boj oběti a křečovité pohyby jejího těla.

O druhé vraždě toho stále moc nevědí, ale tahle byla bezpochyby spáchána podle stejného vzorce jako ta první. Jde o mimořádně surové násilí, které pokračovalo ještě dlouho poté, co oběť vypustila duši.

Když si pachatel vybil zlost, mírně tělo upravil a teprve pak opustil místo činu.

V prvním případě strčil ženě prsty do úst, tentokrát jí položil ruku na prso.

Margot kousek uhne, aby nebránila technikům při pokládání nášlapných tabulí.

S rukou na velkém vydutém břichu pokračuje do ložnice a oči jí okamžitě padnou na otevřený prádelník a kaštanové torzo porcelánové zvířecí sošky s bílou ploškou po odlomené hlavičce. Po chvíli se vrátí k tělu.

Znovu si prohlíží ruku naaranžovanou na prsu a hlavou jí víří všemožné myšlenky.

Něco podobného už určitě někdy viděla.

Po marném přemýšlení odejde z bytu a odkolébá se ke svému autu. Nastartuje, jednou rukou svírá volant, druhou si hladí břicho, pak špičky prstů sklouzne o kousek níž a ucítí rychlé pohyby děťátka, slabé nárazy z jiného světa, z prvopočátku lidského bytí.

Snaží se usadit co nejpohodlněji, ale volant ji tlačí do břicha.

Co jen mi to vypadlo z paměti? uvažuje v duchu. Stalo se to asi před pěti lety, v jiném policejním okrsku, ale určitě jsem o tom četla.

Něco o ruce nebo snad o porcelánovém zvířeti.

Dokud tu událost nevydoluje z paměti, stejně neusne.

Zahne na Polhemovu ulici, projede kolem kolmé skály a zastaví.

Zazvoní telefon. Margot pohlédne na displej. Je to Jenny v kovbojském klobouku z Tusconu.

„Státní kriminálka,“ řekne Margot.

„Chci ohlásit trestný čin,“ zavrčí Jenny.

„Pokud to spěchá, obraťte se na linku 112,“ žertuje Margot. „Jinak…“

„Jde o morální zločin,“ přeruší ji Jenny.

„Mohla byste ho trochu konkretizovat?“ zeptá se Margot a otevře dveře auta.

„Když přijdete, ukážu vám…“

Margot musí telefon na chvíli odtáhnout od ucha, aby mohla zavřít a zamknout vůz.

„Promiňte, co jste říkala?“

„Volám jen proto, abych zjistila, kde vlastně vězíš,“ řekne zcela jiným tónem Jenny.

„Jsem na Kungsholmenu, protože…“

„Tak to stejně nestihneš dorazit včas — obrať to a šupem domů,“ skočí jí do řeči Jenny.

„Co se děje?“

„Teď vážně, Margot… to snad hergot nemyslíš vážně, vždyť nedělní termín jsi vybrala ty sama, hosti tu můžou být každou chvíli…“

„Nezlob se, prosím… ale já tenhle případ nemůžu pustit, dokud…“

„Takže ty nepřijdeš?“ vyhrkne Jenny. „Tohle se mi snažíš říct?“

„Já jsem myslela, že je to až příští týden,“ vykrucuje se Margot.

„To si snad děláš srandu, ne?“

Margot na rodinnou oslavu dočista zapomněla. Společně s Jenny chtěly svým blízkým poděkovat za podporu na festivalu Pride: všichni se zúčastnili průvodu s vlastnoručně vyrobeným transparentem, na němž stál nápis Hrdí rodiče a sourozenci.

„Mohla bys mě omluvit a říct jim, že se trochu opozdím?“ prosí Margot a zastaví se deset metrů před vchodem do budovy policejního prezidia.

„Podívej… takhle to dál nejde,“ nadechne se Jenny. „Připadám si podvedená… Získalas možnost kariérního postupu, já jsem tě v tom podpořila a…“

„Měla ses postarat o děti s tím, že já budu pracovat — a zrovna teď pracuju…“

„Ale ty kruci pracuješ pořád…“

„Ale na tom jsme se přece dohodly…“

Margot se vleče ke vchodu. Z budovy vyjde kolega a odemkne mohutný zámek zadního kola motorky.

„Fajn… na tom jsme se dohodly,“ zopakuje tiše Jenny.

„Teď vážně musím, ale dorazím domů, jakmile…“

Margot se zarazí, pochopí, že Jenny hovor zamáčkla. Kráčí k vestibulu, projde bezpečnostními dveřmi a kolébá se k výtahům.

Marie Carlssonová, první oběť, měla ruku v ústech, zopakuje si ještě jednou.

Žádný speciální vzorec pachatelova jednání se z toho vyvodit nedal, ale když uviděla Sandru Lundgrenovou se zakrytým prsem, ihned jí proletělo hlavou, že v tom musí být nějaká souvislost.

Vypadalo to nepřirozeně, vrah jí ruku do této polohy záměrně upravil.

Projde po prázdné chodbě do své kanceláře, zavře za sebou dveře, sedne si k počítači a zadá do vyhledávače postmortální jednání na těle oběti.

Kdesi se rozkvílí poplašná siréna.

Margot skopne z nohou boty a proklikává se záznamy. Nikde žádná podobnost s posledními vraždami. Břicho ji tlačí, raději si úplně rozepne pásek.

Rozšíří vyhledávání na celou zemi, a jakmile se objeví první případ, je jí jasné, že trefila do černého.

Vražda v Salemu.

Oběť s rukou na krku.

Vrah ji tam položil až po ženině smrti.

Předběžné řízení prováděl policejní okrsek v Södertälje.

Margot čte a postupně si vybaví všechny podrobnosti. Do tisku uniklo příliš mnoho informací. Jednalo se o agresivní násilí směřované do oblasti krku a obličeje.

Mrtvola byla nalezena v koupelně a rukou se držela za hrdlo.

Oběť jménem Rebecka Hanssonová na sobě měla tričko a kalhoty od pyžama, ale podle zprávy soudního patologa nebyla znásilněna, pachatel se o nic takového ani nepokusil.

S bušícím srdcem si vyhledá údaje o Rockym Kyrklundovi. V nepřítomnosti na něj byla uvalena vazba a později byl zatčen v souvislosti s autonehodou. Materiální důkazy byly zcela průkazné. Rocky Kyrklund podstoupil psychiatrické vyšetření a po hlavním líčení byl převezen do oblastní nemocnice v Karsuddenu se zostřenými podmínkami pro vycházky.

Našla jsem vraha, pomyslí si Margot, roztřesenou rukou sáhne po telefonu a zavolá do Karsuddenu.

Když se dozví, že Rocky Kyrklund stále pobývá ve své cele a dosud neopustil nemocnici, okamžitě si vyžádá schůzku s odpovědným zástupcem bezpečnostního oddělení.

Za necelé dvě hodiny sedí Margot v bílé hlavní budově, v kanceláři šéfa bezpečnostního oddělení Neila Lindgrena, a společně probírají bezpečnostní opatření na oddělení D4.

Neil je statný chlapík s masitým čelem a pečlivě upravenýma, zavalitýma rukama. S pohodlně opřenými zády ji zasvěcuje do tajů perimetrové ochrany, ochrany proti vloupání, poplašných systémů, bezpečnostních dveří a povinných přístupových procedur.

„To zní dobře,“ pochválí Neila Margot, když dokončí přednášku. „Ale mě zajímá jedno — nemohl Rocky Kyrklund přes to všechno pláchnout?“

„Pokud vás to uklidní, klidně si s ním zkuste promluvit,“ ušklíbne se Neil.

„A můžete mi s jistotou říct, že se mu odsud nepodařilo nenápadně zmizet a pak se vrátit?“

„Od nás nikdo neuteče,“ prohlásí Neil.

„Ale hypoteticky…“ nevzdává se Margot. „Kdyby uprchl těsně po osmé, po střídání směn… v kolik by se musel vrátit, aby si jeho útěku někdo všiml?“

Neilovi ztuhne úsměv na rtech, ruce mu pomalu klesnou na kolena.

„Dnes je neděle,“ pronese důrazně. „Stačilo by, kdyby se vrátil před pátou, ale vždyť víte… dveře jsou zamčené a celé okolí střeží bezpečnostní kamery.“

52

Na velkém monitoru je třicet políček, třicet záběrů z bezpečnostních kamer.

Asi šedesátiletý technik Margot ukáže, jak fungují CCTV kamery, detektory pohybu, kamerové stožáry, infračervené detektory a bariéry.

Podle zákona o ochraně osobních údajů je možné záznamy uchovávat pouze po dobu třiceti dnů.

„Tak tady máme oddělení D4,“ ukáže Neil. „Chodba, společenská místnost, dvorek, plot, vnější strana plotu, fasáda budovy… Všechny tyhle kamery snímají park a vjezd do areálu.“

Na obrazovce se objeví snímky z páté hodiny ranní. V nehybném světle vysokých lamp vypadá park jako po vymření. Časomíra v rohu obrázku odtikává, ale jinak se nikde nepohne ani stéblo.

Když člověk nahrávku zrychlí, vidí dokonce i listy stromů třepotající se ve větru. Noční hlídač prochází chodbami a pak zmizí v místnosti pro personál.

Náhle technik film zastaví a ukáže na travnatou plochu, která se rozšiřuje jako šedý mořský záliv. Margot se nakloní k monitoru a mezi okrouhlými keři a listy rozpozná několik tmavých skvrn.

Technik záběr zvětší a nechá film běžet dál. V záři sloupkové lampy se objeví tři srnky. Všechny tři kráčejí po trávníku, zastaví se, natáhnou krk a pak jdou dál.

Technik znovu zmenší obraz, nahrávka rychle pokračuje. Venku se rozednívá, ve slunečním svitu jsou průhledné stíny stále ostřejší.

Na parkoviště přijíždějí auta, na chodbách a v podzemních průchodech se vyrojí zaměstnanci.

Technik zpomalí sled záběrů, aby si mohli prohlédnout všechny členy noční služby, kteří se chystají domů. Margot mlčky sleduje střídání směn na různých odděleních.

Je neděle, nic zvláštního se neděje. Na dvorku je pár pacientů, ale Rocky Kyrklund mezi nimi není.

Film rychle pokračuje, tu a tam ho technik stopne, aby si mohli pečlivě zmapovat všechny osoby nacházející se na chodbách, ale všude panuje klid a mír.

„A tady přicházíte vy,“ pokyne s úsměvem technik.

Zvětší záznam a Margot uvidí sebe samu, jak se obtížně souká z vozu, až se jí vyhrnou propínací šaty, na okamžik jí vykouknou i spodní kalhotky.

„Ajaj,“ zamumlá.

Pak si přes rameno hodí velkou koženou tašku a vleče se po parkovišti k hlavní budově. Obejde ji a zmizí ze záběru, načež se vynoří v dalším políčku přímo před vchodem. Kamera umístěná nad recepcí ve vestibulu ji současně zabírá z jiného úhlu.

„Když jsem obcházela budovu, na pár vteřin jsem nebyla na žádném záznamu,“ řekne Margot.

„Kdepak,“ brání se klidně technik.

„Ale mně to tak připadalo,“ trvá na svém komisařka.

Muž se vrátí ke snímku, na němž Margot vystupuje z auta. Znovu se objeví její kalhotky, pak se pomalu šine přes parkoviště. Technik nahrávku zastaví v okamžiku, kdy policistka obchází budovu a zmizí ze záběru.

„Máme tam kamerový stožár, který by měl…“

Rozklikne jiné políčko, objeví se štít budovy, záplava zeleného listoví, ale Margot na něm vidět není. Nahrávka pomalu pokračuje, pak se komisařka objeví u vchodu.

„Ano, na několik vteřin na záznamu opravdu nejste,“ připustí nakonec technik. „V každém systému se najde nějaká mezera.“

„A nešlo by ji využít k útěku?“

Technik se zakloní, zakroutí hlavou, zub mu zakrývá balíček žvýkacího tabáku.

„Dokonce ani teoreticky,“ prohlásí rozhodně.

„S jakou jistotou to můžete tvrdit?“

„Na sto procent.“

„Fajn,“ řekne Margot, ztěžka se zvedne ze židle a poděkuje za pomoc.

Pokud Rocky neměl šanci uniknout, bude muset znovu důkladně zapřemýšlet. Stará vražda, kterou Rocky spáchal, se třemi novými bezpochyby nějak souvisí.

Takové náhody prostě neexistují.

Kněz musí mít venku nějakého komplice nebo žáka, uvažuje v duchu.

Buď je to nezávislý vrah pracující podle předlohy, nebo osoba, s níž je Rocky Kyrklund ve spojení.

Technik ji odvede liduprázdnými chodbami zpět do kanceláře Neila Lindgrena. Když Margot vstoupí, bezpečnostní šéf sedí na židli a hovoří se ženou v bílém plášti.

„Potřebuju mluvit s Rockym Kyrklundem,“ spustí komisařka.

„Dobře, ale nelze vyloučit, že si nepamatuje ani to, co dělal dnes,“ prohlásí Neil a ukáže na lékařku.

„Pan Kyrklund utrpěl závažné neurologické poškození,“ vysvětlí lékařka. „Paměť se mu vrací jen v kratičkých útržcích… a občas si svého jednání není vůbec vědom.“

„Je nebezpečný?“

„Kdyby projevil sebemenší zájem, už mohl začít se zařazováním do společnosti,“ odvětí Neil.

„Chcete tím říct, že o to nestojí?“ řekne nevěřícně Margot.

„U většiny pacientů začínáme se sociální rehabilitací poměrně brzy… Musejí si vyzkoušet, jaké to je setkávat se s lidmi mimo nemocnici, samozřejmě vycházejí pouze s ostrahou, ale pan Kyrklund je samotář, žádné návštěvy nepřijímá… Nikomu netelefonuje, nepíše a nepoužívá ani internet,“ dodá lékařka.

„Mluví s ostatními pacienty?“

„Pokud vím, tak občas ano,“ řekne Neil.

„Potřebuju vědět, kteří pacienti z oddělení D4 byli během jeho pobytu propuštěni,“ prohlásí Margot a žuchne na stejnou židli jako předtím.

Neil hledá v počítači a policistka si zatím prohlíží pečlivě uklizenou pracovnu. Nikde žádné fotky, knížky ani dekorační předměty.

„Našel jste něco?“ zeptá se netrpělivě a sama slyší napětí ve vlastním hlase.

Neil k ní otočí monitor.

„Moc jich nebylo,“ řekne. „Na tomhle oddělení je fluktuace pacientů minimální. Některé převezli na oddělení forenzní psychiatrie v jiném zařízení a během Rockyho pobytu jsme propustili pouze dva pacienty.

„Dva za devět let?“

„To je normální,“ odvětí lékařka.

Margot otevře koženou tašku, vytáhne poznámkový blok a zapíše si jména.

„Teď bych ráda viděla Rockyho Kyrklunda,“ řekne.

53

Dva strážní, vybavení vysílačkou s alarmem, obuškem a paralyzérem, doprovodí Margot bezpečnostními dveřmi až na chodbu, kde se nachází pokoj Rockyho Kyrklunda.

Pacient sedí na posteli a sleduje poslední závody Formule 1. Televize je důkladně připevněná ke zdi až nahoře pod stropem. Lesklé kovové karoserie se míhají na dráhách jako vážky.

„Jmenuju se Margot Silvermanová a jsem komisařka ze státní kriminálky,“ představí se návštěva a opře se o Rockyho psací stůl.

„Adam vošoustal Evu, naštěkal jí do boudy a ta pak porodila Kaina,“ prohlásí Rocky s očima upřenýma na její břicho.

„Přijela jsem ze Stockholmu, potřebovala bych si s vámi promluvit.“

„Já den odpočinku nedržím,“ prohlásí Rocky a znovu odvrátí pohled k televizi.

„Ne?“ zeptá se Margot, přitáhne si židli a posadí se. „A co jste vlastně dneska dělal?“

Muž má klidný obličej s křivým nosem po vyléčené zlomenině, prošedivělou bradku, na mohutném krku jsou patrné kožní záhyby.

„Byl jste dnes venku?“ vyzvídá Margot a po chvíli pokračuje: „Na zahradě asi ne, ale třeba existují jiné způsoby, jak se dostat ven z budovy.“

Rocky Kyrklund nehne ani brvou a sleduje auta na obrazovce. Jeden ze strážných u dveří přešlápne na druhou nohu, klíče zavěšené na opasku slabě zachřestí.

„S kým se vlastně stýkáte mimo nemocnici? S přáteli, příbuznými nebo s jinými pacienty?“

Turbomotory jedou na vysoké obrátky, zní to, jako když se cirkulárka stále znovu zařezává do suchého kmene.

Margot pohlédne na pacientovy ponožky s prošoupanými patami. Na jedné noze je látka ledabyle nahrnutá, zřejmě se s jejím natahováním moc neobtěžoval.

„Je pravda, že nepřijímáte žádné návštěvy?“

Rocky neodpoví. Pod džínovou košilí se mu klidně zvedá břicho. Jednu ruku má mezi nohama, pod záda si nacpal dva polštářky.

„Ale s někým ze zaměstnanců komunikujete, nebo ne? Někteří tu pracují už celá léta… určitě jste se navzájem poznali, nemám pravdu?“

Rocky Kyrklund nadále zachovává mlčení.

Řidič stáje Ferrari prudce vjede do depa. Vůz ani nestačí zastavit, a už má vyměněné všechny pneumatiky.

„Jídelna je přece společná i pro pacienty z jiných oddělení, stejně tak dvůr… Koho máte nejradši? Mohl byste mi prozradit jeho jméno?“

Na nočním stolku leží bible, založená přinejmenším na šedesáti místech červenými šňůrkami. Vedle stojí špinavá sklenice s mlékem. Svislými mřížemi do místnosti proniká zelenkavé světlo.

Margot se uvelebí pohodlněji a vytáhne z tašky papír se jmény pacientů.

„Znáte Jense Ramberga? A Marka Semjoviče?“ dotírá na pacienta. „Určitě ano, že je to tak?“

Dva vozy se srazí, točí se dokola v oblaku kouře, po dráze se rozletí kousky motoru.

„Vzpomínáte si vůbec na něco z toho, co jste dnes dělal?“

Komisařka chvíli vyčkává a pak se zvedne. V televizi opakují záznam srážky, pod ní se rýsuje Rockyho trup a nehybný obličej, ozářený modravým svitem obrazovky.

Pak společně se strážnými pokoj opustí. Muži jí ani nepohlédnou do očí. Zdá se, že Rocky její odchod vůbec nezaznamenal.

Cestou na parkoviště na sobě cítí technikův pohled — určitě ji sleduje některou ze třiceti kamer.

Chvíli posedí v autě, pročte si dokumentaci týkající se vraždy Rebecky Hanssonové a znovu si pomyslí, že Rocky Kyrklund musí mít v nových vraždách prsty. Určitě funguje jako jakýsi rodef, agresor, který zpovzdálí tahá za nitky.

Margot si všimne, že v týmu soudních psychiatrů, kteří vypracovali Rockyho znalecký posudek, byl i Erik Maria Bark. Odborná zpráva se zakládala na jeho obšírných rozhovorech s pacientem. Erikovi se zjevně podařilo získat jeho důvěru. Zároveň jí neujde, že Erik vyhotovil asi sto znaleckých posudků a byl přizván jako odborník ke čtyřiceti soudním líčením.

54

Adam Júsuf řídí auto, za ním sedí jeho žena Katryna a natírá si ruce krémem, jehož vůně zaplní celý vnitřek vozu. Už se začalo stmívat, provoz na Valhalské se zklidnil. Právě se vracejí z Divadelního ústavu, kam se zajeli podívat na závěrečnou práci Kartynina bratra Fuada, pojednávající o postpunkové skupině The Cure.

Zpěvák Robert Smith ve středním věku seděl zcela nenalíčený na kolotočovém koni a vyprávěl o letech strávených na střední škole Notre Dame.

Na semaforu naskočí červená, Adam zastaví a pohlédne na Katrynu. Zřejmě to trochu přehnala s vytrháváním obočí, v jejím obličeji se objevil jakýsi krutý rys.

„Proč nic neříkáš?“ prohodí Adam.

Žena pokrčí rameny. Adam se jí podívá na nehty natřené fialovým lakem, který na konci přechází do růžové. Měl by jí je pochválit.

„Katryno, tak co je s tebou?“

Manželka mu pohlédne do očí s takovou vážností, až ho vyděsí.

„Já to dítě nechci,“ vysvětlí mu.

„Cože, ty ho nechceš?“

Katryna zavrtí hlavou, červené světlo semaforu odrážející se na její tváři vystřídá zelená. Adam se zahledí na vozovku. Měl by jet dál, ale není schopen pokračovat.

„Vlastně si nejsem jistá, jestli vůbec chci mít děti,“ zašeptá žena.

„Vždyť jsi zrovna otěhotněla,“ namítne bezmocně Adam. „Nemohla bys ještě chvilku počkat? Co když toho rozhodnutí budeš litovat?“

„V žádném případě,“ odvětí strnule Katryna.

Adam přikývne a polkne. Za nimi několikrát zatroubí klakson, řidič je objede zprava, pak znovu naskočí červená. Mladík zírá na tlačítko výstražného blinkru, ale nemá sílu ho zmáčknout.

„Jak myslíš,“ řekne.

„Už jsem se rozhodla, příští týden jdu na potrat.“

„Mám jít s tebou?“

„Není třeba.“

„Mohl bych na tebe počkat v autě…“

„Já nechci,“ přeruší ho žena.

Adam strnule civí na vozy jedoucí po příčné ulici. Vzduchem plachtí několik černých ptáků, poté se snesou šikmo dolů a hladce dosednou na oblouk před stockholmským zimním stadionem.

Ztrácí ji, a nemůže proti tomu nic dělat.

V poslední době se jí každý den snažil dát najevo, jak ji má rád. Vždyť se milují, doopravdy milují, nebo si to alespoň myslel.

Co když mu lhala, když tvrdila, že chodí každý čtvrtek po práci s kolegy do Sephory? Nikdy o tom nemluvil, nijak zvlášť se o to nezajímal, nezeptal se, jestli by nemohl jít s nimi.

Opět zazáří zelená, Adam sešlápne plyn a jede dál. Když se blíží ke Sveině třídě, zazvoní mu mobil.

„Mohla by ses podívat, kdo volá?“

Katryna vytáhne z přihrádky u řadicí páky mobil a otočí ho.

„Tvoje šéfka.“

Adam několik vteřin sleduje provoz a pak sáhne po telefonu.

„Margot?“ řekne slabým hlasem.

„Je to stejný porcelánový zvířátko.“

Odlomená hlavička, kterou třímala v ruce Zuzana Kernová, na sto procent patří k torzu nalezenému v Sandřině ložnici.

„Když jsme se dívali na to video, hned mi to přišlo naprosto ujetý,“ povídá Margot a přerývaně dýchá. „Ale vyplývá z toho jediný, totiž to, že pachatel si vraždy naplánoval dlouho dopředu: natočil ty ženy na video a pak vyčkával, možná celé týdny.“

„Ale proč?“ zeptá se Adam a ruce na volantu mu zvlhnou potem.

Vraždy následují jedna za druhou jako korálky navlečené na náhrdelníku nebo na růženci. Jejich pořadí je určeno dávno předtím, než se kuliček dotknou něčí prsty. Teoreticky tak vyšetřovatelé mají víc času, ale prakticky to není k ničemu, protože vrah vloží klip na internet až v okamžiku, kdy už je na identifikaci oběti nebo místa činu pozdě.

„Našla jsem shodné rysy s jedním starým případem,“ řekne Margot.

„Cos to říkala?“

„Vnímáš mě vůbec?“

„Jo, promiň…“

Adam hledí na Katrynin odvrácený obličej a naslouchá kolegyni, která mu vykládá o staré vraždě v Salemu, o zatčeném knězi, o zohaveném obličeji Rebecky Hanssonové a o naaranžované ruce.

Popíše mu, jak prověřila bezpečnostní opatření v Karsuddenu: skutečně je nanejvýš nepravděpodobné, že by odtamtud někdo nepozorovaně uprchl.

„Takže musí mít komplice, učedníka… nebo je to vrah podle předlohy.“

„Asi jo,“ řekne zdráhavě Adam.

„Myslíš, že přeháním?“

„Možná,“ odpoví upřímně kolega.

„Chápu tě, ale je to stejnej neřád: jakmile se na to podíváš, hned ti to bude jasný.“

„Nepromluvíme si s tím knězem?“ zeptá se Adam.

„Zrovna od něj jedu.“

„Nemělas náhodou na dnešní večer naplánovaný nějaký večírek s Jenny?“

„Až příští týden,“ řekne úsečně Margot.

„A co ses od toho kněze dozvěděla?“

„Celou dobu mlčel jako ryba, ani se na mě nepodíval,“ stěžuje si komisařka. „Zjevně jsem pro něj byla naprosto nezajímavá.“

„To potěší,“ odtuší Adam a oběma rukama sevře volant.

„Zdá se, že je to u něj normální způsob jednání,“ vyloží mu Margot. „Proto do týmu soudních psychiatrů přibrali i Erika Mariu Barka, ten umí lidi přimět k hovoru…“

„S výjimkou našeho svědka,“ připomene Adam.

„Skoro celý posudek je založený na Erikových a Kyrklundových rozhovorech,“ vysvětluje Margot. „Je to pořádná hromada materiálu a my musíme nasadit naše lidi, aby prověřili každičký detail.“

„Ale uvědomuješ si, co to spolkne času?“

„Právě proto jedu za Erikem Barkem domů,“ odpoví Margot.

„Teď?“

„Ještě jsem v autě, takže…“

„Tak to jsme dva,“ rozesměje se Adam. „Ale já nemám sebemenší chuť na…“

„Jenže já bych docela ocenila, kdybychom u toho byli oba,“ přeruší ho přátelsky Margot.

55

Erik sedí v čtecím křesle, na kolenou má výtisk časopisu Švédské asociace psychiatrů a přemýšlí o společné večeři s Nelly a Martinem. Často ho zvou do své ohromné funkcionalistické vily se zaoblenou prosklenou stěnou a prostornou terasou, která připomíná kapitánský můstek luxusní jachty.

Po večeři si Martin povolil kravatu a se sklenkou calvadosu v ruce provedl Erika po domě. V pracovně měl poměrně malou olejomalbu, kterou právě dostal od tety z Vestfálska. Obraz představoval zachmuřeného anděla. Nelly mínila, že je divný, a chtěla ho Erikovi věnovat, ten ale odmítl, protože bylo zřejmé, že Martin si chce olej ponechat.

Pak Martin musel vyřídit telefon ze Sydney a Nelly s Erikem se odebrali do kulečníkové místnosti. Nelly jim dolila víno, i když už měla slušnou špičku. Oči se jí leskly a musela se opřít o zvednutý okraj stolu.

„Martin se kouká na porno,“ řekla unaveně Erikovi.

„Víš to jistě?“ zeptal se Erik a postrkoval kouli po zeleném filcovém potahu.

„Kašlu na to, vždyť na tom vlastně nic není.“

„Mrzí tě to?“

„Ne že bych žárlila, ale… nevím, měl bys ty holky vidět… Všechny jsou mladý, krásný a dělají věci, o kterých se mi nikdy ani nesnilo,“ pronesla Nelly a rukou se dotkla jeho rtů.

„Tak si s ním promluv.“

„To už se kromě mládí nic nepočítá?“ hudrovala Nelly.

„U mě to tak není.“

„Tak co tě přitahuje? Co od žen chceš? Co vlastně muži chtějí?“ zeptala se Nelly a zapotácela se.

Erik jí pomohl do ložnice, ale rychle odešel, než si stačila svléknout světle kávové šaty.

Druhý den mu Nelly zavolala — potřebovala si s ním promluvit o dvou íránských pacientkách, které skončily na pohotovosti Danderydské nemocnice se zraněními ukazujícími na domácí násilí. Erik jí poděkoval za večeři. Nelly se rozchechtala — prý měl pěknou kliku, že nebyla opilá a trapná víc, než je zdrávo.

Erik si pohodlně opře záda a vzpomene si na šampaňské v ledničce, které si ve své osamocenosti otevřel. Pak do něj stříkl sprej s obsahem vzácného plynu argonu, takže nápoj teď bude chutnat, jako by láhev právě odzátkoval.

Aspoň tak zaženu bolehlav, pomyslí si Erik, když vtom za velkým oknem spatří rozsvícené reflektory auta.

S krátkým povzdechem se zvedne, odloží časopis na kuřácký stolek, nechá pantofle na podlaze a jde otevřít. Uvidí Margot, jak se s obtížemi souká ze svého auta a mávne na něj. Pak k vjezdu do garáže zabočí další vůz.

K Margot vykročí třicátník s nakrátko ostříhanými vlasy a prohodí s ní několik slov. Za nimi se objeví krásná mladá žena s jasnýma očima a vážným výrazem ve tváři.

Erik si potřese rukou s Margot i s mladíkem, kterého vyšetřovatelka představí jako svého kolegu.

Mladá žena váhavě otálí na prahu. Černý kabát se ve večerní přepršce leskne, zdá se, že je jí zima.

„Nestačil jsem odvézt manželku domů,“ vysvětluje Adam a překvapivě zneklidní. „Tohle je Katryna.“

„Adam nechtěl, abych čekala v autě,“ řekne tiše žena.

„Jen pojďte dál,“ pozve ji Erik a přivítá se s ní.

„Díky.“

„Páni, vy máte fantastické nehty,“ pochválí ji lékař a na okamžik přidrží její ruku ve své, aby si je prohlédl.

Žena se překvapeně usměje, temné oči jí zaplaví vřelost.

Erik je požádá, aby si odložili, ustoupí do předsíně a otevře dveře dokořán. Do šeříkových listů ťuká vytrvalý drobný deštík. Ulice pod lucernami se lesknou a Erikovi se zazdá, jako by na zahradě zahlédl vysokou lidskou postavu. Rozsvítí na zápraží, ale nikde nikdo. Určitě to byl špičatý jalovec vedle kolečka.

Erik zabouchne vchod a pokyne hostům směrem ke knihovně. Katryna se náhle zarazí a zatváří se rozpačitě.

„Mě se váš rozhovor netýká,“ namítne.

„Jestli chcete, můžete zůstat tady,“ ukáže jí Erik a vytáhne z knihovny foliant. „Nevím jak vy, ale já jsem naprosto závislý na Caravaggiovi.“

Položí knihu na čtecí stolek a společně s policisty zamíří k sobě do pracovny. Adam za nimi zavře dveře.

„Dnes jsme našli třetí oběť,“ vyhrkne bez okolků Margot.

„Třetí oběť,“ zopakuje Erik.

„Čekali jsme to, ale stejně je to těžké.“

Vyšetřovatelka skloní obličej k břichu a rty jí slabě zacukají vyčerpáním. Na čele má hlubokou kolmou vrásku, která se táhne až mezi obočí.

„A s čím vám můžu pomoct?“ zeptá se neutrálně Erik.

„Znáte muže jménem Rocky Kyrklund?“ pronese Margot a opět vzhlédne.

„Měl bych ho znát?“

„Měl byste vědět přinejmenším tolik, že dotyčnému byla na základě znaleckého posudku před devíti lety soudem nařízena psychiatrická léčba.“

„Nevím, ale určitě máte pravdu,“ pronese klidně Erik.

Jakmile padlo Rockyho jméno, Erikovi okamžitě prolétlo hlavou, že komisařka všechno ví, že je odhalen.

„Byl jste přece členem odborného týmu,“ vysvětlí Margot.

„To ano,“ přisvědčí Erik.

Několik hodin spřádal různé scénáře, jak se zachovat v případě konfrontace s policií. Po pečlivém zvážení všech možností vymyslel co nejstrategičtější odpovědi a způsob jednání, aby ho nikdo nemohl obvinit ze lži, případně zatáhnout do vyšetřování.

„Pokud jsme věc správně pochopili, pacient se vám tehdy svěřoval…“

„Už si nevzpomínám, ale…“

„Zabil v Salemu asi čtyřicetiletou ženu podobným způsobem, jakým zahynuly oběti vražd, které právě vyšetřuju,“ řekne bez váhání Margot.

„Jestli je na svobodě a vraždí dál, tak muselo dojít k nějaké závažné chybě při jeho propuštění,“ odvětí Erik přesně podle plánu.

„Není na svobodě, pořád sedí v Karsuddenu a ani jedinkrát ho neopustil,“ řekne Margot. „Zrovna jsem tam byla a mluvila jsem s bezpečnostním ředitelem.“

56

Margot otevře koženou tašku, vyndá z ní kopii protokolu soudního líčení i znaleckého posudku a přistrčí papíry k Erikovi.

Přívětivé světlo stojací lampy se odráží na mořené dubové podlaze i na kožených vazbách, seřazených ve vestavěné knihovně. Venku za vitrážovými okny je tma, husté větvoví ovocného sadu není vidět.

Erik se usadí naproti Adamovi k malému osmihrannému stolku, prolistuje materiály, přikývne a vzhlédne.

„Ovšem, už si vzpomínám…“

„Domníváme se, že má nějakého komplice nebo učedníka… možná jde o vraha podle předlohy.“

„To je možné… pokud jsou si ty případy natolik podobné, tak… Ale já k tomu skutečně nemám co říct.“

Margot zatřese zápěstím, aby lépe viděla na náramkové hodinky.

„Dnes jsem s Rockym Kyrklundem mluvila, položila jsem mu spoustu otázek, ale on mlčel jako pařez, seděl na posteli a čučel na televizi.“

„Utrpěl závažné poškození mozkové tkáně,“ pronese Erik a ukáže na starý znalecký posudek.

„Ten výtečník mě dobře slyšel a rozuměl všemu, co říkám, ale nehodlal na nic odpovídat,“ ušklíbne se Margot.

„S pacienty tohoto typu to zpočátku bývá těžké.“

Žena se předkloní, až se její pupek dotkne stehen.

„Mohl byste nám pomoct?“

„Jak?“

„Zkuste s ním promluvit, vždyť ho osobně znáte, jednou už se vám podařilo získat jeho důvěru.“

Erikovi se prudce rozbuší srdce. Nesmí dát najevo, co se v něm odehrává. Pro jistotu sepne ruce, aby se mu netřásly.

Vyšetřovatelé pravděpodobně brzy najdou videodokumentaci jeho rozhovorů s Rockym, a tak se dozvědí i o pacientově údajném alibi.

Ale Rocky je vinen, a pokud se policajti začnou vyptávat, Erik může klidně přiznat, že jeho alibi nikdy nebral vážně.

„A co chcete vědět?“

„Chceme vědět, s kým spolupracoval.“

Erik přikývne a pomyslí si, že pak bude konečně volný, že se navždy zbaví stále tíživějšího břemene utajené výpovědi. Ať už pacient bude mluvit, nebo ne, Erik policii klidně může povědět o osobě, na niž se Rocky snažil svalit vinu. Dokonce může znovu zhypnotizovat Björna Kerna a říct jim o ruce na Zuzanině uchu.

„To je poněkud nad rámec mé obvyklé praxe,“ prohlásí zdráhavě.

„Samozřejmě vám zaplatíme…“

„Takhle jsem to nemyslel … jen potřebuju vědět, oč přesně jde, abych to mohl nahlásit svému zaměstnavateli.“

Margot kývne s pootevřenými rty, jako by se chystala něco říct, ale pak si to rozmyslí.

„Potřebuju vědět, co smím pacientovi prozradit,“ pokračuje Erik. „Můžu mu říct, že jeho starý kumpán začal znovu vraždit?“

Margot mávne rukou, ale Erik si všimne lehce strnulého výrazu jejího kolegy s rukama založenýma na prsou.

„Samozřejmě vám zajistíme terapeutickou místnost,“ řekne Margot. „Zatím nemůžu nic slíbit, ale možná byste mohl Rockymu nabídnout vycházky v doprovodu vězeňské stráže.“

Komisařka zmlkne, jako by jí došel dech. Ruka jí sjede k břichu. Napuchlý prst obemyká tenký snubní prstýnek.

„Na co jste se ho ptala dnes?“ zajímá se Erik.

„Chtěla jsem vědět, s kým je v kontaktu.“

„A vysvětlila jste mu, proč vás to zajímá?“

„Ne… stejně na nic nereagoval.“

„V pacientově mozku probíhá epileptická aktivita, což významně ovlivňuje jeho paměť, navíc podle posudku trpí paranoidní poruchou osobnosti s narcistickými rysy… ale vše nasvědčuje tomu, že je inteligentní…“

Erik zmlkne.

„Na co myslíte?“ zpozorní Margot.

„Rád bych mu s vaším souhlasem pověděl, proč se ho na to ptám.“

„Chcete mu vykládat o sériovém vrahovi?“

„Jinak stejně pozná, že lžu.“

„Margot,“ ozve se Adam. „Musím tě upozor…“

„Copak?“

Muž zneklidněně sníží hlas.

„Tohle je záležitost státní kriminálky.“

„Nemáme na výběr,“ odsekne stručně kolegyně.

„Mně připadá, že už zacházíš moc daleko.“

„Vážně?“

„Napřed jsme dovolili, aby se do případu zapletl Joona Linna, a teď chceš policejní práci přenechat nějakýmu hypnotizérovi?“

„Joona Linna?“ ozve se Erik.

„To jsem neříkal vám,“ utrhne se na něj Adam.

„Je zpátky,“ oznámí mu Margot.

„Kde?“

„No, zpátky asi není to správný slovo,“ řekne jedovatě Adam. „Pokud vím, bydlí v romským táboře v Huddinge, je to opilec a…“

„O ničem takovém rozhodně nic nevíme,“ krotí ho Margot.

„Fajn, tak je to borec,“ rýpne si Adam.

Margot opětuje Erikův tázavý pohled.

„Joona omdlel a skončil na pohotovosti v Nemocnici svatého Jiří,“ vyloží mu.

„Kdy?“ vyhrkne Erik a vstane.

„Včera.“

Lékař bez váhání vytáhne telefon, zmáčkne číslo kolegy pracujícího na oddělení intenzivní péče a naslouchá vyzváněcímu signálu.

„Tak kdy byste si mohl s Rockym promluvit?“ nevzdává se Margot a zvedne se z lenošky.

„Zítra ráno za ním zajedu,“ slíbí Erik a vzápětí uslyší kolegův hlas.

57

Po krátkém rozhovoru s lékařem z Nemocnice svatého Jiří doprovodí Erik policisty ke dveřím. Adam s Katrynou se po sobě v hale pokradmu podívají a Erik se nedokáže ubránit pocitu, že se nedávno pohádali.

Všichni tři odejdou z vily, a jakmile se ocitnou mimo světelný kruh lampy na zápraží, pohltí je tma. Erik slyší jejich kroky na štěrkové cestě vedoucí ke garáži a po chvíli spatří osvětlené vozy. Vrátí se do pracovny a všimne si, že mu přišel fax. Pacientská karta z oddělení intenzivní péče, jméno i rodné číslo jsou podle předpisu začerněné.

Joonu přivezla sanitka rychlé lékařské pomoci. Erik přelétne očima výsledky: krevní tlak, srdeční a dechová frekvence, saturace kyslíkem, tělesná teplota a stupeň vědomí.

Pacient byl podvyživený, měl horečku, vykazoval známky zmatenosti a oběhového selhání.

Sestra na ARO z životních parametrů správně vyčetla, že muž zřejmě trpí pokročilou sepsí, obecně zvanou otrava krve.

Po odebrání laboratorních vzorků na vyšetření laktátu a krevních plynů dospěla k závěru, že mu hrozí akutní selhání vitálních funkcí, a tudíž se nachází v bezprostředním ohrožení života. Během přípravy vzorku pozitivní krevní kultury dostal pacient velké dávky antibiotik a infuze, aby se mu stabilizoval krevní oběh a acidobazická rovnováha.

Joona však zmizel ještě předtím, než mu antibiotika stačila zabrat.

Žádné trvalé bydliště neuvedl.

S těmito příznaky je bez další léčby prakticky ztracený.

Erik vyjde z pracovny, v hale na sebe hodí bundu a vyběhne ven, ani nezhasne.

Déšť už ustal. Noční vzduch je chladný, okna vozu lehce zamžená. Než vyrazí na cestu, zapne na několik vteřin stěrače.

Je skoro půlnoc, ulice jsou téměř liduprázdné. Žlutavá zář pouličních lamp osvětluje rychlostní kamery, zaoblená svodidla a protihlukové stěny, za nimi panuje hebká tma babího léta, připomínající těžký samet.

Erik sviští po Storängsledenské dálnici, zabočí na Centrální směrem na Dalheskou, poté vjede do velké průmyslové zóny, obehnané vysokými ploty, za níž se černá les.

Dříve ve Švédsku žádní žebráci nebývali, ale před několika málo lety se ve všech velkých městech objevili emigranti ze zemí Evropské unie. Snaží se vzbudit soucit, klečí ve sněhové břečce před supermarkety a s nataženou dlaní, případně s papírovým kelímkem čekají, až jim někdo něco hodí.

Erika už několikrát napadlo, že moderní Švédové tuto změnu přijali s překvapivou tolerancí, když člověk vezme v úvahu odvrácenou tvář nedávné minulosti jejich země — diskriminaci a nucenou sterilizaci.

Mezi stromy probleskuje světlo. Erik zpomalí, popojede o kus blíž a zabočí na štěrkovou cestu. Na klíčcích v zapalování se pohupuje malinká opička.

V průrvě mezi stromy je natažený provaz, na něm se třepotá látka. Stlučené překližkové desky jsou zakryté plachtami a igelitem.

Dojede na obratiště, otočí vůz, dvě kola na okamžik zůstanou ve vzduchu nad škarpou. Zamkne, udělá pár váhavých kroků vpřed a pohledem pátrá mezi stromy.

Ucítí vařené brambory a tuhý podpalovač. Mezi čtyřmi oprýskanými maringotkami je provizorně připevněná dřevěná stříška. Z omláceného kovového sudu se kouří, k nebi šlehají rudé plameny, kolem se šíří pach spálené umělé hmoty.

Joona Linna tu určitě někde je, uvažuje Erik. Utrpěl rozsáhlou otravu krve, a pokud co nejdřív nedostane vhodná antibiotika, je s ním amen. Nikdo na světě toho pro Erika neudělal tolik jako tenhle vytáhlý komisař.

Kráčí přímo k táboru. Žena se šátkem na hlavě na něj ostýchavě pohlédne a rychle přidá do kroku.

Erik dojde k nejbližší maringotce a zaklepe na dveře. Pod boudou leží krásný koberec, na něm se povalují sportovní boty různé velikosti.

„Joono?“ zavolá hlasitě Erik a znovu zaťuká.

Maringotka se lehce zhoupne, dveře se otevřou a v nich se objeví starý muž s očním zákalem. Uvnitř sedí na matraci dítě, vedle něho spí na podlaze žena v čepici a zimní bundě.

„Joono,“ zopakuje tlumeně Erik.

Náhle se za ním vynoří podsaditý chlap ve vatovaném vojenském kabátě a lámanou švédštinou se ho zeptá, co chce.

„Hledám kamaráda, jmenuje se Joona Linna,“ odpoví Erik.

„Nechceme tady žádný problémy,“ prohlásí muž a nehne ani brvou.

„Samozřejmě,“ přitaká Erik, poodejde k druhé boudě a znovu zaklepe. Dveře jsou poseté hnědými vypálenými kroužky, jako by o ně někdo típal cigarety.

Po chvíli se opatrně pootevřou, škvírou vykoukne žena v brýlích. Na sobě má tlustou mikinu a pytlovité sportovní kalhoty s mokrými skvrnami na kolenou.

„Hledám nemocného kamaráda,“ zopakuje Erik.

„Next house,“ řekne vystrašeně žena.

Za ní přicupitá rozespalé dítě a šťouchne do Erika plastovým krokodýlem.

Erik překročí dvě francouzské berle a zkusí štěstí u třetí chatrče. Napůl vytlučená okna jsou pospravovaná kousky kartonu.

Ve tmě mezi stromy se míhá žhnoucí cigareta trčící ze rtů neoholeného, unaveného chlapa.

Erik zabouchá, a když se nedočká odpovědi, otevře. Ve světle radiobudíku spatří svého přítele. Joona Linna leží na vlhké matraci, namísto polštáře má pod hlavou stočenou deku. Vedle něj sedí stařena v nemoderní péřovce a snaží se mu lžičkou vnutit do úst trošku vody.

„Joono,“ vydechne Erik.

Vstoupí do maringotky, podlaha zapraská, voda v kbelíku zažbluňká. Koberec na zemi je mokrý, špeluňka páchne zatuchlinou a cigaretovým kouřem. Rozbitá okna halí šedomodrý závěs. Erik jde dál. Na stěně se rozhoupe křížek.

Joona má vyzáblý obličej, zarostlý šedým vousem, hrudník je nepřirozeně propadlý. Bělmo má zažloutlé a pohled tak ochablý, že si Erik není jistý, zda je vůbec při vědomí.

„Než odsud odejdeme, dám ti injekci,“ hlesne Erik a postaví brašnu na zem.

Vyhrne nemocnému rukáv, otře mu vatičkou předloktí, zaškrtí obinadlem, najde žílu a pak mu do ní píchne směs benzylpenicilinu a aminoglykosidů. Joona téměř nereaguje.

„Můžeš se postavit?“ zkusí to Erik a zalepí mu ranku na předloktí.

Joona nepatrně zvedne hlavu a slabě si odkašle. Erik ho podepře, aby se dokázal vyškrábat alespoň na kolena. Po zemi se rozkutálí plechovka. Joona znovu zakašle, ukáže na ženu a snaží se ze sebe něco vypravit.

„Já tě neslyším,“ řekne Erik.

„Crina musí dostat zaplaceno,“ sykne Joona a nazvedne se. „Moc mi… pomohla.“

Erik přikývne a vytáhne peněženku. Podá stařeně pětisetkorunovou bankovku a ta se potěšeně zaculí.

Erik otevře dveře a vleče Joonu ze schodů. Před maringotkou stojí plešatec v pomačkaném obleku a přidrží jim dveře.

„Díky,“ řekne Erik.

Z druhé strany se blíží blonďák v lesklé černé bundě a cosi skrývá za zády.

U třetí boudy stojí další chlápek, v ruce svírá špinavý kastrol. Na sobě má džíny a džínovou vestu, z níž vykukují paže potetované černými runami.

„Máš pěkný fáro,“ zakření se.

Erik s Joonou se vlečou k obratišti, když vtom jim světlovlasý muž zastoupí cestu.

„Napřed zacvakáte činži,“ prohlásí.

„Už jsem zaplatil,“ ohradí se Erik.

Plešatec cosi houkne do vozu. Ke dveřím došmajdá stařena a ukáže mu peníze, které právě dostala od Erika. Muž jí bankovku vytrhne z ruky, cosi vztekle zavrčí a pak po ženě plivne.

„Cálovat musí všichni, co tu bydlí,“ prohlásí. „Všechno tady patří mně, každá matrace, každej mizernej kastrol.“

„Dej nám pokoj,“ odbude ho Joona a rozkašle se s ústy přitisknutými na předloktí.

„Nech ho, nestojí to za to,“ šeptne mu Erik a ucítí, jak se mu rozbušilo srdce.

„Uzavřel jsem s nima dohodu!“ křikne potetovaný.

„Eriku, běž si sednout do auta,“ vyzve kamaráda Joona a belhá se k mužům.

„A teď to bude kapánek dražší,“ konstatuje blonďák.

„Mám s sebou ještě nějaké peníze,“ nabídne se Erik a vytáhne peněženku.

„Nedělej to,“ varuje ho Joona.

Erik vyndá pár dalších bankovek a podá je blonďákovi.

„To je furt málo,“ mele pantem světlovlasý.

„Tak aby bylo jasno, teď vrátíš všechno do posledního pětníku zpátky Crině,“ oznámí blonďákovi Joona.

„Jsou to jen peníze,“ mírní ho rychle Erik a vyštrachá poslední bankovky.

„Ale patří Crině,“ prohlásí Joona.

„Radši mazej domů a zalez pod deku, nebo budeš hořce litovat,“ ušklíbne se blonďák a namíří na ně železnou tyč.

58

Joona se lehce předkloní a bez hnutí stojí s rukama zkříženýma na prsou. Blonďák posune tyč ke straně. Plešatec si sundá sako a pověsí ho na plastovou židli.

Joona pomalu zvedne hlavu a pohlédne holohlavci do očí.

„Vrať ty peníze Crině,“ zopakuje zarputile.

Plešoun se nevěřícně zašklebí a ustoupí o krok do tmy. Ozve se cvaknutí — zřejmě otevřel nůž.

„Jestli tu kudlu okamžitě nezahodíš na zem, tak s tebou zatočím,“ prohlásí Joona se svým truchlivým finským přízvukem a vykročí.

Holohlavý si dřepne, stáhne se na stranu, zvedne nůž jako kladivo, napřáhne ruku a několikrát zkusmo bodne.

„Dej si na mě bacha,“ varuje ho znovu Joona.

Ve slabém světle se blýská hladká ocel. Joona ji upřeně sleduje a snaží se předem odhadnout mužovy trhavé pohyby.

„Chceš chcípnout?“ supí plešoun.

„Honíš si triko, protože jste v přesile,“ pronese Joona. „Ale já ti tu kudlu seberu, dřív než řekneš švec, a pak ti zlomím pracku v lokti… a pokud ani pak nedáš pokoj, probodnu ti pravou plíci.“

„Zapíchni toho Fiňáka jako podsvinče!“ zařve blonďák. „Zapíchni ho!“

„Tebe si vezmu na paškál hned, jak ho odzbrojím,“ vysvětlí světlovlasému Joona a vrazí do zrezivělého bicyklu.

Plešoun nečekaně mávne nožem na stranu, ostří škrábne Joonu do ruky, až se mu vyřine krev.

Blonďák s nervózním úsměvem ustupuje.

Joona si otře ruku do kalhot. Plešoun něco volá na blonďáka. V některé z chatrčí se rozpláče kojenec.

Blonďák se prosmýkne za Joonu, ten je však příliš slabý, než aby stačil uhnout.

Vrhne pohled přes rameno. Plešatec právě zaútočil, nůž míří dolů na Joonovy ledviny. Lesklá čepel se míhá jako hadí jazyk.

Ačkoli je sled událostí bleskurychlý, útočníci na něj nikdy nezapomenou. Joona automaticky popadne mužovu ruku a prsty sevře jeho studené klouby.

Pak jde všechno ráz na ráz. Joona zkroutí soupeři zápěstí, druhou paží mu podepře loket a trhne směrem vzhůru.

Loket se zlomí, zní to jako křupnutí větvičky ve sněhové závěji. Vřetenní kost praskne a tlačí se skrze vazivo a tkáně ven. Na špinavý kbelík vystříkne krev. Muž s řevem klesne na kolena a pak se zhroutí k zemi.

„Pozor, je za tebou!“ zvolá Erik.

Joona se otočí, na okamžik se o něj pokusí záchvat mdlob. Podlomí se mu nohy, málem klesne do louže, nad hlavou mu krouží koruny smrků, rýsující se oproti nebi, ale nakonec se mu podaří udržet rovnováhu.

Otočí nožem mezi prsty, přehodí si ho do jiné polohy, skryje ruku za zády a blíží se k blonďákovi.

„Na mě se vyser!“ zaječí chlapík a ožene se železnou tyčí.

Joona jde rovnou k němu, řízne útočníka do čela a loktem ho prudce udeří přímo do podpaždí. Kloub vyskočí z jamky a trubka zařinčí o štěrk.

Blonďák supí, drží si rameno a ustupuje, ale krev v očích mu brání ve výhledu. Upadne na hromadu dříví a zůstane ležet na zádech.

Muž s kastrolem mezitím zmizel v šeru za boudami. Joona se sehne k poraženým protivníkům a bez dechu jim sebere bankovky.

Zaklepe na dveře maringotky, zapotácí se slabostí a opře se o rám, aby se nezhroutil. Erik se k němu rozběhne a podepře ho.

„Dej ty peníze Crině,“ zachrčí Joona a posadí se na schůdky.

Erik otevře dveře a v temném koutku spatří stařenu. Pohlédne jí do očí a posunkem jí naznačí, aby si peníze schovala pod koberec.

Joona se sveze do trávy a hlavou udeří o betonový podstavec, podpírající jeden roh maringotky.

Pokérovaný chlápek zmizí za první boudou, pak se znovu vynoří. V ruce třímá brokovnici a dlouhými kroky míří přímo k nim.

Erik pochopí, že Joona nemá sílu utíkat, proto zaleze pod maringotku a snaží se vtáhnout kamaráda k sobě.

„Zkus trochu zabrat,“ zašeptá.

Joona se zapře nohama o zem a pomalu se vplazí za ním. Bunda mu drhne o kamínky štěrku. Zvenčí se blíží kroky.

Chlap s puškou otevře boudu a něco zařve na stařenu, pak se vhrne dovnitř. Nad ukrytými muži zaduní podlaha.

„Pojď,“ zašeptá Erik, zaleze ještě hlouběji a bouchne hlavou o kabelový žlab.

Joona se obtížně vleče za ním, ale bunda se zachytí za uvolněný trám. Erik podleze maringotku a skryje se v kopřivách.

Muž s brokovnicí znovu vyjde na štěrkový plácek.

Ozve se změť hlasů, pak se chlap zničehonic sehne, opře se rukama o zem a zahledí se přímo na Joonu skrytého pod boudou.

„Chyť je!“ křičí blonďák.

Joona se snaží vyprostit, švy bundy praskají. Tetovaný obchází boudu obrostlou houštím.

Erik rychle zaleze zpátky, vplíží se k Joonovi a uvolní jej.

Oba se odkutálejí na stranu, prolezou mezi podstavci z lehčeného betonu do vysokého plevele, odvalí roli zrezivělého plechu a vyklopýtají vedle jakéhosi přístřešku.

Pokérovaný obejde maringotku, uklouzne po štěrku, pak zvedne zbraň a zamíří.

Erik strhne Joonu na bok mimo palebnou dráhu.

Muž s vytasenou zbraní jde za nimi. Uprchlíci se skrčí za kuchyňskou linku postavenou mezi dvěma stromy.

Zbraň vystřelí, na lince se rozletí porcelánové talíře. Kolem nich víří střepy. Mezi stromy je slyšet křik a hlasy. Erik zavleče Joonu za nevelký přístřešek. Tetovaný je jim stále v patách, pod botami mu praská porcelán z rozbitého nádobí. Ozve se cvaknutí: útočník vyndá prázdnou nábojnici a vtlačí do pušky patronu.

Erik odtáhne Joonu do lesa, nohy se pod ním podlamují.

Oba rychle klopýtají po nerovné půdě, poté se protlačí hustým smrkovým mlázím a schovají se za jehličnaté větve.

Joonovi stéká po zádech pot, kyčel ho pálí, v noze už ztratil cit. Nedokáže zaostřit pohled, v mocných poryvech na něj útočí horečka, žilami mu proudí chlad a rozklepe ho zimnice.

Erik ho stále podpírá a nakonec společnými silami doklopýtají k autu zaparkovanému na kraji lesa. Mezi stromy probleskují světla baterek a asi deset přistěhovalců překotně brebentí, že pokérovaného agresora odzbrojili.

Joona si musí chvíli odpočinout, pak s Erikem pokračuje k obratišti.

Nohy ho už vůbec neposlouchají, se zavřenýma očima se zhroutí na sedadlo spolujezdce a rozkašle se, div se mu nerozskočí plíce.

Erik oběhne vůz, posadí se, zamkne dveře a v témže okamžiku cosi práskne do čelního skla. Ve světle reflektorů se objeví blonďák se zakrvácenou tváří. V ruce třímá silnou větev, a když Erik nastartuje a šlápne na plyn, znovu ji pozvedne. Přední kolo se protáčí nad příkopem, do spodku auta práská štěrk a drobné kamínky.

Ozve se další rána. Boční zrcátko se odlomí a zůstane viset na kabelu. Když se vůz opět vykodrcá na štěrkovou cestu, za lesem se ozve houkání poplašného majáčku.

59

Erik si na noc vzal dvojitou dávku prášku na spaní, ale přesto se vzbudí s ranním kuropěním. Chvíli marně hledá na opěradle židle modrou košili, kterou tam včera před cestou do Karsuddenu pověsil — tedy pokud se pamatuje. Když ji nenajde, vrátí se do šatny a vezme si jinou.

Třetí vražda nápadně připomíná onen starý případ; Rocky však byl celou dobu v ústavu a policie dospěla k závěru, že má společníka nebo učedníka, který z jakéhosi důvodu začal znovu zabíjet. Erik musí zjistit, na co si Rocky vzpomíná, a důkladně se ho vyptat na záhadného špinavého kazatele, o němž se již několikrát zmínil.

Joona stále spí v hostinském pokoji. Erik vyjde z domu, stříbrnou páskou přilepí ulomené boční zrcátko a vyrazí na cestu.

Předjede vůz s přepravním boxem pro koně a v duchu si znovu vybaví včerejší události: pomohl Joonovi ze špinavých šatů, dotáhl ho do koupelny, důkladně ho vydrhl a pak ho uložil do pokoje pro hosty. Vyčistil mu bodnou ránu na ruce a zalepil ji náplastí. Kapesník měl prosáklý krví. Joona byl po celou dobu při vědomí a klidně se na něj díval. Erik kamarádovi píchl do svalu protitetanovou injekci, nalil do něj vodu, přiměl ho spolknout lék na sražení horečky a pak mu vyšetřil ránu v kyčli. Staré stažení způsobilo městnání krve, která proudila pod povrchem kůže. Naštěstí neměl nic zlomeného. Nakonec Joonovi píchl do svalu nad stehenní kostí kortizon a přikryl ho dekou.

Cestou z Karsuddenu se musí zastavit v lékárně pro topiramat proti migréně.

Stále je brzy ráno, na silnicích panuje klid. Erik mine Katrineholm a blíží se k velkému léčebnému zařízení.

Na schodech před recepcí stojí doktor Casillas a vyklepává si o zábradlí dýmku. Jakmile uvidí Erika, blížícího se po cestičce, přátelsky k němu natáhne ruku a pak společně kráčejí k pochmurným cihlovým budovám.

„Provedli jsme několik neurologických vyšetření… Tohle není můj obor, ale kolegové se domnívají, že chirurgický zákrok je vyloučený, že poškození mozku je nevratné… Pacient jakžtakž funguje, ale musí se smířit s výpadky paměti a hodně chaotickými vzpomínkami.“

Na oddělení D4 absolvují povinnou osobní prohlídku a pak se jich ujme denní dozorkyně s veselými vějířky v koutcích očí.

„Rocky Kyrklund na vás čeká v terapeutické místnosti,“ oznámí Erikovi, když si s ním potřese rukou.

Ať schůzka dopadne jakkoli, Erik může Margot bez obav povědět o špinavém kazateli, o muži, na nějž se Rocky před devíti lety snažil svalit vinu.

Skupinka se zastaví a Casillas dozorkyni vysvětlí, že musí počkat před pokojem a posléze kolegu doprovodit zpět.

Erik odhrne korálkový závěs a vstoupí. Rocky sedí uprostřed pohovky s rukama roztaženýma na opěradle jako ukřižovaný. Na nízkém stolku před ním stojí kelímek s kávou a skořicová rolka. Z reproduktorů se tiše line klasická hudba.

Rocky se poškrábe temenem o zeď a sleduje Erika naprosto klidným pohledem.

„Dnes žádný cigára?“ zeptá se po dlouhém mlčení.

„Rád to zařídím,“ nabídne se Erik.

„Radši nacvič karton nitrazepamu,“ prohlásí Rocky a shrne si vlasy za uši.

„Nitrazepamu?“

„A pak ti Ježíš odpustí všechny hříchy.“

„Mohl bych o tom promluvit s ošetřujícím lékařem…“

„Vždyť sám jedeš v nitráku,“ ušklíbne se Rocky. „A co takhle roháč, ten by nebyl?“

Erik zašátrá ve vnitřní kapsičce a podá Rockymu celý blistr rohypnolu. Rocky vymáčkne tabletku a nasucho ji spolkne.

„Když jsem tu byl naposledy, ptal jsem se vás na jistou osobu, na vašeho kolegu,“ řekne Erik a posadí se do křesla.

„Žádný kolegy nemám,“ pronese temně Rocky. „Protože Bůh dopustil, abych sešel z cesty… a už se pro mě nevrátil.“

Muž posune bílý plastový kelímek s kávou a přimáčkne si na ukazovák krystalek cukru.

„Ale při té vraždě vám někdo pomáhal, že ano?“

„Proč se mě na to ptáš?“ diví se Rocky.

„Minule jsme o tom mluvili.“

„Já jsem ti řek, že jsem měl pomocníka?“

„Ano,“ zalže Erik.

Rocky zavře oči a pomalu si sám pro sebe pokývne.

„Hele… na mou paměť moc nespolíhej,“ prohlásí a znovu otevře oči. „Někdy se v noci probudím, vybavím si nějakej den před dvaceti rokama a hned si všechno zapíšu, ale když si to za tejden přečtu, připadá mi to úplně absurdní, mám pocit, že se to nikdy nestalo… vlastně nevím… krátkodobá paměť jakbysmet… půlka dne se mi zčistajasna vykouří z hlavy, jako třeba dneska — zřejmě jsem si vzal léky, sehrál partičku kulečníku, pokecal s pár idiotama, sněd karbanátek, ale teď je všechno pryč.“

„Ale pořád jste mi neodpověděl na otázku, jestli jste při Rebecčině vraždě měl nějakého společníka.“

„To je stejně fuk: tvrdíš, žes tady už byl, ale já bych přísahal, že jsme se nikdy neviděli…“

„Já myslím, že si na mou návštěvu pamatujete.“

„Vážně?“

„A taky si myslím, že občas lžete,“ dodá Erik.

„Ty tvrdíš, že lžu?“

„Před chvilkou jste se zmínil o cigaretách, které jsem vám minule přinesl.“

„Chtěl jsem jen vyzkoušet, jestli ti to taky nevynechává,“ ušklíbne se Rocky.

„Tak co si pamatujete?“

„Proč bych ti to měl vykládat?“ opáčí Rocky, upije doušek kávy a olízne si rty.

„Protože váš komplic začal znovu vraždit.“

„Dobře vám tak,“ zamručí Rocky a náhle se roztřese. Kelímek mu vypadne z ruky, zbytek kávy vyteče na podlahu, brada se mu rozechvěje, obrátí oči v sloup, víčka sebou lehce cukají. Epileptická aktivita trvá pouhých pár vteřin, pak se pacient znovu narovná, utře si ústa a vzhlédne, jako by se nic nestalo.

„Předtím jste se zmínil o nějakém kazateli,“ nevzdává se Erik.

„Když jsem zabil Rebecku Hanssonovou, byl jsem sám,“ řekne tiše Rocky.

„A kdo je pak ten špinavý kazatel?“

„Co na tom záleží?“

„Povězte mi pravdu.“

„A co bych z toho měl?“

„Co vlastně chcete?“

„Chtěl bych čistej herák,“ odvětí Rocky a pohlédne Erikovi do očí.

„Klidně vám zařídím vycházky, když mi pomůžete,“ vemlouvá se Erik.

„Stejně se na nic nepamatuju, všechno je pryč, nemá to smysl.“

Erik se předkloní v měkkém křesle.

„Možná bych vám dokázal trochu oživit paměť,“ řekne nakonec.

„Nikdo mi nemůže pomoct.“

„Z neurologického hlediska samozřejmě ne, ale třeba by se vám potom snáz vybavily vzpomínky na minulost.“

„Jak to chceš udělat?“ zpozorní Rocky.

„Pomocí hypnózy.“

Rocky nehnutě sedí s hlavou opřenou o zeď. Oči má pootevřené, rty lehce našpulené.

„Na hypnóze nejsou žádné čáry, je to jen určitá úroveň vědomí, které můžete dosáhnout ve stavu hlubokého uvolnění,“ začne vysvětlovat Erik.

„Čtu časopis Cortex, pamatuju si na jeden článek o neuropsychologii a hypnóze,“ mávne rukou Rocky.

60

Muži se přemístili do Rockyho pokoje, zavřeli dveře a ztlumili světlo. Na plakátě z Playboye se slabě odráží zář lampy. Erik rozloží stativ, nastaví kameru do potřebného úhlu, upraví světlost a namíří mikrofon na pacienta.

Červená kontrolka ukazuje, že nahrávání již začalo.

Rocky sedí na židli a vypadá jako shrbený medvěd: mohutná ramena mu poklesla, brada spočívá na prsou. Na indukci zareagoval skvěle a prudce se ponořil do hlubokého transu.

Skutečným uměním není samotná hypnóza, ale přesný odhad hloubky transu, schopnost uvést pacienta do stavu maximálního uvolnění mysli a následně pak rozpoznat hranici mezi reálnými událostmi a sny.

Erik sedí šikmo za Rockym, zvolna odpočítává sestupná čísla a pomalu vede muže do minulosti, aby z jeho paměti vydoloval zasuté vzpomínky.

„Dvě stě dvanáct,“ řekne monotónně Erik. „Dvě stě jedenáct… brzy se ocitnete před domem Rebecky Hanssonové…“

Když se pacient pohrouží do hlubokého spánku, i sám hypnotizér nezřídka upadne do lehkého transu, takzvané hypnotické rezonance.

Pro Erika je nezbytné rozštěpit se do absolutně přítomného a pozorujícího já.

Jeho osobní trans se vždy odehrává pod vodou, která se pro něj stala symbolem vlastního procesu meditačního uvolnění.

Vede pacienta do hlubin vlastních vzpomínek a sám se přitom noří do vlahého moře, klesá kolem kolmých skalisek nebo korálových útesů.

Tímto způsobem dokáže sledovat průběh pacientova stavu, ale zároveň si zachovat nezbytný odstup.

„Osmdesát osm, osmdesát sedm, osmdesát šest,“ pokračuje uspávavě Erik. „Neexistuje nic jiného než můj hlas a vaše vůle mu naslouchat… Při každém čísle se uvolníte o něco víc… jste stále klidnější… osmdesát pět, osmdesát čtyři… nic vám nehrozí, nemáte se čeho bát…“

Erik se společně s Rockym Kyrklundem noří do podivně narůžovělé vody. Oba se přidržují zrezivělého kotevního lana, porostlého řasami. Nad nimi pluje velké plavidlo, na stříbřité hladině nehybně spočívají lodní šrouby.

Muži klesají dolů.

Rocky má zavřené oči, z vousů unikají vzduchové bublinky. Ruce ochable visí podél boků, proudící voda mu lehce rozechvívá oděv.

„Padesát jedna, padesát, čtyřicet devět…“

Z fialové temnoty vyčnívá ohromná podmořská skála, šedočerná jako hromada popela.

Rocky zvedne obličej a snaží se rozhlédnout po okolí, ale mezi víčky probleskuje pouze bělmo. Ústa se otevřou, oči opět zavřou. Kolem hlavy se mu vznášejí vlasy, z nosu proudí vzduch.

„Jedenáct, deset, devět… až řeknu jedna, povíte mi všechno, co si skutečně pamatujete o Rebecce Hanssonové…“

Erik klesá společně s Rockym do hlubin a zároveň ho vidí na židli před sebou. Z koutku mužových úst stéká tenký pramínek slin, bílá košile má v podpaždí oblýskané švy.

„Tři, dva, jedna… teď otevřete oči a vidíte Rebecku Hanssonovou tak jako při vašem posledním setkání…“

Rocky stojí vedle něj na vrcholku podmořského skaliska, šaty mu lehce vzdouvá mořský proud, vlasy se vlní jako pomalé plameny, ze rtů ucházejí bublinky a kloužou kolem obličeje vzhůru k hladině.

„Povězte mi, co vidíte,“ řekne co nejklidněji Erik.

„Vidím ji… stojím v zahradě za domem kousek ode dveří verandy, mám odtamtud prima výhled. Rebecka sedí na pohovce a dívá se na televizi. Jehlice se míhají, u boku se jí poškubává modré klubko vlny… povídala, že se se mnou nechce sejít, ale já dobře vím, že mi znovu ochotně roztáhne nohy.“

„Co se děje?“

„Klepu na prosklený dveře, Rebecka odloží brýle a pustí mě dál… říká, že se potřebuje vyspat, protože ráno musí do práce…. Zato já si klidně můžu přispat, když budu chtít…“

Erik muže nepřerušuje, čeká, až se vynoří další útržek paměti, až se obrazy vzájemně pospojují.

„Posadím se na gauč a tu a tam se dotknu jejího náhrdelníku… na zemi leží starej vzorek z Hospodyňky… Rebecka odloží pletení na stůl a já jí strčím ruku do rozkroku, napřed dělá drahoty, tvrdí, že nechce… ale pak si jako vždycky vyhrne noční košili…“

Rocky ztěžka oddychuje.

„Dělá trochu okolky, ale já dobře vím, že změnila názor, poznám jí to na očích, je celá nažhavená… dám jí pusu a zase jí prohrábnu kartáč.“

Rocky se na židli sám pro sebe pousměje, ale pak zvážní.

„Říká, že půjdeme do ložnice, strčím jí prst do pusy a ona mi ho cucá a… tam venku!“

Rocky se zarazí a vyvalenýma očima zírá před sebe.

„Venku někdo je! Viděl jsem něčí obličej. Někdo stál u okna.“

„Před domem?“ vyzvídá Erik.

„Byl to obličej… vyrazím ke dveřím verandy, ale nikde nikdo… všude tma jako v pytli, ve skle se odráží pokoj… a pak si všimnu, že za mnou někdo stojí… Střelhbitě se otočím a chystám se ho praštit, ale je to jen Rebecka… dostala strach a chce, abych odešel… myslí to vážně, takže se odloudám do předsíně, čórnu jí z kabelky všechny prachy a…“

Muž zmlkne, zalapá po dechu, atmosféra v místnosti zhoustne a je stále vyhrocenější.

„Rocky, chci, abyste ještě zůstal u Rebecky,“ řekne Erik. „Je ten samý večer, jste u ní doma a…“

„Šel jsem do Zóny,“ skočí mu ochable do řeči Rocky.

„Myslíte později večer?“

„Na striptýz na velkým pódiu kašlu,“ šeptá muž. „Kašlu na drogový dealery, protože já hledám…“

„Pak se vrátíte k Rebecce?“

„Ne, sedíme na hajzlíku pro chromajzly, abysme měli pokoj.“

„O kom to mluvíte?“

„O svý holce… o tý, kterou fakt miluju. O Tině… přeblafne mi ho bez gumáka, nijak to neřeší, pospíchá, celý tělo má zpocený…“

Erik zapřemýšlí, jestli by neměl pacienta z transu probrat, uvědomuje si, že Rocky přeskakuje mezi vzpomínkami příliš překotně, a on nedokáže odhadnout, jak dlouho se udrží na potřebné úrovni vědomí.

„Tina blinká do umyvadla, v zrcadle vidím její vystrašený oči… vím, že je jí zatraceně mizerně, ale…“

„Je snad Tina vaším komplicem?“ zeptá se Erik a pohlédne na Rockyho obnaženou tvář.

„Dlužej mi sto táců, kurva fix… a příští tejden je chci,“ mumlá pořez. „Ale teď mám sotva na… hnusnýho podřadnýho hnědáka, kterýho musím máčet v kyselině, abych si moh dát nástřel.“

Rocky začne neklidně potřásat hlavou a přerývaně dýchá nosem.

„Nemáte se čeho bát,“ chlácholí ho Erik, jak nejpokojněji dovede. „Jste naprosto v bezpečí a můžete mi povědět všechno, co prožíváte.“

Rockymu opět zvláční tělo, ale obličej má zpocený a zkrabacený vráskami.

„Zůstanu sedět, nechám ji, aby si taky šlehla… už nemám žádný kicky, je mi suprově, začínám se dostávat do rauše, vidím, jak si zaškrtila předloktí kabelem adaptéru… ten se furt protáčí, pak se zauzluje a ona ho nedokáže odmotat… jsem úplně mimo, nemůžu se ani pohnout, slyším, jak brečí a volá o pomoc…“

Rocky slabě zasténá a celá situace se vyhrotí jako černá špička jehly.

„Co se děje teď?“ naléhá Erik.

„Dveře se otevřou,“ odpovídá Rocky. „Nějakej debil vylomil zámek… klíží se mi oči, musím spát, ale pak mi dojde, že si mě kazatel zase našel…“

„Jak to víte?“

„Smrdí rybinou. To dělá absťák, člověk je cejtit po jódu a minerálech jako vyvržený rybí vnitřnosti…“

Rocky znovu zavrtí hlavou, dech se mu povážlivě zrychlí a Erik si uvědomí, že nastal čas probrat pacienta z hypnózy. Přesto to neudělá.

„Co se stane pak?“ zašeptá.

„Otevřu oči, kazatel vypadá hrůzostrašně,“ řekne Rocky. „Určitě chytil žloutenku, protože má úplně žlutý bělma… Odfrkne si a pak mluví naprosto jasně.“

Rocky chroptí, zmítá sebou na židli a úzkostně vyráží jedno slovo za druhým.

„Kazatel popojde k Tině… už si píchla dávku, ale nepodařilo se jí rozvázat kabel kolem ruky… Bože na nebi, spas mou duši, Bože na nebi…“

„Rocky, teď vás pomalu probudím a…“

„Kazatel má v ruce mačetu, vypadá to, jako když se rýč boří do hlíny…“

Rockymu se zvedne žaludek, zachroptí, ale mluví dál.

„Usekne jí paži u ramene, vytáhne jí stříkačku z předloktí a pije…“

„Teď se soustřeďte na můj hlas.“

„A pije jí krev přímo ze žíly… Tina na podlaze pomalu vykrvácí… Bože na nebi… Bože…“

„Tři, dva, jedna… a nyní jste vysoko nad tou toaletou, tak vysoko, že vám nic z toho, co vidíte, nemůže ublížit…“

„Bože,“ vzlyká Rocky a svěsí hlavu.

„Zůstanete dál hluboce uvolněný a povíte mi, co z vašeho vyprávění byly jen sny… užíval jste drogy a trpěl hroznými halucinacemi… podívejte se dolů, na podlahu té toalety. Co se tam ve skutečnosti odehrává?“

„Já nevím,“ řekne pomalu Rocky.

„Kdo tam je?“

„Kazatel má zakrvácenej obličej a strčí mi pod nos obrázek Rebecky z polaroidu… přesně takovou fotku Tiny mi ukázal minulej tejden a…“

Chrčivý hlas zmlkne, rty se stále ještě pohybují, a nakonec se zastaví i ony. Muž skloní velkou hlavu ke straně a upře prázdný pohled přímo na Erika.

„Já vám nerozumím.“

„Je to moje vina… Svádí-li tě pravé oko, vyloupni ho a odhoď od sebe… lepší bejt bez oka než tohle.“

Rocky se pokouší vstát, ale Erik mu položí ruku na rameno a jemně ho zatlačí zpátky. Mohutné tělo se chvěje, třese se strachy.

„Jste v hlubokém transu,“ pokračuje Erik a cítí, jak mu po zádech stéká pot. „Ale než vás z něj probudím, chci, abyste se podíval přímo na toho kazatele a… pověděl mi, jak vypadá.“

„Ležím na podlaze… vidím jeho holínky… mrkám a cítím pach krve.“

„Vraťte se ještě o chvíli nazpět.“

„Já už nemůžu,“ pronese Rocky a začne se probírat z hypnózy.

„Ještě chviličku tam vydržte… nic se vám nestane, jste uvolněný… jen mi povězte, kdy jste špinavého kazatele viděl poprvé.“

„V kostele…“

Muž na okamžik otevře oči, pak znovu semkne víčka a cosi nesrozumitelného zamumlá.

„Popište mi ten kostel,“ vybízí ho Erik. „Co se v něm děje?“

„Já nevím,“ supí Rocky. „Není to žádnej kazate…“

„Co vidíte?“

„Má na tváři strniště a je našminkovanej… ruce má propíchaný jako řešeto, aby…“

Rocky se znovu zvedne, židle se překotí, muž se skácí na zem a udeří hlavou o podlahu.

61

Rocky se překulí na stranu a Erik mu pomůže na nohy. Hromotluk si narovná záda, rukou si přejede rty, vytrhne se lékaři, poodejde k oknu a skrze svislou mříž vyhlédne na zahradu.

„Pamatujete si něco z toho, co jste říkal?“ zeptá se Erik a zvedne převrhnutou židli.

Rocky se otočí a pohlédne na něj přimhouřenýma očima.

„Pobavil jsem tě?“

„Znovu jste mluvil o tom kazateli, ale jeho skutečné jméno asi neznáte, co?“

Rocky našpulí rty a důrazně zavrtí hlavou.

„Ne.“

„Jenže já myslím, že ano, a nejde mi na rozum, proč ho kryjete…“

„Kazatel je jen obětní beránek…“

„Ale stejně bych rád znal jeho jméno…“ trvá na svém Erik.

„Nevzpomínám si,“ pronese Rocky.

„A kde je to místo, o kterém jste se zmínil? Kde leží Zóna?“

Zarostlé, vráskami zbrázděné tváře ozáří sluneční paprsek.

„Kdy jsi mě poprvé hypnotizoval?“ zeptá se Rocky.

„Nikdy dřív jsem vás nehypnotizoval.“

„Podle mě byl ten psychiatrickej posudek naprostá slátanina,“ vyjádří se Rocky a vůbec Erika nevnímá. „Ale rád jsem si s tebou povídal.“

„Vzpomínáte si na to? Už to bude skoro deset let…“

„Pamatuju si na tvoje hnědý manšestrový sako, už tehdy muselo bejt zatraceně retro… Seděli jsme naproti sobě u stolu… měl desku z dřevotřísky a navrch bukovou dýhu, poznám ho podle vůně… Pamatuju na dva kelímky s vodou, na diktafon a poznámkovej blok… mě tehdy zase rozbolela lebka, potřeboval jsem hlavně morfin, ale napřed jsem ti chtěl říct o tom alibi…“

„Nevzpomínám si,“ pronese vyhýbavě Erik a o krok ucouvne.

Rocky šátrá mezi mřížemi po skle.

„Napsal jsem ti na papír Oliviinu adresu, ale u soudu o ní nepadlo ani slovíčko.“

„Ale vždyť jste se k vraždě sám přiznal…“

„Jen chci vědět, co se stalo s mým alibi,“ přeruší ho Rocky.

„Nebral jsem ho ani trochu vážně.“

Rocky se otočí, zamíří k Erikovi, nepatrně se přikrčí a skloní hlavu, aby na něj lépe viděl.

„Takže mýmu obhájci ses o něm vůbec nezmínil?“

Erik spěšně mrkne přes rameno a zjistí, že strážný u dveří zmizel. Rocky nohou překotí židli.

„Na žádnou adresu si nevzpomínám,“ brání se rychle Erik. „Ale pokud jste mi nějakou dal, tak jsem ji určitě odevzdal obhajobě.“

„Tys ji hodil do koše, že je to tak?“ zahřímá Rocky a jde dál.

„Uklidněte se,“ odvětí Erik a ustupuje ke dveřím.

„To tys mě odsoudil k týhle pakárně!“ zařve Rocky. „To ty! To tys to na mě ušil!“

Erik stojí zády ke dveřím a zvedne ruce, aby se mohl bránit, ale proti obrovi nemá nejmenší šanci. Rocky mu nedbale odstrčí paže a napálí ho pěstí přímo do prsou. Rána mu stlačí hrudní kost jako těžká palice a Erik se nemůže ani nadechnout. Další úder ho zasáhne do stejného místa, hlava sebou cukne a dutě bouchne do dveří.

Erik se snaží udržet na nohou. Odsune se ke straně, aby se vyhnul nové ráně, přezky bundy škrábou o látkovou tapetu. Zděšeně zvedne ruku, kašle a namáhavě vtahuje do plic vzduch.

„Mám to vaše alibi znovu prošetřit?“ zachrčí.

„Lháři!“ zařve Rocky, popadne Erika za bradu a zmáčkne mu ji.

Přitáhne si lékaře k sobě a uštědří mu takovou facku, až se mu zatmí před očima. Erik se zapotácí, vrazí do plastové židle a pozadu vletí do ocelového rámu postele, až mu lupne v zádech. Strhne pokrývku, odšmajdá o kousek dál a kecne si na podlahu. Tvář má v jednom ohni.

„To už by stačilo,“ chroptí a plazí se z Rockyho dosahu.

„Drž hubu!“ zařve Rocky a odkopne plastovou židli.

Skloní se nad Erikem, ten vykopne a zasáhne Rockyho do prsou. Kněz ho čapne za nohu a Erik vykopne druhou. Lapené chodidlo vyklouzne z boty a Rocky se skácí přímo na strážného, který vtrhne do místnosti s paralyzérem.

„Okamžitě ke zdi, Rocky! Ruce za hlavu, nohy co nejdál od sebe.“

Erik se těžce sbírá ze země a upravuje si oblečení. Rozechvělou rukou sebere pokrývku a položí ji zpátky na postel.

„Asi tomu nebudete věřit,“ zasupí a ucítí v ústech pachuť krve, „ale chytil jsem do nohy křeč a Rocky mi jen pomohl zout botu.“

Strážný na něj vyvalí oči.

„Křeč?“

„Už je to lepší.“

Rocky stojí bez hnutí u zdi, ruce má sepnuté za hlavou. Bílá košile je na zádech promáčená potem.

„Co mi k tomu řekneš, Rocky?“

Muž svěsí paže, pomalu se otočí, poškrábe se ve vousech a přikývne.

„Jo, pomáhal jsem doktorovi s botou,“ řekne drsným hlasem.

„Volali jsme na vás, ale asi jste to neslyšel,“ vysvětluje Erik. „Zkusil jsem se natáhnout na postel, ale upadl jsem.“

„Už je to lepší?“ otáže se Rocky a zvedne botu ze země.

„Mnohem lepší, díky.“

Dozorce s paralyzérem v ruce po nich podezíravě pokukuje a přikývne, ačkoli tu evidentně něco nehraje.

„Návštěva skončila,“ sdělí jim.

„Stačí, když mi řeknete Oliviino příjmení, a já ji najdu,“ navrhne Erik a pohlédne Rockymu do očí.

„Jmenuje se Olivia Torebyová,“ odvětí stručně kněz.

Erik vyjde se strážným z místnosti a pak společně pokračují po chodbě. V lékařském pokoji stojí Casillas a hovoří se šéfem oddělení.

„Šlo to dobře?“ zahalasí Casillas.

Erik se zastaví ve dveřích a cítí, jak ho po facce stále pálí tvář.

„Musím přiznat, že jste s pacientem udělali hotové zázraky,“ pochválí kolegu.

„Díky,“ zazubí se Casillas. „Podle mého názoru mohl být už dávno venku, stačilo by požádat správní soud o přezkoumání případu… ale zdá se, že pacient se s pocitem viny dosud nevyrovnal.“

Erik doklopýtá k autu, vytáhne telefon a zmáčkne Margotino číslo, aby jí pověděl o Olivii Torebyové.

62

Joona otevře oči a spatří bílý strop. Škvírami podél tmavomodrého závěsu proniká do místnosti slunce. Okno je dokořán otevřené, dovnitř proudí čerstvý vzduch, čisté povlečení příjemně chladí.

V zahradě trylkuje kos.

Pohlédne na budík a uvědomí si, že prospal třináct hodin. Erik mu na nočním stolku nechal telefon, dvě růžové kapsle, tři tabletky a lístek se vzkazem: „Vezmi si prášky, pij hodně vody a mrkni se do lednice.“

Joona spolkne léky, vypije sklenici vody, vstane a zasténá, ale už se na nohu dokáže postavit. Bolest nezmizela, zdaleka však není tak hrozná jako předtím. Nevolnost a křeče v břiše jsou pryč, jako by nikdy neexistovaly.

Poodejde k oknu a s pohledem upřeným do jabloňového sadu zavolá Lumi.

„To jsem já, táta,“ představí se a srdce se mu sevře.

„Tati?“

„Tak jak se máš? Jak se ti líbí v Paříži?“

„Je trochu větší než Nattavaara,“ odpoví dcera navlas stejným hlasem, jaký měla Summa.

„Co škola?“

„Ještě jsem se tady úplně nezorientovala, ale myslím, že to bude fajn…“

Joona se ujistí, že dcera má všechno, co potřebuje, a Lumi mu řekne, aby si oholil vousy a znovu začal pracovat u policie. Pak hovor ukončí.

Erik mu připravil sportovní kalhoty a bílé tričko. Oblečení je Joonovi malé, kalhoty mu sahají sotva do poloviny lýtek, tričko se napíná přes hrudník. U postele čekají bílé pantofle, jaké bývají v hotelích.

Joona si pomyslí, že záhady existují jen tak dlouho, dokud je nezbavíme všech nereálných nánosů.

Nyní s jistotou vědí, že všechny tři klipy byly natočené dávno předtím, než došlo k vraždám.

Marie Carlssonová měla na sobě jen černé spodní prádlo, ale švy na punčocháčích, v nichž ji našli, se od těch ve filmu nepatrně lišily. Lžička nalezená v kelímku se zmrzlinou u Zuzany Kernové nebyla stejná jako ta na nahrávce, a pitva Sandry Lundgrenové prokázala, že v den, kdy došlo k úmrtí, si inzulin do stehna nepíchla.

Jde o klasický stalking. Neznámý pachatel ženy po dlouhou dobu sledoval a mapoval si terén.

Joona projde do kuchyně, cestou se opírá o stěny. Napadne ho, že jakmile se nasnídá, mohl by zavolat na policii v Huddinge a vyptat se na včerejší události.

Napije se vody, postaví na kávu, z lednice vytáhne půlku pizzy a kelímek jogurtu.

Na kuchyňském stole před Erikovým šálkem od kávy leží vytištěný protokol téměř deset let starého případu, jejž řešil okresní soud v Södertälje.

Joona ukusuje studenou pizzu a pročítá si záznam ze soudního líčení, znalecký posudek a protokol z předběžného řízení.

Stará vražda vykazuje nápadně podobné rysy s těmi novými.

Policie obvinila pastora církevní obce Salem Rockyho Kyrklunda z vraždy Rebecky Hanssonové a soud jeho vinu potvrdil.

Joona byl včera zcela mimo realitu, ale moc dobře si pamatuje, co mu Erik řekl: Margot Silvermanová ho požádala, aby si zajel promluvit s nějakým mužem odsouzeným k nařízené psychiatrické péči. Chtěla, aby zjistil, zda dotyčný nemá nějakého komplice nebo následovníka.

Nepochybně měla na mysli Rockyho Kyrklunda.

Margot uvažuje správně, řekne si Joona, opře se o stůl a pak opět vstane. Bosky vyjde do zadní části zahrady, posadí se do závěsné houpačky, chvíli se kolébá a potom zamíří ke kůlně.

Na štítu visí rezavý terč se šipkami. Joona otevře dveře, na chvilku se zarazí a dívá se na police s úhledně vyskládaným nářadím a zahradnickým náčiním.

V dálce na obratišti se rozječí podbízivá melodie vozu se zmrzlinou. Joona zvedne starý nůž značky Mora s červenou dřevěnou rukojetí, potěžká ho, zahákne na něj menší nožík s plastovou střenkou, zavře a vyjde zpět na zahradu.

Menší kudličku položí na zem k houpačce, posadí se na trávník a velký nůž převaluje v pravé ruce. Pak změní úchop, snaží se najít těžiště, přitiskne nůž ke kyčli, natáhne druhou paži a cítí, jak se mu napíná nezhojené zranění.

Opatrně vyzkouší techniku kata s nožem a dvěma útočníky. Nedokáže zareagovat s dostatečnou hbitostí, navíc má při výkopech zoufale těžké nohy.

Vytočí tělo a pohne nohama v opačném směru, aby měl útočník nechráněný trup. Naznačí podélný řez, napřed dolů a pak zpět, znehybní druhému agresorovi ruku a prudce ji zmáčkne, dokud mu z ní nevypadne nůž: nebezpečí pominulo.

Pomalu a vyváženě opakuje sestavu pohybů. V kyčli ho bolí, ale dokáže se soustředit stejně dobře jako dřív.

Různé součásti techniky kata jsou obtížné, protože za běžných okolností je člověk neprovádí, ale při střetu s necvičeným agresorem jsou neuvěřitelně účinné. Sledem devíti pohybů se podaří výpady zachytit a útočníky zneškodnit. Je to skvělá past — pokud člověk zaútočí správně, bude moct zásah zopakovat.

Kata a stínový box nikdy nemůžou nahradit sparring a skutečné situace, ale je to způsob, jak tělo navyknout přesným pohybům, jak neustálým procvičováním dokonale zažít návaznost jednotlivých prvků.

Joona protáčí ramena, opět vyváží nůž, udělá několik slabších výpadů, pokračuje s lokty a pak katu zopakuje v rychlejším tempu. Naznačí vertikální řez, odrazí smyšlený útok, pokusí se přehodit zbraň, ale ta mu vypadne do trávy.

Ustane, protáhne se a naslouchá ptačímu švitoření a šumění větru v korunách stromů. Zhluboka dýchá, sehne se pro nůž, odfoukne z něj několik stébel a opět najde těžiště. Rychle jej popadne pravačkou, mrští jím podél houpačky, ostří se zabodne přímo do zavěšeného terče. Ten se zatřese, staré šipky se uvolní a popadají na trávník.

Ozve se aplaus. Joona se obrátí. V zahradě stojí žena a hledí na něj. Vysoká blondýna s klidným úsměvem.

63

Světlovláska má záměrně nedbalé držení těla, typické pro modelky, štíhlé ruce hustě pokropené pihami, lehce a vkusně nalíčený obličej, zrůžovělý slabým ruměncem.

Joona se sehne, zvedne druhý nůž, obrátí ho v dlani a vrhne jej přes rameno směrem k terči. Zbraň skončí ve větvích břízy a pak spadne na zem vedle kůlny. Žena znovu zatleská a s úsměvem k němu zamíří.

„Joona Linna?“ zeptá se.

„Jo, za těmi vousisky na mě není moc vidět — ale asi už to tak bude,“ odpoví muž.

„Erik říkal, že jste upoutaný na lůžko a…“

Prosklené dveře verandy se otevřou, do zahrady vejde Erik a tváří se znepokojeně.

„S tou kyčlí zatím opatrně, než ti ji zrentgenujeme,“ nabádá Joonu.

„To je v pohodě,“ uklidňuje ho Joona.

„Píchl jsem mu kortizon do…“

„Tos už říkal,“ přeruší ho vesele blondýna. „A zdá se, že zabral.“

„Tohle je Nelly,“ představí ji Erik. „Moje nejbližší kolegyně… skvělá psycholožka, nejlepší odbornice na práci s traumatizovanými dětmi.“

„To jsou jen lichotky,“ brání se žena a podá Joonovi ruku.

„Tak jak je?“ obrátí se na něj Erik.

„Fajn,“ řekne tiše Joona.

„Penicilin pořádně zabere až zítra. Určitě se ti brzy vrátí síly,“ řekne Erik a pobaveně pohlédne na kamaráda v příliš těsném oblečení.

Joona se posadí do houpačky a slabě zasténá. Erik a Nelly se uvelebí vedle něj a lehce se pohupují. Péra vržou, polštáře jsou cítit zatuchlinou.

„Četl jsi ten protokol z předběžného řízení?“

„Ano,“ odpoví Joona a vzhlédne.

„Včera jsem si zajel promluvit s Rockym… po té autonehodě má děsivé výpadky paměti, ale byl ochoten vyzkoušet hypnózu…“

„Tys ho zhypnotizoval?“ zeptá se zvědavě Joona.

„Vzhledem k poškození mozkových tkání a epileptické aktivitě jsem si od toho moc nesliboval…“

„Ale byl hypnabilní?“ vyzvídá Joona a zvrátí tvář k nebi.

„Ano, zatím ale není snadné rozlišit, kdy se jedná o skutečné vzpomínky… Rocky byl těžký narkoman a některé věci, které mi v transu pověděl, se podobají spíš děsivým bludům… jako by byl v deliriu.“

„To je vážně tvrdý oříšek,“ polituje ho Nelly a protáhne si zápěstí.

Erik vstane, houpačka se zakymácí.

„Vlastně jsem se ho měl zeptat jen na vraždu Rebecky Hanssonové a zkusit vysondovat, jestli neměl nějakého komplice,“ vykládá Erik. „Jenže podle toho, co říkal v hypnóze, je naprosto nevinný.“

„V jakém smyslu?“ chce vědět Joona.

„Rocky se neustále vrací k jakémusi muži, kterému říká kazatel… špinavý kazatel.“

„Brr, skoro mi z toho naskočila husí kůže,“ otřese se Nelly.

„A najednou se rozpomněl, že na ten inkriminovaný večer má alibi,“ dodá tiše Erik.

„To ti pověděl v transu?“ zajímá se Joona.

„Ne, byl plně při vědomí.“

„Existuje někdo, kdo by jeho alibi mohl potvrdit?“

„Jmenuje se Olivia Torebyová… Vzpomněl si na ni, ale kdoví na jak dlouho, určitě mu mezitím taky vypadla z hlavy,“ vzdychne Erik a odvrátí obličej.

„Alibi,“ zopakuje Nelly.

„Za prověření to každopádně stojí,“ řekne Erik.

„Mluvil jsi o tom s Margot?“ zeptá se Joona.

„Jasně.“

„Takže jedna nula pro psychiatry,“ ušklíbne se Nelly a poklepe na polštářek vedle sebe, aby se Erik znovu posadil.

Ten uposlechne a trojice se chvíli kolébá sem tam, naslouchá pomalému vrzání kovových pružin, ptačímu zpěvu a nadšenému vřískání dětí z nedaleké zahrady.

Na polštáři vedle Erika zabzučí telefon. Je to Margot. Hovor přijme Joona.

„Předpokládám, že jste už prošli trestní rejstřík, registr osob podezřelých ze spáchání trestného činu a osob v pátrání,“ vychrlí na ni bez pozdravu.

„Ráda slyším, že je vám líp,“ pronese kousavě Margot.

„Vrah mohl být zavřený, ale stejně dobře mohl pobývat v cizině,“ pokračuje Joona. „Mám docela slušné kontakty v Europolu a…“

„Joono, dobře víte, že předběžné řízení se vás netýká,“ přeruší ho vyšetřovatelka.

„Ovšem, jen vám chci naznačit, že devět let je příliš dlouhá odmlka…“

„Jo, už chápu… chápu, co máte na mysli, ale alibi Rockyho Kyrklunda se nepotvrdilo.“

„Našli jste ji?“

„Olivia Torebyová nemá nejmenší zdání, o kom je řeč… V té době žila v Jönköpingu a mezi ní a Rockym Kyrklundem jsme nezjistili naprosto žádné pojítko.“

„Takže vy si pořád myslíte, že je do těch vražd zapletený prostřednictvím nějakého učedníka?“

„Právě proto Erikovi volám,“ řekne sebejistě Margot. „Chci, aby za Rockym ještě jednou zajel a důkladně se ho vyptal na jeho kumpána.“

„To musíte říct přímo jemu,“ prohlásí Joona a předá sluchátko Erikovi.

Zatímco lékař hovoří s Margot, Joona sebere nože a odnese je zpět do kůlny. Na chvíli se opře o sekačku a odpočívá. Na stropě visí malé vosí hnízdo, úplně vzadu za složenými židlemi je vidět podomácku vyrobené dětské vozítko.

Vrátí se na zahradu. Erik právě domluvil a usadil se na houpačku vedle Nelly.

„To takhle běžně obvoláváte svědky kvůli pachatelovu alibi?“ obrátí se na něj Erik.

„Jak kdy,“ odvětí Joona.

„Jen jsem chtěl říct… lidi se obyčejně bojí, aby se do něčeho nezapletli,“ vyloží mu Erik. „A proto není jisté, že vám po tak dlouhé době pověděla pravdu.“

„Je to tak,“ přisvědčí Joona.

„Zajedu za ní a osobně si s ní promluvím. Jinak bych se Rockymu nemohl podívat do očí,“ řekne Erik.

64

Joona měl sto chutí vyrazit spolu s Erikem za Olivií Torebyovou, ale musel připustit, že po zdravotní stránce na tom ještě není nejlíp. Erik dal pacientovi další dávku penicilinu, píchl mu do stehna novou injekci kortizonu a preventivně mu naordinoval padesát miligramů topiramatu, aby předešel případnému záchvatu migrény.

Nelly vklouzne na sedadlo spolujezdce, Erik nastartuje, a když vyrazí na cestu, uvidí ve zpětném zrcátku, že Joona se znovu sesul na houpačku.

„Mám tě hodit domů?“ zeptá se Erik.

„Říkal jsi, že žije v Jönköpingu?“ vyzvídá Nelly.

„Před pěti lety se přestěhovala do Eskilstuny.“

„To je asi hodinku jízdy, ne?“

„Ano.“

„Martin dnes stejně zůstane dlouho v práci,“ vzdychne Nelly. „A já aspoň nebudu muset vysedávat sama v baráku s tou spoustou oken… Jak pořád mluvíš o tom vrahovi, tak už mi taky připadá, že mě někdo šmíruje… Vím, že je to pitomost, ale stejně si nemůžu pomoct.“

„Vážně tě někdo sleduje?“

„Ne,“ rozchechtá se Nelly. „Jen jsem se začala bát tmy.“

Vůz uhání po Enskedské dálnici směrem na Södertälje. Mlčky projíždějí podél dlouhé šedé protihlukové stěny.

„Tvrdil jsi, že to určitě udělal ten kněz,“ pohlédne na něj Nelly.

„To tvrdil on sám, jasně řekl, že Rebecku zabil… ale po té hypnóze si najednou vybavil, jak to bylo doopravdy.“

„Co si vybavil? Ženu, která by mohla potvrdit jeho alibi?“ zeptá se skepticky kolegyně.

„Napřed si vzpomněl, že mi o tom alibi už jednou říkal.“

„Kruci,“ zavrčí Nelly. „A co bylo dál? Zuřil?“

„Jo, ještě mě bolí hrudník…“

„Vy jste se porvali? Můžu se podívat?“

Nelly se mu pokusí rozhrnout košili. Erik levačkou svírá volant a pravačkou se brání.

„Nech toho, nebo sjedu do škarpy,“ chechtá se.

Povolí si bezpečnostní pás a otočí se k Nelly.

„Bolí to?“ chce vědět Nelly a snaží se mu rozepnout knoflíky. „Bože, máš kůži samou modřinu. Co ti to vlastně provedl? Musí to bolet jako čert…“

Skloní se a políbí Erika na prsa, posléze na krk, pak se letmo dotkne jeho rtů a nakonec se odvrátí.

„Promiň,“ omluví se.

„Já nemůžu, Nelly.“

„Já vím, nemyslela jsem to tak… ale občas si vzpomenu, jak jsme spolu spali…“

„Byli jsme úplně namol,“ připomene jí Erik.

„Ničeho nelituju,“ řekne jemně kolegyně a přitiskne svou tvář k jeho.

„Ani já ne,“ prohodí Erik a jednou rukou si zastrčí košili do kalhot.

Chvíli mlčky ujíždějí po Evropské silnici E20 směrem na Göteborg. Kolem se prožene několik výjezdových vozů s kvílejícími sirénami. Nelly sáhne po kabelce, vyndá šminky, sklopí stínítko se zrcátkem, popráší si tváře a přejede si ústa rtěnkou.

„Kdybys chtěl, mohli bysme si to zopakovat,“ navrhne znenadání.

„To by nemělo smysl.“

„Já vím, že ne… samozřejmě jsem to nemyslela vážně, prostě jsem se trochu zasnila a představila si, že teoreticky by všechno mohlo být úplně jinak,“ řekne Nelly.

„Jo, všechny alternativní životy, které nikdy neprožijeme,“ odvětí tiše Erik.

„Tenhle způsob uvažování je určitě příznakem stárnutí,“ ušklíbne se Nelly.

„I ta sebemenší volba před námi otevírá tisíce nových dveří a stejně tolik jich zavírá,“ řekne Erik. „Před devíti lety jsem zalhal a teď mě vlastní lež dostihla a hrozí mi…“

„Ty jsi vážně pitomec,“ prohlásí Nelly a opře se. „Sice tomu Rockyho alibi moc nevěřím, ale pokud ho ta žena potvrdí, tak tě udám.“

Erik po ní loupne okem.

„Jestli mě chceš udat, tak to klidně udělej,“ řekne.

„Rocky sedí přes devět let na uzavřeným oddělení nadopovanej práškama a…“

„Prosím, Nelly,“ skočí jí do řeči Erik. „Nechci to s tebou rozebírat, nehodlám se tě o nic doprošovat. Udělej, co chceš, co uznáš za vhodné…“

„Pak budu muset jít na policii,“ řekne přísně Nelly.

„Jak myslíš,“ zamumlá Erik.

„Jo, ale když jsi takhle roztomile nabručenej, trošku mi ztěžuješ rozhodování,“ usměje se kolegyně.

„Potřeboval bych psychoterapii,“ vzdychne Erik.

„Potřebuješ léky,“ opáčí Nelly a vytáhne z kabelky balení nitrazepamu.

Vymáčkne z blistru dvě tabletky, jednu spolkne, druhou podá Erikovi. „Na zdraví,“ zamručí, zvrátí hlavu a polkne.

65

Erik zaparkuje u školní budovy, v níž pracuje Olivia Torebyová, a Nelly zaváhá s rukou na dveřích.

„Mám jít s tebou?“ zeptá se. „Ale popravdě.“

„Nevím… ne, asi bude lepší, když tu počkáš.“

„Abys na ni mohl zapůsobit svým šarmem?“ zažertuje Nelly.

„Jak jinak.“

„Já tu zůstanu s tvou holkou snů,“ poškádlí ho Nelly a šťouchne do opičky v růžové sukýnce, zavěšené na klíčku v zapalování.

Erik přejde přes školní dvůr, zeptá se vrátného na Olivii Torebyovou a pak pokračuje dál.

Olivia je asi padesátiletá štíhlá žena s bledým usouženým obličejem. S rukama založenýma na prsou sleduje drobotinu řádící na prolézačce. Občas na ni některé dítě něco zavolá nebo se k ní rozběhne, aby mu s něčím pomohla.

„Olivie? Já jsem doktor Erik Maria Bark,“ představí se Erik a podá jí vizitku.

„Doktor,“ zopakuje Olivia a zastrčí si kartičku do kapsy.

„Potřeboval bych si vámi promluvit o Rockym Kyrklundovi.“

Vyhublá tvář na několik vteřin ztuhne, pak se na ní znovu objeví lhostejný výraz.

„Zase policie,“ řekne úsečně.

„Mluvil jsem s Rockym Kyrklundem a…“

„Už jsem jasně řekla, že nikoho takového neznám,“ utne ho Olivia.

„Já vím,“ přisvědčí trpělivě Erik. „Jenže on o vás mluvil.“

„Nemám zdání, kde sebral moje jméno.“

Skupinka dětí si hraje na koníky a namísto ohlávky si kolem krku obtočí švihadlo. Olivia se k nim okamžitě rozběhne a stáhne jim provaz dolů, aby ho měly upevněný kolem pasu.

„Už mám vlastně po pracovní době,“ řekne, když se vrátí k Erikovi.

„Věnujte mi jen pár minut.“

„Bohužel, musím domů, potřebuju si připravit pohovor pro dvacet dětí,“ odmítne Olivia a odchází přes dvůr.

„Domnívám se, že Rocky Kyrklund byl odsouzen za vraždu, kterou nespáchal,“ řekne Erik a pospíchá za ní.

„To je mi líto, ale…“

„Byl to kněz, po celou dobu byl závislý na heroinu, zneužíval lidi kolem sebe…“

Žena strne ve stínu schodiště a obrátí se k Erikovi.

„To je pravda, byl to naprosto bezohlednej hajzl,“ řekne dutým hlasem.

„To si dovedu představit,“ souhlasí Erik, „ale přesto si nezaslouží pykat za vraždu, které se nedopustil.“

Olivia si odfoukne z čela pramen prošedivělých vlasů.

„Hrozí mi nějaký postih, když přiznám, že jsem předtím policii lhala?“

„Pokud jste nelhala pod přísahou u soudu, tak ne.“

„Jistě,“ přitaká žena a nervózně cukne tenkými rty.

Oba si sednou na schody. Olivia upře zrak na své sportovní boty, smete z džín drobek, odkašle si a pak tiše spustí.

„Víte, tehdy jsem byla úplně jiný člověk a už se nechci do ničeho zaplést. Ale je pravda, že jsem ho znala.“

„On tvrdí, že mu můžete poskytnout alibi.“

„To můžu,“ přizná učitelka a prudce polkne.

„Víte to jistě?“

Žena přikývne a brada se jí roztřese. Pak znovu sklopí oči.

„Od té doby uteklo už devět let,“ namítne Erik.

Olivia má sevřené hrdlo a snaží se polknout. Poškrábe se pod nosem, upře na něj lesklé oči a znovu si odkašle.

„Byli jsme na faře v Rönninge, bydlel tam,“ řekne zoufalým hlasem.

„Mám na mysli konkrétně večer patnáctého dubna,“ připomene Erik.

„Ano,“ přitaká Olivia a chvatně si setře několik slz.

„Jak si to můžete tak přesně pamatovat?“

Její ústa se znovu roztřesou a pak si tvrdě skousne spodní ret, aby si dodala odvahy před dalším vyprávěním.

„Fetovali jsme spolu,“ přizná se šeptem. „Začali jsme v pátek a… nejhorší to bylo v noci z neděle na pondělí…“

„Jste si tím datem úplně jistá?“

Žena přikývne a přerývaným hlasem pokračuje:

„Patnáctého umřel v postýlce můj synáček… zjistila jsem to až další den, pitva prokázala, že šlo o náhlé úmrtí kojence, nebyla to moje vina, ale kdybych ho měla u sebe, tak by se to třeba nestalo…“

„To je mi moc líto…“

„Ach bože,“ rozpláče se žena a vstane.

Otočí se zády ke školnímu dvoru, obejme si hrudník a ze všech sil se snaží ovládnout náhlý příval zármutku. Erik jí nutí kapesník, ale Olivia ho nevnímá. Vzlyká, přerývaně dýchá a šmudlá si mokré tváře.

„Několik let po té události jsem chtěla jen umřít,“ řekne a těžce polkne. „Ale od té doby jsem se drog ani nedotkla, s nikým jsem nespala… věděla jsem, že už nesmím otěhotnět, že na to nemám právo… Všechno jsem si nechala pro sebe… nenávidím ho za to, že mě přiměl zkusit heroin, nenávidím ho za všechno…“

Pod lavičku se zakutálí míč a za ním utíká chlapec. Olivia se zarazí a Erik jí strčí do ruky kapesník.

„To nic není, Marcusi,“ řekne učitelka laskavě dítěti s balonem zastrčeným v podpaždí, které na ni upírá kukadla. „Jen se potřebuju trochu vysmrkat.“

Hošík kývne a odběhne. Erik si vzpomene na Rockyho těkavou paměť. V některých chvílích v Karsuddenu si bezpochyby uvědomoval, že byl odsouzen neprávem, a přičítal to Erikově zradě.

„Olivie,“ řekne tiše Erik. „Chápu, že to pro vás není snadné, ale byla byste ochotná vypovědět pod přísahou, že jste v době vraždy byla s Rockym?“

„Ano,“ odpoví žena a pohlédne mu do očí.

Erik poděkuje a přitom si všimne, že Nelly stojí za prolézačkou a pozoruje je. Vrací se k autu a uvažuje, jestli ho kolegyně opravdu udá, až se dozví pravdu. Asi by měl sám učinit písemné doznání, než ho Nelly předběhne.

66

Erik s Made již vymalovali pokojík, a než barva dokonale zaschne, opatrně odstraní z lišt a veřejí malířskou pásku, srolují tuhý papír na podlaze a sundají igelit z nábytku sestrkaného uprostřed místnosti. Erik si vzal dva prášky na uklidnění, ale jakmile pomyslí na kněze, který byl kvůli jeho lži zavřený déle, než je Made na světě, zaplaví ho strašlivá úzkost.

Oba pilně uklízejí, dokud u dveří nezazvoní poslíček s pizzou. Madeleine chytí Erika za ruku, společně vyjdou do předsíně a otevřou.

„Tak co, povedlo se vám to?“ zeptá se Jackie, když se dvojice objeví v kuchyni.

„Úplně nádherně,“ přisvědčí Made a mrkne na Erika.

Slunce za oknem prozařuje drobný deštík a den plyne příjemně pomalu, jak tomu bývá jen v dětství. Erik rozkrájí pizzu a naloží matce i dcerce na talíř.

„Roboti jedí pizzu,“ pronese spokojeně Made.

Obličejík má zcela uvolněný, zjevně se jí ulevilo. Radostí zanotuje písničku z filmu Ledové království od Walta Disneyho, ačkoli ji maminka už mnohokrát napomenula, že u stolu se nezpívá.

„Šikovnej robot,“ chválí neustále Erika.

„A co když začne rezivět?“ usměje se Jackie a náhle něco ucítí pod chodidlem.

„Tenhle ne,“ odvětí holčička.

„Made, co je to?“ zeptá se máma a opatrně zatřese platíčkem morfinu, který Erikovi vypadl ze saka přehozeného přes opěradlo židle.

„To je moje,“ ozve se Erik. „Obyčejný aspirin.“

Vezme jí tabletky z ruky a zastrčí je do kapsy.

„Eriku, mohla bych tě o něco poprosit?“ zeptá se Jackie. „Made má ve středu zápas a já budu hrát na večerní bohoslužbě v kostele v Hässelby… Promiň, že se tě na to ptám, ale Rosita, co Made obyčejně doprovází, je už týden nemocná.“

„Mám Made vyzvednout?“

„Můžu jít sama, mami — vždyť hřiště je jen kousek odsud, na Östermalmu,“ vyhrkne Made.

„Samotnou tě v žádném případě nepustím,“ namítne ostře Jackie.

„Zajdu pro ni,“ řekne Erik.

„Je to opravdu moc nebezpečné,“ vysvětlí mu vážně Jackie.

„Jo, křižovatka Lidingöské a Valhalské je vážně o život,“ souhlasí Erik.

„Made má klíče od bytu, takže tu pak nemusíš zůstávat, pokud něco máš — já se vrátím v osm.“

„Možná stihnu i ten zápas,“ povzbuzuje Erik Made.

„Eriku, jsem ti nesmírně vděčná a víckrát po tobě nic takového chtít nebudu.“

„No tak, bude mi potěšením,“ řekne Erik.

Jackie sotva slyšitelně špitne díky, pak vstane a jde prostřít. Erikovi zavrčí v kapse košile telefon.

Je to doktor Casillas z nemocnice v Karsuddenu. Erik mu zavolal hned po rozhovoru s Olivií Torebyovou a probral s ním šance Rockyho Kyrklunda na vycházky či případné propuštění.

„Dnes jsem volal na krajský soud,“ vykládá Casillas, „a když oba potáhneme za jeden provaz, mělo by to jít hladce.“

„To je prima,“ odpoví Erik.

„Hlavní problém tkví v tom, že Rocky odmítá žádost podepsat… Tvrdí, že zavraždil ženu, a proto si svobodu nezaslouží.“

„Můžu s ním promluvit,“ nabídne se rychle Erik.

„Pokud chceme, aby se soud případem zabýval ještě v tomhle čtvrtletí, budeme si muset trochu pospíšit.“

O hodinu a půl později prochází Erik bezpečnostními dveřmi na oddělení D4 a v doprovodu stráže míří chodbami na oplocený vycházkový dvůr. Pacienti na Rockyho oddělení se kvůli těžké psychické poruše dopustili závažných trestných činů, většině z nich však léčba opravdu pomohla a už dávno nejsou společensky nebezpeční.

Na druhé straně vysoké drátěné zábrany se táhne nízký živý plot. Keře se tlačí jeden na druhý, jako by se chtěly vecpat až na dvůr.

Rocky Kyrklund mhouří oči v šikmém světle a sleduje Erika, jak se k němu blíží po štěrkové cestě.

„Tak co, doktore, dnes žádný dobrý tabletky nebudou?“

„Ne.“

O kus dál stojí jiný pacient a cosi na Rockyho křičí, ten ho však ignoruje.

„Byl jsem za Olivií Torebyovou,“ začne Erik.

„Kdo to je?“

„Minule jsme o ní mluvili… a ona vaše alibi potvrdila.“

„Jaký alibi?“

„Alibi na dobu, kdy zemřela Rebecka Hanssonová.“

„Prima,“ odvětí Rocky a mohutnými prackami si prohrábne ocelově šedé vlasy.

„V té době brala heroin a já se domnívám, že rozhodnutí soudu nepříznivě ovlivnila právě její výpověď… Ale především jsem vám chtěl říct, že všechno svědčí pro vaši nevinu.“

„To myslíš vážně?“ otáže se skepticky pacient.

„Ano.“

„Alibi,“ zopakuje si Rocky sám pro sebe.

„Olivia Torebyová dnes vede úplně jiný život a s naprostou jistotou tvrdí, že jste v době vraždy byli spolu.“

Rocky z Erika nespouští oči.

„Takže já jsem Rebecku Hanssonovou nezabil?“ řekne tiše.

„Myslím, že ne,“ odpoví Erik a dívá se mu do očí.

„A je si tím jistá?“ zeptá se Rocky se zaťatými zuby.

„Naprosto, protože právě ten večer jste se spolu zfetovali… a téže noci jí zahynul synek na syndrom náhlého úmrtí kojence.“

Rocky přikývne a zírá přímo do bílé oblohy.

„Souhlasí to i se záznamem na matrice ve formuláři Hlášení příčiny úmrtí,“ dodá Erik.

„Takže celá tahle sračka byla úplně na nic,“ odtuší Rocky a vytáhne z kapsy džín pomačkanou krabičku cigaret.

„Tehdy to byla obyčejná feťačka a soud by jejímu svědectví stejně nepřikládal žádnou váhu,“ zdůrazní Erik.

„Skončil bych tu tak jako tak, ale určitě bych se cítil líp, kdybych věděl…“

Mezi budovami pofukuje lehký větřík, ve slunečních paprscích víří písek a prach. Muž, jenž předtím na Rockyho pokřikoval, se k nim loudá přes štěrkový plácek. Když je míjí, Erik pohlédne na jeho obličej opuchlý od léků a odfláknuté kérky na tvářích a čele.

„Je načase, abyste dal souhlas k přezkoumání případu a žádosti o propuštění…“

„Možná.“

„Co budete dělat, až se dostanete na svobodu?“ zajímá se Erik.

„Co myslíš?“ ušklíbne se Rocky a vytáhne z krabičky půlku cigarety.

„Nevím,“ řekne Erik.

„Padnu na kolena a budu děkovat Bohu,“ prohlásí ironicky bývalý kněz.

„Určitě vás propustí, ale je tu ještě jedna věc, o které si s vámi potřebuju promluvit.“

„Prima.“

„Hlavní důvod, proč sem za vámi jezdím, je následující: policie pátrá po sériovém vrahovi, protože jeho činy připomínají násilí spáchané na Rebecce Hanssonové.“

„Zopakuj to!“

Lehký větřík k nim přivane nafouklý igelitový pytlík. Sáček se beztížně převaluje po vězeňském dvorku, jako by přiletěl z jiné dimenze.

67

Rocky sevře čelisti, opře se zády o plot, drátěná oka o pár metrů výš se pod jeho tíhou zdeformují, šikmé sluneční světlo poskakuje sem a tam.

„Policie pátrá po sériovém vrahovi,“ zopakuje Erik. „A jeho činy připomínají vraždu Rebecky Hanssonové.“

„Snažím se nějak skousnout, že jsem nevinnej,“ řekne zvýšeným hlasem Rocky. „Snažím se strávit fakt, že jsem nikoho nezabil…“

„Chápu, že…“

„Do prdele, devět let jsem žil s vědomím, že jsem vrah,“ odpoví Rocky a ukáže si na srdce.

„Rocky?“ zeptá se strážný a zamíří k nim.

„To se krucinál nesmím ani radovat?“

„Co se děje?“ vyptává se strážný a zastaví se. „Mám znovu zasáhnout?“

„Jestlipak víš, že mě odsoudili neprávem?“ vybafne na něj Rocky.

„Pak budou všichni v Karsuddenu nevinný jako jehňátka,“ odtuší dozorce a odejde.

Rocky za ním s úsměvem pohlíží a zastrčí si cigarety do kapsy.

„Můžeš mi vysvětlit, proč bych měl policii pomáhat?“ otáže se a prsty obemkne plamínek zapalovače.

„Protože umírají nevinní lidé.“

„O tom by se dalo diskutovat,“ namítne Rocky.

„Skutečný vrah vás tu klidně nechal sedět,“ řekne Erik. „Rozumíte? Dostal vás sem jedině on a nikdo jiný.“

Rocky popotáhne z cigarety a velkým zažloutlým palcem si hladí koutky. Erik se zadívá na jeho vyžilý obličej s hluboko zapadlýma očima. „Krajský soud vás zprostí obvinění,“ pronese zkusmo. „A možná budete moct zase pracovat jako pastor.“

Rocky chvíli šlukuje, pak hodí napůl vykouřenou cigaretu jinému pacientovi. Ten se vrhne na štěrkovou cestu a děkuje.

„A co bych moh pro policii udělat?“ zajímá se Rocky.

„Možná jste svědek. Nelze vyloučit, že jste pachatele znal,“ pokračuje Erik. „Podle toho, co jste říkal, to mohl být váš kolega.“

„V jakým smyslu?“

„Mluvil jste o nějakém kazateli,“ řekne Erik a nespouští z Rockyho oči. „O špinavém kazateli, který byl zřejmě závislý na heroinu stejně jako vy.“

Kněz zaujatě zírá do zeleného houští. V dálce mezi kmeny se na příjezdové cestě míhá transportní vůz vězeňské služby.

„Už si na něj nepamatuju,“ řekne pomalu.

„Měl jsem dojem, že se ho bojíte.“

„Jediný, z čeho má člověk vítr, jsou dealeři… Některý byli naprosto pošahaný, hlavně jeden s tlamou plnou zlatejch zubů… Utkvěl mi v paměti, protože se mu hrozně líbilo, že jsem pastor… vždycky mě přinutil dělat spoustu hnusáren… prachy mu nestačily, musel jsem si před ním kleknout a popřít Boha, aby mi prodal fet, a podobně…“

„Jak se jmenoval?“

Rocky zakroutí hlavou a pokrčí rameny.

„Už je to pryč,“ řekne tiše.

„A nebyl právě tohle muž, kterému jste říkal kazatel?“

„Nemám šajn… Ale celou dobu jsem měl pocit, že mě někdo pronásleduje, určitě to byl jen absťák, ale na druhé straně s jistotou vím… Jednou, když jsem dostal nový liturgický roucha… bylo ráno, vitrážovým oknem svítilo slunce… oltář zaplavilo tisíce barevnejch odstínů, sahaly až do hlavní uličky…“

Rocky zmlkne a zůstane nehybně stát s pažemi svěšenými podél boků.

„Co se stalo?“

„Cože?“

„Povídal jste mi o kostele.“

„Přesně tak, roucha ležely na přípravným oltáři… a byly skrz naskrz prochcaný… na podlaze byla taky louže, moč zatekla i do škvír mezi dlaždicema.“

„Skoro to vypadá, že máte zakukleného nepřítele,“ podotkne Erik.

„Jo, měl jsem pocit, že někdo po nocích číhá u fary, zhasnul jsem všechny světla, ale nikdy jsem nikoho nenačapal… i když jednou jsem u okna před ložnicí našel ve sněhu veliký šlápoty.“

„Ale pokud jste měl nepřítele, tak…“

„Co myslíš?“ vyrazí netrpělivě Rocky. „Znal jsem tisíce různejch idiotů a skoro všichni by oddělali vlastního bráchu kvůli dvěma géčkům… Já sám jsem propašoval z Vilniusu perník a čekal jsem, až konečně dostanu prachy.“

„Ano, ale tady se jedná o sériového vraha,“ trvá na svém Erik. „Motivem nejsou peníze ani drogy.“

Rocky ho probodává zelenýma očima.

„Tak fajn, možná jsem se s vrahem setkal, ale jak to mám vědět? Nejsi mi o něm schopnej říct ani ň… Zkus mi povědět nějakej detail, třeba mi trochu osvěží paměť.“

„Nejsem zasvěcený do předběžného řízení.“

„Ale každopádně toho víš víc než já,“ trvá na svém Rocky.

„Vím, že jedna z obětí se jmenovala Zuzana Kernová… za svobodna Ericssonová.“

„Na nikoho takovýho si nepamatuju,“ odpoví kněz.

„Pachatel jí pobodal… hrudník, krk i obličej.“

„Jo, přesně to jsem údajně udělal Rebecce,“ přisvědčí Rocky.

„A po smrti jí položil ruku na ucho,“ pokračuje Erik.

„A těm dalším taky?“

„To nevím…“

„Jenže dokud mi neřekneš víc, moc ti nepomůžu,“ namítne Rocky. „Paměť potřebuje nějakou oporu, do který by mohla zatnout drápek.“

„Tomu rozumím, ale…“

„Jak se jmenovaly ty další oběti?“

„… ale k předběžnému řízení nemám přístup,“ dokončí původní větu Erik.

„Tak co tady ksakru vopruzuješ?“ zařve Rocky a dlouhými kroky odchází po trávníku pryč.

68

Těsně po páté hodině odpoledne kráčí Erik po chodbě psychiatrické kliniky s šálkem kávy v ruce. Za rýhovaným skleněným zábradlím u schodiště spatří dlouhou nehybnou postavu. Vytáhne klíče, zastaví se před kanceláří a náhle pozná svého bývalého pacienta Nestora.

„Vy čekáte na mě?“ zeptá se Erik a zamíří k mužovi.

„Díky za odvoz.“

„Už jste mi přece poděkoval.“

Hubená, hedvábně šedá ruka neklidně šátrá po prsou, pak se zastaví.

„J-jen jsem vám chtěl říct, že si asi pořídím n-nového psa,“ řekne tiše.

„To je prima, ale dobře víte, že můj souhlas k tomu nepotřebujete.“

„Já vím,“ pronese Nestor se zrůžovělými tvářemi. „Ale k-když už jsem tady… byl jsem za m-mámou na hřbitově a tak…“

„A šlo to dobře?“

„M-myslíte, že se dá pohřbít hlouběji?“

Po chodbě se blíží Nelly. Muž umlkne a o krok ucouvne. Kolegyně na Erika s úsměvem zamává, ale když si všimne, že má návštěvu, zastaví se před vlastní pracovnou a štrachá v lesklé kabelce po klíčích.

„Jestli si chcete promluvit, můžu vás objednat,“ nabídne Erik a pohlédne na dveře.

„To n-není třeba,“ ohradí se rychle Nestor. „P-pes je pro mě velký krok a… tak…“

„Teď jste zdravý a můžete si dělat, co chcete.“

„Vím, j-jak jsem na tom byl, když jsem k vám začal chodit… Udělám pro vás cokoli, Eriku.“

„Děkuju.“

„Vidím, že asi spěcháte,“ řekne Nestor.

„Ano.“

„Šel jsem, šel a šel, dokud jsem ho n-nenašel,“ pronese s nebývalou intenzitou v hlase Nestor. „Sklonil jsem se k…“

„Teď žádné hádanky,“ přeruší ho Erik.

„Jistě, omlouvám se,“ řekne dlouhán a odejde.

Erik mrkne na hodinky. Za pár minut má schůzku s Margot Silvermanovou, ale do té doby snad ještě stačí prohodit pár slov s Nelly. Vykročí k její kanceláři, zaklepe a otevře.

Lékařka už sedí u počítače, na nose má brýle, což je velmi neobvyklé. Dnes si oblékla černě puntíkovanou halenku s vázačkou u krku a přiléhavou vínovou sukni.

„Co ti chtěl Nestor?“ zeptá se s pohledem upřeným na monitor.

„Rozhodl se, že si pořídí psa, a potřeboval se mi svěřit.“

„Neměl bys mu povědět o nůžkách a pupeční šňůře?“

„Je to hodnej chlap,“ řekne Erik.

„Já v-vím,“ opáčí žertem Nelly.

Erikovi zacukají koutky, poodejde k oknu a oznámí jí, že její nápad o nové struktuře krizových skupin funguje báječně.

„To jsem ráda,“ prohodí Nelly a sundá si brýle.

„Teď mám schůzku s vyšetřovatelkou, ale…“

„Škoda, že nemůžu jít s tebou,“ řekne vesele Nelly.

„Nelly, chtěl jsem ti říct, žes měla pravdu,“ vysvětluje Erik. „Lež má opravdu krátké nohy.“

„Neprobereme to později?“ zeptá se kolegyně.

„Jen chci, abys věděla, že udělám všechno pro to, aby se Rocky co nejrychleji dostal z Karsuddenu a…“

„Ještě s tím počkej,“ brzdí ho Nelly. „Nechci ti přisypávat sůl do rány, ale mluvila jsem o tom s Martinem… Víš, že tě má rád, opravdu rád, ale podle něj by ses měl co nejdřív přiznat policii.“

„Dobře,“ souhlasí Erik a vrací se zpět ke dveřím.

„Eriku, nevím, co je správné a co ne…“

Lékař vyjde z místnosti. Před jeho pracovnou už čeká Margot Silvermanová s Adamem Júsufem. Pozdraví ho a společně sejdou o patro níž.

Zasedací místnost je od chodby oddělená prosklenou stěnou, nové židle páchnou plastem. Erik otevře okno, vpustí dovnitř trochu čerstvého vzduchu a vybídne hosty, aby se posadili. Margot si natočí do kelímku vodu z automatu, upije a pak si znovu dolije.

„Jak už víte, Olivia Torebyová změnila výpověď,“ spustí Erik.

„Rocky si pamatuje devět let starý alibi, ale všechno, co by nám mohlo být k nějakýmu užitku, se mu z hlavy vykouřilo,“ řekne jedovatě Margot a ztěžka žuchne na židli.

„Chcete po mně, abych vyzvěděl něco o jeho společníkovi, ale teď se situace změnila… Rocky byl odsouzen neprávem a…“

„A napadlo vás, že tu ztrátu paměti třeba jen finguje?“ zapochybuje vyšetřovatelka.

„To v žádném případě, ale…“

„Určitě v tom má prsty — tak či onak v tom jede.“

„Když mě necháte domluvit,“ nevzdává se Erik a položí ruku na stůl, „rád bych dodal, že skutečný vrah zůstal na svobodě a zničehonic začal znovu zabíjet… Rocky se při běžném hovoru i v hypnóze neustále vrací k nějakému kazateli, který…“

„Ke knězi?“ zeptá se Adam.

„Ke kazateli, a právě ten je důležitou součástí jeho alibi.“

„Ale žádné jméno ani místo samozřejmě nezná…“

„Nějaký čas potrvá, než se v tom myšlenkovém chaosu bude schopen zorientovat… ale v hypnóze mi pověděl, že ten kazatel zabil nějakou ženu, odsekl jí paži… Potíž je v tom, že stále nedokážu rozlišit, co jsou bludy a co skutečné vzpomínky.“

„A vy si vážně myslíte, že je na tom všem zbla pravdy?“ předkloní se Adam.

„O kazateli mluvil několikrát, a to i v případě, kdy nebyl v transu.“

„Ale o té vraždě ne.“

„Rocky říká, že policii rád pomůže, a za jiných okolností by k tomu určitě byl ochoten i dřív, ale situace je zcela absurdní: mám mu pomoct oživit paměť, ačkoli o tom případu sám prakticky nic nevím.“

„Všechno podléhá přísnému utajení,“ vysvětlí Margot.

„Pokud z něj chcete dostat nějakou informaci, tak za ním zajeďte a sdělte mu podrobnosti, dejte mu aspoň pár jmen a údajů, které by mu pomohly se rozpomenout.“

„Asi bude lepší, když s ním nadále zůstanete v kontaktu vy,“ řekne komisařka.

„To samozřejmě udělám, ale…“

„Co potřebujete vědět, abyste se dostal dál?“ zajímá se Margot.

„To záleží na vás.“

„Potřebujeme, aby se o případu nedozvěděla média, ačkoli šéf tiskového oddělení tvrdí, že už je to na spadnutí,“ vyloží mu Adam.

„Jde hlavně o to, že… Netušíme, jak sériový vrah zareaguje na zájem veřejnosti,“ řekne Margot. „Možná prostě jen zmizí ze scény nebo…“

„Takže je za pět minut dvanáct,“ doplní ji Adam.

„Dám vám fotografie obětí, abyste je mohl Rockymu ukázat,“ řekne policistka. „Už jsme provedli profilaci pachatele a můžu vám prozradit něco o jeho postupu a specifických signaturách.“

„Hodláte mezi ně zařadit i nějaké nepravdivé informace?“

„Samozřejmě,“ odpoví Margot.

„Jen abych věděl,“ řekne Erik.

Margot se nadechne a začne popisovat pachatelův modus operandi a volbu obětí.

„Doposavad se jednalo o ženy, které byly samy doma,“ vypráví klidně. „Napřed je natočil přes okno na kameru, pak si všechno naplánoval, a když se rozhodl, že je zavraždí…“

„... tak nám poslal konkrétní klip,“ dopoví těžkým hlasem Adam. „Vražednou zbraň si pokaždé obstaral přímo na místě a vždycky ji tam nechal.“

Policista se skloní, vytáhne z tašky tři fotografie a položí je na stůl rubovou stranou nahoru.

„Jakmile je Rockymu ukážete, musíte je okamžitě zničit.“

Erik pohlédne na zadní strany snímků, na nichž jsou napsána jména obětí: Marie Carlssonová, Zuzana Kernová, Sandra Lundgrenová.

„Sandra Lundgrenová?“ zeptá se Erik, obrátí fotku a zalapá po dechu.

„Co je?“ podiví se Margot.

„Byla to má pacientka… panebože… ona je mrtvá?“

„Vy jste ji znal?“

69

Erikovi vyschnou ústa jako troud. Konsternovaně sedí na židli a zírá na vytištěný barevný snímek. Je novějšího data, Sandra očividně napíná všechny síly, aby vypadala šťastně. Brýle se jí lesknou, ale za nimi jsou jasně patrné zelené oči. Na ramenou se jí vlní popelavě plavé vlasy, které má delší než dřív.

„Panebože,“ zopakuje lékař. „Prožila těžkou autonehodu… její přítel při ní zahynul a… Sandra začala s terapií dost pozdě… napřed upadla do těžké deprese, trpěla pocity viny přeživších a panickou úzkostí…“

„Tak ona byla vaše pacientka…“ řekne pomalu Margot.

„Jen zpočátku… pak se jí ujala kolegyně.“

„A proč?“

Erik odtrhne zrak od souměrné tváře Sandry Lundgrenové a opět pohlédne na vyšetřovatelku.

„To je běžná praxe,“ pokouší se vysvětlit situaci. „Terapie se skládá z několika různých fází.“

Otočí další snímek, a když spatří Marii Carlssonovou, srdce se mu prudce rozbuší. I tu zná. Než se seznámil s Jackie, prožil s Marií krátký milostný románek. Oba navštěvovali stejnou posilovnu; napřed spolu jezdívali autobusem, pak zašli do kina a jednou skončili v posteli. Erik si stále vzpomíná na její piercing v jazyku i na chraplavý smích, který ho tolik přitahoval.

Pocítí na prsou takovou tíži, že se sotva dokáže nadechnout. Dobře si uvědomuje, že kdyby v sobě neměl nitrazepam, roztřásly by se mu ruce a neuměl by skrýt rozrušení.

„No… tuhle znám od vidění, z posilovny… Začíná mě to děsit,“ vysouká ze sebe a pokusí se o úsměv.

„A do které posilovny chodíte?“ zpozorní Adam a připraví si poznámkový blok.

„SATS na ulici Mistra Samuela,“ odvětí Erik a prudce polkne, ale úzkostný chuchvalec v krku nezmizí.

Adam na něj upře bezvýrazný pohled.

„A tam jste ji viděl?“ zeptá se a ukáže na fotku Marie Carlssonové.

„Mám dobrou paměť na obličeje,“ řekne dutě Erik.

„Svět je malý,“ podotkne Margot a ostře ho sleduje.

„A se Zuzanou Kernovou jste se taky setkal?“ vyzvídá Adam a natáhne se po posledním snímku.

„Ne,“ rozesměje se Erik.

Policista vrátí snímek na stůl, ale Erik si je jistý, že i tuhle ženu už někde zahlédl, jen neví kde. Jméno Zuzana Kernová mu nic neříká, ale její tvář zná.

Zakroutí hlavou a v duchu uvažuje. Po Zuzanině vraždě zašel na žádost policie za jejím manželem Björnem Kernem a v hypnóze ho přiměl, aby se ve vzpomínkách vrátil do domku plného krve. Fotografii jeho ženy mu však tehdy neukázali.

„Víte to jistě?“ ujišťuje se Adam a zvedne fotografii.

„Ano,“ přisvědčí Erik.

Vytištěný obrázek rozesmátého obličeje Zuzany Kernové se Adamovi otočí kolem hřbetu ruky. Erik po něm sáhne, prohlédne si jej a odmítavě zakroutí hlavou, kterou se mu honí všemožné myšlenky. Připadá mu, jako by se místnost zmenšila.

Uvědomuje si, že nemá daleko k záchvatu paniky. V krku mu úplně vyschlo. Pomalu položí obě ruce na kolena, aby se mu netřásly.

„Tak mi něco povězte… o profilu pachatele,“ vyzve policisty naprosto cizím hlasem.

Ovládne se, sedí jakoby nic a vyšetřovatelé mu sdělí, že podle mnohých indicií je vrah rozvedený a po ekonomické stránce velmi dobře situovaný.

Lékař se snaží soustředit, ale srdce mu tluče jako splašené a mozek úporně hledá v děsivých událostech nějaký vzorec či logiku.

Jak je to možné, ptá se v duchu a láme si hlavu nad tím, jak to spolu všechno souvisí. Měl krátkou aférku s Marií Carlssonovou, Sandra Lundgrenová byla jeho pacientka a taky ví, že se již někdy setkal se Zuzanou Kernovou.

Všechny tři ženy na fotografii znal.

Je to jako opakující se zlý sen, ale za nic na světě nedokáže přijít na kloub tomu, co je jeho příčinou. Margot šikmo naproti němu zvedne telefon. Adam vstane a poodejde k oknu. Někdo na parapetu zapomněl šálek od kávy.

Náhle si Erik uvědomí jasnou paralelu s Rockyho případem.

Rocky se v transu zmínil o tom, že mu špinavý kazatel ukázal snímky Tiny a Rebecky.

Rocky přičítal vinu sám sobě, řval zoufalstvím a opakoval slova z bible: Jestliže tě svádí tvé pravé oko, vyrvi je a odhoď pryč.

Erik se znovu nedokáže zbavit pocitu, že celý případ obestírá jakási nepochopitelná záhada. To je přece naprosté šílenství. Setkal se se všemi třemi oběťmi.

A opět lhal policii. Z jakéhosi důvodu nedokázal přiznat, že zná všechny tři zabité ženy.

Když má hlas i pohyby konečně znovu pod kontrolou, vstane a tiše se omluví.

„Musím jít, čeká na mě pacient.“

„Kdy si budete moct znovu promluvit s Rockym?“ zeptá se Margot a podívá se na něj.

„Zítra,“ odpoví Erik.

„Nezapomeňte si vzít ty fotky,“ připomene mu Adam a podá mu je.

Erik natáhne ruku, ale náhle se zapotácí: připadne mu, že je zrcadlovým obrazem Rockyho, jako poryv bouře jím zacloumá pocit zatracení a na vteřinu spatří sám sebe, jak vyhlíží drátěnými oky šest metrů vysokého plotu, kterým je obehnán vycházkový dvůr v Karsuddenu.

70

Joona trénuje techniky s nožem, série úderů pěstmi a lokty, skáče přes švihadlo, cvičí a běhá. O bývalé kondici si zatím může nechat jen zdát, ale síly se mu pozvolna vracejí. Po pětikilometrovém běžeckém kolečku ho však trochu rozbolela kyčel a v posledním úseku musel značně zvolnit tempo.

V sedm hodin zaparkuje před domem Erikovo BMW. Joona strčí maso do trouby, nalije do dvou skleniček víno z Pomerolu, pak bouchnou vchodové dveře a na komodě zařinčí klíče.

Vezme skleničku, zamíří ke knihovně, nohou posune dveřní křídlo a jde dál.

Na zemi leží Erikova bunda. Lékař sedí v pracovně a prochází si papíry na psacím stole.

„Večeře bude za čtyřicet minut,“ oznámí mu Joona a popojde ještě blíž.

„Bezva,“ pochválí ho Erik a zhrouceně k němu vzhlédne. „No ne, ty ses oholil… sluší ti to.“

„Už bylo načase.“

„Jak ti je?“ zeptá se Erik a zapne počítač.

„Prima,“ odpoví Joona a vstoupí za ním do pracovny.

„Co kyčel?“ vyzvídá Erik s pohledem upřeným na monitor.

„Už jsem zvládl trénink a…“

„Potřeboval bych si s tebou o něčem promluvit,“ přeruší ho Erik a podívá se mu do očí. „Právě jsem měl schůzku s Margot a Adamem… Nechci být paranoidní… ale všechny tři oběti jsem znal… je to naprosto ujetý, nic nechápu — ale tohle prostě nemůže být náhoda. Co myslíš?“

„A jak dobře jsi…?“

„Nakolik je pravděpodobné, že jde o náhodu?“ omílá umíněně Erik a zírá na Joonu.

„Jak dobře jsi ty oběti znal?“ dokončí původní otázku Joona a položí na Erikův psací stůl sklenku vína.

„Mám pocit, že mi někdo chce ublížit, třeba si to jen namlouvám, ale opravdu mi to tak připadá…“

„Posaď se,“ vyzve ho klidně Joona.

„Promiň, já jen… hrozně to se mnou zamávalo,“ řekne Erik, klesne na židli a zalapá po dechu.

„Jak dobře jsi ty oběti znal?“ zopakuje Joona potřetí.

Erik si roztřesenými prsty odhrne z čela pramen vlasů.

„V létě jsem měl krátkou aférku s Marií Carlssonovou… Sandra Lundgrenová byla moje pacientka, chodila k nám na kliniku… a určitě jsem někde viděl i Zuzanu Kernovou… stoprocentně jsem se s ní setkal, jen nevím kde.“

„A co na to Margot?“

„No, byl jsem z toho tak v šoku, že jsem jí o Zuzaně Kernové vůbec neřekl… Ale samozřejmě to udělám…“

Zazvoní telefon a Erik sebou trhne.

„To je z práce. Kašlu na to,“ zamumlá, zamáčkne hovor a hodí mobil na zem.

„A stejně tak jsem nedokázal přiznat, že jsem s Marií spal,“ dodá Erik a zvedne telefon. „Řekl jsem jen, že jsme chodili do stejné posilovny.“

„Ještě něco?“

„A taky jsem jí pověděl, že Sandra byla moje pacientka, ale nic víc… nevím, proč vlastně… Pořád mi připadá, že to s tím nemá nic společného,“ usměje se Erik a poškrábe se na čele. „Ale stejně jí to řeknu… No, občas se stává, že pacient přilne k terapeutovi víc, než je zdrávo… Vždycky mezi nimi vznikne nějaké pouto, to je naprosto přirozené, ale v tomhle případě zašla pacientka tak daleko, že jsem musel požádat Nelly, aby se jí propříště ujala ona.“

„Ale k ničemu mezi vámi nedošlo, nebo jo?“

„Ne…“

Erik sáhne nejistou rukou po sklence, přiloží si ji ke rtům a několikrát si pořádně lokne.

„A nemůže za tím být nějaký pacient, který se ti chce pomstít…?“

„Já s nebezpečnými pacienty už dávno nepracuju,“ přeruší ho Erik.

„A co v době, kdy ses zabýval výzkumem?“

„To bylo před patnácti lety,“ skočí mu do řeči lékař.

„A máš ještě staré lékařské karty?“

„Všechno si natáčím a archivuju.“

„A nemohl by sis ty materiály projít?“

„Jo, jen nevím, co konkrétně mám hledat.“

„Nějakou paralelu, souvislost, cokoli — stalking, násilí směřované do obličeje, naaranžování těla do určité polohy… Patrně se jedná o určitý druh trofeje…“

Erik mezitím vstane, vrátí se do pracovny, rukou si prohrábne kštici a sám pro sebe si zamumlá:

„To je naprosté šílenství, to nemůže být pravda…“

„Posaď se a pověz mi, co…“

„Nechci sedět,“ ohradí se Erik. „Musím…“

„Teď mě poslouchej,“ vyzve ho Joona. „Klidně si stůj, když ti to vyhovuje, ale musíš mi říct všechno, co víš… i když, upřímně řečeno, židle by ti jedině prospěla.“

Erik se natáhne pro skleničku, vestoje z ní usrkne, pak z vnitřní kapsičky vyndá blistr, vytlačí z něj několik tablet, spolkne je a zapije vínem.

„Snad jsi zase nezačal brát prášky? To bych nikdy nevěřil…“ řekne Joona a šlehne po něm šedýma očima.

„Vím, co dělám, neboj.“

Erik se posadí na kancelářskou židli, otře si čelo a snaží se dýchat klidněji.

„Myšlenky se mi neustále rozbíhají,“ zabrumlá. „Snažím se zjistit, jestli Rocky neměl nějakého komplice nebo následovníka.“

„Vždyť jsi za ním nedávno byl.“

„Ano, rozlišení mezi pacientovými představami a skutečnými vzpomínkami je součástí mé práce… ale Rockyho hypnóza byla neobyčejně komplikovaná… minuli jsme období organické amnézie a skončili přímo ve světě heroinového opojení a delirií…“

„Co se vlastně stalo?“

„Nevím, jak si to mám vysvětlit,“ řekne chraplavě Erik, „ale když jsem byl dnes v zasedačce s Margot a Adamem… když mi ukázali ty fotky a já jsem si uvědomil, že všechny oběti znám… tak mi znovu vytanula na mysli Rockyho hypnóza… i když to ti asi přijde padlé na hlavu.“

„Poslouchám,“ řekne Joona a ochutná víno.

Erik kývne, zavře oči a snaží se znovu zpracovat veškeré události.

„Rocky mi v hlubokém transu prozradil, že mu ten kazatel ukázal fotku ženy, kterou pak před jeho očima zabil… a vzápětí vytáhl i snímek Rebecky Hanssonové… Tehdy bych přísahal, že to byl jen výplod jeho choré mysli.“

„Je to tentýž vrah,“ prohlásí Joona. „Kazatel se vrátil a pracuje podle stejného vzorce jako předtím.“

Erik zbledne jako stěna.

„V tom případě teď hraju Rockyho roli já,“ zašeptá.

„Měl Rocky s těmi ženami na fotkách nějaké milostné pletky?“

„Ano.“

„Ihned zavolej Simoně,“ vyzve ho vážně Joona.

Erik zvedne telefon, odkašle si a neklidně vstane.

„Simona,“ promluví mu do ucha známý hlas.

„Ahoj Simi, tady Erik.“

„Co je — děje se něco?“

„Chtěl bych tě o něco požádat… Je Benjamín s Johnem doma?“

„Ano, ale proč se na to ptáš?“

„Mám podezření, že mě pronásleduje nějaký šílený pacient, a chci se ujistit, že nejste s Benjamínem sami, dokud se ta záležitost nevyřeší.“

„A co přesně se stalo?“

„O tom teď nemůžu mluvit…“

„Hrozí ti něco?“

„Jen nechci nic riskovat. Prosím, udělej, co ti říkám…“

„Dobře, vynasnažím se,“ řekne Simona.

„Slib mi to.“

„Ty mě děsíš, Eriku.“

„To je dobře,“ odvětí Erik a uslyší Simonin unavený smích.

71

Erik si opláchne obličej, vrátí se za Joonou do kuchyně a vylíčí mu všechno, co se od Rockyho dozvěděl: špinavý kazatel měl neoholené strniště, byl našminkovaný a píchal si heroin. Nakonec Joonovi poví i o fotografiích zabitých žen.

Joona mezitím postaví jídlo na stůl, posype pečené jehněčí s česnekem a kořenovou zeleninou čerstvými bylinkami a oběma nalije červené.

„To je nádhera,“ pochválí ho Erik a posadí se.

„Chtěl jsem ti jen říct, že… Víš, ten poslední půlrok, kdy byla Summa naživu,“ pohlédne mu do očí Joona, „jsme prožili spolu, celá rodina… Bez tebe, Eriku, a bez léků, cos jí předepsal, by na něco takového nebylo ani pomyšlení… Jsi opravdový kamarád a nikdy ti to nezapomenu.“

Muži si přiťuknou, napijí se a začnou vzpomínat na své první setkání, hovor se však záhy opět stočí k Rockymu a fotografiím.

„Margot musí začít brát toho kazatele vážně,“ pronese Erik.

„To určitě začne,“ ujišťuje ho Joona. „Specializovaná skupina kriminalistů už vytvořila profil pachatele a…“

„Já jsem ho viděl.“

„Nemám sice přístup k vyšetřování, ale Anja mi pověděla, že už prověřují okruh potenciálních pachatelů… Začali se Salemem, pak prošli všechny další církevní obce v okolí,“ vypráví Joona a přisune k Erikovi podnos s večeří. „Římskokatolické, syrské i ruské pravoslavné… Scientology, evangelikální církev, metodisty, letniční… a teď rozšířili pátrání na všechny kněze v zemi, kteří pracují s narkomany a lidmi na okraji společnosti ve věznicích, různých nápravných zařízeních i nemocnicích…“

Erikovi se skoro přestaly třást ruce, ale jídlo si nabírá opatrně, jako by nedůvěřoval vlastním pohybům.

„Kolik jmen na tom seznamu máte?“ zeptá se a vrátí podnos k Joonovi.

„Už přes čtyři stovky. Ale kdyby se ti z Rockyho podařilo vypáčit něco bližšího o tom kazateli… křestní jméno, nějaké poznávací znamení, název církevní obce, tak by…“

„Když ono je to hrozně těžké,“ postěžuje si Erik. „Má poškozený mozek, je to feťák…“

„Můžeme si o tom promluvit zítra,“ řekne Joona a pustí se do jídla.

„V Rockyho případě si vzpomínky moc poroučet nedají,“ uvažuje Erik a ukrojí si maso.

„V hypnóze mu to jde mnohem líp.“

„Jo, jenže hranice mezi bludy a vzpomínkami je pořád hodně nejasná…“

„Ale část toho, co vykládá, jsou skutečné vzpomínky,“ namítne Joona.

„Všechno, co říká, vlastně odpovídá pravdě… ale zní to spíš jako žvanění psychotika,“ přisvědčí Erik.

„Pokud bude Rocky ochoten podstoupit další hypnózu, tak jdi přímo k věci… snaž se z něj dostat konkrétní podrobnosti, jako jsou jména a místa.“

„Zkusím to, určitě to zkusím.“

„V tom případě toho sériového vraha dostanu,“ řekne Joona.

„Zajedu tam hned zítra ráno,“ slíbí Erik.

Muži si mlčky vychutnávají večeři. Nasládlou zemitou chuť glazované kořenové zeleniny lahodně vyvažuje červené víno s jemnou kyselinkou, temně růžové plátky jehněčí pečeně, okořeněné hrubě mletým černým pepřem, zase skvěle doplňuje salát pokapaný balzamikovým octem a lanýžovým olejem.

„Vážně vypadáš o moc líp než včera,“ poznamená Erik, když si Joona přidá kus masa. „Šest injekcí penicilinu a troška kortizonu…“

V kapse mu zavrčí telefon. Erik se zarazí a pohlédne na displej. Je to Margot.

„Ano, Erik.“

„Je tam Joona?“ vyhrkne vzrušeně Margot.

„Co se stalo?“

„Rocky Kyrklund uprchl.“

Erik předá kamarádovi telefon, skryje obličej v dlaních a snaží se utřídit si myšlenky.

Komisařka Joonovi vyloží, co se stalo: primář z Rockyho oddělení v Karsuddenu dospěl k názoru, že by pacient již tento večer měl začít s vycházkami a resocializací.

Rocky byl v doprovodu dvou strážných v pizzerii Primavera na Velké ulici v Katrineholmu, kde si měl sám objednat večeři. Dozorci seděli u jiného stolu, aby ho nerušili. Rocky snědl pizzu, vypil velkou sklenici vody, dal si kávu, pak odešel na záchod a odtamtud vylezl oknem ven.

Několik mladých lidí ho vidělo, jak běží podél železniční trati směrem k Lövåsenu, ale pak se po něm slehla zem.

„Žádné pátrání jsme zatím nevyhlásili,“ řekne Margot. „Správní soud už rozhodl o jeho propuštění a o zbytek se má postarat nemocnice.“

„Jak?“ zeptá se Joona.

„Nečinným vysedáváním na zadku. Mluvila jsem s primářem, ale byl tak zatraceně klidnej, že jsem u telefonu málem usnula… Prý se stává běžně, že pacient při první příležitosti pláchne. Obyčejně se vrátí dobrovolně, když si uvědomí, že se venku všechno změnilo, že staří kamarádi jsou fuč… stejně tak práce, byt i manželka.“

Joona ukončí hovor, otře si ubrouskem pusu, odloží jej na talíř a pohlédne Erikovi do unavených očí.

„Ty vycházky jsem mu zařídil já,“ řekne Erik a pročísne si vlasy. „Určitě se vrátí, skoro vždycky to tak dopadne.“

„Ale přece tu nebudeme mařit čas,“ namítne Joona. „Musíme ho najít a přimět k hovoru dřív, než kazatel znovu někoho zabije.“

„Rocky nemá rodinu, o žádných kamarádech se taky nezmínil… ani na faru už nemůže…“

„A nemohl by se skrývat v kostele nebo někde poblíž?“

„Skoro bych přísahal, že se pokusí vyhledat místo, kterému říká Zóna… tam si obstarával heroin a vypadá to, že tam má nějaké nevyřízené finanční pohledávky.“

„Žádnou Zónu neznám,“ řekne Joona.

„Pravděpodobně to bude nějaké doupě, kde se kšeftuje s tvrdými drogami… a asi bude dost velké, protože by tam mělo být pódium a spousta prostitutek.“

„Zjistím, kde to je,“ prohlásí stručně Joona a vstane.

„Díky za večeři.“

„Jako dezert bude zmrzlina,“ prohodí Joona cestou do předsíně.

Erik začne sklízet ze stolu, ale únava na něj zaútočí s takovou silou, že nechá všeho být a odvleče se do knihovny. Vedle hromady knih na stolku chybí stříbřité pouzdro na brýle. Pohledem zabloudí k oknu, které sebou v průvanu slabě škube, a po zádech mu přeběhne mráz. Venku je ještě světlo, ale brzy se setmí, řekne si v duchu, sveze se do koženého křesla a zavře oči.

Musí se vzchopit a pokusit se přijít na kloub záhadě, jež ho obestírá.

Se semknutými víčky vymáčkne z platíčka tabletu zolpidemu, chvíli ji převaluje v dlani a pak si ji strčí do úst.

Myšlenky mu zkalí příjemná únava a zvolna se ho jako těžká vlna zmocňuje ospalost, když vtom mu zazvoní telefon. Erik není schopen zaostřit pohled na displej, aby zjistil, kdo mu volá, sotva telefon udrží v ruce, ale přece hovor přijme.

„Haló?“ zachrčí a přitiskne si mobil k uchu.

„Nezapomeneš vyzvednout Made, že ne?“

„Co?“

„Eriku, co je to s tebou?“ zeptá se vážně Jackie.

„Nic, jen jsem seděl… a…“

Erik ztratí nit, zmlkne a odkašle si.

„Máš vyzvednout Made — to přece víš, ne?“

„Samozřejmě, neboj… mám to zapsané v diáři.“

„Díky,“ řekne vřele Jackie.

„Cvičil jsem,“ zabrumlá Erik a zavře oči.

„Kdyby se vyskytl nějaký problém, tak mi zavolej, v kostele by to beze mě nějak zvládli. Slib, že mi zavoláš.“

72

Joona sedí v Erikově autě, míří do centra Stockholmu a čeká, až se mu ozve Anja Larssonová ze státní kriminálky. Kyčel ho znovu rozbolela, musel si vzít berli. Prosviští kolem Globenu, a právě když se chystá vjet do tunelu, displej se rozsvítí.

Anjiny nehty ťukají do klávesnice a kolegyně mu sdělí, že dosud nic neobjevila.

„Ta Zóna není v žádném z našich registrů a nikdy ani nebyla,“ prohlásí odevzdaně.

„Třeba se ve skutečnosti jmenuje jinak.“

„Zmáčkla jsem hraniční kontrolu, rozvědnou sekci, ajťáky i pátračku… začala jsem se vyptávat na různých prima fórech a špičkových zprostředkovatelnách sexuálních služeb.“

„Nemohla by ses spojit s Milanem?“ zeptá se Joona.

„Moc se mi do toho nechce,“ odvětí upřímně Anja.

Joona vjede úzkým vjezdem do tunelu, kolem oken šumí průvan, po sedadlech se pravidelně míhají světla stropních a bočních lamp, Anjin hlas se ztratí.

„Musím najít Rockyho Kyrklunda,“ řekne Joona a ani si neuvědomí, že hovoří do prázdna.

„Počkej venku za dveřmi,“ ozve se vzdálený hlas. „Seběhnu dolů a…“

Opět zavládne ticho, Joona sjíždí hlouběji a myslí na Erikovo vyprávění.

O deset minut později zaparkuje na příkrém svahu naproti parku, vezme si hůl a odbelhá se ke světlému vchodu do budovy policejního prezidia.

Mezi prosklenými stěnami uvidí Margot, jak těžkými kroky prochází bezpečnostním vchodem.

„Náhodou jsem zaslechla, že vám Anja domluvila schůzku s Milanem na schodech pod mostem Barnhusbron,“ řekne Margot.

„Radši se od nás držte co nejdál.“

Společně kráčejí po Horské ulici, minou oprýskanou fasádu Kronoberského plaveckého stadionu a široká zamřížovaná vrata vazební věznice.

„Kdy dostanu zpátky svoji pistoli?“ zajímá se Joona a při každém kroku se opírá o berli.

„O tom s vámi zatím nesmím mluvit,“ odbude ho komisařka.

Procházejí kolem starších částí budovy, v níž sídlí krajské policejní ředitelství, a Margot Joonovi vykládá, že Björn Kern se konečně rozpovídal. Hypnóza zjevně zabrala a pomohla pacientovi přenést se přes prvotní šok a roztřídit vzpomínky, přesně podle Erikovy prognózy.

„Björn říká, že když ženu našel, seděla na podlaze s rukou na uchu.“

„Stejný vzorec,“ přisvědčí Joona.

„Nemáme nic jiného než ty vraždy a pachatelův opakující se postup, oříšků je celá hromada, ale zatím se nám žádný nepodařilo rozlousknout.“

Dvojice kráčí šikmo přes Radniční park. Joona kulhá, Margot si oběma rukama objímá vystouplé břicho.

„Nejdůležitější moment je natáčení obětí přes okno,“ pronese po chvíli Joona.

„Jak to myslíte? Já se nedokážu pohnout z místa,“ přizná Margot.

Stromy jsou zavlhlé, v korunách se objevují první žluté listy.

Joona se domnívá, že pachatelem je voyeur, stalker, který si své oběti důkladně zmapuje a snaží se zachytit určitý, pravidelně se opakující úsek z jejich života.

„A ty ruce,“ zamumlá.

„Co to krucifix pořád máte s těma rukama?“

„Nevím,“ odpoví Joona a napadne ho, že ruce označují určité místo na těle.

Saturna z Mariina jazyka nevzal Filip Cronstedt, nýbrž pachatel, jehož Filip zahlédl v dešti, jak slídí s kamerou v zahradě.

Možná právě ten šperk v jazyku přiměl kazatele vstoupit do domu, třeba se právě on stal spouštěčem, který vrah potřeboval k tomu, aby překročil osudnou hranici.

Dvojice míjí obchod Seven Eleven. Novinové titulky slibují návod, podle něhož čtenáři odhalí, zda je jejich šéf psychopat.

Kazatel ženu zabije, uvažuje Joona, sebere jí šperk a položí jí ruku na konkrétní místo, abychom pochopili, proč to dělá: možná nám tím chce naznačit, čeho se oběť dopustila.

Nepochybně je to určitý způsob obvinění, stejně jako nápis nad hlavou ukřižovaného Ježíše.

Rebecka Hanssonová seděla na zemi s rukou na krku, Marie Carlssonová ji měla v ústech, Zuzana Kernová na uchu a Sandra Lundgrenová na prsu.

„Každé ženě něco vezme… možná šperk, možná nějakou jinou maličkost,“ řekne Joona.

„Ale proč?“ nechápe Margot.

„Protože porušily pravidla.“

„Joono, vím, že vždycky jdete svou vlastní cestou,“ řekne Margot. „Ale pokud najdete Rockyho a něco z něj vypáčíte, byla bych ráda, kdybyste mi to řekl.“

„Zavolám vám soukromě,“ slíbí po chvíli Joona.

„To už nechám na vás,“ prohlásí Margot. „Jen chci toho neřáda zastavit dřív, než sprovodí ze světa nějakou další oběť… ale taky bych přitom nerada přišla o práci.“

Když minou Flemingovu ulici a přiblíží se k místu schůzky, Joona vyzve Margot, aby na něj počkala.

„Teď už si vážně dejte zpátečku,“ varuje ji.

„A co je ten Milan hergot vlastně zač?“

Milan se na policejním prezidiu neukázal už šest let. Joona ho viděl jen jedinkrát — na záběru z bezpečnostních kamer. Krátce se mihl v pozadí při rychlém vyřizování účtů v podsvětí, choval se podivně a střelil jednoho muže do zad.

Milan Plašil je zaměstnancem protidrogové centrály, pracuje na dlouhodobých pátráních a infiltraci a disponuje největší sítí informátorů ve Stockholmu.

„Je velice schopný,“ pochválí ho Joona.

Proslýchá se, že Milan má dítě se ženou z bosenské mafie, ale nikdo neví, jak se věci doopravdy mají. Stal se součástí šedé zóny, neustálou spojkou mezi infiltrátory, a díky utajené agendě je pro všechny cizincem.

„Teoreticky by měl být neozbrojený, ale pravděpodobně bude mít u zápěstí Berettu Nano,“ řekne Joona.

„Proč mi to vykládáte?“

„Protože nás klidně hodí přes palubu, pokud bychom nějak ohrozili jeho inkognito.“

„Měla bych se začít bát?“

„Milan je podivín, takže byste se vážně měla držet stranou,“ zopakuje Joona.

Zanechá těhotnou kolegyni na ulici, přejde na druhou stranu, pokračuje podél velké budovy až k mostnímu pilíři a pak sejde po kamenném schodišti k prvnímu odpočívadlu, kde se obvykle shlukují feťáci.

Vzduch páchne starou močí, zem je plná špačků od cigaret a zelených střepů z rozbité láhve od vína.

Horní část zaobleného ocelového zábradlí je opatřená hroty proti dosedání holubů, ale přesto je celý betonový podstavec pokrytý jejich výkaly.

Na cestě pro pěší se pohybuje nějaký stín. Joona si uvědomí, že je to Milan, odloží berli, opře ji o stěnu a čeká, až muž sestoupí za ním k odpočívadlu.

Milan Plašil je asi třicetiletý chlapík s hladce vyholenou hlavou a tmavýma psíma očima. Je hubený jako mladíček, na sobě má černou lesklou teplákovou soupravu a drahé sportovní boty.

„Už jsem o vás slyšel, Joono Linno,“ řekne Milan a pohlédne dolů do vody.

„Potřebuju najít místo, kterému se říká Zóna.“

„Obyčejně nosíte pětačtyřicítku.“

„Colt Combat.“

„Tam nemůže stát,“ mávne Milan rukou nahoru po schodech.

Joona si povzdychne a je mu jasné, že Margot šla za ním. Otočí se a zvolá:

„Margot? Pojďte dolů!“

Žena mrkne k zábradlí, zaváhá a pak se vleče ze schodů s rukou na ocelovém zábradlí.

„Zóna,“ zopakuje Milan.

„To místo funguje přinejmenším deset let, pravděpodobně leží někde jižně od Stockholmu, ale nevíme to jistě…“

„Zůstaňte na místě,“ vyzve Milan Margot, když sejde téměř k plošině.

„Kšeftuje se tam s tvrdýma drogama a se sexem,“ vysvětlí mu Joona.

„Prozradím vám to, ale jedině za pusu,“ usměje se Milan.

„Prima,“ souhlasí Joona.

„Myslím od ní, ne od vás.“

„Cože?“ zeptá se Margot a změří si je přimhouřenýma očima.

„Chci pusu,“ zopakuje Milan a ukáže si na rty.

„To zrovna,“ rozchechtá se komisařka.

„A musíš se mi mrknout na ptáka,“ pronese vážně holohlavý muž a stáhne si kalhoty i spodky.

„Nádhera,“ prohlásí bez hnutí brvou Margot.

„Dělám si srandu, krucinál, copak ti to nedošlo? Jsi od státní kriminálky, co?“

„Ano.“

„Služební zbraň?“ zeptá se muž a znovu si natáhne kalhoty.

„Glock.“

Milan se mlčky ušklíbne a zadívá se na cestu pro pěší. Vedle schodiště poletuje roj hmyzu.

„Jediný místo, který by odpovídalo tomu popisu, je v Barkaby,“ blýskne pohledem po Joonovi. „Jmenuje se Club Noir. Ale po tom je už dávno veta… tahle země ani doba velkejm bordelům nepřeje. Nejběžnější je bejvák s pár holkama z východní Evropy, všechno se zařizuje po internetu, je v tom spousta mezičlánků, takže všichni jsou čistý jako lilium…“

„Ale to místo skutečně fungovalo,“ trvá na svém Joona.

„Jo, ale pak to muselo být ještě předtím, než jsem nastoupil, dnes už vážně neexistuje, prostě nemůže, nikdo o něm nemluví…“

„Na koho se máme obrátit?“

Milan se otočí k Joonovi. Rty lemované úzkým knírkem se zdají být tenčí než ve skutečnosti. Malé černé zapadlé oči má posazené blízko u sebe.

„Na mě,“ odvětí Milan. „Jestli se tam dá koupit herák, měl bych ho znát… teda pokud to není nějaká menší ruská enkláva.“

„Tak kde se dá sehnat heroin?“ zeptá se Margot.

„Bez kontaktů leda na Sergeláku, na tom se nic nezměnilo… případně i na Občanským náměstí a v centru Rinkeby… V tomhle období jsme zaznamenali docela slušnej přísun… hlavně z Afghánistánu, ale zboží se několikrát přebaluje v různých zemích. A pak zase to samý… všichni jsou samozřejmě čistý…“

Milan se prudce poškrábe pod nosem, odplivne si kousek od Margotiných nohou a zopakuje, že žádný klub jménem Zóna neexistuje.

73

Erika už dva dny sužuje hrozná bolest hlavy. Ráno si pročítal básně Rainera Marii Rilka, zatímco mu otrávený chlapík seřizoval křídlo, které přivlekl dovnitř francouzským oknem z verandy.

Erik vzhlédne. Z pracovny vyjde Joona, převlečený do sportovní soupravy, a zmizí v hale. U dveří se rozřinčí zvonek.

„Erik si koupil křídlo,“ ozve se pisklavý holčičí hlásek.

„Ty jsi určitě Madeleine,“ řekne Joona.

Erik zaslechne hlasy, odloží knihu, rychle zaskočí do koupelny a opláchne si obličej. Ruce se mu třesou, a když spatří svůj vlastní vyděšený pohled, úzkostně sebou trhne. V myšlenkách ho neustále pronásledují ony tři fotografie, pach plastu v zasedačce, Sandřiny zelené oči a široký úsměv Marie Carlssonové.

Když se Erik opět objeví, Jackie s Made už stojí v obýváku před jeho křídlem, něco si šuškají a hihňají se. Jackie složí bílou hůlku a spočine dlaní holčičce na rameni.

„Snažíš se na mě udělat dojem?“ zeptá se Erika.

„Je hrozně hezké,“ řekne Madeleine.

„Tak si ho vyzkoušej,“ řekne chraplavě Erik.

„Už se na ně dá hrát?“ zeptá se Jackie.

„Jo, mělo by být seřízené.“

Made si sedne na židli a začne hrát Satieho nokturno. Prstíky se lehounce dotýkají kláves, drobné tělíčko je napřímené a soustředěné. Když doznějí poslední tóny, dítě se obrátí a šťastně zazubí. Erik zatleská a dojetím mu málem vstoupí slzy do očí.

„To je neuvěřitelné… kde se to v tobě bere?“

„Ještě bude potřebovat naladit,“ ozve se Jackie.

„Jistě.“

Jackie se usměje a přejede dlaní po černém lesklém víku. V lakované ploše se zrcadlí její ruka, vypadá jako vytesaná z kamene.

„Ale má moc pěkný zvuk.“

„To jsem rád,“ řekne Erik.

Made ho zatahá za paži.

„Teď si chci poslechnout robota,“ vybídne ho.

„Ne,“ brání se Erik.

„Jó!“ chichotají se Made a Jackie.

„Tak fajn, je mi jasné, že laťka je nastavená hodně vysoko,“ brumlá Erik a posadí se na stoličku.

Položí roztřesené prsty na klávesy, ale není schopen začít.

„Víš, Made… naprosto jsi mě odrovnala,“ řekne posléze.

„Ty jsi taky šikulka,“ prohlásí dívenka.

„Jsi stejně dobrá i ve fotbale?“

„Ne…“

„Určitě jo,“ řekne vřele Erik. „Zítra přijdu brzy, nenechám si ujít, až vstřelíš gól.“

Děvčátko se zatváří nepřístupně a znepokojeně.

„Cože?“ zeptá se nevěřícně Jackie.

„Vždyť mám Made po zápase vyzvednout,“ vysvětluje Erik.

Jackie náhle zbledne a rysy v obličeji jí ztvrdnou.

„To bylo včera,“ řekne hlubokým hlasem.

„Mami… já přece trefím…“

„Tys šla sama?“ zeptá se Jackie.

„To není možné,“ brání se Erik. „Já jsem myslel…“

„Ty mlč,“ utne ho Jackie. „Made, vyzvedl tě Erik po zápase?“

„Bylo to v pohodě, mami,“ vysouká ze sebe Made a začne natahovat moldánky.

Erik sedí se svěšenýma rukama jako opařený, v hlavě mu duní a znovu se mu zvedne žaludek.

„Moc mě to mrzí,“ řekne tiše. „Nechápu, jak jsem…“

„Slíbil jsi mi to!“

„Mami, nech toho!“ zvolá Made.

„Jackie, měl jsem strašně moc…“

„S tím se jdi vycpat!“ zařve Jackie. „Už nechci slyšet ani slovo.“

„Nekřič!“ pláče Made.

Erik přiklekne k děvčátku a pohlédne mu do očí.

„Made, já myslel, že pro tebe mám přijít až zítra, asi jsem to špatně pochopil.“

„To je v poho…“

„Nemluv s ním,“ zasyčí Jackie.

„Prosím, chtěl bych jen…“

„Já to věděla,“ řekne Jackie a černé brýle se zlostně zalesknou. „Ty tvoje tabletky — to nebyl aspirin, že ne?“

„Jsem lékař,“ brání se Erik a vstane. „Vím, co dělám.“

„Aha,“ zamumlá Jackie a táhne Made ke dveřím.

„Ale tentokrát se…“

Žena vrazí do stolu, který Erik odtáhl kousek stranou, aby udělal místo pro křídlo. Váza se suchými květinami se převrhne a rozletí se na tři velké kusy.

„Mami, rozbilas…“

„Na to kašlu,“ zavrčí Jackie.

„Jackie, počkej,“ žadoní Erik a jde za nimi. „Ano, asi mám problémy s prášky na spaní, nechápu, jak se to mohlo takhle zvrtnout, ale…“

„Ty si vážně myslíš, že mě to zajímá? Mám tě snad litovat kvůli tomu, že fetuješ a ohrožuješ mou dceru? Je mi jasné, že se ti nedá věřit, a k Made už se ani nepřiblížíš.“

„Zavolám taxík,“ vysouká ze sebe Erik.

„Maminko, on za to nemůže. Mami, prosím…“

Jackie neodpoví, vyrazí s dcerkou ven a po tváři se jí koulejí slzy.

„Nezlob se, já všechno chápu,“ vzlyká Made.

74

Velké budovy na křižovatce ulice Mistra Samuela a Malmskillnadské tvoří tunel, v němž se nepravidelně prohánějí mocné poryvy větru. Kolem bronzové sochy děvčátka se sklopenýma očima, kde už po několik desetiletí postávají prostitutky, létá zvířený prach a papíry.

Erik Joonu doprovodil pro případ, že by se jim podařilo vypátrat Rockyho. Posadil se do restaurace Mozzarella a objednal si šálek kávy.

Už dvakrát volal Jackie, nahrál jí na záznamník omluvu a snažil se jí vysvětlit, že ho zřejmě pronásleduje nějaký pacient.

Požádal ji, aby sebrala Made a odjela za sestrou, ale sám si uvědomuje, že jeho slova znějí nedůvěryhodně.

Upije kávy a v prosklené stěně vedoucí na ulici spatří svůj vystrašený obličej. Stále mu nedochází, že všechno zničil. Neděsí ho samota, ale po Simonině odchodu se mu náhle naskytla šance na nový život, Kupido se znovu usadil na okraji obláčku a zasáhl ho svým šípem.

Zvedne telefon, mrkne na hodinky a zkusí to potřetí. Jackiin hlas ho z nahrávky vyzve, aby zanechal zprávu. Erik zavře oči a spustí:

„Jackie… neumíš si představit, jak mě to mrzí, už to říkám poněkolikáté, vždyť všichni děláme chyby… Nechci se vymlouvat, ale jsem tady… čekám na tebe, cvičím etudu, kterou jsi mi uložila… udělám cokoli, jen když mi odpustíš.“

Erik odloží telefon na stůl vedle kávy a v téže chvíli se Joona zastaví u dvou žen přešlapujících u fasády bez dveří. Opírá se o hůl a snaží se s nimi zapříst hovor, ale jakmile dívky pochopí, že není zákazník, otočí se k němu zády a tiše si spolu špitají.

„Neznáte místo jménem Zóna?“ vyptává se Joona. „Když mi povíte, kde leží, dobře vám zaplatím.“

Dívky zamíří pryč, Joona šmajdá za nimi a pokouší se jim vysvětlit, že dané místo se oficiálně jmenuje nějak jinak.

Když neuspěje, vydá se opačným směrem. O kus dál u Královských věží nastupuje hubená žena do bílé dodávky.

Joona mine několik lešení. U fasády se povalují gumové rukavice a kondomy.

V dalším vchodě sedí žena kolem čtyřicítky. Vlasy má nedbale vyčesané do ohonu a choulí se v tlusté bundě. Na sobě má červené flekaté šortky, holé nohy jsou tečkované od vpichů.

„Promiňte,“ osloví ji Joona.

„Jo, už zvedám kotvy,“ zabrumlá žena.

Vstane jako člověk, který je zvyklý, že ho neustále odněkud vyhazují. Bunda se rozhrne, objeví se tričko s rozřezanými dírami, pak k němu zvedne obličej.

„Lizo?“ zašeptá Joona.

Žena má vodnatý pohled a unavenou, vráskami zbrázděnou tvář.

„Říkali, že už jsi pod drnem,“ odpoví.

„Vrátil jsem se.“

„Ty ses vrátil,“ rozchechtá se chraplavě Liza. „To dělají všichni, ne?“

Prudce se poškrábe na oku, až si rozmaže řasenku.

„Tvůj syn,“ spustí Joona, „žil u dočasných pěstounů a ty ses s ním začala znovu scházet.“

„Snad jsem tě nezklamala?“ utrousí žena a odvrátí obličej.

„Jen jsem doufal, že už jsi s tím svinstvem skončila,“ odvětí komisař.

„To já taky, ale hovno z toho…“

Žena udělá několik vrávoravých kroků, pak se zastaví a opře se rukou o přeplněný odpadkový koš.

„Můžu tě pozvat na kafe a sendvič se sýrem?“ zkusí to Joona.

Liza zakroutí hlavou.

„Musíš přece něco jíst, ne?“

Žena vzhlédne a odfoukne si několik pramenů z obličeje.

„Radši rovnou vybal, co po mně chceš.“

„Neznáš místo, kterému se říká Zóna? Pracuje tam spousta holek, zřejmě to patří Rusům … určitě existovalo přinejmenším deset let, dal se tam dost snadno sehnat heroin…“

„Dřív bejvalo něco v Barkaby — jak se to hergot jmenovalo?“

„Club Noir… ale ten už je pryč.“

Ze stromu vyletí hejno vrabců.

„Ryggcentrum v Solně je taky furt v provozu, ale…“

„To je moc malé,“ řekne Joona.

„Tak se mrkni na net,“ poradí mu Liza.

„To udělám, dík,“ řekne Joona a odchází.

„Většina chlapů je v pohodě,“ mumlá žena.

Joona se zarazí a opět na ni pohlédne. Liza se nejistě potácí, opírá se o koš a olizuje si rty.

„Nevíš, kde se teď zdržuje Peter Dahlin?“ zkusí Joona další otázku.

„Doufám, že se smaží v pekle,“ odvětí Liza.

„Já vím… ale kdyby to tam třeba ještě nestihl.“

Žena se předkloní a poškrábe se na noze.

„Slyšela jsem, že se nastěhoval zpátky do mámina bytu ve Fältöverstenu,“ řekne tiše a upřeně si prohlíží nehty.

75

Erik zaparkuje pod nákupní galerií Fältöversten a Joona cestou k výtahům jen tak mimochodem prohodí, že sem oficiálně nesmí ani páchnout.

„Mám zákaz kontaktu,“ vysvětlí Erikovi, kterého při pohledu na kamarádův úsměv zamrazí.

Vystoupí v šestém podlaží a kráčejí nudnou chodbou. Nad otvory pro vhazování pošty visí jmenovky, na špinavých rohožkách přede dveřmi stojí dětské kočárky a kolem se povalují sportovní boty.

Joona zazvoní u dveří se jménem Dahlin, vyrytým na elegantní mosazné cedulce.

Po chvíli otevře asi dvacetiletá dívka s vyděšeným pohledem, špatnou pletí a vlasy postaru natočenými na papilotách.

„Co Peter, zase vysedává u televize?“ zeptá se Joona a bez okolků jde dál.

Erik ho následuje, pak za nimi zavře a rozhlédne se po neutěšené předsíni. Stěny zdobí výšivky květin a barevné fotografie babky se dvěma kočkami na klíně.

Joona strčí do skleněných dveří, vhrne se přímo do obývacího pokoje a zastaví se před postarším mužem, který si hoví na hnědé kožené pohovce se dvěma mourovatými kočkami. Na nose má brýle s tlustými skly, na sobě bílou košili a červenou kravatu, vlnité vlasy si pečlivě sčesal přes lysinu na temeni.

V televizi právě dávají epizodu ze seriálu Columbo. Peter Falk zastrčí ruce do kapes pomačkaného baloňáku a sám pro sebe se usmívá.

Muž na gauči vrhne na Joonu krátký pohled, vytáhne ze zaprášeného pytlíku kočičí bonbon, hodí ho na zem a očichá si prsty.

Obě číči se s nadšením vrhnou za pamlskem a vousky pátrají po podlaze. Mladá žena vklopýtá do kuchyně a vyždímá hadřík na nádobí.

„Jak vidím, všechno při starém,“ podotkne Joona.

„O tom víš houby,“ prohlásí svým nosovým hlasem Peter Dahlin.

„Ona vůbec netuší, že to byl teprve začátek, co?“

Peter Dahlin se ušklíbne, ale oční koutky mu lehce cukají nervozitou.

„Podstoupil jsem dobrovolnou kastraci, jak víš,“ ucedí. „Soud mě pustil na svobodu, dostal jsem odškodný a ty se ke mně nesmíš ani přiblížit.“

„Vypadnu hned, jak mi odpovíš na otázku.“

„Počítej s tím, že to okamžitě ohlásím na policii,“ varuje ho Peter a poškrábe se v třísle.

„Potřebuju najít místo, kterému se říká Zóna.“

„Hodně štěstí.“

„Petere, byl jsi v nejhorších možných doupatech a..“

„Jo, jsem ten nejodpornější zvrhlík,“ odtuší ironicky muž.

Dívka v kuchyni si položí ruku na břicho a na okamžik zavře oči.

„Nemá kalhotky,“ sdělí Joonovi Peter a hodí si nohy na opěrku. „Jsou namočený v octu v kbelíku pod postelí.“

„Eriku,“ řekne Joona. „Odveď tu ženu a vysvětli jí, že jsem od policie. Myslím, že potřebuje lékařskou pomoc.“

„Najdu si jinou,“ prohodí lhostejně Peter.

Erik odejde s dívkou do předsíně. Mladá žena se drží za břicho, a když si nazouvá boty a bere tašku, náhle se zapotácí.

Sotva za nimi zaklapnou dveře, popadne Joona Petera za kotník a vyrazí do kuchyně. Chlap se pevně drží opěrky, za Joonou se sune celá pohovka, pod ní se shrnuje perský koberec.

„Pusť mě, na to nemáš právo…“

Gauč se zadrhne o práh a Joona Petera hbitě přetáhne přes opěradlo. Muž ztěžka žuchne na zem a zasténá. Joona ho vleče dál. Na linoleu zaškrábou drápky, kočky se rozutečou. Peter tápe rukou po noze od stolu, ale nedosáhne na ni.

Joona odloží berli do rohu, otevře dveře na balkon, vytáhne Petera na umělý trávník a pak ho pustí.

„Co to děláš? Já nic nevím a ty…“

Joona ho chňapne a vmžiku ho přehodí přes zábradlí. Peter bouchne hlavou o červenou zábranu na vnější straně balkonu. Joona se ujistí, že se Peter pevně drží příčlí, a teprve pak ho pustí.

„Já se neudržím, já se neudržím!“ kvílí Peter.

Klouby mu zbělí, brýle se svezou z nosu a upadnou na zem pod balkon.

„Řekni mi, kde je Zóna.“

„V životě jsem o ní neslyšel,“ supí muž.

„Je to větší podnik, asi ruský… striptýz, pódium a všude spousta drog.“

„Já nevím,“ brečí Peter. „Musíš mi věřit!“

„Tak já jdu,“ odvětí Joona a otočí se.

„Dobře, Joono, to jméno jsem slyšel! Už nemám sílu… ale vážně nevím, kde to je, nic bližšího nevím.“

Joona na něj znovu pohlédne a pak muže vytáhne zpátky na balkon. Peter se třese po celém těle a pokouší se uniknout do kuchyně.

„To nestačí,“ zpraží ho Joona a postrčí ho zpátky k zábradlí.

„Před pár rokama… mi jedna holka povídala o nějakejch klukách z Volgogradu,“ řekne rychle a ustupuje podél zábradlí k fasádě. „Ale žádnej bordel to nebyl, spíš nějakej klub… znáš to, všechno je naprosto neprůstřelný, všichni se navzájem hlídají…“

„Kde ten klub byl?“

„Nemám páru, přísahám,“ šeptá Peter. „Kdybych to věděl, tak bych ti to řekl.“

„Jak se jmenuje ta žena, co ti to pověděla?“

„Jméno neznám, bylo to v nějakým baru v Bangkoku, předtím byla několik let ve Švédsku.“

Joona se vrátí do kuchyně. Peter Dahlin vyrazí za ním a zavře dveře na balkon.

„Na tohle nemáš právo,“ prohlásí rozhodně a kuchyňskou utěrkou si osuší slzy. „Dostaneš vyhazov a…“

„Já už u policie nepracuju,“ vyloží mu Joona a natáhne se do rohu pro hůl. „Mám spoustu času, takže tě budu sledovat jako ostříž.“

„Jak to myslíš, sledovat? Co po mně chceš?“

„Když uděláš, co ti řeknu, tak ti dám pokoj,“ odvětí Joona a potěžká berli v ruce.

„A co mám teda dělat?“ žebroní Peter Dahlin.

„Jakmile tě propustí z nemocnice, půjdeš na policii a…“

„Co bych dělal v nemocnici?“

Joona švihne Petera Dahlina holí do obličeje. Muž se zakymácí, oběma rukama se chytí za nos, zakopne o kuchyňskou židli, upadne na záda a uhodí temenem o linoleum. Krev vystříkne až k miskám s kočičími granulemi.

„Takže až tě propustí z nemocnice, půjdeš na policii a přiznáš se ke všem těm hnusárnám, cos natropil,“ řekne Joona a přimáčkne mu špičku hole na krk. „Mirjam bylo čtrnáct, když spáchala sebevraždu, Anna-Lena přišla o vaječníky, Liza skončila jako šlapka a ta dívka, co tu před chvílí byla…“

„Ano!“ křičí Peter. „Ano!“

76

Erik zaveze mladou ženu ke známému gynekologovi do nemocnice Sofiahemmet a pak vyzvedne Joonu na Valhalské.

„Tak teď už aspoň víme, že Zóna existuje,“ prohlásí Joona a usadí se do vozu. „Vypadá to na nějaký uzavřený ruský klub… kde si člověk koupí členství tím, že se sám účastní páchání trestné činnosti.“

„A pak mu nezbývá než držet jazyk za zuby,“ dodá Erik a bubnuje prsty do volantu. „Proto nikdo nic neví.“

„Stejně ho nikdy nenajdeme a infiltrace by mohla trvat několik let.“

Joona se podívá na displej a zjistí, že mu během poslední hodiny třikrát volal Nålen.

„Pokud ten klub chceme vyslídit, máme jen jedinou stopu,“ prohlásí Joona. „Myslím tu Rockyho Tinu.“

„Ale vždyť jste ji nikde nenašli.“

„V žádném registru nefiguruje a ve Švédsku nikdo takovým způsobem zavražděn nebyl: na useknutou paži by se jen tak nezapomnělo.“

„Třeba to byla jen Rockyho noční můra.“

„Vážně si to myslíš?“ obrátí se na něj Joona.

„Ne.“

„Tak vyrazíme za Nålenem.“

Ústav forenzní patologie má mnoho poslucháren, ale pouze jediný pitevní sál připomínající anatomické divadlo. Je to kruhová místnost, v níž sedadla pro posluchače šnekovitě obtáčejí malé pódium s pitevním stolem.

Již ve vstupní hale zaslechnou skrze zavřené dveře Nålenův ostrý hlas. Právě se chystá ukončit přednášku.

Joona a Erik se tiše jako myšky vplíží do posluchárny a posadí se. Nålen v bílém plášti stojí vedle zčernalého těla muže, který zemřel umrznutím.

„A teď to nejdůležitější ze všeho, co jsem vám dnes říkal,“ pronese na závěr patolog. „Dokud člověk není studený jako led, nelze tvrdit, že je opravdu mrtvý.“

Poté položí ruku v rukavici na nebožtíkův hrudní koš a ukloní se. Studenti tleskají.

Joona s Erikem počkají, dokud posluchači neopustí sál, a pak vystoupí za Nålenem na vyvýšené pódium. Z mrtvoly se line silný pach hniloby a zatuchliny.

„Probral jsem všechny naše registry,“ spustí Nålen. „Ale taková zranění nikde popsaná nejsou… prošel jsem všechny případy násilné smrti, nehody, sebevraždy… ale o té ženě není nikde ani zmínka.“

„Volal jsi mi,“ řekne stručně Joona.

„Logická odpověď je jasná — její tělo se nikdy nenašlo,“ zavrčí Nålen, sundá si brýle a začne je čistit.

„Samozřejmě, protože…“

„Jsou mrtvoly, které se nikdy nenajdou,“ dopoví za něj patolog. „Jiné zase až za spoustu let… a některé z těch nalezených není možné identifikovat… Zkoušíme to pomocí zubní analýzy a DNA, těla se ještě několik let uchovávají v mrazáku… V soudním lékařství pracuje spousta schopných profíků, ale přesto musí každoročně pohřbít pár anonymních nešťastníků…“

„Ale pak by měla být v registru popsaná aspoň utrpěná zranění,“ nechce se vzdát Joona.

Nålenovi se podivně blýskne v očích a tiše pokračuje ve výkladu.

„Napadla mě ještě jedna možnost. Dřív existovala skupina soudních patologů, co spolupracovali s několika málo policisty… Říkalo se jim daňoví šetřílci… Byli to machři, co dokázali předem odhadnout, které vyšetřování skončí u ledu.“

„O tom jsi mi nikdy neřekl,“ pronese Joona.

„Bylo to někdy v osmdesátých letech… Šetřílci nechtěli zatěžovat daňové poplatníky výdaji vynaloženými za nesmyslné policejní pátrání a bezvýsledné pokusy o identifikaci. S ničím se nedělal žádný humbuk, párkrát určitě trefili hřebík na hlavičku, ale trochu mě zarazilo… Když jsi říkal, že ta Tina byla prostitutka závislá na heroinu, možná oběť obchodu s bílým masem…“

„Myslíš, že ti šetřílci ještě existují?“ zpozorní Joona.

„Žádné záznamy,“ luskne prsty patolog, „žádné vyšetřování, žádný Interpol, ostatky se pohřbí jako neidentifikovatelné, život jde dál a peníze se použijí na něco jiného.“

„Ale v tom případě by Tina v registru soudního lékařství být měla,“ podotkne Erik.

„Hledejte neidentifikovatelné ostatky, přirozená smrt, nemoc,“ poradí jim Nålen.

„Na koho se mám obrátit?“ chce vědět Joona.

„Promluv si s Johanem z oddělení forenzní genetiky… a pozdravuj ho ode mě,“ odpoví patolog. „Anebo počkej, já mu radši hned zavolám, když už tady trčím…“

Nålen vyhledá v mobilu číslo a pak přístroj přiloží k uchu.

„Dobrý den, tady profesor Nils Åhlén… ano, i já děkuji, bylo mi potěšením… skvěle vyvážené, to musím říct…“

Nålen během telefonátu dvakrát obejde bezduché tělo, pak hovor ukončí a chvíli mlčky otálí. V koutcích mu lehce cukne. Řady prázdných míst obklopují trojici jako letokruhy.

„V záznamech z tohoto období figuruje jen jediná neznámá žena ze Stockholmu zhruba v Tinině věku,“ prohlásí nakonec patolog. „Buď je to ona, nebo její tělo beze stopy zmizelo.“

„Jak to zjistíme?“ zeptá se Erik.

„Jako příčina smrti je uvedený srdeční infarkt… je tam odkaz na pitevní protokol, ale ten pochopitelně neexistuje…“

„Takže o těle nikde žádný záznam není?“

„Samozřejmě jí odebrali vzorek DNA, sejmuli jí otisky prstů a zubní otisky,“ odvětí Nålen.

„A kde je teď?“

„Leží na Lesním hřitově,“ usměje se Nålen. „Bezejmenný hrob, označný pouze číslem 32 2 53 332.“

77

Lesní hřbitov na jihu Stockholmu je zapsán na Seznamu světového kulturního dědictví UNESCO a obsahuje asi sto tisíc míst posledního odpočinku. Erik s Joonou kráčejí po úhledných cestičkách, minou lesní kapli a hrob Grety Garbo, na němž leží několik žlutých růží.

Oddělení 53 se nachází ve vzdálené části hřbitova u plotu podél Staré Tyresöské ulice. Personál již vyložil z obecního nákladního auta pásový minibagr, který odstranil svrchní vrstvy zeminy až k rakvi. Vedle haldy vlhké hlíny leží drny, zkroucené kořeny a lesklé květy pampelišek.

Z druhé strany se blíží Nålen se svým asistentem Frippem. Všichni čtyři se tlumeně pozdraví. Frippe se nechal ostříhat a obličej se mu nepatrně zakulatil, ale na sobě má svůj starý opasek s cvočky a seprané tričko s černým nápisem Hammerfall.

Horní část bagru s kabinou lehce krouží nad nimi, hydraulický pohon zasyčí, sklopí výložník a pak jej natáhne. Rezavá lopata opatrně škrábe po víku rakve.

Nålen jako obvykle poučuje Frippa, že při rozkladu bílkovin a uhlohydrátů vzniká čpavek a sirovodík.

„V poslední fázi dekompozice organické hmoty zbudou pouze kosti a vlasy.“

Pak patolog pokyne řidiči bagru, aby kousek poodjel. Z okraje lžíce padají hroudy hlíny. Nålen sleze do hrobu, rukama se opírá o okraje. Víko rakve v prostřední části pod tlakem zeminy povolilo.

Nålen lopatou odškrábe hlínu z rohů truhly, pak nástroj odhodí, rozláme víko a podává kusy dřeva Frippovi, dokud se před nimi neobjeví obnažené pozůstatky.

Mrtvé tělo nepůsobí odpudivě, spíš bezbranně.

Lebka je malá, jako by patřila dítěti, ale Nålen všechny přítomné ujistí, že jde o dospělou ženu.

„Vysoká zhruba sto šedesát pět centimetrů,“ mumlá.

Nebožka byla pohřbena v tričku a kalhotkách, látka přilnula ke kostře, zaoblení žeber se nezměnilo, ale na pánevní kosti je látka propadlá.

Na tričku je stále patrný potisk — kobaltově modrý anděl.

Frippe obejde hrob a nafotí zesnulou ze všech úhlů. Nålen vytáhne kartáček, který obvykle používá na odstranění zbytků hlíny a úlomků kostí.

„Horní část levé paže je oddělená kousek od ramene,“ pokračuje Nålen.

„Tak tady máme tu noční můru,“ vydechne Joona.

Všichni přihlížejí, když patolog opatrně obrací ženinu lebku. Spodní čelist se uvolnila, jinak je lebka naprosto neporušená.

„V přední části lebky jsou hluboké rýhy způsobené širokým špičatým předmětem,“ konstatuje patolog. „Čelní kost, jařmový oblouk, lícní kost, horní čelist… rýhy jsou patrné od obličeje až po klíční a hrudní kost…“

„Kazatel se vrátil,“ řekne Erik a žaludek se mu sevře neblahou předtuchou.

Nålen nadále odstraňuje zeminu kolem těla. Těsně u kyčelního kloubu leží náramkové hodinky s poškrábaným sklíčkem. Kožený řemínek se rozpadl v našedlý prach.

„Vypadají jako pánské,“ prohlásí patolog, zvedne hodinky a otočí je.

Na zadní straně je cosi napsáno azbukou. Nålen vytáhne mobil a písmena vyfotí.

„Pošlu to Marii do Ústavu slovanských studií,“ zabručí.

78

Joona dostane do kyčle další injekci kortizonu, pak se odebere do stinné zahrádky na zadní straně Erikovy vilky a trénuje bojové techniky s dlouhou dřevěnou tyčí.

Nålen se pokouší vypátrat kolegy, kteří sepsali Nataliin úmrtní list, a čeká na překlad nápisu na zadní straně hodinek. Snad je posune o kousek dál.

Erik sedí u svého nového křídla. Po tenké lněné zácloně se jako stíny míhají kamarádovy opakované pohyby, jeho útoky a krytí fiktivních výpadů.

Jako čínské stínové divadlo, napadne Erika. Pak se zahledí na klávesy.

Chtěl cvičit svou etudu, ale nedokáže se k tomu přimět, myšlenky se mu neustále rozbíhají. Dosud se mu nepodařilo dovolat Jackie. Před hodinou mu z práce telefonovala Nelly, aby s ním něco probrala.

Pomalu položí malíček na klávesu a zabrnká první tón, když vtom mu zazvoní telefon.

„Erik Maria Bark,“ představí se.

„Ahoj,“ ozve se vysoký hlásek. „Tady Madeleine Federerová…“

„Made?“ zalapá po dechu Erik. „Jak se máš?“

„Dobře,“ řekne tiše holčička. „Půjčila jsem si Rositin telefon… jen jsem ti chtěla říct, že to bylo moc fajn, když jsi k nám chodil.“

„I mně s vámi bylo nádherně, s tebou i s tvojí maminkou,“ přizná Erik.

„Mamince je po tobě smutno, ale je hloupá a dělá, že…“

„Musíš ji poslouchat a…“

„Made!“ zvolá kdosi. „Co děláš s mým telefonem?“

„Nezlob se, že jsem všechno pokazila,“ omluví se spěšně děvčátko a hovor ukončí.

Erik se sveze na podlahu vedle stoličky, lehne si na záda, upřeně zírá do stropu a uvědomí si, že znovu nastal čas vzít život do vlastních rukou a skončit s prášky.

Je zvyklý pomáhat pacientům, aby se posunuli vpřed.

Když nastane úplná tma, pak může přijít jedině světlo, říkává jim.

S povzdechem vstane, zajde do koupelny, opláchne si obličej a pak se posadí na schůdky u verandy.

Joona se s výkřikem otáčí, mává holí nízko při zemi, potom ji vymrští dozadu. Nakonec se zastaví a opětuje Erikův pohled.

Po tváři se mu řine pot, svaly má prokrvené, dýchá zhluboka, ale pravidelně.

„Už jsi probral všechny staré pacienty?“

„Někteří z nich pocházejí z farářské rodiny,“ odpoví Erik a zaslechne hukot motoru. Na příjezdovou cestu zabočí auto a zastaví před domem.

„Dej ta jména Margot.“

„Ale já jsem s tím sotva začal.“

Nelly obejde vilku, zamává a zamíří k nim. Na sobě má přiléhavé jezdecké sako a úzké černé kalhoty.

„Měli jsme jít na přednášku Rachel Yehudové,“ prohlásí a stoupne si vedle Erika.

„Dnes?“

Joonovi zazvoní mobil. Popojde ke kůlně a pak hovor přijme.

Erik si všimne, že Nelly vypadá unaveně a sklesle. Tenká kůže pod očima zešedla, na čele má několik vrásek.

„Nemohl bys podat aspoň písemné přiznání?“ zeptá se ho přímo.

„Přemýšlel jsem o tom.“

Žena zavrtí hlavou a vrhne na něj propastný pohled.

„Připadá ti, že mám ošklivý rty?“ zeptá se znenadání. „Čím je člověk starší, tím je má tenčí. A Martin… Martin si na ženská ústa hodně potrpí.“

„A co kdyby se sám podíval do zrcadla? Copak on nezestárl?“

„Nesměj se, ale já vážně uvažuju o tom, že půjdu na plastiku… ještě nehodlám stárnout, nechci, aby se mnou někdo spal jen ze soucitu.“

„Jsi kočka, Nelly.“

„Neříkám to proto, abys mi pochleboval, ale už si tak prostě nepřipadám, už…“

Žena zmlkne a brada se jí roztřese.

„Co se stalo?“

„Nic,“ odvětí Nelly, lehce si sáhne pod spodní víčka a vzhlédne.

„Jestli tě trápí, že se Martin kouká na porno, musíš si s ním o tom promluvit.“

„To zrovna,“ ušklíbne se Nelly.

Joona již domluvil a s telefonem v ruce zamíří přímo k nim.

„Tak v Ústavu slovanských studií už prověřili nápis na těch pánských hodinkách… evidentně je to běloruština.“

„Co je tam napsáno?“ chce vědět Erik.

„Andreji Kalijovi za zvláštní zásluhy, Vojenská fakulta Státní univerzity Janka Kupaly.“

Všichni následují Joonu do pracovny. Bývalý komisař obdrží výsledek během pěti minut: Interpol má sto devadesát členských zemí a mezinárodní policejní centrála ho spojí s místní běloruskou pobočkou v Minsku, zvanou National Central Bureau.

Dozví se, že po Andreji Kalijovi žádné pátrání vyhlášeno nebylo, ale policie hledá pohřešovanou ženu z Homelu jménem Natalia Kalijová.

Žena v telefonu mu britskou angličtinou vysvětlí, že Natalia — bezpochyby Rockyho Tina — se zřejmě stala obětí obchodu s bílým masem.

„Příbuzní vypověděli, že se pohřešované ozvala kamarádka ze Švédska a lákala ji, aby za ní přijela přes Finsko bez víza.“

„To je všechno?“ zeptá se Joona.

„Vždyť můžete vyslechnout její sestru,“ prohlásí žena.

„Sestru?“

„Odjela do Švédska hledat svou mladší sestru a zjevně tam stále pobývá. Pravidelně volá, jestli se nám nepodařilo něco zjistit.“

„Jak se jmenuje?“

„Irina Kalijová.“

79

V hlavní kantýně NBA na Kungsholmenu jsou cítit vařené brambory. U grilovacích pánví stojí zaměstnanci v bílých pláštích se síťkami na hlavách. Mezi vykachlíkovanými bílými stěnami a nerezovými pracovními stoly se rozléhá rachot kráječů a krouhačů.

Erik požádal Nelly, aby zajela za Irinou Kalijovou spolu s nimi. Až se dívka dozví, že se její sestra stala obětí obchodu se sexem a následně i vraždy, přítomnost ženské psycholožky může její stav významně ovlivnit.

Irina má na sobě stejně jako ostatní bílý plášť a vlasy zakryté síťkou. Stojí u řady velikých kotlů, které jsou zavěšené na stojanech připevněných ke zdi. Se soustředěným výrazem hledí na displej, vyťuká příkaz, zatáhne za rameno páky a velká nádoba se nahne dopředu.

„Vy jste Irina?“ zeptá se Joona.

Dívka vzhlédne a tázavě přejíždí pohledem po třech neznámých hostech. Tváře má rudé, uprostřed čela, mokrého od výparů linoucích se z kotlů, visí zplihlý pramen vlasů, který jí vyklouzl zpod síťky.

„Mluvíte švédsky?“

„Ano,“ odvětí dívka a pokračuje v práci.

„Jsme ze státní kriminální policie.“

„Povolení k pobytu mám v pořádku,“ řekne rychle Irina. „Všechno je ve skříňce — pas i veškeré ostatní papíry.“

„Mohli bychom si někde v klidu promluvit?“

„Napřed se musím zeptat šéfa.“

„To už jsme udělali,“ ujistí ji Joona.

Irina cosi prohodí k jedné z kolegyň, ta se na ni chápavě usměje. Dívka si sundá síťku, zastrčí ji do kapsy a odvede muže rušnou místností kolem řady transportních vozíků na rozvoz jídla do malého pokojíku pro zaměstnance. Ve dřezu leží spousta neumytých hrnků. Na stole se povalují slupky od jablek, kolem stojí šest židlí.

„Myslela jsem, že dostanu padáka,“ řekne Irina a nervózně se pousměje.

„Můžeme se posadit?“ zeptá se Joona.

Irina přisvědčí a sama se sveze na židli. Má půvabný kulatý obličej, vypadá jako čtrnáctileté děvčátko. Joona pohlédne na její hubená ramínka, schovaná pod bílým pláštěm, a vzpomene si na hrob, v němž ležela lebka její starší sestry.

Natalii, která si jako prostitutka říkala Tina, někdo zavraždil a pak ji zahrabali jako psa, protože to byla bezmocná osamělá přistěhovalkyně bez dokladů. Ve Švédsku ji sexuálně zneužívali, ale po smrti nikomu nestála ani za výdaje na identifikaci.

V policejní branži je ze všeho nejtěžší během vyšetřování oznámit příbuzným úmrtí jejich blízké osoby.

Joona si nikdy nedokázal zvyknout na oči plné bolesti, na to, jak dotyčnému vymizí z obličeje všechna barva. Veškeré pokusy o společenské konvence, úsměvy a žerty jdou stranou a člověku nezbývá než si zachovat chladnou hlavu a snažit se pozůstalým položit nezbytné otázky.

Irina roztřesenými prsty žmoulá drobečky na stole.

„Máme pro vás velice smutnou zprávu,“ řekne Joona. „Vaše sestra Natalia je mrtvá, právě jsme našli její ostatky.“

„Kdy zemřela?“ zeptá se nepřítomně dívka.

„Před devíti lety.“

„Já to nechápu…“

„Našli jsme ji až teď.“

„Ve Švédsku? Hledala jsem ji, opravdu to nechápu.“

„Po smrti byla pohřbena, ale doposud se nám ji nepodařilo identifikovat, proto to trvalo tak dlouho.“

Drobné ručky se zvednou ze stolu a spadnou do klína.

„Co se jí stalo?“ zeptá se dívka a visí na nich velkýma nechápavýma očima.

„To ještě přesně nevíme,“ odpoví Erik.

„Vždycky měla slabší srdíčko… nechtěla nás tím zatěžovat, ale občas jí prostě přestalo tlouct a trvalo celou věčnost, než znovu…“

Irině se rozklepe brada, rukou si zakryje ústa, sklopí zrak a prudce polkne.

„Máte se po práci na koho obrátit?“ vyptává se Nelly.

„Cože?“

Dívka si rychle setře z tváří slzy, znovu polkne a vzhlédne.

„Dobře,“ řekne jistějším hlasem. „Co mám dělat, mám něco zaplatit?“

„Nemusíte dělat vůbec nic, jen vám potřebujeme položit několik otázek,“ chlácholí ji Joona. „Myslíte, že to zvládnete?“

Irina přikývne a znovu jezdí prsty po žmolcích na stole. Z kuchyně k nim doléhá kovové řinčení a práskání dveřmi.

„Byla jste během pobytu ve Švédsku se sestrou v kontaktu?“

Irina zavrtí hlavou, nepatrně cukne rty a pak zvedne hlavu.

„O tom, že se Natalia chystá do Stockholmu, jsem věděla jen já, ale slíbila jsem jí, že to nikomu nepovím, byla jsem ještě malá, nic jsem nechápala… Trvala na tom, tvrdila, že chce maminku překvapit první výplatou… ale žádné peníze nikdy nepřišly… Jednou jsem s ní sice mluvila po telefonu a ona mě utěšovala, že už je všechno v pořádku…“

Irina zmlkne a ponoří se do vlastních myšlenek.

„Řekla vám, kde bydlí?“

„Nemáme žádného bratra,“ rozpovídá se Irina. „Tatínek nám umřel, když jsme byly ještě malé, já si na něj nepamatuju vůbec, Natalia ano… když odjela, zůstaly jsme s maminkou samy… mamince moc chyběla, plakala a bála se o její srdíčko, věděla, že se jí muselo přihodit něco zlého. Já jsem si umínila, že sestřičku najdu, přivedu ji zpátky domů a všechno bude zase jako dřív… Maminka s mým odjezdem nesouhlasila, a pak zemřela…“

„To je mi opravdu moc líto,“ řekne účastně Joona.

„Děkuju, už aspoň vím, že Natalia je mrtvá,“ řekne Irina a vstane. „Tušila jsem to, ale teď mám jistotu.“

„Víte, kde bydlela?“

„Ne.“

Dívka udělá krok ke dveřím, zjevně od nich chce být co nejdál.

„Ještě se na chvilku posaďte, prosím,“ požádá ji Erik.

„Dobře, ale pak už se musím vrátit do práce.“

„Irino,“ osloví ji Joona hlubokým hlasem, v němž je patrný zvláštní tón. Dívka zpozorní. „Vaši sestru někdo zavraždil.“

„Ne, určitě jí selhalo srdce…“

Irinin plášť se zachytí na opěradle, dívka táhne židli za sebou. Pak si plně uvědomí význam jeho slov a už se nedokáže ovládnout. Tváře jí zbělejí, rty se roztřesou a zorničky se rozšíří.

„Ne,“ zavzlyká.

Zády se opře o dřez, vrtí hlavou, rukou tápe po dveřích chladničky. Nelly se ji pokouší uklidnit, ale Irina se jí vyškubne.

„Irino, musíte…“

„Bože, to ne, Natalia ne!“ vykřikne. „Slíbila mi, že…“

Dívka svírá madlo lednice, pomalu se sesouvá k zemi, dveře se otevřou a na zem vypadne kečup a zavařenina. Nelly k ní přiskočí a obejme ji kolem vyzáblých ramínek.

„Maja sistra nět, maja sistra nět,“ opakuje dívka.

Stočí se Nelly na kolenou, pláče a zacpává si ústa dlaní, zdušeně vykřikuje a třese se po celém těle.

Po chvíli záchvat pláče poleví, dívka se posadí, stále však dýchá trhaně. Osuší si slzy, odkašle si, pokusí se ovládnout dech.

„Co jí udělali?“ zeptá se. „Bil ji někdo? Natalii někdo bil?“

Tvář se jí opět zkřiví potlačovaným pláčem a po tvářích se koulejí slzy.

Joona vytáhne z balíčku na kuchyňské lince několik kapesníčků, podá je dívce, přitáhne si židli a posadí se naproti ní.

„Pokud něco víte, je nesmírně důležité, abyste nám to pověděla,“ řekne důrazně.

„Co bych mohla vědět?“ pohlédne na něj zmateně Irina.

„Snažíme se najít člověka, který jí ublížil,“ řekne Nelly a odhrne Irině z obličeje pramen vlasů.

„Mluvila jste se sestrou po telefonu,“ pokračuje Joona. „Neřekla vám, kde bydlí nebo kde pracuje?“

„Dobře vím, že existují chlapi, co lákají holky z chudých zemí a slibují jim hory doly, ale Natalia nebyla hloupá, tvrdila, že na něco takového nikdy nenaletí, že opravdu pracuje. Přísahala mi, jenže já jsem se pak do té továrny na výrobu nábytku rozjela… a o Natalii tam nikdy neslyšeli, holka nešťastná… nové zaměstance nenabírali už několik let.“

Dívka má v očích popraskané žilky, na hladké kůži na čele jí naskočily rudé skvrny.

„Jak se ta továrna jmenuje?“ zeptá se Erik.

„Soff-zonen,“ odvětí tupě dívka. „Leží v Högdalenu.“

Nelly sedí u Iriny, hladí ji po hlavě a slibuje, že s ní zůstane tak dlouho, jak bude chtít. Erik si s ní vymění chvatný pohled a pak vyjde za Joonou do hlučné kuchyně.

80

Margot Silvermanová sedí u počítače ve vyšetřovací místnosti a stále dokola si pouští záznam z Rockyho hypnózy.

Velká hlava se předkloní a muž začne unaveně vyprávět, jak odešel do Zóny. Vykládá o drogových dealerech, o striptérkách a o tom, že mu někdo dluží slušné peníze.

Margot naslouchá a pohledem bloudí po stěnách. Na velké mapě jsou třemi různými barvami vyznačeny vzorce pohybu obětí.

Je v ní zaneseno každičké místo, každičký kout, kde mohlo dojít ke kontaktu s kazatelem.

Rocky na monitoru vrtí hlavou a říká, že kazatel páchl rybími vnitřnostmi.

Margot se zadívá na šipku označující dům Rebecky Hanssonové v Salemu.

Sérioví vrazi se obyčejně zdržují v blízkém okolí, ale v tomto případě jsou místa činu rozeseta kolem nejlidnatějšího města Skandinávie.

„Odfrkne si a pak mluví naprosto jasně,“ řekne Rocky a funivě oddychuje.

Margot se otřese a přihlíží, jak se hromotluk svíjí na židli, řve úzkostí a zajíkavě vykládá, že kazatel usekl ženě ruku u ramene.

„Vypadá to, jako když se rýč boří do hlíny…“

Po exhumaci těla na Lesním hřbitově už nikdo nepochybuje o tom, že hledaným sériovým vrahem je onen záhadný kazatel.

Margot ví, že Nålena přiměl k exhumaci právě Joona. Otevřená spolupráce by byla mnohem snazší, ale Benny Rubin, Petter Nässlund i Adam se proti bývalému komisaři spikli a odmítají s ním mít cokoli společného.

Margot nemá pravomoc k tomu, aby Joonu přibrala do týmu, ale rozhodně mu nehodlá bránit ve vlastním vyšetřování.

Rocky vrtí hlavou, na velkém plakátu dívky z Playboye připevněném na stěně za ním poskakuje stín.

„Usekne jí paži u ramene,“ supí Rocky. „Vytáhne jí stříkačku z předloktí a pije…“

„Teď se soustřeďte na můj hlas,“ říká Erik.

„A pije jí krev přímo ze žíly… Tina na podlaze pomalu vykrvácí… Bože na nebi…“

V Margotině děloze se prudce pohne plod, komisařka se zakloní a na okamžik zavře oči.

Předběžné řízení systematicky pokračuje přesně podle metodických pokynů, nikdo však nevěří, že se zavčas doberou k nějakému výsledku.

Policie vyzpovídala několik stovek sousedů, prověřila záznamy ze všech bezpečnostních a dopravních kamer, nainstalovaných v okolí míst činu.

Pokud se Rocky zavčas nevrátí do nemocnice v Karsuddenu, aby ho Erik mohl jaksepatří vyslechnout, nezbude jim než se pomocí médií obrátit na veřejnost.

Margot vypne video. Náhle se jí zmocní intenzivní pocit, že ji někdo sleduje. Vstane a zatáhne závěsy u okna do parku.

Otevře tašku, vytáhne pudřenku, pohlédne na svůj obraz v zrcátku a trošku si poopraví fasádu. Nos se jí leskne, kruhy pod očima potemněly. Vytáhne novou rtěnku, nalíčí si rty, obtiskne je na dopis ze státní kriminálky, kudrnatý cop si přehodí přes rameno a zavolá přes Skype Jenny.

Pozoruje sebe samu na monitoru, naslouchá vyzváněcím signálům, pak si rozepne knoflík na halence a posune se o kousek dozadu, aby měla osvětlené tváře.

Jenny to vezme skoro okamžitě. Vypadá naštvaně, ale je hezká jako vždycky, po štíhlých ramenou se jí vlní prameny černých vlasů. Na sobě má vybledlé tílko, v krčním důlku se leskne zlaté srdíčko.

„Ahoj miláčku,“ řekne Jenny. „Ještě jsi toho padoucha nelapla?“

„Myslela jsem, že ten největší padouch jsem já,“ prohlásí Margot. Jenny se zazubí a potlačí zívnutí.

„Volalas do banky kvůli tomu zatracenýmu výpisu, co…?“

„Jo, ale byl naprosto v pořádku,“ odvětí Jenny.

„To není možný.“

„Tak tam zavolej sama.“

„Jen jsem chtěla říct… Fajn, kašlu na to… jen mě vytáčí, že chtějí prachy za… ale to je fuk.“

„Cos chtěla?“ zeptá se Jenny a poškrábe se v podpaždí.

„Jak se mají holky?“ vyptává se Margot.

„Jsou v pohodě,“ odpoví Jenny. „Jen Linda je pořád hrozně nesmělá, musí se trochu otrkat a najít si víc kamarádů… je až moc hodná.“

„To je přece prima, že je hodná,“ namítne Margot.

„Jo, jenže když jí nejlepší kamarádka oznámí, že je s ní nuda, tak ji to naprosto rozhodí, sedí doma jako hromádka neštěstí a čeká, až se ozve.“

„Však ona se poučí.“

Margot by Jenny ráda pověděla o předběžném řízení, o pachatelově nesmyslné nenávisti a vlastním pocitu, že kazatel je někde blízko a má všechny na mušce.

Začíná mít strach sama ze sebe, protože úplně zapomněla na obyčejné lidské věci, na to, že čeká dítě, na to, že člověk může být šťastný a mít bezpečné zázemí.

„Moc ti to sluší,“ řekne Margot a nakloní hlavu ke straně.

„Ale kdepak,“ zaculí se Jenny a pak široce zívne. „Zrovna dávají stockholmské dostihy…“

„Dobře, ozvu se později.“

Jenny jí ledabyle pošle vzdušný polibek, pak hovor ukončí, spojení se přeruší a Margot zůstane sedět u monitoru s pohledem upřeným na svou vlastní tvář. Tátův nos a husté bezbarvé obočí. Vypadám jako nějaká tetka, pomyslí si — tedy pokud se něco takového dá říct o tátovi.

V hlavě jí neustále hryže nepříjemný pocit, že se mezi ní a Jenny něco pokazilo. Vtom do místnosti vstoupí Adam Júsuf a otevře okno do parku.

Právě se vrátil ze schůze s Nathanem Pollockem a Eltonem Erikssonem ze Státní komise pro vyšetřování vražd, kde se snažili zúžit skupinu možných pachatelů a pokročit ve vyšetřování.

„Když jsem se specializovala na vraždy, chodila jsem na Pollockovy přednášky,“ prohodí Margot.

„Jo, říkal to,“ odpoví Adam, posadí se na židli a listuje svazkem papírů.

„Máš nový profil pachatele?“ zeptá se Margot.

Adam si frustrovaně prohrábne hustou kštici.

„Je to jen omílání toho, co už víme…“

„Tak to chodí, když se samozřejmosti povyšují na určující parametry,“ vzdychne Margot a opře si záda.

„Pro vraždy je typický vysoký stupeň rizika, důkladná znalost forenzních postupů a brutalita,“ čte kolega. „Oběťmi jsou ženy ve fertilním věku, místem činu domov oběti… instrumentální motiv, násilí pravděpodobně expresivní.“

Margot naslouchá všeobecně používaným frázím a pomyslí si, že Anjin seznam se mezitím určitě pořádně rozrostl.

Na to, že jsme sekularizovaná země, je tu nějak zatraceně moc farářů a kazatelů, řekne si v duchu.

Seznam zahrnuje asi pět set osob s konkrétní návazností na církevní obce v okolí Stockholmu.

Vyšetřování uvázlo na mrtvém bodě, uvědomí si znovu komisařka.

Kdyby tak měli aspoň jediný postřeh, jedinou smysluplnou informaci, po níž by se mohli pustit.

Musejí okruh pachatelů nějak zúžit.

Prověřování pěti set jmen je z časových důvodů nemyslitelné, protože — soudě podle vrahova dosavadního tempa — se může každou chvíli objevit další video.

Pokud chceme seznam osekat, budeme to muset udělat zavedením nejistých parametrů, jako jsou předchozí násilné skutky a poruchy osobnosti, dumá Margot.

„Dvaačtyřicet osob je v registru podezřelých ze spáchání trestného činu, devět bylo odsouzeno za násilné skutky, ale žádný za stalking, za vraždu ani nic jiného, co by připomínalo našeho sériového vraha,“ pokračuje Adam. „Jedenáct z nich soud uznal vinnými za sexuální delikty, třicet má potíže s drogami…“

„Předhoď mi nějakou slušnější kořist,“ řekne otráveně Margot.

„Mám tři jména… na žádné z nich bych samozřejmě nemohl přísahat, ale dva kazatelé byli vyšetřováni v souvislosti s násilím spáchaným na ženě.“

„Prima.“

„První se jmenuje Sven Hugo Andersson a pracuje jako pastor v obci Danderyd… a druhý, Pasi Jokala, se aktivně angažuje v církvi Filadelfia, a teď má dokonce i vlastní ovečky, Gärtunské probuzenecké hnutí…“

„A ten třetí?“

„Nevím, ale jako jediný z pěti set má v posudku uvedenou poruchu osobnosti odpovídající profilu pachatele. Před dvaceti lety mu diagnostikovali hraniční poruchu s psychotickými rysy, ale žádných trestných činů se nedopustil, není v žádném policejním ani jiném oficiálním registru… navíc je deset let ženatý, což se s naším profilem naprosto rozchází.“

„Lepší něco než nic,“ řekne Margot.

„Jmenuje se Thomas Apel a je prezidentem Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů v Jakobsbergu.“

„Začneme s těmi agresivními,“ rozhodne Margot a vstane.

Adam zajde do kanceláře, aby zavolal manželce a pověděl jí, že musí pracovat přesčas, a Margot zůstane v kuchyňce, propátrá spižírnu a stopí do tašky krabici koláčů se zavařeninou patřících Petteru Nässlundovi.

Adamova rekapitulace pachatelova profilu jí připomene sériového vraha Dennise Radera, o němž během studia psala bakalářskou práci. Vrah sám zavolal na policii a oznámil, čeho se dopustil, dokonce vyšetřovatelům poslal i předměty, které sebral svým obětem.

V jeho případě psychologická profilace selhala na celé čáře: kriminalisté pátrali po rozvedeném impotentním podivínovi, ale Rader byl ženatý, měl děti, navíc byl aktivním členem církve a skautského hnutí.

81

Vyšetřovatelé nasednou do pohodlného lincolnu. Margot si posune sedadlo co nejvíc dozadu, aby za volant nacpala své objemné břicho, ačkoli sotva dosáhne nohama na pedály.

Ze tří jmen na seznamu zbývají pouze dvě. Ukázalo se, že Sven Hugo Andersson ležel v době vraždy Sandry Lundgrenové v Danderydské nemocnici, kde podstoupil kardiochirurgickou operaci.

Minou Södertälje, pak ujíždějí po silnici 225 podél žlutého řepkového pole. Následuje velká průmyslová zóna, jíž vévodí světlešedé budovy farmaceutické firmy Astra Zeneca, a poté pokračují pod vysokými sloupy elektrického vedení přímo do lesa.

Margot si strčí do pusy koláček a na jazyku ucítí lahodnou chuť lepkavé cukrové polevy, másla a tuhé nakyslé zavařeniny.

„To jsou Petterovy?“ zeptá se věcně Adam.

„Dal mi je,“ odvětí Margot a vsune si do úst další.

„Nelži, o koláčky by se nerozdělil ani s vlastní ženou.“

„A určitě by ho potěšilo, kdybys jich taky pár ochutnal,“ nevzdává se Margot a podá mu krabici.

Adam si vezme koláček, uznale mlaská a drží si ruku pod bradou, aby nenadrobil.

Cesta se zúží, za nimi se zvedne oblak prachu a Margot zpomalí. Na svahu u jezera vykukují roztroušené osamělé chatičky.

Pasi Jokala byl odsouzen za závažné ublížení na zdraví, znásilnění a pokus o znásilnění.

Margot se od počátku těhotenství operativních akcí přirozeně neúčastní, ale vzhledem k tomu, že Pasi Jokala nemá telefon, považuje jeho návštěvu za rozšířenou kancelářskou práci.

„Myslíš, že je nebezpečný?“ zeptá se Adam.

Oba dobře vědí, že kdyby se skutečně domnívali, že našli špinavého kazatele, bez jednotky rychlého nasazení by se sem určitě neodvážili. Margot si však pro jistotu vzala svůj Glock a čtyři náhradní patrony.

„Má problémy s agresí, impulzivním jednáním a absencí sebekontroly,“ odpoví Margot. „Ale kdo kruci ne?“

Pasi Jokala je hlášen na stejné adrese jako Gärtunské probuzenecké hnutí.

Margot zabočí na úzkou štěrkovou cestu vedoucí do řídkého lesa, za nímž se opět zaleskne jezero. Na jedné straně cesty parkuje asi patnáct aut, ale policistka zajede až k plotu.

„Nemusíme tam chodit,“ řekne Adam.

„Jen se tu trochu porozhlídnu,“ vysvětlí mu Margot, zkontroluje zbraň, vrátí ji do pouzdra a vyškrábe se z auta.

Zastaví se před tmavočervenou chatkou. Štít zdobí velký bílý kříž, osvětlený LED diodami. Vypadá to, jako by světlo vycházelo zevnitř, ze škvír mezi prkny. Za domkem se táhne travnatý svah klesající k jezeru.

Okna jsou zakrytá.

Zdmi proniká mocný hlas.

Muž cosi zvolá a Margot se náhle zmocní velmi nepříjemný pocit.

Kráčí dál, pouzdro se otřásá. Od té doby, co jí narostlo břicho, nosí zbraň příliš vysoko.

Minou sud na vodu, metrové bodláky a zrezivělou sekačku. Po zastíněné trávě leze ke zdi několik slimáků.

„Co kdybychom počkali, dokud neskončí?“ navrhne Adam.

„Já jdu dál,“ prohlásí stručně Margot.

Otevřou dveře, vejdou do předsíně, ale všude panuje naprosté ticho, jako by přítomní čekali, až vstoupí.

Na zdi visí pozvánka na letní shromáždění na pláži a společnou cestu do Alabamy. Na stole vedle vypouklé kasičky leží hromádka letáků o sbírce na Gärtunské probuzenecké hnutí a asi dvacet zpěvníků letniční církve.

Adam zaváhá, kolegyně mu však pokyne, aby ji následoval. Margot je jasné, že jsou v kostele, ale přesto chce, aby kolega zaujal vhodnou pozici pro případ, kdyby došlo k přestřelce.

S rukou na břiše projde dalšími dveřmi.

Nyní už slyší mumlání.

Zbývající část kostela tvoří jednolitý chrámový prostor. Stropní trámy podpírají pilíře, vše je vymalované lesklou bílou barvou.

Na bílé podlaze stojí řady bílých lavic, o kousek dál je vyvýšené pódium.

Asi dvacet farníků upírá pohled na muže na stupínku.

Margot si uvědomí, že mají před sebou Pasiho Jokalu. Rozepnuté manžety krvavě rudé košile mu visí přes ruce, rozcuchané vlasy si v zápalu řeči shrnul ke straně, obličej má zalitý potem. Vedle něj leží překocená židle. Malinký sbor u chóru na něj zírá s otevřenou pusou. Pasi zvedne unavený obličej a přeletí očima skromáždění.

„Byl jsem hlínou pod jeho nohama, prachem v jeho oku, špínou za jeho nehty,“ prohlašuje. „Hřešil jsem, a hřešil jsem úmyslně… dobře víte, co jsem provedl sám sobě i jiným lidem, víte, co jsem řekl svým rodičům, své matce a svému otci.“

Shromáždění vzdychne a neklidně se ošije.

„Cloumala mnou hříšná nemoc…“

„Pasi,“ zakvílí nějaká žena a upře na něj vlhké oči. Všichni se mručivě modlí.

„Víte, že jsem okradl muže, udeřil jsem ho kamenem,“ pokračuje Pasi stále hlasitěji. „Víte, co jsem udělal Emmě… a když mi odpustila, opustil jsem ji i Mikka, opíjel jsem se kořalkou jako zvíře, dokud jsem neskončil v nemocnici na Söderu…“

Přítomní se vzrušeně zavlní, židle skřípají, padají na zem, jeden muž klesne na kolena.

Atmosféra houstne, Pasi zpěvavě protahuje slova. Shromáždění zjevně nabývá na intenzitě. Margot ustoupí ke dveřím a vidí, jak se dvě ženy vezmou za ruce a hovoří neznámým jazykem, stále dokola a čím dál rychleji brebentí nesrozumitelná slova.

„Ale já jsem vložil svůj život do Božích rukou a byl jsem pokřtěn Duchem svatým,“ pokračuje Pasi. „A nyní jsem kapkou krve řinoucí se po Ježíšově tváři, kapkou krve…“

Lidé křičí a tleskají.

Malý sbor naplno spustí: „Pouta hříchu zpřelámal, jsem volný, jsem volný, břímě viny ze mě sňal, jsem volný, svobodný… aleluja, aleluja, Ježíš za mě zemřel! Jsem volný, jsem volný…“

Lidé se přidají, tleskají do taktu a před nimi stojí Pasi Jokala s mokrým obličejem a semknutými víčky.

82

Margot s Adamem čekají před kostelem a sledují vycházející farníky. Lidé si s úsměvem povídají, cestou k autům zapínají telefony, čtou si zprávy, pak se rozloučí a zamávají si.

Po chvíli se objeví i Pasi. Je sám.

Rudou košili má na prsou rozepnutou, látka v podpaždí je promočená potem, v ruce drží tašku s logem benzinky Statiol. Pečlivě za sebou zamkne.

„Pasi?“ ozve se Margot a popojde pár kroků k němu.

„Ty palety jsou v garáži… Musím ještě zajet na nákup do Coopu, abych to stihl před zavíračkou,“ ucedí Pasi a pokračuje k brance.

„Jsme ze státní kriminálky,“ vysvětlí mu Adam.

„Mohl byste nám věnovat pár minut?“ zeptá se ostřejším hlasem Margot.

Muž se zastaví a s jednou rukou na sloupku branky se k ní obrátí.

„Myslel jsem, že jste přijeli kvůli tomu inzerátu… mám tu pět palet polských Mr Muscle, obyčejně je prodám v diskontu, ale hodně si za to strhávali…“

„Vy tu bydlíte?“

„Jo, o kus níž mám malou chatičku.“

„A garáž,“ dodá Margot.

Muž neodpoví a snaží se vyviklat zrezivělou trubku, která trčí ze země.

„Můžeme se podívat dovnitř?“ zeptá se Adam.

„Ne,“ ušklíbne se Pasi.

„V tom případě vás budeme muset požádat, abyste jel s námi…“

„Zatím jsem neviděl vaše průkazy,“ řekne téměř šeptem Pasi.

Adam mu ukáže policejní legitimaci, ale muž se na ni sotva podívá. Pokývne a vytáhne trubku z hlíny.

„Odhoďte to na zem,“ vyzve ho Margot.

Pasi svírá tyč oběma rukama a pomalu se k ní blíží. Adam ucouvne stranou a vytáhne svůj Sig Sauer.

„Hřešil jsem,“ prohlásí jemným hlasem kněz. „Ale teď…“

„Stůjte!“ křikne Adam.

Pasiho napjaté tělo povolí, muž se zastaví a odhodí rouru do trávy.

„Vyznal jsem se ze svých hříchů a dostalo se mi odpuštění,“ prohlásí unaveně.

„Od Boha možná,“ odtuší Margot. „Ale já potřebuju vědět, kde jste byl během posledních týdnů.“

„V Alabamě,“ pronese neohroženě Pasi.

„Ve Spojených státech?“

„Navštívili jsme sbor v Troy, byli jsme tam dva měsíce, vrátil jsem se předevčírem… Pořádali probuzenecké akce přímo na zastřešeném dřevěném mostě,“ usměje se Pasi. „Celá naše cesta byla jako obrovitá dělová hlaveň plná modliteb a písní.“

Margot s Adamem kazatele zdrží, dokud mu nezkontrolují doklady a neověří veškeré údaje na pasovém oddělení. Vše je v pořádku. Policisté se omluví za vzniklé potíže, nasednou do auta a vjedou do temné lesní zeleně.

„Dosáhla jsi spasení?“ zeptá se po chvíli Adam.

„Skoro.“

„Potřebuju se zastavit doma.“

„Fajn,“ souhlasí kolegyně. „S Thomasem Apelem můžu promluvit sama.“

„Ne,“ protestuje Adam.

„Vždyť víš, že to není žádný násilník.“

Thomas Apel je prezidentem Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů v Jakobsbergu. Jako jediný z pěti set jmen na seznamu trpí poruchou osobnosti s psychotickými rysy.

„Tak za ním zajedeme zítra,“ navrhne Adam.

„Dobře,“ zalže Margot.

Adam po ní loupne očima.

„Víš, Katryně se už přestává líbit, že je pořád sama doma,“ přizná Adam.

„To jo, v poslední době jsi neustále někde v trapu.“

„Nejde jen o to…“

Pomalu se vykodrcají na úzkou klikatou lesní cestu. Dítě v děloze se pohne a Margot se narovná.

„Tak já zavolám Jenny,“ řekne Margot. „Určitě za Katrynou ráda zajede.“

„To radši ne,“ uchechtne se Adam.

„Cože?“ zařehtá se Margot.

„No tak, nech toho…“

„Máš strach, že by Katryna přišla o poctivost?“

„Dost,“ brzdí ji Adam a ošívá se jako na trní.

Margot vytáhne z krabice další koláček a Adam ze sebe vysouká:

„Já Katrynu dobře znám, nestojí o to, abychom jí hledali společnost, jenom chce, abych jí dával víc najevo, že mi na našem vztahu záleží… Takže po návštěvě Thomase Apela jedu rovnou domů.“

„Jasně,“ souhlasí Margot a nedokáže se ubránit pocitu úlevy, že Jenny přece jen nebude muset přespat u Katryny.

83

Ukázalo se, že soukromá akciová společnost Soff-zonen má provozovnu v průmyslové zóně u Kvicksundské ulice nedaleko Högdalského železničního depa.

Erik s Joonou projíždějí kolem plotu z ostnatého drátu, za nímž je zaparkováno asi třicet popelářských vozů. Šedě mží, drobounké kapičky se třpytí jako zrnka písku.

Na klíčku v zapalování se pohupuje opička v sukýnce.

Ze vzdáleného komína, stojícího za vysokými sloupy elektrického vedení, se valí bílý kouř.

Projíždějí širokými prázdnými silnicemi mezi nízkými průmyslovými budovami. Na střechách se třepotají zubaté vlaječky jednotlivých firem a cedule s názvy soukromých firem zajišťujících poplašné systémy, ochranku a bezpečnostní kamery.

Na parkovišti za lesklým ostnatým drátem stojí kamiony, nákladní auta a kontejnery.

Stěrače automaticky odhrnují dešťové kapky a kolem nich se rýsuje špinavý nahnědlý trojúhelník.

„Zajeď ke kraji,“ vyzve svého společníka Joona.

Erik se vyhne prasklé pneumatice, která se válí u krajnice, zpomalí a zastaví.

Na druhé straně silnice, u vysokého plotu zakončeného čtyřmi řadami ostnatého drátu, bují plevel a bělají se odkvetlé pampelišky.

Muži se zahledí na velkou ratejnu z vlnitého plechu. Kolem šroubů, upevňujících velikou ceduli s nápisem Soff-zonen, se šíří rez.

„To je určitě ta Zóna, co myslíš?“ zeptá se vážně Erik.

„Ano,“ přisvědčí Joona a pohrouží se do vlastních myšlenek.

Jakmile stěrače ustanou v činnosti, přední sklo pokryjí drobné kapky, které se stékají do rychlých pramínků.

Jediné okno budovy, zaprášené a zamřížované, je umístěno na štítové straně, tam, kde se nacházejí kanceláře. Na pronajatých parkovištích za plotem stojí asi deset osobních aut a dvě motorky.

„Co budeme dělat?“ povzdychne si Erik.

„Jestli tu Rocky je, tak se ho pokusíme odvést pryč,“ řekne Joona. „A pokud s tím nebude souhlasit, tak ho vyzpovídáš přímo na místě, ale… Uvědom si, že tentokrát z něj budeš muset vytáhnout víc, než že kazatel fetuje, šminkuje se a…“

„Jo, já vím.“

„Potřebujeme nějakou adresu, jméno…“ dopoví Joona.

„Dostaneme se vůbec dovnitř?“

Joona otevře dvířka. Do vozu proudí chladný vzduch a vůně mokré trávy. Déšť zhoustl, jeho šumění se mísí s bzučením z nedalekého železničního hradla.

Oba vystoupí z auta a přejdou silnici. Z asfaltu ochlazeného deštěm se páří.

„Co kyčel?“ zeptá se Erik.

„Dobrý.“

Projdou brankou do areálu továrny. Na zemi leží obrovská rozmoklá papírová krabice. Z nápisu je patrné, že v ní byla trojmístná pohovka nebo divan. Za zaprášeným kancelářským oknem je zhasnuto.

Na parkoviště vjede auto, vystoupí z něj muž v šedém obleku a zmizí za budovou.

Muži chvíli počkají a pak se pustí kolem fasády bez oken za ním. Joona vytáhne mobil a cestou si na něj natočí poznávací značky zaparkovaných vozů.

Ke štítové straně budovy přiléhá betonová nakládací rampa, k níž vedou kovové schůdky. Vedle posuvných vrat, určených k výdeji zboží, se lesknou vypouklé ocelové dveře.

Erik s Joonou přejdou po černém asfaltu, který se táhne kolem hromady dřevěných palet.

Muž je ten tam.

Oba na sebe tázavě pohlédnou a zahnou za roh.

Po mokré zemi poletují kousky bublinkové fólie.

Za budovou leží kontejner na odpadky, obrostlý bodláky a svlačcem, a až k plotu se tyčí špičaté haldy písku.

Muži zanechávají v mokrém písku světlé šlápoty. Neznámý chlapík, jehož sledují, tudy rozhodně nešel.

Dovnitř se nepochybně vchází ocelovými dveřmi u nakládací rampy.

Obejdou budovu a cítí, jak je do zátylku bodá déšť. Od ocelových dveří vedou krátké schody opatřené kolejnicemi, aby po nich mohl sjet rudl a popelnice.

Joona odešle složku s poznávacími značkami aut Anje, pak poodejde ke dveřím a zkusí vzít za kliku.

„Podej mi klíčky od auta.“

Erik uposlechne, Joona ze svazku oddělí kroužek, vrátí Erikovi opičku s klíči, hbitě kroužek roztáhne, lehce zahne špičku, vyndá z náprsní kapsy propisku, odlomí z ní kovovou sponku, zasune ji do zámku, ocelovým drátem ji zastrčí co nejhlouběji a otočí.

84

V technické místnosti na odpadky nesvítí žárovka. Podlaha je flekatá od vyteklých zbytků, ze čtyř popelnic páchne shnilé jídlo. Zvenčí proniká slabé světlo. Na druhém konci kumbálu jsou další dveře.

„Pojď sem,“ vybídne Joona Erika.

Opatrně dveře otevře a nakoukne do nevelké kuchyňky s omlácenou linkou. Zdi rozechvívá pravidelné dunění. Stropní lampa je rozsvícená, ale nikdo tu není. Na prkýnku na stole leží promaštěný papírový sáček plný drobků a krystalků cukru.

Na vzdálenější straně jsou dvoje dřevěné dveře. První jsou zjevně zamčené, na druhých visací zámek chybí.

Joona zmáčkne kliku a oba váhavě vstoupí do prázdné šatny. Stěnami k nim proniká hudba.

Dveře na záchod vedle převlékárny jsou zavřené.

Muži obezřetně minou tři oddělené sprchové kabiny s betonovou podlahou, toaletní stolek se zrcadlem a řadu skříněk.

Na záchodě někdo spláchne a oba se rychle přesunou do úzké chodbičky, kam ústí asi desatery dveře. Mrňavé kamrlíky nemají okna, jediným vybavením jsou úzké pryčny s matracemi potaženými plastem.

Za zavřenými dveřmi zaslechnou opakované sténání.

Jediným zdrojem světla jsou diodové řetězy natažené na stropě, na holých stěnách slabě poblikávají srdíčka a kytičky.

Chodba ústí do velkého skladiště, pod stropem se táhne ventilační potrubí obalené fólií. Všude jsou rozestavěné pohovky a křesla. U jedné stěny se lesknou palety s nábytkem zabaleným v igelitu.

Ve skladu panuje značné šero, v němž není snadné rozeznat obličeje.

Hudba vyhrává stále dokola tutéž dunivou melodii.

Na pódiu kolem kovové tyče se kroutí nahá žena. Všude je cítit zavlhlé šatstvo a mokré vlasy.

Erik s Joonou se rozhlížejí po spoře osvětlené místnosti a hledají vysokou postavu Rockyho Kyrklunda. Kdyby takový obr vstal, na pozadí osvětleného pódia by ho určitě nepřehlédli.

Oba vědí, že je to jen sázka do loterie. Rocky se tu možná zastavil, ale po nějaké době se odporoučel. Pokud však dostal své peníze, určitě si za ně koupil heroin, a pak je velmi pravděpodobné, že se tu zdržuje i nadále.

Jakýsi opilec smlouvá s prostitutkou o ceně. Ihned k nim přiskočí jeden ze strážných, cosi prohodí a muž rychle přikývne.

Hudba se nenápadně změní, místností duní jiný rytmus. Tanečnice na scéně si dřepne k tyči s široce roztaženými stehny.

U baru stojí vyhazovač a s nehybnou tváří přehlíží lokál.

Joona si všimne, že mezi sedacím nábytkem se potuluje černý vlčák, tu a tam něco slízne z podlahy, čenichá a pak se dá znovu do jídla.

Z chodby se přiklátí mohutná mužská postava, popotáhne nosem a zamíří k baru. Joona ucouvne na stranu a nespouští siluetu z očí.

„To je on,“ řekne vedle něj Erik.

Oba stojí u stěny vedle jeviště. Je skoro tma, ale v odrazu lamp připevněných k lanu na stropě se jim chvílemi daří zahlédnout košile i tváře přítomných hostů.

Uprostřed pódia stojí červené křeslo s cenovkou na opěradle, v něm se rozvaluje muž v brýlích s černými obroučkami. Na hřbetu ruky má vytetovaný kříž s hvězdou uprostřed.

Na nízkém konferenčním stolku o sebe v rytmu basů cinkají dvě láhve. Drogy tu prakticky vidět nejsou — občas si někdo šňupne kokainu, případně si vsune mezi rty pár tablet, ale prioritou je obchod se sexem.

K Erikovi zamíří mladá žena v latexových bikinách s ocvočkovaným náhrdelníkem, usměje se na něj a cosi nesrozumitelného prohodí. Rukou si pročísne krátké blond vlasy a vyzývavě po něm hodí očima. Erik odmítavě zavrtí hlavou a dívka poodejde k dalšímu muži.

Na televizní obrazovce za barem běží film: agresivní chlap obchází pokoj, práská dveřmi, trhá krabice. Pak do místnosti někdo vstrčí ženu a zabouchne dveře. Ta se okamžitě obrátí a snaží se otevřít. Násilník se hrne přímo k ní, popadne ji zezadu za vlasy a uhodí ji do obličeje, až upadne na zem.

Šikmo před Erikem a Joonou se zastaví muž s masitým čelem a hrubým výrazem ve tváři. Ramena šedého saka má úplně promoklá.

„Anatoliji? Nechal jsem ti prachy v kanclu,“ řekne ostře.

„Jasně, vítej,“ odpoví přeskakující hlas.

Joona ustoupí stranou. Hlas patří mladičkému dlouhánovi s nažloutlou pokožkou a tmavými kruhy pod očima.

„Zajdu si vrznout na pokoj — můžu si koupit dvě géčka hnědýho heráku?“

„Můžes si koupit, co chceš,“ odvětí mladík. „Máme super zboží z jižního Helmandu, herák z Íránu, tramadol…“

Dvojice mužů zmizí mezi pohovkami a ostatními návštěvníky, jejich rozhovor zanikne v hluku.

Vlčák se rozběhne za nimi a olizuje mladíkovi ruce. Joona je sleduje a neujde mu, že dvojice zmizela vedle pódia.

Erik nechtěně vrazí do nízkého stolku, na podlahu se skutálí láhev s pivem. Zkusí to jinudy, ale šlápne na mokrý deštník, a tak se pokusí koženou pohovku obejít.

Vyhazovač u pódia z něj nespouští oči.

Mladá žena s kulatými tvářemi zjizvenými od akné sedí obkročmo na chlapíkovi v kožené vestě. Ten si na prsteník natáčí její černé kadeře a telefonuje.

Ve skladu je hodně šero a mladík, který hostovi nabízel heroin, brzy zmizí Joonovi z dohledu. Je tu příliš mnoho lidí. Joona klouže očima po lokále. Černý pes očmuchává korálkový závěs s tváří Mony Lisy. Pak se korálky krátce rozhrnou a v nich se objeví žena s obnaženým trupem v přiléhavých černých kalhotách.

85

Joona s Erikem projdou Monou Lisou, drobné korálky zachřestí. Do nosu je uhodí čpavý sladký kouř, pach potu a špinavých šatů. Na hrubé betonové podlaze se povalují rozbité pohovky a křesla. Hudba z pódia doléhá až sem, i když jen vzdáleně, jako opakované těžké basové dunění.

Na gaučích nebo přímo na holé podlaze sedí polonazí lidé. Zdá se, že většina z nich pospává, někteří se však ochable pohybují.

Všechno je strašidelně zpomalené, vypadá to tam jako v nějaké podvodní říši.

Joona s Erikem minou flekaté kanape bez polštářů, na němž se povaluje žena středních let, oblečená v pytlovitých džínách a podprsence tělové barvy. Úzký obličej má plně soustředěný: žena zažehne zapalovač pod pomačkanou hliníkovou fólií a pak úzkým plastovým brčkem několikrát lačně vtáhne kouř. Klikatý pramínek dýmu stoupá ke stropu z vlnitého plechu.

Na betonu se válejí špačky od cigaret, pytlíky od bonbonů, plastové láhve, stříkačky, kondomy, zbytky kapslí a katalog se vzorky potahových tkanin.

V oblaku kouře spatří Joona mladíka jménem Anatolij, jak sedí spolu s nově příchozím návštěvníkem na rozřezané pohovce, z níž vylézá čalounění.

Joona a Erik jdou dál.

Na květovaném kanapátku s černými skvrnami si hoví asi sedmdesátiletý děda a z obou stran se k němu vinou mladé dívky.

Na zemi hned za ním leží chlapík oblečený v podvlékačkách a bílých ponožkách, nepochybně v bezvědomí. Vypadá téměř jako dítě, ale oči a tváře má přepadlé a vyžilé. Stříkačka zmizela, ze žíly na hřbetu ruky trčí jen kanyla s plastovým portem. Vedle v křesle se povaluje žena s apatickým výrazem ve tváři. Po chvíli se předkloní, vytáhne mužovi z ruky jehlu, ale upustí ji na zem.

Joona si všimne, jak jeden ze strážných odvádí zvracejícího muže, a napadne ho, že tohle je pravý opak saturnálií, zábavy bohatých.

V Zóně si člověk neplní žádná tajná přání. Její návštěvníci jsou pouhými vězni či otroky a veškeré peníze tečou jen jedním směrem. Všichni jsou ve své závislosti osamělí a postupně se drogou nechají zničit až k smrti.

Ohlédne se. Anatolij se zvedne z křesla a prochází místností. Černý pes ho následuje.

Tlouštík v maskáčových kalhotách s černými kapsami odstrčí prostitutku v růžovém spodním prádle a botách na vysokém podpatku. Žena se vrátí, snaží se mu líbat ruce a prosí ho jen o jedinou dávku heroinu. Tlusťoch je netrpělivý, oboří se na ni, aby se vzchopila, protože si ještě nevydělala dost peněz.

„Já už nemůžu, ubližují mi…“

„Koukej sklapnout, na to ti seru — máš ještě tři kunčofty,“ utrhne se na ni muž.

„Ale miláčku, není mi dobře, potřebuju…“

Dívka v růžovém se ho pokouší pohladit po tváři, ale tlusťoch ji bleskurychle chytí za ruku a jedním pohybem jí zlomí malíček. Vše se odehraje tak rychle, že dívka zprvu vůbec nechápe, co se stalo, a s vytřeštěnýma očima zírá na zlomený prst.

Muž s prošedivělým knírkem k nim přiskočí, vymění si pár slov s tlouštíkem a vleče plačící ženu k závěsu. Dívka se zapotácí, ztratí botu a hned schytá takovou facku, až upadne a porazí stojací lampu.

Joona s Erikem kousek ucouvnou.

Muž ženu trhnutím postaví na nohy, lampa se odkutálí a osvítí mohutného vousatého pořeza.

Je to Rocky Kyrklund.

Trůní v červeném křesle, jak ho pánbůh stvořil, a spí. Hlava mu klesla na hrudník a zdá se, jako by mu porost na bradě a na prsou srostl dohromady. Zjevně si píchl dávku do pravé nohy, po kotníku se mu řine tmavá stružka.

Není sám. Vedle něj, na rozkládací pohovce bez matrace, sedí odbarvená blondýna v hnědé podprsence, vedle sebe si odložila bleděmodré kalhotky. Náplast na koleni je zpola odchlíplá.

Zapalovačem ohřívá špinavou lžíci a lesklýma očima sleduje bublinky. Olizuje si rty a čeká, dokud se prášek nerozpustí a tekutina na lžíci nezežloutne.

Erik přeleze stoličku, zamíří přímo k nim, a když se zastaví, ucítí nechutný zápach heroinu a rozpáleného kovu.

„Rocky?“ osloví tiše hromotluka.

Rocky ospale zvedne hlavu. Pod těžkými víčky se objeví uzounké zorničky, podobné dvěma černým tečkám tuše.

„Jidáš Iškariotský,“ zamumlá Rocky, když ho zaregistruje.

„Ano,“ souhlasí Erik.

Rocky se spokojeně zašklebí a pomalu zavře oči. Jeho sousedka namočí do lžíce kousek vatičky, přiloží k ní stříkačku, natáhne tekutinu a pak na plastový kryt nasadí jehlu.

Muž v maskáčových kalhotách sedí na židli před pokojem pro personál a dívá se na telefon. Knírkatý se ženou zmizí za závěsem na druhém konci místnosti.

„Pamatujete, jak jsme spolu mluvili o špinavém kazateli?“ zeptá se Erik a skloní se k Rockymu.

Rocky na něj upře krhavý pohled a zavrtí hlavou.

„To jsem měl bejt já, ten kazatel?“

„To si nemyslím, podle mě to byl někdo jiný,“ prohlásí Erik. „Zmínil jste se, že byl nalíčený a že měl propíchané žíly.“

Žena si mezitím zaškrtí paži kalhotkami, utáhne je co nejpevněji a pak je zajistí tužkou.

„Pamatujete si, jak jste mi onehdy říkal, že kazatel tady v Zóně zavraždil nějakou ženu?“

„Ne,“ kření se Rocky.

„Říkal jste jí Tina, ale jmenovala se Natalia,“ pokračuje Erik.

„Jo, to… to byl on, kazatel,“ brumlá Rocky.

Žena na rozkládací pohovce hledá žílu, aby se účinná látka dostala co nejrychleji do krve, a vybírá měkké, co nejméně zjizvené místo.

„Potřebuju vědět… mluvíme o skutečném kazateli, o knězi?“

Rocky přikývne a víčka mu opět klesnou.

„V jakém kostele působil?“ dotírá na něj Erik.

Rocky si něco zašeptá, Erik se skloní a ucítí jeho páchnoucí dech.

„Kazatel je žárlivý… stejně jako Bůh,“ šeptá.

Žena si zabodne do ruky kanylu, žlutá tekutina proudí do žíly, u vpichu se objeví kapička krve. Vzrušeně si uvolní škrtidlo a slastně sténá, když ucítí nastupující účinek drogy. Erik vidí, jak vypne nohy, zkroutí kotníky, pak jí celé tělo ochabne a zvláční.

„Domníváme se, že kazatel zabil přinejmenším pět žen, a potřebujeme zjistit nějaké jméno, název církevní obce nebo adresu,“ hučí do něj Erik.

„Co mi to tu vykládáš?“ mručí Rocky a opět zavře oči.

„Musíte mi říct o tom kazateli něco víc,“ nevzdává se Erik. „Potřebuju nějaké jméno nebo…“

„Přestaň s tím žvaněním,“ okřikne ho žena a klesne Rockymu k chlupatým nohám.

„Pozdrav Jing,“ ucedí Rocky a obejme ženinu hlavu. Erik se mu pokouší osvěžit paměť a Joona mezitím sleduje dění v místnosti. Tlouštík v maskáčových kalhotách zvedne zadek ze židle a přimhouřeným pohledem obhlíží lokál. Schová telefon a kolébá se k pohovkám. Zastaví se u chlápka, který vleže se zavřenýma očima pokuřuje cigaretu, a pak se vrátí na místo.

„Tak ty chceš, abych ti něco vykládal,“ ozve se Rocky. „Ale já si pamatuju jen ten příšernej očistec, bylo mi, jako bych byl zavřenej v prťavý opičí kleci… a taky na dlouhý špejle se žhavým špičatým koncem…“

„Bla bla bla,“ přeruší ho Jing a chraptivě se rozchechtá.

„Řval jsem a snažil se uhýbat, bránil jsem se miskou na jídlo… a bla bla bla,“ rozřehtá se i on.

„Teď vážně,“ okřikne ho zvýšeným hlasem Erik. „Pak už vás nebudu rušit, stačí, když mi řeknete něco, co mi pomůže toho kazatele vypátrat.“

Zdá se, že Rocky usnul. Pusu má pootevřenou na několik milimetrů, z vousů mu stéká pramínek slin.

Z vedlejší místnosti se vrátí muž s knírkem. Závěs se za ním pohupuje, korálky se zlatě zalesknou a pak opět vytvoří podobu Mony Lisy.

„Musíme odsud co nejdřív vypadnout,“ řekne Joona Erikovi.

Jing se snaží natáhnout si kalhotky, ale uvíznou jí mezi prsty u nohou. Opře se zády o gauč a zavře oči.

„Mám mozek rozšrotovanej na kaši,“ hučí Rocky. „Musíš…“

„Bla bla bla,“ zopakuje Jing.

„Prozraďte mi nějaké jméno,“ naléhá Erik.

„Tak to mě budeš muset zhypnotizovat…“

„Jste schopen vstát?“ zeptá se Erik. „Pomůžu vám.“

Joona si všimne, že chlap v maskáčích znovu vstal ze židle, říká cosi do telefonu a pak zamíří přímo k nim.

Dívka s ocvočkovaným obojkem na krku stojí u pootevřeného vchodu na pódium a přidržuje závěs, jako by váhala, jestli má jít dál.

Za ní se vynoří dlouhá postava ve žluté pláštěnce, jakou dřív nosívali rybáři na Lofotech.

V první chvíli Joonovi nedojde, koho to má před sebou, ale náhle se mu rozbřeskne.

„Eriku,“ řekne tiše. „Kazatel je tady, stojí tamhle za závěsem, na sobě má žlutý nepromokavý plášť.“

Dívka s obojkem komusi pokyne a vklopýtá do místnosti. Korálky skouznou zpět na místo a pohupují se před vysokou žlutou postavou.

A Joona si vybaví, co říkal Filip Cronstedt o člověku, který natáčel Marii Carlssonovou na kameru.

V posledních slovech, která pronesl, než se zhroutil v uličce mezi sklady, se zmínil o hubeném chlapovi s kamerou, oblečeném ve žluté pláštěnce, jakou nosívali rybáři na Lofotech.

Joona zamíří k němu. Muž v maskáčích mezitím obejde květovanou trojmístnou pohovku a zastoupí mu cestu.

„Musím vás i vašeho kamaráda požádat, abyste šli se mnou,“ prohlásí.

„Eriku,“ řekne Joona. „Viděl jsi ho, že jo? Tam za závěsem. To byl on, kazatel. Běž za ním a pokus se mu podívat do obličeje.“

„Tenhle klub je pouze pro členy,“ vysvětlí jim tlusťoch.

„Chtěli jsme jen koupit gauč,“ ozřejmí mu Joona a sleduje Erika běžícího k závěsu.

86

Tlouštík volá na Erika, aby zůstal stát, ale ten rychle kráčí mezi pohovkami. Pak se oboří na Joonu, aby mu uhnul z cesty, a vztekle převrhne křeslo. Opěradlo zaškrábe o beton.

„Pyydän anteeksi,“ omluví se mu finsky Joona, ale mužovu výzvu ignoruje.

Muž ho praští přes ruku, ustoupí a vytáhne taser.

„Nyt se pian satuttaa,“ pokračuje s úsměvem Joona. Za chvilku to bude bolet.

Udělá krok vpřed, vyklouzne z palebné dráhy, rukou odstrčí hlaveň a kopne muže šikmo do kolene, až se pod ním podlomí nohy. Tlusťoch zalapá po dechu, dva projektily na spirálovitě zatočených vodičích prásknou do zad pohovky. Joona mu vykroutí taser z ruky, bouchne ho s ním do klíční kosti, obtočí mu vodiče kolem krku a trhne jimi. Muž se zřítí na podlahu, točí se dokola jako holub na báni a snaží se vyškrábat na nohy. Joona ho přimáčkne chodidlem k podlaze, obtočí si dráty kolem zápěstí a utáhne je. Muž ztratí vědomí a bezvládně se zhroutí.

Erik zmizí za korálkovým závěsem.

Dveře místnosti pro personál na druhé straně se otevřou, do lokálu vstoupí širokoplecí muž v lesklém saku s telefonem u ucha a rozhlíží se kolem.

Joona se posadí, aby na něj nebylo vidět, ví však, že muži za žádnou cenu nesmějí Erika zastavit.

Rocky má oči stále zavřené, ale ze rtů už mu trčí cigareta.

Prostitutka s obojkem nacpe použitý ubrousek mezi polstrování a na vysokých podpatcích doklape k Joonovi.

„Nezajdeme spolu na pokoj? Bude se ti to moc líbit,“ vlichocuje se mu a jde stále blíž.

„Drž se radši dál,“ odpálkuje ji tvrdě Joona.

Dívka si pohladí ústa a vykročí ke korálkovému závěsu.

Muž v lesklém saku už Joonu uviděl. Dlouhými kroky se žene přímo k němu a převrhne židli. Joona vstane a všimne si, že muž u stehna skrývá zbraň: velkorážní pistoli s krátkou hlavní.

Tlusťoch si odmotá vodiče z krku, kašle a hrabe se na nohy.

Muž v lesklém saku se zastaví na druhém konci květované pohovky a šroubuje na svůj Sig Pro tlumič.

„Jestli neposlechneš, prostřelím ti obě kolena,“ pohrozí.

Joona chlácholivě zvedne ruku, pokusí se vycouvat, ale tlusťoch na podlaze ho pevně čapne za nohu.

„Nevěděl jsem, že je to soukromý klub,“ ohradí se Joona a pokouší se tlouštíka setřást.

Muž v lesklém saku již připevnil tlumič k hlavni. Zvedne pistoli a položí prst na spoušť. Joona se vrhne na zem, dopadne na rameno a spánkem narazí do betonu.

Pistole vypálí. Rána skoro není slyšet, ale ve vzduchu je cítit kouř ze střelného prachu. Nahý chlapík za Joonou vyskočí z pohovky a z břicha se mu valí krev. Jeho společnice se rozječí, odsune se od něj a málem upadne.

„Teď chcípneš,“ zasyčí útočník a vyleze na gauč, aby viděl za opěradlo.

Joona popadne převrženou stojací lampu a těžkou kovovou nohou opíše půlkruh. Za ním rachotí kabel. Agresor se drží opěradla, ale než stačí vypálit, Joona k němu přiskočí, odstrčí zbraň a udeří ho přímo do ohryzku.

Popadne teplou hlaveň, ve tváři ucítí tvrdou ránu a v poslední chvíli strhne pistoli vzhůru.

Muž se zakymácí a drží se za krk. Nemůže dýchat, z otevřených úst mu vytékají sliny.

Joona o krok ustoupí, obrátí pistoli a prostřelí mužovi pravou plíci.

Namísto rány se ozve jen cvaknutí.

O beton cinkne prázdná nábojnice.

Muž se zapotácí, přitiskne si ruku na vstřelový otvor, rozkašle se a bezvládně se sesune na pohovku.

Tlusťoch nejistě vstane, v ruce třímá nůž. Jedno rameno má zkroucené, na krku mu stále visí taser.

Joona uhne a rychle zašilhá po závěsu.

Muž udělá několik rychlých kroků a vrhne po něm nůž. Joona vrazí do stolu, cítí, jak se ostří dotkne bundy, vyčká, dokud se čepel neobrátí, pak nůž odrazí taserem, otočí trupem a pravým loktem prudce praští útočníka do tváře. Mužova hlava sebou škubne, kolem cákají kapičky potu. Joona udělá dlouhý krok dopředu, aby neztratil rovnováhu, ucítí však, jak mu z kyčle vystřeluje bodavá bolest.

Muž se v bezvědomí zhroutí na podlahu. Joona ustoupí a pohledem přeletí místnost.

Za chviličku nebude mít nejmenší šanci odsud vyváznout. V podřepu, s pistolí skloněnou k zemi, se přesune k závěsu.

Nový host, který si od Anatolije koupil heroin, leží vedle pohovky. Rty má bílé, oči otevřené.

Joona obejde kulatý skleněný stolek. Žena s obojkem se vrátila a míří mezi pohovkami rovnou k němu.

„Odveď mě odsud,“ zašeptá a zoufale na něj hledí. „Prosím, pomoz mi, musím odsud pryč…“

„Můžeš utíkat?“

Dívka se usměje a náhle trhne hlavou. Ze spánku se jí vyřine krvavý vodopád.

Joona se otočí, do opěradla za ním se zavrtá kulka, na podlahu vyletí kus výplně. K pohovce se blíží muž s prošedivělým knírem, doprovázený dvěma ženami, a svírá vytasenou pistoli.

Joona mu namíří na prsa, ale dívka s obojkem klopýtne, nechtěně mu vrazí do zad a on ztratí palebnou pozici.

Kolem mužovy pistole se vznáší kouř ze střelného prachu.

Joona znovu zamíří, skloní hlaveň o několik milimetrů a třikrát stiskne spoušť. Díky tlumiči se zdá, že zbraň není nabitá, ale krvavá louže za mužem se stále zvětšuje.

Knírkatý udělá ještě dva kroky, pak padne na kolena, upustí pistoli a rukou se opře o taburet.

Žena s obojkem je stále na nohou. Ze spánku se jí řine krev a stéká jí po těle. Dívá se na Joonu s pootevřenými rty, jako by mu chtěla něco říct.

„Seženu pomoc,“ řekne Joona.

Dívka si překvapeně odhrne krví prosáklé vlasy, pak upadne bokem na křeslo a schoulí se do klubíčka, jako by chtěla spát.

O kus dál se plíží v podřepu muž s kulatými rameny a skrývá se za pohovkami. Joona rychle zdolá poslední úsek. Kulka práskne do stěny vedle něj a odrazí z ní kousky omítky. Joona proběhne závěsem, skryje zbraň vedle těla a zamíří k východu.

Na pódiu křepčí obtloustlý chlapík s košilí přes kalhoty.

Po Erikovi nikde ani stopy. Jonna se prosmekne do úzké chodby a pak se rozběhne, jak nejrychleji může.

Za sebou slyší své pronásledovatele. Vpadne do šatny a zamkne dveře. Někdo se sprchuje, plastová vanička skřípe pod jeho tíhou. Joona proletí kolem dvou žen před toaletní skříňkou se zrcadlem.

V kuchyni stojí pomenší chlapík a opéká na pánvi zmražené masové kuličky. Rychle sáhne po noži, ale Joona ho střelí do stehna.

Muž se s řevem svalí na zem. Joona se vřítí do technické místnosti na odpadky, přeběhne po krabicích a ocitne se na zadní straně budovy. Co nejsvižnějším tempem ji oběhne, proletí vysokým plevelem, pak se protáhne brankou a utíká podél ostnatého drátu. Oběhne dodávku a vzápětí zjistí, že Erikův vůz zmizel. Kulhá směrem k högdalskému depu, aby přivolal policii a záchranku.

87

Na silnici už není skoro žádný provoz a Erik důsledně dbá na to, aby se během jízdy průmyslovou zónou až k odbočce na Älvsjöskou ulici držel od sledovaného auta v patřičné vzdálenosti. Kazatel ujíždí v modrém peugeotu, tak špinavém, že se nedá rozeznat státní poznávací značka. Erik nemá žádný konkrétní plán: hodlá ho sledovat tak dlouho, dokud bude moct, aniž by vzbudil jeho pozornost.

Vůz se v pravidelných intervalech vynořuje v záplavě jantarového světla silničních lamp a vzápětí se ztrácí za vysokými sloupy.

Erik uvažuje, jestli byl kazatel v Zóně kvůli heroinu, nebo jestli se tam chtěl setkat s Rockym.

Hruď se mu svírá úzkostí z právě prožitých událostí. Ani jednou se nerozhlédl kolem sebe, mechanicky dělal jen to, co musel: opustil feťácké doupě, prošel korálkovým závěsem a pak se vmíchal mezi ostatní.

Tvrdé basy duněly ve stále rychlejším tempu, ostrý zvuk byl hlasitější, rytmus mu otřásal celým tělem.

V blikavém jevištním osvětlení náhle spatřil žlutou pláštěnku. Kazatel byl na cestě k východu a Erik se vydal za ním. Nějaká žena se ho pokoušela zastavit, ale on jen zavrtěl hlavou a tlačil se dál.

Nikdo si ho ani nevšiml. Prošel kolem kanceláře a pak ocelovými dveřmi k nakládací rampě.

Joona si byl naprosto jistý, že našli vraha, a Erik myslel jedině na to, že kazatele nesmí ztratit z dohledu, když už se k němu dostali tak blízko.

Pláštěnka se zaleskla ve tmě o kus před ním, kazatel mířil k parkovišti. Erik ho sledoval tak rychle a tiše, jak jen dovedl. Postava ve žlutém vyšla brankou a zastavila se u modrého auta.

Nyní Erik už čtvrt hodiny zírá na zadní červená světla a neustále si opakuje, že nesmí za kazatelem zbytečně zaostávat. Na rovném úseku kolem štěrkového fotbalového hřiště a školy trochu zrychlí. V okolní zeleni problikávají okna velké vilové čtvrti.

Ze zastávky vyjede noční autobus, Erik zpomalí, modrý vůz zmizí. Přidá plyn a objede autobus z nesprávné strany.

Na semaforu před ním naskočí červená. Erik prokličkuje mezi auty a na poslední chvíli projede křižovatku v těsném závěsu za jiným vozem.

Modrý peugeot však mezitím odbočil doprava, zadní světla červeně mrkají mezi vilkami.

Pokud nechce kazatele ztratit z očí, na dlouhé přemýšlení není čas. Erik sjede za ním na další silnici, v kufru zařinčí taška s prázdnými láhvemi. Řítí se mezi temnými vilkami obklopenými listnatými stromy a láme si hlavu, kam se modrý peugeot poděl.

Zpomalí, odbočí doleva, škrtne o poštovní schránku a na plný plyn prosviští mezi několika domky. Za další křižovatkou následuje jen slepá ulička. Sešlápne brzdu, až se pneumatiky smeknou po asfaltu, prudce zakroutí volantem a strhne vůz doprava.

Zadek auta se vymkne kontrole, ozve se rána, levý blatník se zarazí o sloup elektrického vedení. Láhve v kufru se překotí a rozbijí. Erik smýkne vozem zpět na silnici.

Cestou do kopce přidá plyn a přesně ve chvíli, kdy vyjede na vrchol, uvidí kazatele, jak vjíždí na viadukt pod dálnicí.

Zpomalí, ruce na volantu se mu třesou. Boční zrcátko se znovu uvolnilo a visí na kabelech.

Na betonovou stěnu tunelu někdo nastříkal sprejem nápis Jiný svět je možný.

Nastane krátká tma a v další vteřině se auto vynoří ve čtvrti půvabných čtyřpatrových domků.

Modrý peugeot mine popelářský vůz, který právě zdlouhavě vysypává kontejner, a Erika napadne, jestli kazatel nebydlí právě tady, v Hökmossenu.

Přemýšlí, jak asi vypadá běžný den sériového vraha: člověk, který zuřivě bodá oběti nožem do obličeje ještě dlouho poté, co naposledy vydechnou, pak odjede do útulné vilky, obklopené jabloněmi a zeleným trávníkem se zabudovanými postřikovači, a dívá se s rodinou na televizi, jako by se nic nestalo.

Modrý peugeot sjede z Korpmossenské a zabočí na Klensmedskou, zpomalí a zastaví za třetí příčnou ulicí.

Erik projede nezměněnou rychlostí kolem něj, a právě když mrkne do zpětného zrcátka, peugeot zhasne světla. Za nevelkým lesíkem Erik zahne na další silnici, zastaví, vyskočí z vozu a rychle vyrazí zpátky. Žlutá pláštěnka zmizí v lese nalevo od cesty. Erik zůstane stát na chodníku a cítí, jak se mu klepou nohy.

88

Kostel Ježíše Krista Svatých posledních dnů stojí na Järfällské ulici vedle velkého vyasfaltovaného parkoviště. Je to nízká stavba s terakotově zbarvenou fasádou a plechovou střechou. Vedle kostelní budovy stojí štíhlá věž z okrouhlých červených cihel.

Prezident Thomas Apel bydlí se ženou a dvěma dětmi v betonově šedé vilce nedaleko chrámu. Z vyvýšené dřevěné podlahy, na níž stojí gril zakrytý plachtou, je vidět červená věž, tyčící se nad korunami stromů a taškovými střechami.

Adam s Margot si hoví v obývacím pokoji, každý má před sebou sklenici limonády. Naproti nim sedí Thomas Apel a jeho žena Ingrid. Thomas je štíhlý chlapík s hladce oholeným hubeným obličejem, světlým obočím a malými šikmými ústy. Je oblečený do šedých kalhot a bílé košile, kolem krku má uvázanou světlešedou kravatu.

Margot se ho právě zeptala, kde se nacházel v inkriminovaných časových úsecích, a pastor odpověděl, že byl doma s rodinou.

„Může vám to dosvědčit ještě někdo jiný?“ pokračuje Margot s pohledem upřeným na Ingrid.

„Samozřejmě byly doma děti,“ odpoví přátelsky Thomasova manželka.

„Nikdo další?“ vloží se do hovoru Adam.

„Vedeme poklidný život,“ pronese Thomas a svou odpověď evidentně považuje za dostatečné vysvětlení.

„Máte to tu moc pěkné,“ pochválí je Margot a rozhlíží se po útulně zařízeném pokoji.

Na stěně, vedle obrazu ženy v černých šatech s červenou knihou na koleni, visí africká maska.

„Díky,“ řekne Ingrid.

„Každá rodina je takové malé království,“ prohlásí Thomas. „Ingrid je má královna a holčičky moje princezny.“

„To je jasné,“ usměje se Margot.

Zadívá se na Ingridin nenalíčený obličej, na drobné perličky v ušních lalůčcích, na dlouhé šaty sahající od krku až po kotníky. Z rukávů vykukuje jen spodní část ruky s prsty.

„Možná vám připadá, že se oblékáme nudně a nemoderně,“ pronese Ingrid, když si všimne komisařčina pohledu.

„Ne, vypadá to hezky,“ zalže Margot, zavrtí se na měkké hluboké pohovce s háčkovanými dečkami na opěradle a hledá příjemnější polohu.

Thomas se skloní ke stolu, dolije jí limonádu a Margot kývnutím poděkuje.

„Nám život nepřipadá ani trochu nudný,“ prohlásí klidně Thomas. „Rozhodně nám nepřipadá nudný jen proto, že nebereme drogy, nepijeme alkohol ani nekouříme… a stejně tak se obejdeme bez kávy a čaje.“

„Co je na kafi špatného?“ nechápe Adam.

„Tělo je Boží dar,“ vyloží mu jednoduše Thomas.

„A proč by člověk nemohl pít kafe, když mu chutná?“ namítne nechápavě mladý muž.

„Ovšem, v žádném přikázání na kamenných deskách to napsáno není,“ prohlásí mírně Thomas. „Je to jen rada…“

„Dobře,“ přikývne Adam.

„Ale pokud budeme takovýmto radám naslouchat, Pán slíbil, že se našemu domu bude vyhýbat anděl smrti a nezahubí nás,“ usměje se Thomas.

„A jak často chodí anděl smrti, když se člověk těmi radami neřídí?“ zajímá se Margot.

„Říkali jste, že byste se chtěli podívat do mého diáře,“ pronese Thomas a žíly na spáncích mu naběhnou.

„Já pro něj zajdu,“ nabídne se Ingrid a vstane.

„Můžu poprosit o trošku vody?“ zeptá se Margot a jde za ní.

Thomas se zvedá, ale Adam mu rychle položí otázku, v čem spočívá činnost prezidenta.

Ingrid stojí u komody a hledá diář, Margot mezitím vejde do úpravné kuchyně.

„Můžu si natočit trošku vody?“ obrátí se na Ingrid.

„Ano, jistě.“

„Byla jste minulou neděli doma?“

„Ano,“ odpoví žena a nad kořenem nosu se jí objeví nepatrná vráska. „Byli jsme doma.“

„A co jste dělali?“

„To co obyčejně… navečeřeli jsme se a pak jsme se dívali na televizi.“

„Co dávali?“ vyzvídá komisařka.

„Sledujeme jen mormonský kanál,“ odvětí Ingrid a zkontroluje, jestli je řádně utažený kohoutek.

„Váš manžel večer nikam nešel?“

„Ne.“

„Ani do chrámu?“

„Musím se podívat do ložnice,“ vymluví se žena a se zrudlými tvářemi vyjde z kuchyně.

Margot se napije, pak položí skleničku do dřezu a vrátí se do parádního obývacího pokoje. Všimne si, že v Thomasově tváři se zračí napětí a pod nosem se mu objevily krůpěje potu.

„Užíváte nějaké léky?“ chce vědět Adam.

„Ne,“ odmítne Thomas a otře si dlaně do šedých kalhot.

„Žádná psychofarmaka ani antidepresiva?“ chopí se iniciativy Margot a opět se usadí na pohovku.

„Proč vás to zajímá?“ zeptá se Thomas a pohlédne na ni klidnýma, lesklýma očima.

„Protože jste se před dvaceti lety léčil na psychiatrii.“

„Ano, než jsem začal naslouchat Bohu, prožil jsem krušné časy.“

Muž zmlkne a přátelsky pohlédne na Ingrid, která otálí ve dveřích s červeným zápisníkem v ruce.

Margot si od ní sešitek vezme, nasadí si brýle a nalistuje příslušná data.

„Máte kameru?“ pokračuje ve výslechu Adam. Margot studuje diář.

„Ano,“ přisvědčí Thomas a tázavě na Adama pohlédne.

„Mohl bych ji vidět?“

Nad Thomasovou kravatou cukne ohryzek.

„Proč?“ zeptá se.

„Rutinní záležitost,“ vysvětlí mu Adam.

„Dobře, ale mám ji v opravě,“ ucedí Thomas a roztáhne šikmé rty v nervózním úsměvu.

„Kde?“

„U kamaráda,“ pronese vlídně kněz.

„A mohl byste mi prosím dát jeho jméno?“

„Samozřejmě,“ zamumlá Thomas. Vtom Adamovi v kapse zazvoní telefon.

„Promiňte,“ omluví se, vstane, šátrá po mobilu v kapse bundy a obrátí se k Thomasovi zády.

Oknem na zadní straně domu uvidí souseda, jak stojí za plotem a zaujatě je pozoruje, a zároveň vidí ve skle sám sebe, své husté vlasy a silné obočí. Vyštrachá telefon, podívá se na displej a zjistí, že je to Adde, počítačový specialista zaměstnaný u policie, který také bydlí v Hökmossenu.

„Adam,“ představí se.

„Přišel další film!“ vykřikne Adde.

„Přijedeme hned, jakmile…“

„Ale na tom videu je tvoje žena Katryna…“

Adam už na nic dalšího nečeká, vletí rovnou do haly, opře se o stěnu a nechtěně strhne na zem zasklenou fotografii dvou rozesmátých holčiček.

„Adame!“ volá za ním Margot. „Co se děje?“

Odhodí zápisník na pohovku, neohrabaně vstane a s bouchnutím položí sklenku limonády na nízký stolek.

Adam už je u vchodových dveří. Margot se udělá nevolno. Položí si ruce na břicho a jde za ním.

Adam utíká po cestě k autu.

Nastartuje dřív, než Margot stačí vyběhnout z domu. Komisařka zůstane stát, vyčerpaně funí a přihlíží, jak kolega šlape na plyn, prudce vůz obrátí, dostane smyk a vrazí do hokejové branky, kterou si u kraje cesty postavily děti. Běží dolů k brance a mává na něj, aby zastavil, a vtom jí zazvoní telefon.

89

Domek na Bultské ulici číslo 5 má jen tři místnosti, ale součástí kuchyně je pěkná jídelna, navíc k němu patří sklep a malá zahrádka s výhledem na les. Koupili ho dost lacino, a přestěhovali se tak blíž historickým stockholmským celnicím, ačkoli bez rekonstrukce tu mnoho zim zřejmě nevydrží.

Katryna Júsufová sedí na bílé pohovce u televize, na sobě má měkké domácí kalhoty značky Hollister a růžové tričko.

Lak na nehtech jí už dávno zaschl, ale přesto mává prsty, když se natahuje po sklence s vínem. Adam není doma, a tak si udělala pracnou manikúru, jinak by tu nevydržela — musela se posadit do auta, aby se vyhnula bolesti hlavy.

Usrkne doušek vína a mrkne na iPad na koleni. Carolina ještě neaktualizovala svůj status. Už hodinu o sobě nedala vědět. Tak dlouho se přece nemůže sprchovat.

Katryna sleduje v televizi starý film s názvem Tváří v tvář, přestože jí děj připadá dost přehnaný.

Zítra jde do práce, neměla by tu vysedávat a čekat na Adama.

Ale vždyť nic takového nedělám, uvažuje mladá žena a pohledem zaletí k oknu, do něhož bouchá větev keře.

Strčí si ruku pod volné kalhoty a začne masturbovat, na několik vteřin zavře oči, pak se znovu podívá do okna, pokračuje v původní činnosti, ale vzápětí toho nechá, když si uvědomí, že se tu každou chvíli může zastavit soused, aby vrátil vypůjčené hrábě. Nemá sílu se zvednout a zatáhnout závěsy, je spíš unavená než vzrušená.

Zívne a poškrábe se na kotníku. K večeři snědla salát s tuňákem, přesto má hlad. Stále pokukuje po iPadu, přečte si své starší komentáře a napíše další.

S podivnou zarputilostí si prohlíží poslední fotografie Caroliny Winbergové, ženy, již doslova špehuje.

Carolinu objevili v metru, když jela na fotbalový trénink, a nyní je z ní supermodelka. Říká se, že za menší honorář než pětadvacet tisíc dolarů se ani nenamáhá vstát z postele.

Katryna ji sleduje na všech existujících fórech a neustále má přehled, kde Carolina je a co dělá.

Stala se z toho úplná posedlost.

Znovu se natáhne po skleničce s vínem a zachvěje se, když si uvědomí, že zahradní osvětlení nefunguje. Lampy možná stávkují celý večer. Však to není poprvé. Adam musí zkontrolovat jističe. Ona do sklepa určitě nepůjde, po tom vloupání se tam neodváží.

V temném okně se zrcadlí její vlastní tvář. Upije vína a zahledí se na své nehty.

Ve čtvrtek, právě když byl Adam v práci, se jim někdo vloupal do sklepa a zámek je stále rozbitý. Provizorně ho zajistili provazem, takže to aspoň naoko vypadá, že je zamčeno. Žádné cennosti se neztratily, dokonce ani domácí kino, hudební aparatura či herní konzole.

Možná si zloději v poslední chvíli uvědomili, že Adam je policista, a vzali nohy na ramena. Mohli ukradnout whisky, víno nebo její šperky. Taštička značky Prada, kterou dostala před dvěma lety od Adama, zůstala i s cennostmi nedotčená v ložnici.

Zmizel jen jediný předmět. Malá dečka, kterou vyšívala její babička z máminy strany. Adam Katryně nevěří, tvrdí, že se dečka určitě najde, a odmítl ztrátu ohlásit na policii. Lamassu, strážný démon, kterého babička vyšila světlečervenou nití na bílé plátno, vždycky býval v zasklené vitríně vedle stříbrného krucifixu na nožce.

Katryna ví, že jejího ochránce někdo ukradl.

Když byla malá, výšivka se jí moc nelíbila. Maminka tvrdila, že Lamassu ochránil všechny její děti, ale holčička v něm viděla jen děsivou rohatou příšeru. Drobné stehy představovaly muže s ozdobně spleteným vousem a býčím tělem, nad jehož zády se klenula mohutná, skoro andělská křídla.

Znovu si vybaví provaz, jímž Adam dočasně zajistil rozbitý zámek ve sklepě a pak jej obtočil kolem vodovodní trubky vedoucí k pračce. Katryna ho přiměla, aby několikrát prohledal celý dům.

Kromě sklepa ji děsí ještě velký kumbál mezi obývákem a kuchyní, do něhož vedou dvoukřídlé, neobvykle masivní dřevěné dveře. Vypadá jako velká skříň. Dříve jej bylo možné zavřít zvenčí dřevěnou západkou, ale ta se časem vyviklala. Ona i Adam rozklížené dveře neustále marně dovírají: pokaždé se na pár centimetrů pootevřou, jako by z nich někdo vykukoval.

Na pozlacené ikoně v ložnici se blýskne světlo auta a o vteřinu později se mihne po Adamově zarámovaném fotbalovém dresu.

Mladá žena dopije víno, vstane a zamíří do kuchyně.

90

Katryna odstrčí krabici s vínem na okraj kuchyňského stolu, otočí maličkým kohoutkem a načepuje si další, až se jí po rukou rozstříknou drobné červené kapičky.

V digestoři hučí vítr. Prosklený vchod na verandu skýtá výhled na prázdnou ulici, oddělenou od zahrady nízkými kalinami.

Dřevěné dveře do kumbálu vržou stále hlasitěji.

Mladá žena odloží sklenku na reklamní leták ze Sephory, slízne kapičky z rukou, pohlédne na blondýnu v reklamě a rozhodne se, že si dítě nechá, že na potrat nepůjde.

Odloží sklenku v kuchyni a napadne ji, že by mohla Adamovi poslat textovku a povědět mu, že změnila názor. Loudá se k obýváku a celou dobu sleduje mohutné dřevěné dveře. Nedokáže z nich spustit oči. Vzdálenější křídlo se pootevře a Katryna se zastaví. Zalapá po dechu a rychle projde kolem. Silou vůle se přiměje, aby se nerozběhla, a když kumbál mine, na zádech ji zalechtá slabý průvan.

Posadí se na gauč a dívá se na film.

John Travolta si vyměnil tvář s Nicolasem Cagem, ale přesto jsou si podobní.

Hlavou jí neustále vrtá soused. Když si přišel půjčit hrábě, dotěrně po ní jezdil očima. Jestlipak ví, že je sama doma? Její iPad je pořád černý. Katryna se dotkne displeje, a jakmile se objeví Carolinin obličej, ihned pohyb zopakuje.

Ví, že když otočí hlavou doleva, uvidí v okně odraz dveří do kumbálu.

Musím toho nechat, už mi ze všeho hrabe, uklidňuje se.

Ale co když se do domu vloupal soused, co když ukradl vyšívanou dečku a z koše na prádlo vytáhl její použité kalhotky?

Pokud ví, že dveře do sklepa drží pouze kousek provazu, mohl by se do domu dostat naprosto bezhlučně.

Katryna vstane, poodejde k oknu a začne zatahovat závěsy. Náhle jí připadne, že někdo běží po trávníku.

Nakloní se blíž k oknu.

Ve tmě je špatně vidět.

Nějaké zvíře, určitě to bylo nějaké zvíře, říká si v duchu a s tlukoucím srdcem zatáhne závěsy.

Vrátí se na pohovku, vypne televizi a začne vyťukávat esemesku Adamovi. Právě když je v nejlepším, zazvoní telefon. Katryna sebou zděšeně trhne. Neznámé číslo.

„Katryna,“ představí se vyčkávavě.

„Dobrý večer, Katryno,“ řekne rychle mužský hlas. „Jsem Adamův kolega ze státní kriminálky a…“

„Adam není…“

„Teď mě poslouchejte,“ přeruší ji muž. „Jste sama doma?“

„Ano, jsem…“

„Tak běžte rovnou ke dveřím a utečte odtamtud, na oblečení a boty se vykašlete, uprchněte na ulici a pak co nejdál od domu.“

„Mohla bych vědět proč…?“

„Už jdete ven?“

„Jo, už jdu.“

Žena vstane a kráčí obývacím pokojem. Zaletí pohledem ke dveřím do kumbálu, obejde pohovku a obrátí se do chodby.

Na koberci v předsíni stojí zády k ní postava ve žluté pláštěnce a zavírá za sebou vchodové dveře.

Katryna rychle couvne, zajde za roh a zastaví se.

„Někdo je v domě,“ zašeptá. „Dveřmi se ven nedostanu.“

„Tak se někde zamkněte a nedávejte telefon z ruky.“

„Bože, nemám se kam…“

„Neztrácejte čas zbytečnými řečmi a jděte do koupelny.“

Mladá žena zamíří na roztřesených nohou ke kuchyni. Dveře do kumbálu jsou malinko pootevřené. Bez přemýšlení jedno křídlo rozrazí, schová se dovnitř, postaví se vedle vysavače a marně šátrá prsty po dveřích, aby je dovřela. Nakonec zachytí okraj dveří nehty a přitáhne si je k sobě.

Venku se ozvou kroky a Katryna zatají dech. Vetřelec mine kumbál a kráčí do kuchyně. Dveře lehce zavržou a o několik milimetrů se pootevřou.

Stojí ve tmě s vytřeštěnýma očima a slyší, jak neznámý v kuchyni rachotí s šuplíkem. Pak zacinká nějaký kovový předmět. Katryna se několikrát nadechne a náhle si vzpomene na relikvii v kostele v Södertälje. Adam s ní nechtěl jít dovnitř, ale ona si ji zašla prohlédnout. Byl to úlomek kosti z nohy apoštola Tomáše. Kněz tvrdil, že v zažloutlém kostním úlomku, uchovávaném pod sklem na mramorovém stole, přebývá Duch svatý.

Natáhne ruku, znovu se pokusí přitáhnout dveře k sobě, ale dlouhé nehty sklouznou po dřevě. Opatrně ucouvne ke straně a narazí do kbelíku s mopem. Násada se sveze na její zimní bundu, na věšáku zachrastí několik prázdných ramínek.

Opět se jí podaří dveře malinko přivřít, ale vysmeknou se jí z ruky a poté se pomalu rozevřou. Přímo před ní stojí temná postava.

91

Dveře zavržou, muž s pistolí ucouvne. Ústa má pootevřená, tmavohnědé oči zírají přímo na ni. Ucítí pach potu. V této vteřině vnímá každičký detail. Mužovy odřené džíny s ohrnutými nohavicemi a zelenou skvrnou od trávy na pravém koleni, plandavou bundu z černého nylonu, kšiltovku se strojově vyšitým nápisem New York Yankees, z něhož trčí volné nitky.

„Jsem policista,“ zasupí muž a ruka se zbraní mu klesne.

„Bože,“ zašeptá Katryna a z očí se jí vyřinou slzy.

Muž ji vezme za ruku, odvede ji do předsíně a přitom sděluje veliteli zásahu do komunikační jednotky RAKEL:

„Katryna není zraněná, ale pravděpodobný pachatel uprchl dveřmi kuchyně… ano, všude postavte zábrany a pošlete sem útvar se psy…“

Mladá žena kráčí vedle policisty, rukou se opírá o zeď a nechtěně posune zarámovaný diplom z vizážistického kurzu studia Leep.

„Vteřinku,“ řekne policista a otevře venkovní dveře.

Katryna se skloní, aby si nazula sportovní boty, když vtom na zrcadlo v předsíni chrstne krev. Pak uslyší krátkou ránu z pistole, která se ozvěnou odrazí od protějšího domu.

Policista v civilu vymrští paži, prsty křečovitě zašátrají po oblečení na věšáku a strhnou je na zem. Muž se zhroutí na záda mezi boty. Ramínka řinčí, ze vstřelového otvoru v černé bundě stříká krev.

„Schovejte se,“ zachroptí. „Znovu se scho…“

Prásknou další dvě střely, Katryna se stáhne zpátky. Zvenčí se ozve zvířecí řev. Třeští oči na zraněného policistu a na rudou louži, která se roztéká do spár mezi dlaždicemi. Okenní tabulka se rozletí na střepy, mezi vilkami se rozlehne třetí rána.

Katryna v podřepu proběhne obývacím pokojem, uklouzne na tabrízském koberci, opře se ramenem o stěnu, aby neupadla, pak pokračuje do chodby a otevře jedno křídlo dveří do kumbálu. Na chodbu vypadne násada od mopu, stáhne s sebou červený kbelík, o zem bouchne ždímací koš. Katryna ho vrátí i s kbelíkem na místo a snaží se jej zaklínit mezi oblečení. Z ramínka sklouzne bunda, silná hadice vysavače škrábne o druhé křídlo dveří.

Zaslechne další dva výstřely a vyletí z kumbálu přímo do kuchyně. Za proskleným vchodem na verandu je tma. Katryna otevře dveře do sklepa a pustí se po strmých dřevěných schodech dolů.

Strachy se sotva dokáže nadechnout. Bezpochyby jde o organizovaný rasistický útok, někoho určitě podráždilo, že si Adam koupil nového jaguára.

Kamennými stěnami proniká kvílení policejních sirén a mladou ženu napadne, že dokud policie pachatele nezadrží, mohla by se ukrýt v technické místnosti s tepelným čepadlem.

Plazí se po schodech dolů a nitro se jí svírá úzkostí.

Přidržuje se chladného zábradlí, mrká a napíná zrak, ale skoro nic nevidí.

Do nosu ji udeří pach mokrých kamenů, vlhkého potrubí a oleje z tepelného čerpadla.

Našlapuje tiše, ale schody pod její vahou slabě vržou. Nakonec se dostane až dolů na kamennou dlažbu. Přimhouří oči. Vedle dveří se rýsuje světlejší skvrna, k níž vede natažený provaz. To musí být pračka. Obrátí se a pustí se opačným směrem, projde kolem Adamova starého hracího automatu a vplíží se do technické místnosti. Opatrně za sebou zavře dveře a zaslechne syknutí.

Bez hnutí stojí s rukou na klice a napíná uši. V potrubí lehce praská, jinak je kolem ticho.

Opatrně poodejde. Umíní si, že se tu jen posadí a počká — policie už dorazila, takže to nemůže trvat dlouho.

Těsně vedle ní se ozve další syknutí.

Zvuk vydává bezpečnostní ventil u ohřívače vody.

Katryna se dopotácí ke zdi, o niž se opírají hliníkové schůdky, zacákané barvou.

Nehlučně je roztáhne a přemístí k malému okýnku ve zdi.

Někdo ukradl Lamassu, dečku s jejím ochráncem, s jejím domácím bůžkem, proto to takhle dopadlo.

V domě zůstat nemůže, už se sem nikdy nevrátí. Otočí obě kličky, odsune malé okénko do plevelu v zahradě, když vtom na kotnících ucítí chladný závan.

Naprosto jistě ví, že se k ní někdo zezadu blíží.

Agresor odřízl provaz, kterým byly provizorně zajištěné dveře, dostal se do sklepa a teď jde k ní.

Okno o něco drhne. Zkusí to znovu, ale tabulka neustále do čehosi naráží. Katryna bez dechu natáhne paži, šmátrá prsty po trávě a nahmatá sekačku. Stojí moc blízko, proto nejde otevřít okno.

Snaží se sekačku kousek odsunout, tlačí na ni ze všech sil, i když pod ní podklouzává žebřík. Popadne jedno kolečko, otočí jím dopředu a podaří se jí přístroj o pár centimetrů odstrčit.

Okno se otevře a Katryna se plazí na zahradu. Náhle se však rozletí dveře do technické místnosti a zhasne světlo. Starý teplotní spínač se rozbliká. Katryna se sune z okna, ale čísi ruka pod ní podtrhne schůdky a ona zůstane bez opory.

Nohama narazí do zdi, obě kolena ji prudce rozbolí, přesto se drží okenního rámu jako klíště a snaží se vysoukat ven.

Pak zezadu přiletí první rána. Nůž jí probodne trup a ostrá špička škrábne o betonovou stěnu pod oknem.

92

Adam Júsuf leží na břiše na vydlážděné cestičce před vlastním domem, ruce má spoutané za zády. Po stehnech mu crčí krev, džíny má úplně mokré, ale povrchové zranění ho vůbec nebolí. V temné zeleni se v pozoruhodném rytmu míhají modrá světla několika majáčků.

Policista mu přitlačí koleno k lopatce, zařve na něj, aby byl zticha, a vysvětlí situaci jednotce rychlého nasazení.

„Katryna je pořád v domě,“ zachrčí Adam.

Velitel operativního zásahu je v přímém kontaktu s velitelem stockholmské zásahové jednotky a snaží se akci co nejlépe koordinovat. První skupina vyrazí okna a dveře, zajistí vchod a vpustí do domu záchranáře.

Postřeleného kolegu již naložili na nosítka a ihned oznámili Karolínské nemocnici, že pacienta bude třeba neprodleně uspat a operovat.

Adam se snaží uvolnit ruce, ale vzápětí vyfasuje ránu do ledvin, až ztratí dech. Rozkašle se, cítí, jak mu policista přišlápne krk a škubnutím bundou mu naznačí, aby se nehýbal.

„Jsem policajt a…“

„Drž hubu!“

Druhý policista Adamovi sebere náprsní tašku a o kousek ucouvne, pod botami mu zaskřípe štěrk. Pak si prohlédne Adamův odznak a legitimaci.

„Státní kriminálka,“ potvrdí jeho slova.

Muž, který Adamovi přišlápl zátylek, se s funěním zvedne, tlak na krku a plicích povolí. Adam zalapá po dechu a snaží se překulit na bok.

„Postřelil jsi policajta v civilu,“ obviní ho policista.

„Držel mou ženu, viděl jsem je spolu a myslel jsem, že…“

„Dorazil na místo s předstihem a chtěl ji odsud odvést… aspoň podle našich informací.“

„Hlavně ji dostaňte z domu,“ prosí Adam.

„Co to tam ksakru vyvádíte?“ zvolá ženský hlas.

Je to Margot. Adam vidí skrze šlahouny ostružiníku u cesty její nohy. Kolegyně projde brankou a pak se zastaví.

„Je to detektiv,“ prohlásí a několikrát se rychle nadechne. „Tam uvnitř je jeho žena…“

„Poranil kolegu,“ ozve se jeden z policistů.

„Byla to nešťastná náhoda,“ brání se Adam. „Myslel jsem…“

„Už nic neříkej,“ přeruší ho Margot. „Kde je Katryna?“

„Nevím, vůbec nic nevím… Margot…“

„Jdu dovnitř,“ prohlásí vyšetřovatelka a kolébá se po štěrku k vilce.

„Řekni jí, že ji miluju,“ zašeptá mladý muž.

„Pomozte mu na nohy,“ vybídne policisty Margot. „A sundejte mu pouta — ať zatím počká ve voze.“

S rukama na břiše se vleče ke vchodu.

Z domu vyjde mladý člen zásahovky, v ruce drží helmu. Mine Margot, nakloní se přes zápraží, vyzvrací se, pak jde dál, rozepne si neprůstřelnou vestu a nechá ji sklouznout na zem. Vyjde na ulici a mezi dvěma hlídkovými vozy si znovu uleví, potom se rukou opře o kapotu a odplivne si.

Oba policisté vezmou Adama v podpaždí, postaví ho na nohy, odvedou k policejnímu autu a strčí ho na zadní sedadlo, ale pouta mu nechají.

Skrze zábrany projede další sanitka, policisté ji mávnutím přivolají. Adam slyší ohlušivý rachot vrtulníku a zašilhá po domovních dveřích, jestli se v nich neobjeví Margot s Katrynou.

Když na policii došlo čtvrté video, poplašný systém státní kriminálky okamžitě zareagoval.

Jeden z techniků — shodou okolností dobrý kamarád Adama Júsufa — na nahrávce okamžitě poznal jeho ženu Katrynu. Vzápětí vše ohlásil na intranetu státní kriminálky a hned poté zavolal Adamovi.

Policie případ označila za takzvanou „mimořádnou událost“ a neprodleně vytvořila několik štábů, aby mohla co nejrychleji a nejefektivněji provést koordinovaný zásah různých útvarů.

Poplach byl vyhlášen na všech kanálech krajského policejního ředitelství zahrnujícího Söderort, City, Västerort, Nacku a Södertörn.

V blízkosti Bultské ulice číslo 5 se právě nenacházel žádný hlídkový vůz, pouze jeden detektiv v civilu. Dorazil na místo pouhých sedm minut poté, co pachatel odeslal video na policii.

93

Adamovi připadá, že uběhla celá věčnost, než se Margot znovu objeví. Jde pomalu, přidržuje se zábradlí a pak se zastaví s rukou na břiše. Vyvleče se na ulici a zamíří rovnou k němu. Špičku nosu má bílou, čelo se jí leskne potem.

„Sundejte mu ty zatracený klepeta,“ oboří se na policisty.

Oba rychle přiskočí a uposlechnou. Adam si masíruje zápěstí, pak pohlédne kolegyni do očí, a když si všimne jejích rozšířených zornic, žaludek se mu sevře strašnou předtuchou.

„Co se stalo?“ zeptá se vyděšeně.

Margot zavrtí hlavou, udělá pár kroků směrem k němu, spěšně přeletí očima dům a pak jeho.

„Adame, je mi to hrozně líto, ani nevíš jak moc.“

„Ale co?“ zeptá se příkře Adam a rozrazí dvířka vozu.

„Posaď se,“ krotí ho Margot.

Muž na její slova nedbá, vystoupí z auta, postaví se přímo před ni a zmocní se ho podivný pocit, jako by byl ve stavu beztíže.

„Kde je Katryna?“ zeptá se. „Jen mi to klidně řekni. Je zraněná?“

„Katryna je mrtvá.“

„Viděl jsem ji ve dveřích, viděl jsem ji…“

„Adame,“ přeruší ho Margot.

„Víš to jistě? Mluvila jsi se záchranáři?“

Žena ho obejme, ale mladý muž se z jejího sevření vyprostí, o krok ucouvne a zadívá se na tenkou větvičku, na níž se pohupuje několik ostružin.

„Opravdu je mi to hrozně líto,“ zopakuje kolegyně.

„A víš jistě, že je mrtvá? Vždyť je tu sanitka… Záchranáři přece nevyjíždějí, když je člověk po smrti…“

„Katryna leží na místě činu a zůstane tam, dokud nedokončíme jeho ohledání,“ vysvětlí mu Margot.

„Je v předsíni? Povíš mi aspoň, kde je?“

„V technické místnosti ve sklepě, asi se schovala za čerpadlem…“

Adam na ni nechápavě hledí a ze zraněné kyčle se šíří pulzující a pronikavá bolest. Vidí, jak policisté vycházejí z domu, pak se shromáždí před autobusem zásahové služby, aby situaci zrekapitulovali s velitelem.

Náhle si uvědomí, že k záchraně jeho ženy zbýval pouhý krůček — vše zhatil on, když nevědomky vypálil po muži, který ji vyváděl ven.

„Postřelil jsem kolegu,“ řekne.

„Na to teď nemysli… Dnes přespíš u nás a já zavolám šéfovi.“

Snaží se vzít Adama kolem ramen, ale ten se odvrátí.

„Potřebuju být sám… promiň…“

Vrtulník visí ve vzduchu nad nedalekým hřištěm.

„Chytili toho kazatele?“ zeptá se Adam.

„Adame, dostaneme ho, je někde poblíž… Uděláme všechno, co bude v našich silách.“

Muž několikrát kývne a pak se znovu odvrátí.

„Dej mi vteřinku,“ zašeptá, kousek poodejde a dotkne se větvičky.

„Musíš tu zůstat,“ řekne Margot.

Adam na ni několik vteřin hledí a pak se bezcílně loudá po zahradě. Úspěšně ovládne hnutí v obličeji, předstírá, že se snaží vstřebat strašlivou novinu, ale přitom ví, že musí Katrynu vidět, nevěří jim, to nemůže být pravda, Katryna s touhle hrůzou přece nemá nic společného.

Obchází kolem domu. Na neposekaném trávníku leží zelená hadice. V blikavém modravém světle poletuje roj komárů. Na zadní straně vilky panuje mnohem větší šero.

V lesklém červeném poklopu na grilu se odráží jeho černá silueta. Zajde za roh. Dveře do sklepa jsou otevřené. Provaz někdo přeřízl. Vejde dovnitř. Všude je zhasnuto.

Slyší, jak v patře nad ním přecházejí lidé. Kriminalistický technik pokládá nášlapné tabule.

Udělá ještě pár kroků a pak ve studeném světle zářivky uvidí Katrynu. Opírá se o tepelné čerpadlo a je celá od krve. Měkké domácí kalhoty, tričko, podlaha, všechno je rudé. Vlasy má shrnuté za uchem, ale většina obličeje je pryč, vrah ho rozbodal. Celý hrudník se purpurově leskne a zdá se, jako by levá dlaň obemykala prsty pravé ruky.

Adam se zapotácí, uslyší svůj vlastní zděšený dech, převrhne balení čisticích prostředků, uklouzne po gumových rukavicích a potom se vrátí do zahrady.

Chroptivě se snaží nadechnout, ale stále se mu nedaří vtáhnout do plic dostatek vzduchu. Pak se dotkne vlastních úst.

Stále nic nechápe.

Poplach byl vyhlášen teprve před půl hodinou, a nyní je všechno nenávratně pryč.

Zamíří zpět, a když mine kompost, v lesíku zapraská větvička. Za domem se objeví kolega a volá na něj, ale Adam kráčí dál k okraji lesa, sleduje původce podivného zvuku.

Za ním, v jeho domě, se rozzáří reflektory a osvětlí celou zahradu. Kmeny stromů jsou popelavě šedé, jako kdyby se ocitl v nějaké podsvětní krajině.

Asi o dvacet metrů dál mezi slabě osvětlenými stromy stojí muž a zírá na něj. Jejich pohledy se střetnou a Adam po chvilce pochopí, kdo to stojí naproti němu.

Psychiatr Erik Maria Bark.

V hlavě se mu rozbřeskne a všechno je mu okamžitě jasné. Náhlé prozření ho zasáhne jako ostří sekery.

Adam se skloní a vytrhne malou pistoli, kterou má u zápěstí. Natáhne kohoutek a vystřelí.

Kulka zasáhne horní část větve před Erikovým obličejem a odrazí se, kolem víří třísky. Psychiatr couvá.

Adamovi se klepe ruka, dlouho se snaží zacílit, ale lékař ustupuje stále dál. Potom Adam znovu vypálí. Výstřel odezněl, mezi nimi se pohupují temné větve.

Vidí, jak Erik bere do zaječích, upadne na kolena, uklouzne, sveze se z nízkého návrší a zmizí za mohutným kmenem. Adam vyrazí za ním, ale ztratí ho z dohledu, přesto dál běží mezi smrčím. Ze zahrady přibíhají policisté, kteří zaslechli výstřely, a celý okraj lesa zaplaví ostré světlo.

„Odlož zbraň!“ zvolá někdo. „Adame, odlož zbraň!“

Adam se obrátí a zvedne obě paže.

„Vrah je tady v lese!“ zasupí. „Je to ten hypnotizér, ten zatracenej hypnotizér!“

94

Erik zalapá po dechu a upřeně hledí na noční oblohu a černé koruny stromů. Zřejmě na chvilku ztratil vědomí. Záda ho pálí, ošklivě se do nich škrábl, když uklouzl na svahu a upadl.

Vstane, rukou se opře o vlhkou skalní stěnu, chřípí mu zaplaví vůně mechu a kapradí. Zvedne oči. Nad stromy se míhá silné světlo.

V podřepu zaleze do hustého mlází, schová se za větev a pak se plazí pryč od srázu.

Vzdálený psí štěkot se mísí s rachotem blížícího se vrtulníku.

Sledoval kazatele po úzké pěšině, ale pak les zhoustl a nastala taková tma, že muže ve žlutém ztratil. Chvíli stál a napínal uši, slyšel však jen šumění stromů vysoko nad hlavou. Nakonec se rozhodl, že se vrátí k autu a počká u něho, když vtom se na druhém konci lesa zablýsklo několik majáčků.

Erik zprvu šel přímo k nim: předpokládal, že Joona zavedl policii na správnou stopu, dokonce zadoufal, že už kazatele možná mají.

Les byl skalnatý a zarostlý houštím, takže mu chvíli trvalo, než ve tmě našel cestu. Po chvíli mezi kmeny zahlédl modré blikavé světlo a zčistajasna se před ním vynořil Adam Júsuf ze státní kriminálky.

Adam mi hleděl přímo do očí a vystřelil na mě, uvažuje Erik, zatímco sbíhá ze svahu. Co se vlastně stalo? Co se odehrálo v Zóně po mém odchodu?

Pod nohama se mu drolí uvolněné kamínky a Erik uklouzne, jednou rukou se chytí větve, druhou narazí na ostrý kámen a dlaň mu zaplaví vlhká krev. Zastaví se, funí, snaží se zklidnit dech a pak opět zaslechne rámus vrtulníku blížícího se nad stromy.

Snad si nemyslí, že s těmi vraždami mám něco společného — jen proto, že jsem neřekl celou pravdu?

Vzpomene si, jak policii lhal: nedokázal přiznat, že znal všechny oběti, zamlčel Rockyho alibi a také to, co mu v hypnóze řekl Björn.

Helikoptéra visí nad lesem, světlomety propátrávají kousek po kousku a zvolna se blíží. Musí se schovat. Stromy šustí, koruny se kymácejí, vichr rve z větví listy a víří je kolem.

Práskání rotoru mu projíždí tělem jako elektrické rány. Přitiskne se ke kmeni a stojí bez hnutí, zatímco kolem něj šlehají haluze.

To je snad zlý sen, řekne si Erik a ucítí, jak mu bundou na zádech škube vítr.

Adam ho málem zastřelil.

Poryvy větru mu metají do tváře suché jehličí a zeminu.

Stroj sklouzne o kus dál, reflektory se vzdalují a prokmitávají mezi stromy.

Hledají jeho.

Asi o dvacet metrů dál uvidí v několika světelných záblescích dva těžkooděnce z jednotky rychlého nasazení, vybavené helmami, neprůstřelnými vestami a samopaly.

Jeden z nich se obrátí k Erikovi právě ve chvíli, kdy k němu mezi stromy doputuje rozptýlené světlo z vrtulníku.

Tělo mu do krve vyplaví adrenalin jako ledovou injekci.

Policista vypálí, pak opět nastane tma. Bleskne zážeh, do kmene nad Erikovou hlavou se zaryje projektil.

Mezi skalami práská ozvěna.

Vrtulník stoupá, řev rotoru je ohlušující.

Erik se bez rozhlížení proplazí přes mýtinu, klopýtá ze svahu, prodere se hustým křovím a pak mezi větvemi zahlédne pouliční svítilny.

Pokračuje dolů a obezřetně se blíží k silnici. Kolem projede auto, o kus dál uvidí policejní zábrany, pásy s hroty, vysílačky a policisty v černých uniformách.

Skrývá se za keři, záda má promočená potem. Uniformovaní policisté jsou od něj co by kamenem dohodil. Slyší, jak mluví do vysílaček, a vidí, že míří opačným směrem, kde stojí autobus jednotky rychlého nasazení se zatmavenými okny.

Helikoptéra začne znovu kroužit nad lesem. Hřmot vrtule se odráží od okolních fasád. Erik sleze k příkopu, ani se na policisty nepodívá a jakoby nic přejde přes asfaltovou silnici. Protáhne se mezi dvěma šikmými brankami vedle zrezivělého turniketu a pokračuje po štěrkové cestě, dokud nedojde na hřiště Västbergaské školy. Červená běžecká dráha tvoří ohromnou elipsu kolem fotbalového hřiště, na vysokých sloupech září reflektory.

Srdce mu buší až v hrdle. Vezme jeden z míčů pohozených za brankou a pokračuje podél hřiště, pak vstoupí na herní plochu, přímo do záře reflektorů, a kope balon před sebou.

Když mine středový kruh, opět přiletí vrtulník. Erik mu nevěnuje pozornost a čutá do míče, jako by se nechumelilo.

S každým metrem se vzdaluje od policistů. S míčem u nohou přejde celé fotbalové hřiště.

Helikoptéra je již daleko od něho, když Erik vstřelí míč do branky, hbitě přeběhne běžeckou dráhu, přeleze branku a ocitne se na silnici. Žádná zvláštní dopravní opatření tu policie zřejmě nezavedla. Mine stanici metra na Telefonním náměstí a míří co nejdál od místa zásahu, když vtom mu zavolá Joona Linna.

„Joono, co se to děje?“ zeptá se Erik a snaží se mluvit klidně. „Policajti mě honí s vrtulníkem, snažili se mě zastřelit. Je to naprostá pitomost, vždyť jsem nic neprovedl, jen jsem sledoval toho kazatele…“

„Počkej, Eriku, počkej… Kde jsi? Jsi v bezpečí?“

„Nevím, jdu po prázdné ulici u Telefonního náměstí… vůbec nic nechápu.“

„Takže tys sledoval kazatele až k Adamovi domů,“ vykládá Joona. „Novou obětí se stala jeho žena, je mrtvá.“

„Ne…“ zachroptí Erik.

„Všichni jsou úplně vykolejení,“ pronese svým chmurným hlasem Joona. „A zdá se, že z té vraždy obviňují tebe…“

„Tak s nimi promluv!“ vykřikne Erik.

„Viděli tě u jejich vilky těsně po vraždě.“

„To jo, ale nemohl bych se…“

Erik zmlkne, když uslyší zvuk blížícího se automobilu. Zajde do vchodu a obrátí se zády k silnici.

„A nemohl bych se prostě jen přihlásit na policii?“ zeptá se, když vůz zmizí.

„Bez nějakého rozumného plánu ne,“ odmítne Joona.

„Ty policii nedůvěřuješ?“ diví se Erik.

„Před chvílí se tě pokoušeli odprásknout,“ prohlásí Joona. „A pokud to nebyl omyl, znamená to, že někteří policisté ve sboru se ti chtějí pomstít.“

Erik si prohrábne mokré vlasy a ze všech sil se snaží myšlenkově zpracovat neuvěřitelný sled událostí posledních dnů.

„Tak co mi zbývá?“ zeptá se nakonec. „Co bych měl podle tebe dělat?“

„Když mi dáš trošičku času, tak zjistím, o co při tom zásahu šlo,“ odpoví Joona. „Vysonduju, co se o tobě ve sboru povídá a jestli existuje nějaký bezpečný způsob, jak se dobrovolně vzdát.“

„Fajn.“

„Ale prozatím se musíš držet stranou,“ dodá Joona.

„A jak? Co mám dělat?“

„Už zabavili tvoje auto, domů jet nemůžeš, ani k žádnému kamarádovi. Po tomhle hovoru zahoď telefon, vždyť víš, že ho dokážou vystopovat, i když je vypnutý, zřejmě na tom už pracují, takže nám moc času nezbývá.“

„Rozumím.“

Erik se snaží naslouchat Joonovým radám a po tvářích se mu řinou stružky potu.

„Najdi bankomat, vyzvedni si co nejvyšší možnou částku, tohle je poslední příležitost… Ale nezapomínej, že musíš co nejrychleji zmizet do jiné čtvrti, protože policie čeká na sebemenší chybu, které se dopustíš.“

„Dobře.“

„Kup si použitý telefon s dobíjecí kartou a zavolej mi, abych měl tvoje číslo,“ pokračuje Joona. „Nikomu jinému nevolej a přespi někde na ubytovně, kde nevyžadují průkaz totožnosti.“

„Pak už si opravdu budu připadat, že to všechno mám na svědomí,“ řekne trpce Erik.

„Jen do té doby, než najdu kazatele,“ chlácholí ho Joona.

„Kdybych měl příležitost zhypnotizovat Rockyho, vím, že bych z něj dostal podrobnosti, které…“

„Na to zapomeň, Rocky sedí ve vazbě,“ skočí mu do řeči Joona.

95

Druhého dne brzy ráno vstoupí Joona do své bývalé kanceláře a za psacím stolem uvidí Margot v tričku s nápisem Guys with trucks are not lesbians. Tlustý cop se jí skoro rozpletl, pod očima má temné kruhy, vrásky kolem úst se prohloubily.

„Zrovna jsem se vrátila z mimořádné schůze se šéfy,“ vysvětlí mu kolegyně a přitom pojídá bonbony ze sáčku. „S krajským policejním ředitelem, Carlosem a Annikou z vedení státní kriminálky. Předběžné vyšetřování je naprosto prioritní, máme k dispozici velký zdroje… už jsme vyhlásili celostátní pátrání a chystáme se na zítřejší tiskovku.“

„Jak je Adamovi?“ zeptá se Joona.

„Nevím, dostal služební volno, odmítá se setkat s kurátorem… má u sebe rodinu, ale…“

„To je hrůza,“ polituje ho Joona.

Doufá, že Erik poslechl jeho rady a ihned po jejich rozhovoru mobil zničil.

Po velkém zátahu v továrně Soff-zonen v Högdalenu si policie musela pronajmout autobus, aby mohla všechny zadržené dopravit do věznice v Huddinge, kde budou čekat na rozhodnutí státního zástupce o uvalení vazby. Na místo dorazila spousta sanitek — boj o moc v podsvětí si vyžádal velké množství mrtvých a zraněných.

Jedním ze zatčených byl Rocky Kyrklund, obviněný z držení omamné látky. Měl u sebe jedenáct kapslí s celkem 250 miligramy třicetiprocentního heroinu.

„V té Zóně jsme viděli skutečného vraha. Erik ho sledoval až ke Katryně,“ prohlásí Joona a předkloní se.

„A jak to víte?“

„Erik se ničeho nedopustil,“ řekne Joona.

„Joono,“ vzdychne Margot. „Přede mnou klidně můžete říct, co si myslíte, beru vás jako kamaráda, ale před ostatními si dejte pozor na pusu.“

„Musím jim přece povědět, že Erik je nevinný.“

„To spíš vy odmítáte věřit, že to udělal, ale co když vás oklamal?“ namítne trpělivě vyšetřovatelka.

„V Zóně jsem viděl muže ve žluté pláštěnce a ihned jsem si vzpomněl na ten nepromokavý plášť, o kterém se zmínil Filip Cronstedt… Erik vraha stopoval až k Adamově vilce.“

„A jak mi vysvětlíte, že Erik znal všechny oběti včetně Katryny?“ nevzdává se komisařka a nespouští z něj oči.

„Kdy se s ní setkal?“

„Jednou se náhodou přichomýtla, když jsme se s Adamem stavovali u něj doma,“ odpoví Margot. „Zuzana Kernová pracovala jako zdravotní sestra v Karolínské nemocnici a účastnila se odborného kurzu, kde byl jedním z přednášejících Erik… Bezpečnostní kamery ho zachytily, jak si s ní povídá…“

Joona pokyne rukou, jako by chtěl naznačit, že tato informace je zcela podružná.

„Ale proč by se pak zmiňoval o tom kazateli?“ zeptá se nechápavě.

„Je chytrý, přelstil vás… vždyť právě on může z Rockyho dostat přesně to, co se mu hodí do krámu.“

„Ale proč by to dělal?“

„Joono, ve hře je pořád spousta neznámých, ale Erik nám celou dobu viděl do karet a mařil vyšetřování… Konečně jsme získali svědeckou výpověď Björna Kerna a z ní naprosto jasně vyplynulo, že nám Erik zamlčel, že Zuzana měla ruku položenou na uchu.“

„A to si Björn vybavil v hypnóze?“

„Erik věděl, že by nás ta ruka zavedla k Rockymu a pak k němu…“

„To je nesmysl, Margot.“

„Navíc Erik navštívil Rockyho v Karsuddenu několik dní předtím, než jsem ho o to požádala.“

Joona položí ruku na spis a oči mu zchladnou jako led.

„To nejsou žádné důkazy, nebo ano?“

„K zatčení to bohatě stačí, stejně tak k domovní prohlídce i k vyhlášení celostátního pátrání,“ odpoví příkře Margot.

„Mně spíš připadá, jako by Erik prověřoval stopy na vlastní pěst, a zbytek jsou pouhé náhody.“

„Odpovídá profilu pachatele. Je rozvedený, žije sám, je závislý na práš…“

„Stejně jako půlka policejního sboru,“ skočí jí do řeči Joona.

„Vraždy jsou silně voyeurské… Víme, že Erik je chorobně posedlý natáčením svých pacientů, filmuje je dokonce i během hypnózy, když o tom nevědí.“

„Dělá to jen proto, aby si nemusel psát poznámky.“

„Ale všechno si archivuje, na harddisku má tisíce hodin a… a stalker je skoro vždycky člověk, který nezapomíná na staré křivdy a pečlivě všechno předem plánuje… Čas, který natáčení věnoval, je důsledkem jistého vlastnického nároku, součástí pseudovztahu, který si ke svým obětem vytváří.“

„Margot, já vám rozumím, ale dokážete si aspoň teoreticky připustit, že Erik je nevinný?“ zeptá se Joona.

„To je samozřejmě možné,“ odpoví poctivě vyšetřovatelka.

„Jenže pak musíte připustit i to, že necháte pláchnout skutečného vraha, kterému říkáme kazatel.“

Margot uhne očima a pohlédne na hodinky.

„Schůze právě začíná,“ prohlásí a vstane.

„Jestli chcete, já toho kazatele chytím,“ nabídne jí Joona.

„Už ho máme,“ odvětí Margot.

„Potřebuju získat zpátky svou zbraň, potřebuju veškerou dokumentaci, záznamy z ohledání míst činu a pitevní protokoly.“

„To přede mnou radši ani neříkejte nahlas,“ odtuší Margot a otevře dveře.

„Dokázala byste nějak zařídit, abych mohl Rockyho navštívit ve vazební věznici?“ zeptá se Joona.

„Vy se nevzdáte, co?“ vzdychne komisařka.

Společně pomalu kráčejí chodbou. Před zasedací místností ho Margot zarazí.

„Nezapomeňte, že tam uvnitř sedí Adamovi kamarádi,“ prohlásí s rukou na klice. „Nebudou si brát servítky, atmosféra bude hodně hustá — potřebujou to ze sebe nějak dostat, je to jejich vlastní způsob, jak vyjádřit Adamovi i celému policejnímu sboru podporu.“

96

Joona vstoupí za Margot do velké zasedací místnosti. Komisařka všem pokyne na pozdrav a naznačí jim, aby se posadili.

„Než začneme… vím, že city jsou dost rozjitřené a všichni můžete bez obalu vyjádřit svůj názor, ale přesto bych vás ráda požádala, abyste se chovali civilizovaně,“ pronese. „Předběžné vyšetřování se dostalo do další fáze, od téhle chvíle ho povede státní zástupce a my se zaměříme na to, abychom co nejrychleji zatkli pachatele.“

Žena zmlkne a nadechne se.

„Ale naši šéfové si přejí, abychom k případu přizvali Joonu Linnu, protože jako vyšetřovatel vražd má za sebou nejlepší skóre… opravdu naprosto bezkonkurenční a…

Samozřejmě netvrdím, že bude spolupracovat přímo na vyšetřování, ale přesto doufám, že by nám, obyčejným smrtelníkům, mohl poskytnout spoustu cenných rad,“ zažertuje Margot a vesele na Joonu pohlédne.

„Erik rozhodně není vrah.“

„A je to tady, krucinál,“ zavrčí Petter Näslund.

„Napřed ho vyslechneme,“ řekne stručně Margot.

„Je mi jasné, že mnohá fakta ukazují na Erika… a není pochyb o tom, že ho musíme předvolat k výslechu, ale jsem tu proto, abych vám pověděl, co si o tom myslím…“

„Joono, jen bych rád podotkl, že jsem zrovna mluvil se státní zástupkyní,“ ozve se Benny Rubin, „a podle jejího mínění máme hodně závažné důkazy.“

„Když do sebe zapadnou dva tři kousky, ještě to neznamená, že je skládanka vyřešená.“

„Ale Erik tam hergot byl,“ vede si svou Benny. „Motal se přímo před barákem, o kousek dál stálo jeho auto, znal všechny oběti, lhal policii a tak dále a tak dále.“

„Taky jsem se doslechl, že už na něj někdo od policie vypálil naostro,“ řekne Joona.

„Považujeme ho za nanejvýš nebezpečnou osobu a pravděpodobně je ozbrojený,“ vysvětlí Benny.

„Ale to je naprostý omyl,“ namítne Joona a přitáhne si židli. Posadí se ke stolu a opře si záda, až židle zaskřípe.

„Erika zatkneme,“ řekne Margot. „Pak půjde do vazby a bude muset absolvovat soudní líčení.“

„Zase se snažíte chytit sluneční prasátko,“ řekne Joona a uvědomí si, že zákon nikdy nemá šanci dosáhnout spravedlnosti.

„O čem to mluví?“ nechápe Benny.

„O tom, že zneužíváte vlastního strachu a obracíte ho proti nevinnému, abyste…“

„Jakýho strachu, do prdele?“ skočí mu do řeči Petter.

„No tak, uklidni se,“ krotí ho Margot.

„Ale já tu fakt nehodlám sedět a poslouchat takovýhle…“

„Pettere,“ přeruší ho ostře kolegyně.

V místnosti zavládne ticho. Magdalena Ronanderová popostrčí sklenici vody a snaží se zachytit Joonův pohled.

„Joono, zřejmě uvažuješ jinak než my, protože už nepracuješ u policie,“ řekne. „Nemyslím to nijak ve zlém, ale možná právě proto nechápeme, co se nám teď snažíš říct.“

„Říkám vám jen to, že skutečného vraha si necháte proklouznout mezi prsty,“ odvětí Joona.

„Hele, tak tohle už by stačilo, do hajzlu!“ zařve Benny a bouchne oběma rukama do stolu.

„Není pod parou?“ zeptá se někdo šeptem.

„Joona na celej sbor zvysoka sere,“ řekne zvýšeným hlasem Petter. „Nechápu, co na něm pořád všichni máte, ztratil bouchačku, Adam kvůli němu v tom skladu vyfasoval kulku a teď…“

„Asi bude nejlepší, když odejdeš,“ vyzve Margot Joonu a položí mu dlaň na rameno.

„… a teď sem leze a poučuje nás, jak máme vést vyšetřování,“ dokončí větu Petter.

„Ještě jedna věc,“ řekne Joona a vstane.

„Drž už konečně hubu,“ oboří se na něj Petter.

„Nech ho domluvit,“ brání Joonu Magdalena.

„Tohle jsem viděl už mockrát,“ řekne Joona. „Když s truchlícím drží rodina, kamarádi a kolegové, nezřídka se zničehonic vynoří myšlenka na pomstu.“

„Snad nás nechceš obvinit z toho, že nejednáme profesionálně?“ zeptá se s ledovým úsměvem Petter.

„Nelze vyloučit, že se Erik se mnou spojí, a v tom případě bych mu chtěl nabídnout svobodný odchod — aby se policii přihlásil sám a případné posouzení viny by zůstalo na soudu,“ pokračuje vážně Joona.

„To je jasné,“ souhlasí Magdalena.

„Ale pokud je pravda, že po něm někdo ze sboru střílel, jak ho mám přesvědčit, aby se policii vzdal?“

„Stačí, když mu řekneš, že ručíme za jeho bezpečnost,“ pronese Benny.

„A když to nebude stačit?“ trvá na svém Joona.

„Musíš líp lhát,“ zašklebí se Benny.

„Joono, viděl jsi fotky Katryny?“ zeptá se rozčileně Petter. „Vůbec nebyla k poznání… Co mám říct své ženě? Tohle je všechno úplně na palici… mysli taky trochu na Adama, na to, jak mu teď asi je… Já osobně můžu říct, že mně je osud tvýho kámoše naprosto putna.“

„Všechny nás to rozhodilo,“ řekne Margot. „Budeme rádi, když se celé řízení urychlí. A Erika samozřejmě čeká spravedlivý soud…“

„Jo, jestli se před líčením čirou náhodou neoběsí v cele,“ prohlásí nový policista, který doposud mlčel.

„Hned toho nech,“ okřikne ho Magdalena.

„Nebo spolkne skleněnej střep,“ zamumlá Benny.

Joona přistrčí židli zpět ke stolu a kývne všem na rozloučenou.

„Ozvu se, jakmile chytím skutečného vraha,“ prohlásí a odejde.

„Člověk by se hnedle rozbrečel,“ zahučí Petter, když na chodbě doznějí Joonovy kroky.

„Než budeme pokračovat, ráda bych něco řekla,“ začne Margot. „Myslím si stejně jako vy, že vrahem je Erik, ale když k věci přistoupíme aspoň o trošku objektivněji… Opravdu nemůžeme připustit, že jsme se zmýlili a že Erik je skutečně nevinný?“

„Nebudeš už brzo rodit?“ zeptá se jedovatě Benny.

„Budu, ale až vyřeším tenhle případ,“ utne ho suše Margot a pak shrne situaci.

„Fajn… takže v téhle chvíli vypadá případ následovně: vyhlásili jsme celostátní pátrání, ale víme, že Erik má dost peněz na to, aby odjel ze země… Začali jsme s domovní prohlídkou, jak u něj doma, tak na pracovišti… právě se snažíme vystopovat jeho mobilní telefon… bankovní účet má zablokovaný, ale v noci se mu z něj podařilo vybrat větší částku… okolí bankomatu jsme prohledali… nasadili jsme detektivy na pět různých adres a…“

Ozve se zaklepání na dveře a žena umlkne. Do místnosti vstoupí Anja Larssonová. Bez pozdravu se skloní k Margot a něco jí šeptá.

„Jasně,“ přisvědčí po chvíli Margot. „Zřejmě se nám povedlo vypátrat Erikův mobil. Erik musí být někde v oblasti Växjö ve Smålandu. Zdá se, že má namířeno na jih.“

97

Erik spí. Je zabalený do šedé plachty, kterou stáhl ze zaparkovaného motocyklu. Vzbudí ho zima. Obloha už zesvětlala. Uvědomí si, že leží v parčíku, skrčený pod ozdobným keřem mišpule. Prospal tři hodiny, celé tělo má ztuhlé a přeležené. Vstane, rozhlédne se a cítí, že ho bolí každičký sval. Z podstavce na něj shlíží bronzová socha ženy ve starodávných šatech.

Je chladné ráno, zeleným listovím prokmitává neduživé slunce.

Erik přeleze červený plůtek a pokračuje dál po zastíněné straně ulice. Chůzí se aspoň trochu zahřeje. Stále nedokáže uvěřit tomu, co se předešlého dne přihodilo.

Odešel pěšky do Aspuddenu a přitom telefonicky hovořil s Joonou, který ho nabádal, aby se mobilu co nejrychleji zbavil. Erik se ukryl do nejbližšího vchodu, zapsal si nejdůležitější čísla a pak telefon vypnul.

Před obchodem s potřebami pro cyklisty na Hägerstenské ulici čekal autobus, na boku měl nápis Småland. Na chodníku postávala unavená mládež v pomačkaných šatech. Rodiče jim pomáhali vyndat ze zavazadlového prostoru tašky a spacáky.

Erik nastoupil do autobusu, jako by hledal nějaký zapomenutý předmět, a rychle telefon vmáčkl mezi sedadla.

Vystoupil zadními dveřmi, vytáhl z čísi tašky kšiltovku, zastrčil si ji za bundu, pokračoval ke stanici metra a pak se zastavil u bankomatu Nordea. Ani nezvedl oči, protože mu bylo jasné, že by jeho tvář zachytila bezpečnostní kamera, a vybral co nejvyšší částku. Poté zamířil zpět směrem k autobusu a díval se, jak se dveře zavřely a vozidlo se rozjelo.

Na chodníku zůstalo jen několik mladých lidí.

Erik si narazil kšiltovku a rychle odešel po Södertäljské ulici, přešel přes Liljeholmský most, v Zinkenském grilu si koupil minerálku a velký hamburger, zadní uličkou se vrátil o kus zpátky, schoval se do vchodu a najedl se. Pak šel dál a pečlivě se vyhýbal velkým ulicím s bankami a dopravními kamerami. Šel tak daleko, jak mu síly stačily, a skončil ve Vitaberském parku.

Pročísne si prsty kštici, aby trošku uhladil rozježené vlasy. Oblečení má zmuchlané, ale nijak nápadně špinavé. Musí se skrývat, dokud si nepromluví s Joonou. Nemůže riskovat žádné další nedorozumění, i když se tahle záležitost snad již vyřešila.

Přejde přes ulici, pak se zastaví mezi dvěma zaparkovanými auty a pohled mu náhodou padne na nedalekou trafiku.

Hrdlo se mu sevře úzkostí.

Mezi oznámeními o vylosovaných číslech uvidí titulní strany bulvárních plátků, zabývající se pátráním po sériovém vrahovi:

POLICIE HONÍ ŠVÉDSKÉHO SÉRIOVÉHO VRAHA

V zaretušované fotografii pozná sám sebe. Noviny se z etických důvodů rozhodly, že jeho totožnost prozatím zachovají v tajnosti. Je to pouze otázka času, ale dnes ráno jsou rysy jeho tváře zatím rozostřené do spousty rozmazaných čtverečků.

Ranní vydání jiných novin žádný snímek neotisklo, ale celou titulní stranu pokrývá nápis vyvedený velkými písmeny:

POLICIE VYHLÁSILA CELOSTÁTNÍ PÁTRÁNÍ — ŠVÉDSKÝ PSYCHIATR JE STÍHÁN ZA ČTYŘNÁSOBNOU VRAŽDU

Pod titulkem je krátce shrnutý obsah článku: oběti, jejich fotografie, popis vražd, vyjádření policie.

Pokračuje dál po chodníku, mine obchod a pomalu si uvědomí, že policie je skutečně přesvědčená o jeho vině, o tom, že Katrynu i ostatní ženy zavraždil právě on.

Hledají ho.

Zahne do postranní ulice, nohy se mu roztřesou. Zvolní tempo a nakonec se zastaví. Stojí jako opařený a chvějící se rukou si pohladí ústa.

„Bože,“ zašeptá.

Všichni, kdo Erika znají, samozřejmě ihned pochopí, o kom je řeč. Teď už si určitě telefonují, vzrušeně, otřeseně a zhnuseně věc probírají s ostatními.

Někteří mají škodolibou radost, druzí ke zprávě přistupují skepticky.

Erikovi se zatočí hlava, ale udrží se na nohou.

Benjamín ví, že to není pravda, pomyslí si a kráčí dál. Ale Made bude mít strach, až média odhalí jeho identitu.

Staženým okýnkem vozu k němu pronikají útržky hovoru, připadá mu, že zaslechl své jméno.

Asi by se měl dobrovolně vzdát a hájit se před soudem.

Takhle to nemůže pokračovat.

Vytáhne blistr rohypnolu, vymáčkne si do dlaně tabletku, ale pak si to rozmyslí a všechny léky vyhodí do popelnice.

Na Östgötské ulici objeví malý krámek s použitými telefony. Čeká, dokud nepřijde na řadu, a poslouchá zprávy z rádia. Neutrální hlas chladně oznámí, že honička podezřelého sériového vraha pokračuje již druhý den.

Když uslyší, že na psychiatra z Karolínské nemocnice byla v nepřítomnosti uvalena vyšetřovací vazba kvůli důvodnému podezření ze spáchání vraždy čtyř žen v okolí Stockholmu, žaludek se mu sevře hrůzou a je mu skoro na zvracení.

Policie stále zachovává informační embargo s ohledem na probíhající vyšetřování, ale doufá, že získá nějaké tipy od veřejnosti.

Muž za pultem si na nose posune brýle se zlomeným perkem, provizorně přilepeným páskou, a zeptá se, co pro něj může udělat. Erik se pokusí o úsměv a vyloží mu, že by si chtěl koupit telefon s dobíjecí kartou.

Policejní ředitel v rádiu skřípavým hlasem vykládá, že na případ byly vyčleněny mimořádné prostředky a pátrací akce jistě velice brzy úspěšně skončí.

Erik vyjde z obchodu a okamžitě zamíří jiným směrem. Neustále střídá ulice, ale po celou dobu se snaží dostat přes Danvikenskou celnici co nejdál od centra.

Když mine Muzeum tramvají, konečně se odváží zastavit a vyndá telefon. Obrátí se ke žluté cihlové budově a zavolá Joonu Linnovi.

„Joono, takhle to dál nejde,“ vyhrkne. „Viděl jsi titulní stránky bulváru? Už se nemůžu dál skrývat.“

„Musíš mi dát ještě trošku času.“

„Ne, už jsem se rozhodl. Chci, aby mě zatkli, chci se vzdát policii.“

„Ale já ti nedokážu zaručit bezpečnost.“

„Na tom nezáleží,“ odpoví Erik.

„Víš, nikdy v životě jsem mezi kolegy nezažil takhle vyhrocenou atmosféru — nejde jen o Adamovy kamarády, týká se to všech útvarů,“ vysvětluje Joona. „Jedna věc je riskovat život, když člověk pracuje v operativních zásazích, ale takhle brutální násilí spáchané na ženě policisty, to je něco úplně jiného.“

„Musíš jim říct, že jsem to nespáchal, musíš…“

„To už jsem udělal, ale ty ses s každou obětí znal, viděli tě na místě činu…“

„Tak co mám dělat?“ zašeptá Erik.

„Schovej se a vydrž, než vypátrám toho kazatele,“ odpoví Joona. „Zajedu si promluvit s Rockym, je ve vazební věznici v Huddinge.“

„Mohl bych se obrátit na nějaký večerník,“ navrhne Erik a slyší ve svém hlase zoufalství. „Pověděl bych jim svou verzi příběhu a na policii by mě odvedli novináři.“

„Eriku, na schůzi někdo dokonce nadhodil, že bys ve vazební cele mohl spáchat sebevraždu, že by ses mohl oběsit nebo spolknout kus skla, než by došlo k soudnímu líčení… Jsou to silné řeči, ale já bych to na tvém místě neriskoval.“

„Zavolám Nelly, ta mě zná, ví, že bych nebyl něčeho takového schopen…“

„To nejde… policie nasadila detektivy, hlídají její dům… musíš se obrátit na někoho jiného a schovat se u něj, u někoho vzdálenějšího, u člověka, na kterého by vyšetřovatelé vůbec nepomysleli.“

Erik ukončí hovor. Auta stojí a čekají, právě se otevřela stavidla. Na Baltské moře míří tři plachetnice.

98

Vazební věznice v Huddinge patří k vězeňským zařízením s nejvyšším stupněm ostrahy. Rocky Kyrklund je podezřelý pouze z držení omamné látky a žádné zvláštní restrikce se na něj nevztahují, ale přesto je velmi pravděpodobné, že by se pokusil o útěk.

Mohutná stavba z hnědých cihel ve tvaru písmene V má na obou koncích střechy dva vějířovitě tvarované výklenky, pod nimiž je celkem šestnáct vycházkových dvorků.

Jedině Rocky ví, kdo špinavý kazatel doopravdy je. Setkal se s ním, mluvil s ním a viděl ho vraždit.

Při bezpečnostní prohlídce musí Joona odevzdat klíče i telefon. Bundu i boty mu prosvítí rentgenem, on sám projde detektorem kovu a pak ho prošacují. Kolem něj krouží černobílý kokršpaněl a čichá, jestli u sebe nemá výbušniny nebo drogy.

U dveří na něj čeká dozorce vězeňské služby, který se představí jako Arne Melander. Společně se vydají k výtahům a muž Joonovi vykládá, že se zabývá sportovním rybařením: začátkem léta se dokonce zúčastnil světového šampionátu a skončil na třetím místě. Příští víkend se chystá na říčku Fyris.

„Specializoval jsem se na rybolov u dna,“ vykládá Arne a přivolá výtah. „A jako návnadu používám jen růžové masové červy.“

„To zní dobře,“ řekne vážně Joona.

Arne se usměje, až se mu zakulatí tváře. Na sobě má tmavomodrý pilotní svetr Nato, který se mu napíná přes velký pupek, na krk mu splývá šedivý plnovous.

Muži vystoupí z výtahu a kráčejí k bezpečnostnímu vchodu. Arnovi se na opasku pohupuje obušek a vysílačka s alarmem. Joona klidně čeká, zatímco muž projede čtečku vstupní kartou a vyťuká kód.

Oba pozdraví velitele ostrahy, bělovlasého muže s dlouhými ušními lalůčky a úzkými rty.

„Dnes máme trochu zpoždění,“ sdělí jim velitel. „Kyrklund se zrovna šel vyluftovat na dvorek, ale můžeme se ho zeptat, jestli by byl ochoten přijít.“

„Ano, zeptejte se, prosím,“ odpoví Joona.

Po vraždě dozorkyně Karen Gebreabové došlo k výraznému posílení bezpečnostních opatření a nikdo ze zaměstnanců nesmí zůstat s klientem o samotě. Osazenstvo vazební věznice jsou často zoufalí lidé, zmítaní prudkými city po spáchaných zločinech nebo po násilném zatčení, kteří nedokážou unést pocit životní prohry.

Arne Melander stojí kousek před Joonou a hovoří do vysílačky. Joona si prohlíží bílé stěny s mnoha dveřmi, lesklé linoleum a kódové zámky.

Vazební věznice v Huddinge má vysoký stupeň zabezpečení, je vybavená alarmy, zesílenými vchody a stěnami, kontrolovanými vstupními systémy a kamerami, ale zaměstnanci jsou ozbrojeni pouze obušky.

Možná u sebe mají slzný plyn nebo pepřový sprej, ale žádné střelné zbraně, uvažuje Joona.

Několik let před dokončením studia na policejní akademii Joonu naverbovali do nově vzniklého speciálního útvaru, v němž se naučil bojovému systému Krav Maga se zaměřením na boj nablízko a inovativní zbraně.

Když vejde do výslechové místnosti, pohledem stále podvědomě pátrá po nějaké příhodné zbrani.

Už si všiml nerezových lišt lemujících dveře jednotlivých cel.

Šrouby mají hladké hlavy, takže se nedají uvolnit žádným nástrojem, ale lišty se po několika desetiletích začaly u podlahy odchlipovat. Možná v nich občas uvízla kolečka vozíků s jídlem, možná jimi škubaly kartáče mycího stroje.

Některé lišty bych dokázal uvolnit pouhou špičkou prstu, pomyslí si Joona. Kdybych si omotal ruce páskou, odtrhl celou lištu od podlahy až ke stropu a dvakrát ji zahnul, během dvaceti vteřin bych získal smyčku, kterou by stačilo hodit protivníkovi na krk a lehce zmáčknout.

Vzpomene si na nizozemského poručíka Rinuse Advocaata, šlachovitého chlapíka se zjizveným obličejem a vyhaslýma očima, který jim tuto zbraň názorně předvedl a vysvětil jim, jak lze díky ní udržet nepřítele v šachu a pouhým stlačením ramen páky mu prakticky odříznout hlavu.

„Už jde,“ prohodí přátelsky Arne.

Rocky kráčí za dvěma strážnými. Na sobě má vybledlý zelený vězeňský mundúr a plážové boty, za uchem zastrčenou cigaretu.

„Děkuju, že jste kvůli mně přerušil vycházku,“ řekne Joona a jde trojici v ústrety.

„Já si na ty jejich venkovní klece stejně moc nepotrpím,“ prohlásí Rocky a odkašle si.

„Proč ne?“

„Dobrá otázka,“ odpoví Rocky a se zájmem na Joonu pohlédne.

„Vybral jste si výslechovou místnost pod dohledem číslo jedenáct,“ obrátí se na Joonu Arne. „Takže já budu sedět za skleněnou přepážkou.“

„Připomnělo mi to dětství, jak jsme v noci kladli do vody vrše na raky… přesně touhle dobou,“ pronese Rocky.

Muži se zastaví u dveří výslechové místnosti a Arne ji odemkne.

„Svítil jsem na raky baterkou, abych je do tý klece nalákal,“ pokračuje Rocky.

Jedenáctka je omšelá místnost vybavená stolem, čtyřmi židlemi a interním telefonem pro personál.

Nohy židle se zřejmě ulomit nedají, ale kdybych ji položil na zem, vylezl na stůl a skočil na zaoblené opěradlo, laminát by praskl a já bych tak snadno získal improvizovaný nůž, dumá Joona.

„Takže ten bachař na mě bude čumět přes sklo?“ zeptá se Rocky a kývne k přepážce.

„Je to pouze bezpečnostní opatření.“

„Ale ty se mě asi nebojíš,“ zašklebí se Rocky.

„To ne,“ přisvědčí klidně Joona.

Mohutný kněz se posadí a židle pod jeho vahou zapraská.

„Už jsme se někde viděli?“ ptá se a vraští čelo.

„V Zóně,“ odvětí Joona jakoby nic.

„V Zóně,“ zopakuje Rocky. „A můžeš mi říct, co to má bejt?“

„Právě tam vás zadržela policie.“

Rocky zavře oči a pak se zadívá kamsi do dálky.

„Nic z toho si nepamatuju… prej jsem měl u sebe plno heráku, ale kde bych na něj vzal?“

„Vážně si na Zónu nepamatujete? Na Zónu v Högdalenu?“

Rocky našpulí rty a zavrtí hlavou.

„Na průmyslovou halu se spoustou pohovek a křesel, prostitutek, na nelegální prodej tvrdých drog, zbraní a…“

„Hele, mám neurologický zranění po autonehodě, takže mi to občas vynechává,“ vysvětluje Rocky.

„Já vím.“

„A ty po mně chceš, abych se přiznal k drogovýmu zločinu?“

„Na to kašlu,“ odtuší Joona a posadí se naproti němu. „Stačí, když u soudu řeknete, že ta bunda nebyla vaše, že jste ji jen sebral na zemi.“

Na okamžik se rozhostí ticho. Rocky si natáhne dlouhé nohy.

„Takže po mně chceš něco jinýho,“ řekne zvědavě.

„Několikrát jste se zmínil o osobě, které jste říkal špinavý kazatel… a já bych potřeboval, abyste mi ho pomohl identifikovat.“

„Copak já jsem se s tím kazatelem setkal?“

„Ano…“

„Je to farář?“

„To nevím.“

Rocky se poškrábe ve vousech a na krku.

„Fakticky nemám šajn,“ řekne po chvíli.

„Povídal jste, že ten člověk zabil ženu, která se jmenovala Natalia Kalijová, že jí usekl paži,“ pokračuje Joona.

„Kazatel…“

„To on zavraždil Rebecku Hanssonovou.“

„Co ty o tom hergot můžeš vědět?“ zařve Rocky a vyskočí ze židle tak prudce, až ji překotí. „Rebecku jsem zabil já. Myslíš, že jsem padlej na hlavu?“

Rocky ucouvne, zakopne o převrácenou židli a málem upadne, rozhodí paže a mohutnou prackou se opře o pancéřové sklo.

Dovnitř ihned vtrhne dozorce. Joona na něj chlácholivě mávne rukou a pak si všimne, že do chodby vběhlo několik dalších strážných.

„Ale my nevěříme, že jste to udělal vy,“ řekne Rockymu. „Vzpomínáte si na Erika Mariu Barka?“

„Na toho hypnotizéra?“ opáčí Rocky, olízne si rty a shrne si vlasy z čela.

„Našel ženu, která vám poskytla alibi.“

„A tomu mám jako věřit?“

„Jmenuje se Olivia,“ doplní Joona.

„Olivia Torebyová,“ řekne pomalu Rocky.

„V hypnóze jste se začal rozpomínat… a všechno nasvědčuje tomu, že jste byl odsouzen za vraždu, kterou spáchal ten kazatel.“

Rocky se k němu blíží.

„A vy nevíte, kdo ten kazatel je?“

„Ne,“ přizná Joona.

„Protože všechno je schovaný v mým rozměklým mozku,“ řekne dutým hlasem kněz.

„Byl byste ochoten nechat se znovu zhypnotizovat?“

„A ty bys to na mým místě udělal?“ zakření se Rocky a znovu si sedne.

„Jo,“ připustí čestně Joona.

Rocky otevře ústa, chystá se něco říct, ale náhle se zarazí a položí si ruku na čelo. Jedno oko mu začne škubat, zdá se, jako by v něm vibrovala i zornice, pak se předkloní, opře se o stůl a těžce oddychuje.

„Do hajzlu,“ zasupí po chvíli a vzhlédne.

Čelo se mu leskne potem, vzápětí upře nechápavý, zasněný pohled na Joonu a na strážné, kteří mezitím vrazili do výslechové místnosti.

99

Joona zastaví okresní státní zástupkyni Saru Nielsenovou na schodišti před soudní budovou na Scheeleho ulici. Vzhledem k tomu, že s sebou do vazební věznice nemůže vzít Erika, musí žalobkyni požádat, aby Rockyho před zahájením líčení propustila na svobodu.

„Volal jsem vám kvůli panu Kyrklundovi,“ vyloží jí Joona a postaví se před ni. „Ve vazební věznici už nemůže zůstat.“

„O tom rozhodne soud,“ odvětí státní zástupkyně.

„Ale já nechápu proč,“ trvá na svém Joona.

„Kupte si sbírku švédských zákonů.“

Saře spadne do obličeje pramen světlých vlasů. Odhrne si ho prstem, a když Joona znovu spustí, překvapeně zvedne obočí.

„Podle paragrafu dvacet čtyřiadvacáté kapitoly může státní zástupce rozhodnout o zrušení vazby, pokud pro ni neexistují závažné důvody.“

„Bravo,“ usměje se Sara. „Ale tady existuje nepochybné riziko, že se pan Kyrklund bude vyhýbat trestnímu stíhání a že spáchá další zločin.“

„Vždyť jde jen o držení nevelkého množství omamné látky s trestní sazbou nanejvýš jeden rok… a navíc je dost pochybné, že se obviněnému podaří držení drogy prokázat…“

„V telefonu jste tvrdil, že ta bunda nebyla jeho,“ pronese s trpkostí v hlase státní zástupkyně.

„A taky to, že pokud uvalení vazby závažně zasahuje do práv dotyčného…“

„Vy si vážně myslíte, že hodlám před soudní budovou vyjednávat o uvalení vazby s bývalým policistou?“

„Klidně mu zajistím dozor,“ řekne Joona a sestupuje za ní ze schodů.

„Takhle to nepůjde.“

„Rozumím, ale on je nemocný a potřebuje neustálý lékařský dohled,“ pokračuje Joona.

Sara se zastaví a přeletí očima Joonovu tvář.

„Pokud pan Kyrklund potřebuje lékaře, může za ním přijít do vazební cely.“

„Ale když vám řeknu, že jde o specializovanou péči, kterou ve věznici nelze aplikovat…“

„… tak vám odpovím, že lžete.“

„Klidně seženu lékařské potvrzení,“ nevzdává se Joona.

„To můžete, ale stejně proti němu příští úterý vznesu žalobu.“

„Tak v tom případě se proti ní odvolám.“

„Dobrá práce,“ usměje se Sara a pokračuje v cestě.

100

Joona sedí v jedné ze zadních lavic v kostele Adolfa Frederika. Vpředu v presbytáři se shromáždil dívčí sbor, aby si před koncertem ještě jednou zopakoval repertoár. Sbormistryně udá tón a jedna z dívek spustí hymnus O viridissima virga.

Joona se pohrouží do vzpomínek na dlouhé bílé noci v Nattavaaře po Summině smrti.

Okrouhlým chrámovým oknem s barevnými vitrážemi dovnitř proudí sluneční světlo, tu a tam přerušené chvějivými stíny třepotajících se listů.

Po pár minutách si sbor udělá přestávku, dívky vytáhnou telefony, shluknou se do skupinek, procházejí se uličkami a povídají si.

Dveře do sakristie se otevřou a kolem se rozhostí ticho. Člen staršovstva zvedne hlavu od knihy a pak pokračuje ve čtení.

Do kostela vstoupí Margot, v rukou vleče dvě těžké tašky. Žuchne do lavice vedle Joony. Břicho jí narostlo tak, že ho sotva vměstná za poličku na zpěvník.

„Hrozně mě to mrzí,“ řekne polohlasně. „Vím, že tomu odmítáte věřit, ale koukněte se na tohle.“

S povzdechem zvedne na koleno první tašku a vyndá z ní vytištěný protokol z daktyloskopické analýzy. Joona si rychle pročte srovnání několika různých parametrů, sám porovná detaily na první úrovni a všimne si shody papilárních linií i vzorků.

Jde o dokonale separované otisky prstů a shoda s Erikem Mariou Barkem je stoprocentní.

„Kde jste ty otisky našli?“ zeptá se Joona.

„Na porcelánové hlavičce zvířátka, kterou držela v ruce Zuzana Kernová.“

Joona vyhlédne do chrámu. Sbor se opět shromažďuje, sbormistryně zatleská, aby získala pozornost děvčat.

„Předtím jste se ptal na důkazy,“ pokračuje Margot. „Otisky prstů důkazy jsou, nebo ne?“

„Z právního hlediska ano,“ řekne tiše Joona.

„Právě u něj provádíme domovní prohlídku,“ vysvětlí mu komisařka. „Dopadli jsme sériového vraha.“

„Vážně?“

Margot položí tašku s dokumentací z předběžného vyšetřování Joonovi na kolena.

„Opravdu jsem se vám snažila uvěřit a brát vážně tu vaši stopu s kazatelem,“ pronese, opře si záda a ztěžka dýchá.

„To je dobře,“ odpoví Joona.

„Zařídila jsem, abyste se mohl setkat s Rockym, abyste ho mohl vyslechnout,“ prohlásí poněkud netrpělivě Margot. „Tvrdil jste, že je to nutné k tomu, abyste toho údajného špinavého kazatele našel.“

„Jenže Rocky už si nic nepamatuje.“

„Jistě, protože si nemá co pamatovat,“ řekne úsečně vyšetřovatelka.

Sbor opět spustí, chrámový prostor zaplní dívčí hlasy. Margot se pokouší najít pohodlnější polohu a pak si přehodí cop přes rameno.

„Vystopovali jste Erika ve Smålandu,“ ozve se Joona.

„Zásahovka prohledala autobus a našla mezi dvěma sedadly Erikův telefon.“

„No teda,“ řekne suše Joona.

„Zatím neudělal jedinou chybu, pořád si počíná jako profík,“ dodá kolegyně. „Skoro mám pocit, jako by mu někdo radil — někdo, kdo ví, jak to chodí.“

„S tím souhlasím,“ přisvědčí Joona.

„Ozval se vám?“ vyzvídá Margot.

„Ne,“ odvětí stručně Joona a pak pohlédne na druhou tašku, ležící na podlaze mezi nimi.

„To je moje pistole?“

„Jo, přesně tak,“ přitaká Margot a nohou mu ji přistrčí.

„Děkuju,“ zaraduje se Joona a nakoukne do tašky.

„Pokud hodláte po tom kazateli pátrat i nadále, tak bych vám ráda připomněla, že já jsem vás ničím takovým nepověřila,“ ozřejmí mu Margot a obtížně se souká z lavice. „Žádné materiály jsem vám nedala a tady jsme se nikdy nesetkali — je to jasný?“

„Já toho vraha dopadnu,“ řekne tiše Joona.

„Prima, ale už spolu nemůžeme zůstat v kontaktu…“

Joona pod lavicí vytáhne pistoli, vysune zásobník a položí si ho na koleno, natáhne závěr dozadu, rychle vyzkouší mechaniku, zkontroluje bicí pružinu a úderník, zajistí zbraň a zasune zásobník na místo.

„Jak můžete ksakru používat Colt Combat?“ zahudruje Margot. „Za týden bych si oddělala záda.“

Joona neodpoví, zastrčí si pistoli do podpažního pouzdra a do kapsy bundy vsune rezervní zásobník.

„Kdy konečně připustíte, že Erik je vinen?“ zeptá se ostře.

„Uvidíte, že jsem měl pravdu,“ prohlásí Joona a s ledovým klidem jí pohlédne do očí.

101

Nelly Brandtová sedí u počítače a něco píše. Ve vkusně nalíčeném obličeji má uzavřený a soustředěný výraz, na ramenou se jí vlní světlé vlasy. Na sobě má béžovou sukni a přiléhavé zlatavé úpletové tričko s límečkem.

Když Joona vstoupí a pozdraví, Nelly beze slova vstane, popojde k otevřenému oknu a utrhne z keře v zahradě tmavorůžovou květinu.

„Prosím,“ podá ji Joonovi. „Na důkaz vřelých díků za úžasné policejní zásahy…“

„Nechápu, co tím…“

„To není všechno,“ přeruší ho lékařka. „Dostanete ještě jednu.“

Natáhne se pro další květ a podá jej Joonovi.

„A tohle je pro celý švédský policejní sbor,“ prohlásí jedovatě. „Vážně jste na mě udělali dojem… ne, radši zajdu ven a vyrvu celý keř… klidně mezitím můžete otevřít kufr u auta, aby se tam veš…“

„Nelly, mně je taky jasné, že se policie mýlí,“ uklidňuje ji Joona.

Zdá se, jako by z Nelly náhle vyprchala veškerá energie: znovu se posadí k psacímu stolu, skryje obličej v dlaních, pokouší se něco říct, ale nedokáže ze sebe vypravit ani slovo.

„Stále se pokouším polapit skutečného vraha,“ pokračuje Joona. „Ale potřebuju někoho, kdo dokončí Erikovu práci.“

„Ráda vám pomůžu,“ řekne Nelly a zvedne k němu oči.

„Umíte hypnotizovat?“

„Ne,“ zasměje se překvapeně Nelly. „Myslela jsem… tohle není můj obor, vlastně mi to připadá dost ožehavé.“

„A neznáte někoho jiného, kdo by mi mohl pomoct?“

Žena několikrát otočí snubním prstenem na prstu pokrytém skvrnkami a skloní hlavu na stranu.

„S hypnózou je to těžké,“ řekne upřímně. „Ale znám pár odborníků, co mají dobrou pověst… ačkoli dobrá pověst jen velice zřídka znamená, že dotyčný je špičkový machr. Je to takové nepsané pravidlo… ti nejlepší v každém oboru obyčejně mívají nejhorší pověst.“

„Chcete říct, že Erikovi se nikdo nevyrovná?“

Žena se zasměje a blýskne bílými zuby.

„V blízkém okolí nikdo… i když to s tou špatnou pověstí možná v téhle chvíli přeháním.“

„Takže nevíte o nikom, s kým bych si mohl promluvit?“

„U nás na klinice pracuje Anna Palmerová, ta je hodně schopná, ale záleží na tom, oč vám jde, samozřejmě nemá Erikovy zkušenosti, pokud jde o psychický šok a posttraumatickou stresovou poruchu.“

Nelly vyjde s Joonou na chodbu, po chvíli zpomalí a zeptá se ho, jestli jí hrozí nějaké nebezpečí.

„Na to vám nedokážu odpovědět,“ přizná poctivě Joona.

„Můj muž bude celý týden dlouho v práci.“

„Můžete požádat o policejní ochranu.“

„Ne, policejní ochranu ne, asi zbytečně dělám z komára velblouda… Jde jen o to… včera jsme si všimli, že zadní dveře do domu jsou poškozené.“

„Máte u koho přenocovat?“

„Ano, jasně že mám,“ řekne Nelly a na tvářích jí naskočí lehký ruměnec.

„Tak to udělejte, dokud tohle neskončí.“

„Uvidím…“

102

Anna Palmerová je vysoká žena s nakrátko ostříhanými, ocelově šedými vlasy, pokožku pod očima má protkanou modravými žilkami. Přijme Joonu v nevelké pracovně, vybavené malým psacím stolem. Stěny pokrývají regály plné knih, úzké okno skýtá výhled do nemocničního areálu.

„Jeden můj známý prožil před deseti lety autonehodu,“ spustí Joona. „Utrpěl závažné poškození mozkové tkáně… Jsem úplný laik, ale bylo mi řečeno, že v obou temporálních lalocích probíhá trvalá epileptická aktivita.“

„To je možné,“ přisvědčí lékařka a dělá si poznámky do bloku.

„Jeho největším problémem je paměť,“ vykládá Joona dál. Krátkodobá i dlouhodobá… občas si vybaví nějakou situaci do všech podrobností, a pak zapomene, že k ní vůbec kdy došlo… A teď doufá, že by mu hypnóza mohla pomoct překonat paměťovou bariéru.“

Anna Palmerová odloží blok a sepne ruce na stole. Joona si všimne, že má na kloubech drobné stroupky od ekzému.

„Nechci vás zklamat,“ pronese unaveným tónem, „ale spousta lidí si od hypnózy slibuje příliš mnoho.“

„Pro toho člověka je velice důležité, aby se dokázal rozpomenout,“ odpoví Joona.

„Klinická hypnóza… je vlastně jistá forma sugesce, určité vnitřní opory… ale nelze očekávat, že si při ní člověk vybaví pouze pravdivé události,“ vyloží mu lítostivě lékařka.

„Ale tento typ poškození mozku přece neznamená, že všechny vzpomínky zmizely, zůstávají v mozku i nadále, jen cesta k nim je zablokovaná… myslím tím… nešlo by pomocí hypnózy najít nějakou jinou, schůdnější cestu?“ nevzdává se Joona.

„Ano, šikovný odborník jistě dokáže zavést pacienta tam, kam je třeba,“ připustí žena a poškrábe si stroupky na ruce. „Jenže co potom? Nikdo není schopen rozlišit skutečné vzpomínky od fantazie, protože to neumí ani jeho vlastní mozek.“

„A víte to jistě? My věříme, že vzpomínky a fantazii dokážeme rozpoznat, jsme o tom naprosto přesvědčeni.“

„Ano, vím to jistě, protože jistý materiál ukládáme do mozku společně s jistou informací, která nám říká, zda se jedná o skutečnou událost, je to jakýsi kód, předznamenání, prefix.“

„A neměl by ten kód být zaznamenaný i v jeho mozku?“ trvá na svém Joona.

„Ano, ale těžko ho dokážeme spojit s příslušnými paměťovými obrazy,“ řekne žena a zavrtí hlavou.

„Vy se domníváte, že to nikdo nezvládne?“

„Ne,“ odpoví lékařka a zaklapne blok.

„Erik Maria Bark si myslí, že to dokáže.“

„Erik je velice schopný… pokud jde o pohroužení pacienta do hlubokého transu, je možná nejlepší na světě, ale jeho výzkum není založen na důkazech,“ prohlásí stručně žena a v očích se jí zablýskne.

„Vy věříte tomu, co se o něm píše v novinách?“

„Nemám nejmenší možnost to posoudit… ale jistou slabost pro perverzitu, pro nejpodivnější typy psychóz Erik nepochybně má…“

Žena se zarazí.

„Měl jste na mysli jeho?“ zeptá se příkře.

„Ne.“

„Ale o kamaráda taky nejde, že?“

„Ne, to v žádném případě… jsem komisař ze státní kriminálky a potřebuju vyslechnout svědka s organickou ztrátou paměti.“

Anně Palmerové zacukají koutky.

„To by bylo neetické, protože všechno, co pacient v hypnóze řekne, je zcela nespolehlivé a z právního hlediska nepoužitelné,“ odvětí stručně Anna.

„Jde jen o vyšetřování a…“

„Věřte, že žádný seriózní lékař zabývající se klinickou hypnózou by na nic takového nikdy nepřistoupil,“ řekne zvýšeným hlasem lékařka a pohlédne mu do očí.

103

Erik se skloněnou hlavou a s kšiltovkou staženou hluboko do čela přejde most přes kanál Sickla, potom obejde travnatý Hammarbyský kopec, kde se Benjamín učil lyžovat, a zajde do lesa.

Ve Stockholmu prakticky neexistuje jediné místo, kde by se člověk mohl svobodně pohybovat, aniž by se ocitl na nějakém záznamu. U silnic jsou rychlostní kamery, u bankomatů a na křižovatkách zase bezpečnostní, v podjezdech a na mostech dopravní. Nejinak je tomu v obchodech, ve vlacích, autobusech, na trajektech i v taxících. Sledovací zařízení snímají ve dne v noci každičkou benzinku, parkoviště, přístav, terminál, nádraží a nástupiště. Banky, obchodní domy, nákupní centra, galerie, náměstí, pěší zóny, velvyslanectví, policejní stanice, vazební věznice, nemocnice i hasičské stanice jsou neustále pod dohledem.

Erik je strašně unavený. Klopýtá po lesní cestě k Björkhagenu, na chodidlech mu praskají puchýře.

Obloha potemněla. Z posledních sil se dovleče do nevelkého parčíku nacházejícího se za domem, v němž bydlí jeho bývalý pacient Nestor.

Zamíří po štěrkové cestě k dřevěným dveřím se začernalým mosazným otvorem pro vhazování pošty. Zažloutlá barva fasády mu připomene starý molitan.

V kuchyni v přízemí se svítí.

Z parku lze dohlédnout až do Nestorova obývacího pokoje. Erik se přemístí k vedlejšímu oknu a uvidí Nestora, jak sedí v křesle.

Zdá se, že v bytě nikdo jiný není.

Erikovi se třesou ruce a má pocit, že už nezvládne udělat ani krok. Stiskne zvonek na dveřích.

„Můžu dál?“ zeptá se, jakmile Nestor otevře.

„T-to je překvapení,“ mumlá Nestor. „P-postavím na kafe.“

Pustí Erika dál, zavře za ním, zamkne a pak zmizí v bytě. Erik si s bolestným syknutím zuje boty, pověsí na háček pomačkané sako a ucítí pach vlastního potu. Ponožky se mu přilepily k rozbolavělým patám, v podchlazených prstech na nohou mu v teplé předsíni začne mravenčit.

Ví, že Nestor stále žije v bytě, v němž vyrůstal s matkou. Pokoje mají nízké stropy, vrstva lněného oleje na dubových parketách je odřená až na dřevo. Všude jsou rozestavené ozdobné figurky psů.

Projde obývacím pokojem. Potah pohovky je úplně prodřený, na nízkém stolku leží brýle a křížovka, vedle ní stojí sousoší představující lovecké psy se zastřelenými bažanty.

Nestor v kuchyni připraví na podnos šálky na kávu a talířek s koláčky. Na sporáku stojí pánev s opečenými bramborami se salámem.

„Říkal jste, že vás můžu kdykoli o cokoli požádat,“ začne Erik a posadí se ke stolu.

„Ano,“ přikývne důrazně Nestor.

„Mohl bych u vás několik dní pobýt?“

„Tady?“

Po Nestorově tváři se mihne skeptický chlapecký úsměv.

„Proč?“

„Trošku jsem se poštěkal s přítelkyní,“ zalže Erik.

„V-vy máte přítelkyni?“

„Ano,“ přisvědčí Erik.

Nestor nalije do šálků kávu a prohlásí, že má hostinský pokoj s povlečenou postelí.

„Nemohl bych si prosím vzít trošku toho jídla, co vám zbylo?“

„T-to je samozřejmé, omlouvám se,“ vyhrkne Nestor a zapne hořák.

„Nemusíte mi to ani ohřívat,“ řekne hladově Erik.

„P-řece vám…“

„Takhle to úplně stačí,“ brání se Erik.

Nestor mu vyškrábe jídlo na talíř, postaví ho před Erika a posadí se naproti němu.

„Tak co, uvažujete i nadále o tom psovi?“ zeptá se Erik.

„N-napřed musím vydělat nějaké peníze,“ odpoví Nestor, pootočí o několik milimetrů kávovou lžičku a potajmu se v ní zhlíží.

„To je jasné,“ zamumlá Erik a pustí se do jídla.

„Pracuju v k-kostele kousek odtud,“ vysvětlí Nestor a posunkem ukáže na okno.

„V kostele?“ zeptá se Erik a po zádech mu přeběhne mráz.

„Ano… ale n-ne přímo v něm,“ usměje se Nestor a rukou si zakryje ústa. „P-pracuju na zvířecím h-hřbitově.“

„Na zvířecím hřbitově,“ přitaká zdvořile Erik, pohlédne na Nestorovy štíhlé ruce a nažloutlou nylonovou košili, která mu vykukuje zpod vesty.

Dojí večeři, upije trochu kávy a naslouchá Nestorovu vyprávění o nejstarším švédském hřbitově pro domácí mazlíčky na Djurgårdenu. Vznikl v devatenáctém století, kdy tam spisovatel August Blanche pohřbil svého psa Nera.

„J-já vás n-nudím,“ řekne Nestor a vstane.

„Kdepak, jen jsem unavený,“ brání se Erik.

Nestor poodejde k oknu a vyhlédne ven. Na pozadí světlé oblohy se ve větru kymácejí temné siluety stromů a keřů.

„Už se z-začíná brzy stmívat,“ podotkne Nestor ke svému zrcadlovému odrazu ve skle.

Na parapetu vedle kořenáče s květinou stojí dva chrti. Nestor se pokradmu dotkne jejich hlaviček.

„Mohl bych se osprchovat?“ zeptá se Erik.

Nestor ho zavede na druhý konec obývacího pokoje a ukáže mu dveře schované za závěsem.

„T-tohle býval starý byt v-vrátného, ale pro mě jsou ty d-dveře něco j-jako nouzový východ,“ prohlásí.

Spodní část koupelny je obložená dlaždicemi, u zdi stojí hluboká vana, zacloněná sprchovým závěsem s mořskými koníky. Erik se zamkne a svlékne se.

„Ten červený kartáček je mámin!“ zvolá za dveřmi Nestor.

Erik si vleze do poškrábané vany, postaví se na houbovitou protiskluzovou podložku, osprchuje se a omyje si všechna poranění.

Na skříňce nad umyvadlem stojí krabička od žárovky a z ní vykukuje několik rtěnek a tužek na oči.

Když Erik vyjde z koupelny, Nestor už na něj čeká v předsíni. Ve vrásčitém obličeji má neklidný výraz.

„M-moc bych si s vámi potřeboval o něčem p-promluvit… Jde o to…“ začne.

„O co?“

„Co… co si počnu, k-když mi ten nový pes umře?“

„To můžeme probrat zítra.“

„U-ukážu vám pokoj pro hosty,“ zašeptá Nestor a odvrátí tvář.

Muži znovu zamíří do obýváku, minou kuchyň a pak pokračují kolem zavřených dveří, kterých si Erik předtím nevšiml, protože byly schované za skříní.

Nad postelí v hostinském pokoji visí plakát s tenistou Björnem Borgem, jak líbá wimbledonský pohár. Kovová nastavitelná police na protější stěně je plná porcelánových psíků. Vedle úzké postele stojí stará rohová skříňka s lidovými dalarnskými motivy. Horní dvířka zdobí ručně malovaný alegorický obraz, který znázorňuje lidský život od kolébky až po hrob. Žena a muž stojí vedle schůdků, přičemž každý stupínek představuje jedno desetiletí. V nejvyšší části je pár zobrazen ve věku padesáti let, ale na zemi pod schůdky čeká smrtka s kosou.

„Je to tu moc pěkné,“ pochválí pokoj Erik a pohlédne na Nestora otálejícího ve dveřích.

„J-já spím v… m-mámině pokoji. Přestěhoval jsem se tam, k-když…“

Nestor podivně nakloní hlavu, jako by se chtěl podívat, jestli za ním někdo nestojí.

„Dobrou noc,“ popřeje mu Erik.

Vezme za kliku, aby zavřel, ale Nestor dveře zadrží rukou a napjatě na něj pohlédne.

„B-bohatí to nepotřebují, chudí to nemají a není to hroznější než smrt,“ zašeptá.

„Já jsem dnes na hádanky trochu unavený, Nestore.“

„B-bohatí to nepotřebují, chudí to nemají a není to hroznější než smrt,“ zopakuje Nestor a olízne si koutek.

„Budu o tom přemýšlet,“ navrhne Erik a chystá se zavřít dveře. „A teď už opravdu dobrou noc.“

Posadí se a hledí na barevné tapety se zneklidňujícím vzorkem připomínajícím zakroucené šlechtické zbraně, girlandy, paví pera a stovky civějících očí.

Rolety jsou již zatažené. Erik zhasne lampičku, odhrne těžkou péřovou přikrývku, lehne si do postele a v nose ho zalechtá slabá vůně levandule.

Je naprosto vyřízený, veškeré myšlenky na útěk se pomalu rozplynou a on se zvolna noří do spánku, když vtom zaslechne zavrzání. Někdo se pokouší co nejtišeji otevřít dveře.

„Copak je, Nestore?“ zeptá se Erik.

„Já vám napovím,“ pronese tichý hlas. „Můžu v-vám napovědět.“

„Jsem hrozně unavený a…“

„K-kněží si myslí, že je to v-větší než Bůh,“ přeruší ho Nestor.

„Prosím, zavřete ty dveře.“

Zámek zacvakne a Nestorovy kroky pomalu odezní na parketách v obývacím pokoji.

Erik usne a ve snu se u jeho postele objeví malá Madeleine, foukne mu do obličeje a zašeptá mu odpověď na Nestorovu hádanku.

„Nic,“ špitne děvčátko a fouká na něj. „Bohatí nepotřebují… nic, chudí nemají… nic a nic není hroznější než smrt.“

104

Erika vytrhne ze spánku slabounký závan vzduchu, který ho zalechtá na tváři. Někdo cosi rychle šeptá a přestane v téže chvíli, kdy Erik otevře oči. V místnosti panuje téměř neproniknutelná tma a jemu trvá několik vteřin, než si uvědomí, kde je.

Jakmile se v posteli pohne, stará pérová matrace pod ním zavrže.

Přestože hluboce spal, psychicky byl stále v pohotovosti, a právě proto se okamžitě probudil.

Možná to byla jen voda protékající potrubím nebo poryv větru v okně.

Tady uvnitř určitě nikdo nešeptal, všude je ticho a tma.

Erika napadne, že Nestor v době svých nejtěžších psychóz spával právě v téhle místnosti: hučení v trubkách si vykládal jako hlasy, jako mumlání staré ženy, která si vyčesávala z dlouhých šedých vlasů lupy a říkala, že se člověk nesmí dívat do očí svým blízkým, které připravil o život.

Erik ví, že Nestor musel jako malý chlapec zabít psa, ale přesto se pokaždé otřásl, když se pacient neustále vracel ke stařeninu mručivému hlasu.

Vzpomene si, jak mu Nestor s rukama sepnutýma na koleni, se sklopenýma očima, sotva znatelným úsměvem a lehce zrudlými tvářemi radil, jak zabít dítě.

Stará skříň zapraská, u dveří se míhají podivné stíny. Erik zavře pálící oči, znovu zadřímne, ale okamžitě se probere, když ucítí, že dveře hostinského pokoje se zavírají.

Asi by měl Nestorovi říct, ať ho nechá v klidu, ať se na něj ve spánku nedívá, ale nemá sílu vstát z postele.

Po ulici projede auto, škvírami na okrajích stažených rolet pronikne chladné světlo, sklouzne po vzorovaných tapetách a zmizí.

Erik zírá na zeď.

Zdá se, jako by na tapetě ulpěl kousíček světla. Co když je na polici miniaturní lampička, které si předtím nevšiml?

Erik mrká, třeští oči na nehybnou modravou tečku a pak mu dojde, že ve stěně mezi pokoji je otvor.

Modrá skvrnka je světlo z vedlejší ložnice, řekne si Erik, ale vtom bludička zhasne.

Znamená to, že Nestor nakukuje do jeho pokoje.

Erik se ani nepohne.

Je tak tiše, že slyší sám sebe polykat.

Pak se modrý bod znovu objeví a za zdí se ozve horlivé šuškání.

Erik se rychle potmě oblékne a jde za světlem.

Skvrnka poblikává mezi dvěma nastavitelnými policemi. Kdyby porcelánová figurka stála jen o kousíček dál, ničeho by si nevšiml.

Otvor se nachází v nejtmavším bodě vzorované tapety a je tak malý, že Erik musí přitisknout tvář ke zdi a přiložit oko těsně k otvoru, aby něco viděl.

Posune sošku štěněte v košíku, rukama se opře o stěnu a opatrně vsune hlavu mezi police. Na hlavě ho lechtá dřevo, špičkou nosu se dotýká tapety.

Je těsně u zdi a nahlíží přímo do sousedního pokoje.

Na nočním stolku leží mobilní telefon, displej osvětluje budík a oválný vzorek na tapetě.

Erik zahlédne ustlanou postel a zasklenou fotografii miminka v křestních šatičkách, a pak telefon zhasne.

Kdesi v bytě se ozvou spěšné kroky, Erik se pokouší vystrčit hlavu, ale pramen vlasů mu uvízl za dřevěnou třískou. Porcelánové figurky zlověstně zacinkají.

Snaží se vlasy uvolnit rukou, když vtom se za ním pomalu otevřou dveře.

Vytáhne hlavu, sošky o sebe lehce ťuknou. Nestor míří přímo k němu a Erik ustupuje.

„V-volal jsem na p-policii, j-jen jsem vám to p-přišel říct,“ špitne Nestor. „T-teď je řada na vás, teď potřebujete pomoct zase vy, m-mluvil jsem s nimi už několikrát… a t-teď jsou tady.“

„Nestore, já ničemu nerozumím,“ pronese strnule Erik.

„Ne, ne, n-nemůžete tomu rozumět,“ přeruší ho přátelsky Nestor a rozsvítí lampu v okně. „Řekl jsem, že je n-načase, abyste začal užívat léky a…“

Do skla něco práskne, jako by po něm někdo mrštil kámen, tmavá roleta se ve světle lampy zachvěje, za záclonou se sypou střepy a s řinkotem padají na radiátor.

Nestor se zapotácí. Vysokorychlostní projektil mu prostřelil tělo. Z otvoru v lopatce prýští krev.

Starý muž se na ránu nechápavě zahledí.

„S-slíbili mi, že…“

Zakymácí se, upadne na bok a zmateně vzhlédne.

„U-utečte těmi druhými d-dveřmi,“ zasyčí. „B-běžte dolů do p-prádelny, proběhněte na d-druhou stranu a d-dostanete se do vedlejšího v-vchodu…“

Klouby ruky se opře o podlahu a snaží se znovu vstát.

„Lehněte si,“ nabádá ho Erik. „Lehněte si na zem a ani se nehněte.“

„V-vezměte to přes školní d-dvůr, pak p-podél kostelní zdi k l-lesu, ke zvířecímu h-hřbitovu.“

„Zůstaňte na zemi,“ zopakuje Erik a v podřepu se přemístí ke dveřím.

Když vběhne do obývacího pokoje, uslyší, jak policie vyrazila vchodové dveře. Ozve se rána, po schodech rachotí kusy dřeva a kovového zámku.

„S-schovejte se v malém červeném d-domečku,“ zasupí za ním Nestor.

Erik se otočí a vidí, že Nestor vstal, aby mu ukázal cestu. Sklo na obličeji Björna Borga se rozletí na kusy, mezi domky práskne ozvěna výstřelu. Nestor se chytí za krk, mezi prsty mu prýští vodopád krve.

Policisté rozbijí tři okna, vhodí do bytu oslepující granáty, které tak oslnivě zazáří, až se člověku zdá, jako by se na okamžik zastavil čas.

Erik klopýtavě couvá.

Nastane ticho jako na ohromné písečné pláži. Dovnitř se valí pomalé vlny a potom se s šuměním stáhnou zpět.

Erik šátrá po stěnách v obývacím pokoji, stále však nic nevidí, na sítnici mu ulpěl pouze obraz ložnice s Nestorovou siluetou před oknem, krvavé krůpěje na dveřích skříně se smrtkou pod schody.

Má prasklé bubínky, ale na prsou ucítí několik dalších výbuchů jako tlakové vlny. Vrazí přímo do odřené pohovky a rukou tápe po opěrce.

Po chvíli šok pomine a oči opět začnou normálně fungovat. Erik obejde stůl a poličku s novinami, ale stále se mu točí hlava, jako by byl pořádně pod parou.

V předsíni a v kuchyni se míhají laserové svítilny.

Erikovi začne zvonit v uších, ale z okolního dění stále nic neslyší.

Najde tajný východ schovaný za závěsem, odemkne a vyplíží se na chodbu. Na posledním schodu málem upadne, ale zavčas se chytne zábradlí.

Na nejistých nohou sestupuje ze schodů, pokračuje k ocelovým dveřím, projde jimi do prádelny a šátrá po vypínači. Rozsvítí, proběhne kolem praček, vozíků na prádlo a košů s prázdnými láhvemi od aviváže a zkouší si vybavit, co mu řekl Nestor.

V hlavě má podivné prázdno, jako by se ho to všechno vůbec netýkalo.

Zrak má stále oslněný, před očima mu tančí stříbrné skvrnky. Světelná intenzita přesahující pět milionů kandel aktivuje veškeré zrakové buňky, což má za následek, že člověku poslední zrakový vjem nakrátko ulpí na sítnici.

Na konci dlouhé chodby se nacházejí dveře. Erik vyběhne po úzkém schodišti a ocitne se v jiném vchodě.

Vyjde do chladného nočního vzduchu. Na této straně žádné výjezdové vozy nestojí. Zásahovka je zřejmě o kus dál.

Rychle kráčí malým parčíkem. V chladu ucítí, že má mokré ucho. Zašátrá si prsty po tváři a pochopí, že krvácí. Ani se nerozhlédne, kráčí rovně po Karlskronské ulici, mine parkoviště se špinavými kontejnery na tříděný odpad. Pod nohama mu zaskřípou skleněné střepy.

Přeleze stání na kola a zamíří k nedaleké školní budově. Jakmile zajde mezi fasády, rozběhne se podél zdi z okrových, lehce zašedlých cihel.

Vyasfaltovaný školní dvůr je prázdný. Lehký větřík si pohrává s plechovkou od piva, basketbalové koše na sloupech nemají síť.

Vysoko nad ním se blíží vrtulník. Nad střechami se rozléhá práskání rotoru a Erik si uvědomí, že se mu znovu začíná vracet sluch.

Zpomalí, lapá po dechu, prosmekne se kolem budovy a zajde mezi stromy. Je tu skoro černo. Rukama si chrání obličej před větvemi, dokud nedojde k nízké kostelní zdi.

Prodírá se vysokými kopřivami a znovu se ho zmocní strach.

Lesík je doslova prošpikovaný malými hrobečky, které ozdobily děti. Na náhrobních kamenech leží psí obojky, hračky, obrázky, fotografie, květiny, podomácku vyrobené křížky nebo malované kamínky, očazené svíčky a špinavé lampičky.

105

Je hluboká noc, právě odbila druhá hodina, ale Joona stále sedí ve svém pokoji v hotelu Hansson. Podlahu pokrývají fotografie z míst činu a pitevní protokoly.

Erikův dům uzavřela policie a Joonu přestěhovali do hotelu.

Na neodestlané posteli leží bunda a pouzdro s pistolí. Joona si na pokoj objednal salát Caesar, zbytky čekají pod kovovým poklopem na nízkém konferenčním stolku.

Pročítá rozbory techniků z ohledání míst činu a srovnává je s fotodokumentací, pitevními protokoly a výsledky ze státní kriminalistické laboratoře.

Rockyho noční můry jsou skutečné vzpomínky, vše, co řekl během hypnózy, plně odpovídá realitě. Vrah se vrátil — špinavý kazatel se znovu objevil. Po vraždě Rebecky Hanssonové nastalo dlouhé klidové období, touha po násilí byla po mnoho let zapouzdřená hluboko v jeho nitru, a nyní došlo k eskalaci.

Pro stalkera je pronásledování návykové jako droga, nedokáže s ním přestat, má potřebu pronikat k oběti stále blíž, dávat jí dárky a postupně si ve své mysli vyfabuluje skutečný vztah. Navenek dává najevo pokoru a vděčnost, ale ve skutečnosti je nanejvýš žárlivý a pomstychtivý.

Policie má seznam téměř sedmi set osob, které odpovídají všeobecnému profilu pachatele: jsou na něm biskupové, faráři a jejich rodinní příslušníci, diákoni, varhaníci, kostelníci, pohřební řečníci, kazatelé a léčitelé.

Joona se domnívá, že vrah se záměrně snaží vše nastražit tak, aby vinu za spáchané vraždy hodil na Erika, ale žádné pojítko mezi Erikem a osobami na seznamu neexistuje.

Nyní hledá v protokolech a výsledcích laboratorních zkoušek aspoň jeden jediný parametr, který by mu pomohl jmenný seznam zredukovat na minimum.

V materiálech nic zvláštního není, ale co kdyby zkusil nějakým jiným způsobem pospojovat jednotlivé dílky skládanky? Joona se snaží složené kousky od sebe oddělit a hledá mezi nimi nové souvislosti.

Překročí záběry s porcelánovou hlavičkou a rozteklou zmrzlinou a zastaví se u snímku vražedné zbraně, která zabila Sandru Lundgrenovou. Nůž od krve je vyfocen přímo na místě, kde ho policisté našli — na podlaze vedle mrtvoly. Blesk fotoaparátu se v hnědé čepeli leskne jako temné slunce.

V protokolu stojí, že se jedná o kuchyňský nůž s dvacet centimetrů dlouhým ostřím z nerezové oceli. Poté si Joona prohlédne Erixonovy pečlivé náčrtky, jimiž se technik pokusil zrekonstruovat průběh násilného skutku podle krevních stop a stříkanců.

Pachatel měl pokaždé stejné holínky značky Touring velikosti 43.

Joona se pokouší najít nějakou stopu, která kriminalistům unikla. Prohlíží si jeden snímek po druhém a nakonec prodlí u fotografie s číslem 311: u modrého střípku z květináče připomínajícího ptačí lebku. Na jednom okraji jsou bílé bublinky, ostrá špička je hladká jako led.

Listuje mezi nálezy v Erixonově zprávě a dozví se, že střípek byl zapíchnutý v dřevěné podlaze v Sandřině bytě a policisté ho našli díky lampě se šikmým světlem. Dvoumilimetrový úlomek obsahuje podle laboratorní analýzy sklo, železo, písek a šamotovou hlínu.

Potom si prostuduje protokol o zásahu v domě Adama Júsufa.

Přestože došlo ke střelbě, pachatel se rozhodl svůj plán dotáhnout do konce: podle první zprávy z ohledání místa činu chyběly Katryně na obou rukou nalepené umělé nehty.

Kazatel sbírá trofeje a rukama obětí demonstrativně označuje konkrétní místa na jejich těle, jako by proti nim vznášel obvinění při soudním procesu.

Ve čtvrt na čtyři ráno mu zavolá Anja Larssonová a sdělí mu, že se právě dozvěděla o operativním zásahu. Policie dostala velice spolehlivý tip: jakýsi muž tvrdí, že Erik spí u něj v bytě v hostinském pokoji. Dotyčný byl ještě před rokem Erikovým pacientem.

„Policie toho muže požádala, aby byt opustil.“

„Kdo je velitelem zásahu?“ zeptá se Joona.

„Daniel Frick.“

„To je jeden z Adamových nejlepších kamarádů.“

„Vím, co myslíš,“ řekne Anja, „ale nevěřím, že by Erikovi hrozilo nějaké nebezpečí, vždyť samotnou razii provede jednotka rychlého nasazení.“

Joona popojde k oknu a pohlédne na auto, které si pronajal a zaparkoval na chodníku před hotelem. Ocelově šedé porsche se šesti válci a 560 koňskými silami.

„Kde je ten byt?“

„Všichni vědí, že s tebou držím, a tak se Margot rozhodla, že mě do průběhu vyšetřování radši nezasvětí… a má pravdu, protože kdybych tu adresu znala, tak bych ti ji hned vyzvonila.“

Anja neví, kde k zásahu dojde, ale pochopila, že se jedná o místo ležící jižně od Stockholmu. Zásahová jednotka prý má povolení použít opakovačky, samopaly, brokovnice a odstřelovací pušky MSG90.

Když hovor skončí, Joona zůstane stát s pohledem upřeným na podlahu. Mezi stěnami jsou vyskládané stovky fotografií, v jejich lesklém povrchu se zrcadlí stropní světlo.

Dále pročítá Erixonovy analýzy míst činu, ale v myšlenkách je neustále u Erika a u právě probíhajícího zásahu.

Přejde na druhý konec místnosti, očima přeletí obrázek ze žlutého textilního vlákna a pak si přečte zprávu z laboratoře, specifikující rozšlápnutý kousek listu na podlaze u Marie Carlssonové. Ukázalo se, že je to kopřiva.

Prohlédne si zvětšeninu. Kousíček listu zabírá celou plochu fotografického papíru jako zelený ostrý jazyk. Žahavé chloupky vypadají jako křehounké křišťálové ostny.

Začne svítat, obloha na východě zesvětlá. Mezi komíny a špičatými hřebeny střech Vasovy čtvrti s měděnými okapy probleskují první sluneční paprsky.

Teď už razie určitě skončila, pomyslí si Joona a zmáčkne Erikovo nové číslo.

Zkusí to ještě jednou, ale telefon nikdo nebere.

Rozhodne se zavolat Margot, ačkoli je teprve půl šesté ráno. Musí zjistit, jestli Erika dostali, ale přímo na zásah se ptát nesmí, aby nezkompromitoval Anju.

„Tak už se vám podařilo polapit nějakého nevinného podezřelého?“

„Joono, já spím…“

„Jistě, ale co se děje?“

„Co se děje? Neměla bych vám nic říkat a vy byste se neměl ptát, ale ozval se nám bývalý Erikův pacient s tím, že Erik je u něj doma,“ řekne unaveně komisařka.

„Mohla byste mi prozradit jeho jméno?“

„Nemohla, protože podléhá utajení… Už jsem vám vysvětlila, že o tom s vámi nesmím mluvit.“

„Tak mi aspoň prozraďte, jestli se stalo něco, o čem bych měl vědět.“

„Ten pacient policii řekl, že nechal Erika v bytě samotného… pak dovnitř vtrhla zásahovka, uviděla údajně ozbrojeného muže a vypálila po něm naostro… ale ukázalo se, že osoba v okně byl ten pacient, který se do bytu mezitím vrátil.“

„Takže Erik tam nebyl?“

Joona slyší, jak se kolegyně snaží v posteli posadit.

„Vlastně ani nevíme, jestli tam doopravdy byl… Ten pacient právě leží na operačním stole, a tudíž ho zatím nemůžeme vyslechnout…“

„Co když je to ten kazatel?“ skočí jí do řeči Joona.

„Udělal to Erik… Ale ten muž možná ví, kde je — vyslechneme ho okamžitě, jakmile to bude možné.“

„Měli byste do nemocnice postavit stráž.“

„Joono, v Erikově autě jsme našli krev, možná to nic neznamená, ale už jsme ji poslali na rozbor.“

„Hledali jste doma u toho pacienta nepromokavou žlutou pláštěnku?“

„Nic zvláštního jsme u něj nenašli.“

„Rostou v okolí jeho bytu kopřivy?“

„Ne, myslím, že ne,“ odpoví překvapeně Margot.

106

Joona se poprvé po několika hodinách posadí na židli, pročte si poznámky o stopách, které po sobě zanechal vrah v bytě Sandry Lundgrenové, pak si prohlédne náčrtky a hned je mu jasné, že všechny vraždy byly spáchány ve stavu jakéhosi horečného vzrušení. Jsou plánované, ale přesto iracionální.

Následuje zpráva soudního patologa, popis násilného jednání na těle oběti a vrahovy teatrální brutality. Joona se domnívá, že fingované jsou spíš vrahovy chladnokrevné přípravy, agresi naopak považuje za pachatelův přirozený duševní stav.

Právě když si napíše poznámku, že musí prošetřit průběh léčby Erikova bývalého pacienta, zazvoní mu telefon.

„Joono, to jsem já,“ zašeptá Erik. „Pokusili se mě zabít. Schoval jsem se u Nestora, svého bývalého pacienta, policisté si určitě mysleli, že ten člověk v okně jsem já. Dvakrát vystřelili, byla to jasná poprava. Nikdy mě nenapadlo, že by švédská policie něco takového udělala, to je naprosto šílené.“

„Jsi v bezpečí?“

„Ano, myslím, že ano… Víš, Nestor se vrátil jen proto, aby mi o všem řekl, policie mu slíbila, že mi neublíží, a pak ho přes okno postřelili.“

„Nenapadlo tě, že by to mohl být ten kazatel?“

„On to není,“ řekne okamžitě Erik.

„A jaké měl problémy, když…?“

„Joono, to teď není podstatné, já chci jen spravedlivý proces, je mi fuk, jestli mě odsoudí, ale nemůžu tu zůstat…“

„Eriku, doufám, že mi neodposlouchávají telefon, radši mi ještě neříkej, kde jsi,“ přeruší ho Joona. „Jen chci vědět, jak dlouho tam můžeš zůstat.“

V telefonu zapraská, jako by se Erik pohnul.

„Nevím, možná den,“ zašeptá. „Je tu vodovodní kohoutek, ale k jídlu nic.“

„Může tě tam někdo objevit?“

„Pravděpodobnost je dost malá,“ odvětí Erik a na chvíli se odmlčí.

„Eriku?“

„Nechápu, jak jsem se mohl dostat do takové šlamastyky,“ řekne tiše. „Ať udělám cokoli, situaci to jedině zhorší.“

„Já toho kazatele najdu,“ slibuje Joona.

„Na to už je pozdě, na všechno už je pozdě, chci se jen vzdát, ale tak, aby mě nezabili, chápeš to?“

Joona v telefonu slyší Erikův vzrušený dech.

„Pokud se nám podaří dostat tě ve zdraví do vazební věznice, tak ti hrozí doživotní vězení,“ řekne Joona.

„Ale já nevěřím, že mě odsoudí… určitě se mi podaří před procesem zhypnotizovat Rockyho.“

„To ti nikdy nedovolí.“

„Ne, asi ne, ale…“

„Já jsem se s Rockym setkal,“ řekne Joona. „Sedí ve vazební věznici v Huddinge za držení omamných látek, na tebe si vzpomíná, ale na Zónu ani kazatele ne.“

„Tak to je beznadějné,“ hlesne Erik.

Joona se nakloní k oknu, na čele ho zastudí chladné sklo. Na ulici před hotelem stojí taxík. Řidič s obličejem zšedlým únavou vůz obejde, aby z kufru vyndal zavazadlo.

Komisař přeletí očima své pronajaté auto, vidí, jak taxík opět vyrazí na cestu, zvedne oči a náhle se rozhodne.

„Zkusím zařídit, aby Rockyho dnes pustili… a pak se setkáme, abys ho mohl zhypnotizovat,“ řekne Erikovi.

„To je ten tvůj plán?“ zeptá se Erik.

„Říkal jsi, že kdybys měl ještě příležitost, podařilo by se ti z Rockyho dostat nějaké podrobnosti o tom kazateli.“

„Ano, zřejmě jo, vlastně jsem si tím skoro jistý.“

„V tom případě budeš muset ještě chvilku vydržet v úkrytu a já mezitím chytím skutečného pachatele.“

„Nechci nic jiného než se vzdát…“

„Pokud dojde k soudnímu líčení, tak půjdeš do vězení.“

„Ale to je přece směšné, náhodou jsem se vyskytl poblíž…“

„Nejde jen o to,“ skočí mu do řeči Joona. „Tvoje otisky se našly na předmětu, který měla v ruce Zuzana Kernová.“

„Na jakém předmětu?“ zeptá se nevěřícně Erik.

„Na hlavičce porcelánového zvířátka.“

„Nechápu to, nic mi to neříká.“

„Ale shoda otisků je stoprocentní.“

Joona slyší, jak Erik popojde o několik kroků tam a zpátky, zdá se, že v jeho úkrytu je podlaha z dřevěných prken.

„Takže všechno ukazuje na mě,“ řekne tiše.

„Máš Nestorovu fotku?“

Erik mu dá přístupová hesla k lékařským záznamům na psychiatrické klinice a pak hovor ukončí. Joona si do podpaždí zavěsí pistoli, oblékne si bundu, sejde do recepce a nechá si vytisknout Nestorovu fotografii.

Mine svůj pronajatý vůz a zatočí do úzké Frejovy ulice.

Před jedním vchodem stojí postarší model volva bez imobilizéru. Rychle se rozhlédne kolem. Nikde není živá duše. O krok ucouvne a vykopne zadní postranní okénko.

O kus dál se v nějakém autě rozpípá alarm.

Zevnitř otevře přední dveře, posune sedadlo dozadu, vytáhne z kapsy bundy šroubovák, vypáčí kryt zapalování a demontuje plasty kolem volantu. Nakloní se, zasune šroubovák za vrchní část tyče a opatrně ohne šroub zámku volantu.

Rychle si natáhne rukavice, posadí se na místo řidiče, uvolní červené dráty ze spínací skříňky a odřízne z nich izolaci. Jakmile spojí jejich konce, z rádia zazní hudba a v kabině se rozsvítí. Zavře dveře, vytrhne hnědé kabely, přiloží je k sobě a nastartuje motor.

Vyrazí směrem k Huddinge. Na ulicích ještě není moc aut. Na zpětném zrcátku se pohupuje plastový růženec. Kamiony už vyjely, ale lidé, co dojíždějí do zaměstnání, ještě sedí ve svých vilkách a popíjejí ranní kávu.

V Huddinge prosviští kolem velké budovy vazební věznice, pokračuje kousek na jih a zabočí na lesní cestu, obrátí vůz, zaparkuje a pěšky zamíří zpět do Stockholmu.

107

Joona Linna vystoupí z taxíku na Surbrunnské ulici, zaplatí a zamíří přes chodník k šedému pronajatému autu. Motor s jemným vrčením naskočí, komisař se zakloní v koženém sedadle a vyjede od okraje vozovky.

Když dorazí k vazební věznici v Huddinge, zaparkuje přímo u vchodu, těsně vedle kovového plotu, a zmáčkne Erikovo číslo.

„Tak jak to s tebou vypadá?“ zeptá se.

„Ujde to, ale začínám mít hlad.“

„Vyměnil jsem si SIM kartu, takže už mi můžeš povědět, kde jsi.“

„Za kostelem svatého Marka. Kousek ode zdi je lesík a v něm zvířecí hřbitov. Schoval jsem se do červené dřevěné boudy.“

„To je dost blízko Nestorova domu, co?“

„Jo, v noci jsem slyšel houkat sanitku,“ potvrdí tiše Erik.

„Za hodinu za tebou přijdu i s Rockym,“ oznámí mu Joona a pohlédne na velkou tmavou budovu.

Pistoli i telefon odloží do přihrádky, klíčky nechá v zapalování, vystoupí z vozu a projde mezi vysokými sloupy do vězeňského areálu.

Ve stánku koupí tři bagety, požádá, aby mu je zabalili do tašky, a pak se vydá do věznice vyřídit svou záležitost.

Absolvuje povinnou prohlídku a pak vstoupí bezpečnostním vchodem do budovy, kde na něj čeká stejný dozorce jako předtím.

Joona si všimne, že Arne má teleskopický obušek značky Bonowi s ocelovou pružinou, určený k ranám do svalů v horní části paže a stehna.

Na žmolkovatém svetru má nakřivo pověšenou jmenovku, u mohutného zadku se mu pohupují pouta.

Arne si ve výtahu sundá brýle a čistí si je o svetr.

„Tak co ryby?“ zeptá se Joona.

„Na podzim jedeme se švagrem do Älvkarleby.“

Joona si zamluvil takzvanou monitorovací výslechovou místnost oddělenou sklem, jímž lze sledovat, co se uvnitř děje.

Posadí se na židli, dlaně položí na desku stolu a čeká, dokud se na chodbě neozvou hlasy.

„Říkali mu nahej kuchař, protože ze začátku chodil úplně nahatej,“ prohlásí velitel, když se otevřou dveře a do místnosti vkráčí Rocky.

„Ne,“ odporuje Arne, „říkali mu tak kvůli tomu, že…“

„Já i moje žena jsme Jamieho Olivera viděli loni na knižním veletrhu v Göteborgu a byl úplně nahatej, stál tam a připravoval špagety s mušlema.“

„Bolí mě ramena,“ postěžuje si Rocky.

„Ty drž hubu,“ oboří se na něj Arne a vmáčkne ho do židle.

„Podáš mu prst a hned chňapne po celé ruce,“ prohlásí naštvaně velitel, když vyjdou z místnosti.

108

Rocky dnes vypadá bledší než minule, má černé kruhy pod očima — zřejmě trpí abstinenčními příznaky. Arne Melander je se zájmem pozoruje, neslyší však, o čem mluví. Izolační sklo zajišťuje utajení rozhovorů mezi obhájci a jejich klienty a stejně tak umožňuje kriminalistům vyslechnout podezřelého, aniž by obsah výpovědi pronikl k nepovolaným uším.

„Tvrdí, že mě v týhle zatracený díře můžou držet celej půlrok,“ prohlásí chraplavě Rocky a otře si nos.

„Mluvil jste o nějakém kazateli,“ učiní Joona poslední pokus.

„Mám potíže s pamětí po havár…“

„Já vím,“ přeruší ho Joona. „Ale zkuste si vzpomenout na toho kazatele — přímo před vámi zabil ženu, která se jmenovala Tina.“

„To je možný,“ připustí Rocky a oči se mu zúží.

„Usekl jí paži mačetou. Vzpomínáte si na to?“

„Nevzpomínám si na nic,“ vzdychne Rocky.

„Znáte nějakého Nestora?“

„Myslím, že ne.“

„Podívejte se na jeho fotku,“ řekne Joona a vytáhne vytištěný snímek.

Rocky si důkladně prohlédne Nestorovu hubenou tvář a pak znovu zavrtí hlavou.

„Možná byl ve špitále v Karsuddenu…“

„Tak znáte ho?“

„Nevím, určitě tam byla spousta oddělení.“

„A jste ochoten setkat se s Erikem Barkem a nechat se zhypnotizovat?“

„Jo, klidně,“ odvětí Rocky a pokrčí rameny.

„Problém je v tom, že vás odsud státní zástupkyně nechce pustit,“ zdůrazní Joona.

„Tak ať Erik přijde sem a zhypnotizuje mě tady.“

„To nejde, protože Erik je podezřelý z vraždy.“

„Erik?“

„Je stejně nevinný, jako jste byl tenkrát vy.“

„Marnost nad marnost,“ prohlásí Rocky a široce se usměje.

„Erik našel Olivii a ta…“

„Já vím, já vím, každej večer padnu na kolena a blahořečím mu… Ale co bych pro něj v týhle mizerii mohl udělat?“

„To, že se mnou odsud utečete,“ odvětí klidně Joona. „Já chytím dozorce, použiju ho jako rukojmí a vy jen půjdete za mnou.“

„Rukojmí?“

„Za sedm minut jsme venku, dávno předtím, než sem dorazí policie.“

Rocky pohlédne na Joonu a pak na Arna sedícího za sklem.

„Udělám to, když dostanu zpátky svůj herák,“ prohlásí Rocky, opře se a natáhne si nohy.

„Co to bylo za heroin?“ zeptá se věcně Joona.

„Bílej z Nímrózu… ale spokojím se i kandahárským.“

„Zařídím to,“ slíbí mu Joona a vytáhne z kapsy zploštělou ruličku stříbrné lepicí pásky.

Rocky přimhouřenýma očima přihlíží, jak si bývalý policista oblepuje dlaně.

„Předpokládám, že víš, co děláš,“ poznamená Rocky.

„Vy si vezměte na starost bagety,“ zaúkoluje ho Joona a stiskne na interním telefonu tlačítko, aby naznačil, že rozhovor je u konce.

Po chvíli Arne otevře dveře a vypustí Joonu na chodbu. Předpokládá, že ho vyprovodí k východu a poté se vrátí pro Rockyho a odvede ho zpátky do cely.

Dozorce zamyká Rockyho ve výslechové místnosti a Joona mezitím popojde k druhým dveřím s odchlíplou lištou. Skloní se, strčí prsty do škvíry, trhne lištou nahoru a ze zdi vypadnou šrouby i s hmoždinkami.

„To nesmíte!“ zařve za ním Arne.

Joona pokračuje v práci, na podlahu se vydrolí kousky omítky. Nakonec lišta drží pouze na horních šroubech. Joona jí trhne tak prudce, až se kovový pás zkroutí a poslední šrouby s prásknutím povolí.

„Slyšíte?!“ zvolá opět Arne a vytáhne obušek. „Mluvím s vámi.“

Joona si ho vůbec nevšímá, přidrží si lištu na podlaze, rychle ji přišlápne, zahne, obrátí ji a pak proces znovu zopakuje.

„Co to má ksakru znamenat?“ zeptá se s nervózním úsměvem Arne a přistoupí blíž.

„Moc mě to mrzí,“ odpoví stručně Joona.

Dobře ví, jaký Arne Melander absolvoval výcvik: že k němu přiskočí s napřaženou levačkou, pokusí se ho odstrčit a poté udeřit obuškem do stehna nebo horní části paže.

Dlouhými kroky vyrazí k Arnovi, prozíravě uhne ramenem a praští dozorce loktem přímo do hrudníku, až se robustní chlapík zapotácí a skácí dozadu. Kolena se mu podlomí, ale zavčas vymrští ruku, opře se o ni a podaří se mu dosednout na zem.

Joona se silou úderu prohne dopředu, ale udrží rovnováhu, sehne se a strhne dozorci vysílačku s alarmem dřív, než stačí zareagovat. Hodí mu kovovou smyčku kolem krku, přestože se přitom řízne do ruky, pak mu z opasku odepne pouta a jedno oko přicvakne k záhybu lišty.

„Vstaňte a pusťte Rockyho!“ přikáže Arnovi.

Arne se rozkašle, ztěžka se obrátí, odplazí se ke stěně, opře se o ni a zvedne se na nohy.

„Teď odemkněte.“

Arne má volné ruce, ale hrdlo je obtočené smyčkou, ostré okraje lišty se mu napínají na krku. Joona ho na dlouhých otěžích vede zpět k výslechové místnosti.

„Nedělejte to,“ zasupí Arne.

Po obličeji mu stéká pot, roztřesenýma rukama odemkne dveře. Rocky vyjde na chodbu, vezme si obušek a přitiskne ho na podlahu.

„Arne, když mi pomůžete, během čtyř minut odsud zmizíme a pak vás pustím,“ řekne mu Joona.

Dozorce šmajdá před Joonou a po celou dobu se snaží prsty uvolnit smyčku.

„Vytáhněte vstupní kartu a vyťukejte kód,“ přikáže mu Joona a vede ho k výtahu.

Zatímco sjíždějí dolů, Arne opře jednu ruku o zrcadlo a pošilhává po kameře v naději, že ho někdo uvidí.

Ostré konce otěží už prořízly první vrstvu stříbrné pásky na Joonových rukou.

Když vyjdou do vestibulu, zvěst o únosu se během několika vteřin roznese mezi personálem, vzrušená nálada se šíří jako tlaková vlna a je stále vyhrocenější. Zjevně spustili tichý alarm, pod pultem bliká kontrolka a zaměstnanci, kteří dosud seděli a povídali si, se rychle zvedají. Židle skřípou, na podlahu padají papíry.

„Pusťte nás ven!“ křikne Joona a tlačí Arna k východu. Po chodbě se k nim nervózně blíží sedm strážných, kterým dosud zjevně úplně nedochází, co se děje. Joona požádá Rockyho, aby mu kryl záda.

Rocky znovu tasí obušek a couvá za Joonou k bezpečnostnímu vchodu.

Velitel vězeňské zásahové jednotky, který dosud seděl v bezpečnostní centrále, rychle kráčí přímo k nim. Jeho úkolem je protahovat situaci a zdržet je, co nejdéle to bude možné.

„Nemůžu vás pustit ven,“ řekne. „Pokud se nevzdáte, tak…“

„Podívejte se na kolegu,“ uzemní ho Joona.

Přitáhne Arnovi otěže a ten zaúpí. Smyčka se mu zařízne hlouběji do krku, po tmavém svetru kanou pramínky krve. Dozorce se snaží chránit kůži prsty, ale je to beznadějné.

„Nech toho!“ zařve velitel zásahové jednotky. „Nech toho, sakra!“

Arne s chroptěním zavrávorá na stranu a vrazí přímo do informačního stojanu, až se brožury pro návštěvy rozletí kolem dokola.

„Pustím ho, až budeme venku,“ odpoví Joona.

„Fajn, všichni ustupte!“ rozkáže velitel. „Pusťte, pusťte je, nechte je odejít.“

Trojice projde pípajícím detektorem kovu. Strážní i zaměstnanci v civilu jim uhnou z cesty. Jeden dozorce si vše nahrává na mobil.

„Dopředu,“ zavelí Joona.

Arne se sípavě nadechuje, ale všichni míří k východu.

„Bože,“ zašeptá a drží se za levou paži.

Na druhé straně bezpečnostního vchodu zuřivě štěká pes, podél prosklené stěny se shlukují strážní.

„Pusťte je!“ zakřičí velitel a následuje trojici bezpečnostním vchodem. „Půjdu s vámi, postarám se, abyste se dostali ven.“

Vytáhne vstupní kartu, naťuká kód a otevře dveře.

„Co jste krucinál vlastně zač?“ zasyčí na Joonu Linnu.

Před vazební věznicí svítí slunce, nad nimi se klene bleděmodrá obloha. Muži pokračují po vydlážděném plácku až k místu, kde stojí Joonovo šedé porsche.

Joona obejde vozidlo, přimáčkne Arna k zemi a s omluvou přicvakne druhou část želízek ke kovovému plotu za vozem. Velitel jednotky rychlého nasazení bezmocně přihlíží, kolem skleněných dveří pouhých deset metrů od nich se rojí dozorci.

Joona se rychle posadí za volant a nastartuje.

Než za sebou Rocky stačí zabouchnout dveře, Joona přejede přes obrubník, pokračuje dolů z travnatého návrší, prosmekne se mezi vysokými betonovými podstavci na silnici a pak se na plný plyn řítí k lesu, kde na ně čeká staré volvo.

109

Nestora převezli do Karolínské univerzitní nemocnice v Huddinge a odnesli ho přímo na operační sál, kde se ho neprodleně ujal lékařský tým a úspěšně zastavil krvácení. Nestor měl štěstí v neštěstí: jeho stav je již stabilizovaný, dokonce ho přemístili z jednotky intenzivní péče na pooperační oddělení.

Margot umístila před pokoj dva uniformované policisty.

Nestor je již při vědomí, ale zažil závažný šok. Na nose má kyslíkovou masku, přístroje neustále monitorují saturaci krve kyslíkem. V hrudi má zavedený pleurální katetr, hadičkou protéká krev plná vzduchových bublin.

Nelly o Nestorovi hovořila s ošetřujícím lékařem a s přihlédnutím k jeho anamnéze navrhla, aby mu podali sedativa.

Nestor neustále vzlyká a Margot se mu pokouší vysvětlit průběh událostí z hlediska policie, až se dostane k neúspěšné razii v jeho bytě.

„Ale Erik tam nebyl — kde je?“ zeptá se vyšetřovatelka.

„N-nevím,“ odpoví Nestor.

„Tak proč jste volal a říkal, že…“

„Nestore, uvědomte si, že na tom, co se stalo, nenesete žádnou vinu, byla to jen nešťastná náhoda,“ uklidňuje ho Nelly a vezme ho za ruku.

„A spojil se s vámi vlastně Erik?“ pokračuje Margot.

„Já n-nevím,“ odpoví muž a uhne pohledem.

„Ale ovšemže víte.“

„N-nechci s vámi mluvit,“ řekne tiše Nestor a odvrátí obličej.

„Kde pracujete?“ ptá se dál Margot a vytáhne z kožené tašky chleba se šunkou.

„Jsem v důchodu… ale p-přivydělávám si jako zahradník…“

„Kde?“

„Jen pro obec… n-na různých místech…“

„Máte hodně problémů s plevelem?“ otáže se Margot.

„Ani moc ne,“ odpoví překvapeně Nestor.

„A co kopřivy?“

„Ne,“ polkne starý muž a prstem si přejede po hadičce.

„Nestore,“ osloví ho jemně Nelly. „Pravděpodobně už jste pochopil, že jsme s Erikem dobří přátelé… A já se stejně jako vy domnívám, že by pro něj bylo nejlepší, kdyby se dobrovolně přihlásil na policii.“

Nestorovi opět vhrknou slzy do očí a Margot se postaví k oknu, aby ho neviděla plakat.

„Mám p-průstřel plic,“ řekne muž zvýšeným hlasem a položí si ruku na obvázanou ránu na hrudi.

„Byla to strašlivá nehoda,“ řekne Nelly.

„Bůh m-mě chtěl zabít,“ prohlásí Nestor a vytrhne si kyslíkovou hadičku z nosu.

„Jak jste na to přišel?“

„Já už n-nemůžu,“ zavzlyká pacient.

„Víte… židé říkají, že… ač sedmkrát padá spravedlivý, však zase povstává, bezbožníci pak padají ve zlém… a vy zase povstanete.“

„Copak j-já jsem spravedlivý?“

„To nevím,“ usměje se lékařka.

„Ale ř-řekla jste to, ne?“

Nelly si všimne, že saturace kyslíkem se lehce zhoršila, a znovu mu upevní hadičku pod nosem.

„Erik mě z-zachránil a já jsem chtěl z-zachránit jeho,“ zašeptá Nestor.

„Myslíte včera?“ zeptá se opatrně Nelly.

„P-přišel ke mně a já jsem mu dal najíst a nabídl mu hostinský pokoj,“ řekne muž a slabě zakašle. „S-slíbili mi, že mu nic neudělají.“

„A jak vypadal, když k vám přišel?“

„Měl ošklivou č-čepici, z ruky mu tekla krev, b-byl špinavý, neoholený a měl p-poškrábaný obličej.“

„A vy jste mu chtěl jen pomoct,“ přikývne Nelly.

„Ano,“ přisvědčí Nestor.

Margot stojí s tváří obrácenou k oknu a přežvykuje chleba, ale Nestorova vyhýbavá odpověď jí neušla. Popis se dokonale hodí na člověka, který prchal lesem a pak přespal někde venku.

„Víte, kde je Erik teď?“ zeptá se pomalu a otočí se k Nestorovi.

„Ne.“

Margot pohlédne Nelly do očí a pak odejde z místnosti, aby spustila další velkou akci.

„Z-začínám být unavený,“ řekne Nestor.

„Na to, aby zabraly léky, je ještě trošku brzy.“

„T-tak to vy jste ta Erikova přítelkyně?“ pohlédne na ni Nestor.

„Co vám Erik řekl, než odešel?“ odpoví Nelly otázkou a neubrání se úsměvu. „Myslíte, že se chce vzdát?“

„N-nesmíte se na Erika zlobit.“

„Já se na něj přece nezlobím.“

„M-maminka říká, že je zlý… myslím, že by měla radši mlčet…“

„Teď si musíte odpočinout.“

„Je t-to ten nejlepší muž, jakého můžete dostat,“ pokračuje Nestor.

„Taky si myslím,“ usměje se Nelly a pohladí ho po ruce.

„N-není ji vidět, není ji cítit,“ pronese Nestor. „Není ji slyšet, nedá se chytit.“

„Tma,“ odpoví Nelly.

„Správně,“ zazáří Nestor. „Když mě zbaví břemene, t-tak… tak se…“

Nestor zavře oči a funivě oddychuje.

„Já už musím domů,“ řekne tiše Nelly a opatrně vstane z pelesti postele.

Když odchází z oddělení pooperační péče, všimne si, že u dveří hlídkují policisté.

110

Zvon kostela svatého Marka odbíjí pod širým nebem. Zvoník točí velkým kruhem, kterým zvon rozhoupe: těžké srdce tluče do kovového těla a jeho dunění je slyšet široko daleko za kostelní zdí, dolehne až do lesíku mezi stromy, k hrobům zemřelých zvířat.

Při vyzvánění se rozdrnčí i špinavé okénko boudy, v níž se skrývá Erik. Červená chatka na zvířecím hřbitově je stlučená z tenkých prken, podlahu pokrývá flekatá překližka. V dřívějších dobách, když domek využívali sezonní zahradníci, na ní zřejmě bývalo lino, ale později se veškeré drobné zahradnické práce začaly provádět ve velkém a v posledních letech boudu využíval pouze Nestor, pečlivý osamělý správce místa posledního odpočinku domácích mazlíčků.

Na jedné stěně je vodovodní kohoutek se studenou vodou a pod ním velký pozinkovaný dřez.

Erik si na zem naskládal pět pytlů se zeminou a vytvořil si z nich improvizované lůžko.

Leží na boku s otevřenýma očima a naslouchá dunění zvonu. Chřípí mu naplní intenzivní pach hlíny, takže si připadá, jako by byl zaživa pohřbený.

Kdo může pochopit vlastní osud, uvažuje a všimne si, jak našedlou záclonkou dovnitř pronikají první paprsky, pomalu se sunou po sáčcích s travním semenem, po košťatech, lopatách a hrábích, pak doputují až k podlaze, kde dopadnou na sekeru se zrezivělým ostřím.

Erik prodlévá pohledem na sekeře a prohlíží si tupé ostří s hlubokým zářezem. Nestor nástroj nejspíš používá k přesekávání kořenů, když hloubí hrobeček pro další zvíře, pomyslí si.

Vrtí se na lůžku, aby našel pohodlnější polohu. První hodiny proseděl schoulený v rohu za pytli. Při útěku ho do stehna bodla ostrá větev, v jednom uchu mu neustále zvonilo, bylo mu zle a chvěl se po celém těle.

Houkání sanitky postupně utichlo, stejně jako rachot vrtulníku, a kolem boudičky se rozhostilo ticho.

Po několika hodinách sebral odvahu a vstal. Popošel ke kohoutku, napil se studené vody a opláchl si obličej. Voda vyšplíchla až na desky připíchnuté na stěně, drobné krůpěje stékaly po ceníku Stockholmské nadace zvířecích hřbitovů a kapaly na špinavou překližkovou podlahu.

Zavolal Joonovi, pověděl mu, co se stalo, a slyšel sám sebe, jak nesouvisle mluví a jak se neustále opakuje. Uvědomil si, že je v šoku. Znovu se natáhl na pytle, ale nemohl usnout, nedokázal zklidnit bušení srdce.

Nyní mu přestala téct krev z ucha, ale stále mu v něm hučí, všechno slyší jakoby zdálky, jako přes těžkou látku. Když zavře oči, mihotavé záblesky po oslnění se pomalu vytrácejí.

Pak zaslechne vzdálené dětské hlasy a vzpomene si na Made a Jackie. Opatrně našlapuje k oknu. Na hřbitůvku nikdo není. Děti si zřejmě hrají v lesíku u školy.

Erik nemá zdání, co by udělal, kdyby přišly až sem. Možná dnes noviny zveřejnily jeho obličej. Okamžitě ho zaplaví ochromující příval strachu.

Obezřetně poodhrne záclonku o pár centimetrů a přitom roztrhne pavučinu.

Zvířecí hřbitov je půvabné travnaté zákoutí se spoustou listnatých stromů. Od kostela k němu vede pěšinka přes dřevěnou lávku, obrostlou po obou stranách kopřivami.

Na jednom hrobečku je kříž poskládaný z různě tvarovaných oblázků, jiné dítě vytvořilo lucerničku ze skleničky od zavařeniny a namalovalo na ni červené srdíčko. Pod vrstvou dešťové vody a popadaných semen se leskne vypálená čajová svíčka.

Erik si znovu připomene rozhovor s Joonou. Ví, že pokud dostane příležitost, zjistí to, co potřebují: už Rockyho jednou hypnotizoval, ale tehdy mu kladl jiné otázky, tehdy o kazatele vůbec nešlo.

Ale jak dlouho tady bude moct zůstat? Má hrozný hlad a určitě ho tu někdo brzy objeví. Vždyť je to jen kousíček od školy, kostela i Nestorova bytu.

Ztěžka polkne, opatrně se dotkne zraněné nohy a znovu si začne lámat hlavu nad tím, kde se v bytě Zuzany Kernové vzal otisk jeho prstu. Možná existuje nějaké úplně jednoduché vysvětlení, ale Joona je zjevně přesvědčený, že se na něj někdo záměrně pokouší svalit vinu.

Joonova teorie mu připadá natolik absurdní, že ji při nejlepší vůli nedokáže brát vážně.

Musí existovat nějaké rozumné vysvětlení.

Nebojím se soudního procesu, pomyslí si Erik. Pravda vyjde najevo, jen když dostanu možnost se hájit.

Musí se vzdát policii.

Třeba by našel útočiště v kostele — mohl by kněze požádat, aby ho přizval k Večeři Páně, poprosit o boží odpuštění, o cokoli, jen když mu poskytne ochranu.

Policie mě přece nemůže zastřelit přímo v kostele, ujišťuje se Erik.

Je tak vyřízený, že mu při pouhém pomyšlení na to, že by se vzdal a vložil svůj osud do rukou někoho jiného, vhrknou slzy do očí.

Rozhodne se vyplížit z boudy a podívat se, jestli je kostel otevřený, ale vtom zaslechne, že po dřevěném můstku někdo jde.

Rychle se vrhne do koutka, v němž se původně skrýval. Kdosi kráčí po pěšině a podivně vzlyká a huhňá. Ozve se cinknutí. Nezvaný návštěvník kopl do skleněné lucerničky na hrobě.

Kroky umlknou, zavládne naprosté ticho. Třeba neznámý jen donesl květinu mrtvému pejskovi. Stejně dobře je však možné, že stojí u boudy a poslouchá, co se děje uvnitř.

Erik se krčí v rohu a myslí na psa, kterého Nestor musel utopit. Vidí, jak ubohé zvíře škube chlupatými packami, jak se pokouší plavat, zatímco taška zatížená kamením se pomalu plní vodou.

Muž venku si hlasitě odplivne a jde stále blíž. Prochází mezi suchými keři, pod nohama mu praskají větvičky.

Teď je přímo před boudou, uvědomí si Erik a rychle se porozhlédne po nějakém nástroji. Nejdříve mu padne zrak na lopatu, ale poté si všimne sekery s krátkým topůrkem a ztupeným ostřím.

Na vnější stěně chatky něco crčí a stéká do vysoké trávy. Neznámý chlapík močí a neustále si pro sebe něco brblá.

„Člověk se snaží,“ vrčí otráveně. „Přijde domů a je hodnej jako ovečka… ale za dobrotu na žebrotu…“

Opilec odvrávorá k okénku a nahlíží dovnitř. Ťukne do skla, jeho stín dopadne na stěnu s lopatami a hráběmi. Erik se tiskne ke stěně pod oknem a zřetelně slyší, jak muž venku oddychuje, napřed otevřenou pusou, pak úzkými nosními dírkami.

„Poctivá práce,“ pochválí svůj výkon a vrávorá borůvčím pryč.

Erikovi proletí hlavou, že počká, až ožrala zmizí z dohledu, a hned poté se vydá do kostela a vzdá se.

Stále dokola si pokouší představit Nestora jako vraha, ale nedokáže uvěřit, že by jeho laskavý pacient toužil být prostředníkem mezi životem a smrtí.

Slunce se schová za mrak, skrze šedou záclonu není vidět.

Na polici stojí zaprášená termoska, plastový pytlík opřený o stěnu, malá, popelavě šedá urna a soška buldoka z malované sádry.

Ještě na stěně zahlédne Nestorovo zrcátko na holení, vrhající na podlahu matné prasátko, když vtom se otevřou dveře.

111

Erik se zapotácí, ucouvne, vrazí do zelené skládací židle a ta se překotí na podlahu. Dveřní křídlo práskne do zdi, odrazí se zpět a bouchne do mohutného mužského ramene. Dovnitř s funěním vtrhne hřmotná postava, kolem ní se víří prach. Rocky Kyrklund se rozkašle a uhodí hlavou o zhasnutou žárovku. Na sobě má vězeňský mundúr, obličej se mu leskne potem, ohromnou hlavu lemuje šedá hříva.

Hned za ním se dovnitř vhrne Joona, zavře dveře a rukou zastaví rozhoupanou žárovku.

„Viihtyistä,“ pronese finsky. Je to tu útulné.

Erik se ze sebe snaží něco vypravit, ale nedokáže se ani pořádně nadechnout. Když se dveře rozletěly podruhé, byl hrůzou úplně bez sebe a začaly mu bolestivě cukat tváře.

Rocky si něco brumlá pod vousy, zvedne překocenou zelenou rozkládací židli a kecne si na ni. Lapá po dechu a rozhlíží se po malém kamrlíku.

„Tak vy jste přišli,“ řekne slabým hlasem Erik.

„Vzali jsme to lesem od statku Nacka,“ vyloží mu Joona a vytáhne z tašky tři bagety se sýrem a salátem.

Všichni mlčky jedí. Z Rockyho se stále lije pot, mezi jednotlivými sousty těžce funí. Když spořádá svůj díl, zvedne se a zajde se napít vody z kohoutku.

„Koukám, že zvířecí pohřby jsou dražší než lidský,“ podotkne a ukáže na ceník.

Ve vousech se mu lesknou kapky vody. Po zácloně tančí stíny.

„Myslím, že tady jsme docela v bezpečí,“ vykládá Joona a strhne si z dlaní zbytky lepicí pásky. „Zásah u Nestora už skončil a proslýchá se, že to byl smyšlený tip, že Nestor chtěl spáchat sebevraždu.“

„Ale zůstal naživu, ne?“

„Ano,“ přisvědčí Joona a pohlédne na Erika.

Blonďaté vlasy má rozježené a oči opět získaly svůj chladný šedý odstín, připomínající říjnové nebe.

Erik pokouše poslední sousto bagety.

„Napadlo mě, že pokud hypnóza nevyjde, mohl bych se obrátit na zdejšího kněze,“ prohlásí a snaží se, aby jeho hlas zněl pevně.

„Dobře,“ řekne tiše Joona.

„Přece po mně nemůžou střílet v kostele,“ dodá Erik.

„Ne, to nemůžou,“ potvrdí Joona, ačkoli oba vědí, že to není pravda.

Rocky stojí před ceníkem a pokuřuje, něco si mumlá a prstem odstraňuje z plochých připínáčků plastové hlavičky.

„Jsem připraven začít,“ řekne mu Erik a zmuchlá fólii od bagety do malé kuličky.

„Jasně,“ přikývne Rocky a posadí se na židli.

Erik se na něj zahledí, všimne si jeho rozšířených zornic a prudkých nádechů.

„Utíkal jste lesem a váš organismus se ještě nestačil zklidnit,“ sdělí mu.

„Takže z toho nic nebude?“ zeptá se Rocky a zašlápne špačka na podlahu.

„Ale ano, jen chci, abychom začali uvolněním… Skutečnost, že vám aktivně funguje mozek, není na překážku, nebudete přece spát… jen musíme veškerou jeho aktivitu zaměřit na…“

„Fajn,“ souhlasí Rocky a opře se.

„Posaďte se pohodlně,“ vybídne ho Erik. „Klidně během hypnózy měňte pozici, jak je vám libo, nemusíte tomu věnovat jedinou myšlenku, ale při každém pohybu se vždycky ještě trošku uvolněte.“

Joona i Erik vědí, že tohle je jejich poslední šance, příležitost, na kterou tak dlouho čekali.

Nepotřebují mnoho, stačí jim jméno, místo nebo nějaký jiný detail.

Pokud získají konkrétní proměnnou, dosavadní vzorec se zformuje v šipku, která ukáže přímo na kazatele.

Erik nesmí průběh hypnózy uspěchat, musí Rockyho pozvolna nořit do hlubokého transu a dovést ho až k těžko přístupným vzpomínkám.

„Položte si ruce na kolena,“ pokračuje klidně Erik. „Pevně je sevřete v pěst a poté stisk uvolněte, cítíte jejich tíhu, cítíte, jak klesají ke stehnům, jak vám ochabují zápěstí…“

Erik se soustředí především na to, aby mu na hlase nebylo poznat, jak moc mu záleží na výsledku. Pomalu uvolňuje všechny části Rockyho těla a vidí, jak obrovi poklesnou ramena. Chvíli prodlí u krku, zdůrazní, že hlava je stále těžší, pokračuje hlubokým bráničním dýcháním a přitom se téměř nepozorovaně blíží k indukční fázi.

Monotónním hlasem popisuje širokou mořskou pláž, pokrytou bílým, jako porcelán lesklým pískem, po níž se měkce převalují vlny a poté se syčivě stahují zpět.

„Kráčíte po okraji pláže k výběžku,“ pokračuje Erik. „Pod nohama cítíte pevný písek, jde se vám lehce, kotníky vám omývají vlažné vlny, kolem víří písek…“

Pak líčí drobné vroubkované mušle a zaoblené kousky korálů, jak se vznášejí ve zpěněné vodě.

Rocky se choulí na rozvrzané židli, čelistní svaly se mu uvolňují, víčka mu těžknou.

„Teď nasloucháte jen mému hlasu, cítíte se dobře, všechno kolem vás je příjemné a bezpečné…“

Joona stojí u okna a vyhlíží ven na zvířecí hřbitov. Bundu má rozepnutou, na hrudi se mu rudě leskne pažba pistole.

„Za chviličku budu počítat od dvou set do nuly a vy se při každém sestupném čísle ještě trochu uvolníte. Až vám řeknu, otevřete oči a vybavíte si každičkou podrobnost z vašeho prvního setkání s člověkem, kterému říkáte kazatel,“ vyzve ho Erik.

Rocky sedí s povislým spodním rtem, ohromné pracky mu spočívají na stehnech a ve tváři má vzdálený, zasněný výraz.

Erik těžkým uspávajícím hlasem počítá a přitom pozoruje Rockyho nádechy a výdechy, pravidelné pohyby jeho vypaseného pupku.

Souběžně s Rockym sleduje i sám sebe, jak klesá zkalenou vodou ke dnu. Je tak bahnitá, že vedle sebe vidí jen Rockyho — vzduchové bublinky unikající jako korálky z jeho vousů, vlasy rozvlněné proudící vodou.

Erik změní pořadí, několik čísel přeskočí, ale po celou dobu sestupného počítání nepozorovaně zpomaluje rytmus.

Ví, že se musí pokusit z Rockyho paměti vydolovat jasné vzpomínky.

Muži klesají, voda je stále temnější. Postranní proud jim prudce cloumá oblečením. Po celou dobu se zdá, jako by Rocky ve zkalené vodě procházel jakousi groteskní metamorfózou, jako by jeho tvář tvořily pospojované kusy hrubé pytloviny.

„Osmnáct, sedmnáct… třináct, dvanáct… brzy nastane čas otevřít oči,“ pronese Erik a sleduje Rockyho pomalé oddechování. „Nic vám nehrozí, nemáte se čeho bát…“

112

Rocky se ponoří do neobyčejně hlubokého transu: dýchá jako zvíře v brlohu a mozková činnost je nižší než ve spánku, ale jisté části jeho mozku jsou aktivovány na nejvyšší míru.

Brzy nastane čas Rockymu přikázat, aby pohlédl na kazatele, a přimět ho, aby pověděl, co vidí, oživit v jeho paměti zachované křišťálově čisté vzpomínky, na něž se později nabalily sny a halucinace.

Rockymu visí hlava na prsou, ve špinavých vlasech mu uvízlo jehličí.

„Čtyři, tři, dva, jedna… a nyní otevřete oči a přesně si vybavíte první setkání se špinavým kazatelem…“

Erik vidí, jak Rocky kroutí hlavou za clonou hnědé proudící vody, přestože ve skutečnosti sedí před ním na židli. Otevřené oči zírají skrze hmotu i čas do vzdálené minulosti.

Erika napadne, že by mohl svá slova zopakovat a vložit do nich skrytý příkaz, aby Rockyho přiměl k řeči.

„Jakmile budete připraven, tak mi můžete… povědět, co vidíte.“

Rocky si olízne popraskané rty.

„Tráva je bílá… křupe pod botama,“ spustí pomalu. „Na špičce stožáru se třepotá černá vlajka… po zemi se honí sněhový vločky…“

Pak jeho řeč přejde v nesrozumitelné mumlání.

„Poslouchejte můj hlas a povězte mi, co si pamatujete,“ připomene mu Erik.

Mužovo čelo se leskne potem, pak Rocky natáhne nohu a židle pod jeho vahou zavrže.

„Je tam bílý světlo,“ řekne tiše. „Proniká oknem a dopadá i do hlubokejch výklenků… na obloze z plátkovýho zlata visí ukřižovanej spasitel… spolu s dalšími zločinci.“

„Jste v kostele?“

Hluboko pod hladinou ve špinavé zvlněné vodě přikývne Rocky v odpověď. Oči má vytřeštěné, kolem hlavy mu poletují prameny vlasů.

„Co je to za kostel?“ vyzvídá Erik.

Slyší, jak se mu chvěje hlas, snaží se sám sebe přimět ke klidu a najít uvolnění v hypnotické rezonanci.

„Kazatelův kostel…“

„Jak se jmenuje?“ zeptá se Erik a srdce se mu rozbuší.

Rocky nepatrně pohne rty, ale ozve se jen mlasknutí. Erik se nakloní k jeho rameni, uslyší pomalý nádech a pak hluboký hrdelní hlas.

„Sköl-dinge…“

„Kostel ve Sköldinge,“ zopakuje Erik.

Rocky kývne, zakloní hlavu a rty vysloví jakési neslyšné slovo. Erik si vymění krátký pohled s Joonou. Už vědí, co potřebují. Teď by měl Rockyho pomalu probrat z hlubokého transu, ale nemůže si pomoct a položí mu další otázku.

„Je tam i špinavý kazatel?“

Rocky se ospale usměje, unaveně zvedne ruku a ukáže na nářadí zavěšené na zdi boudy.

„Vidíte ho?“ tlačí na něj Erik.

„V kostele,“ zašeptá Rocky a hlava mu opět klesne na prsa.

Erik si všimne, že Joona se u špinavého okna tváří znepokojeně. Možná se na zvířecím hřbitově objevil nějaký návštěvník.

„Povězte mi, co vidíte,“ vyzvídá dál Erik.

Rocky se otřese, ze špičky nosu mu skápne krůpěj potu.

„Vidím toho starýho faráře… na propadlých tvářích se strništěm má namalovaný červený líčka… pusu natřenou rtěnkou, celej ten jeho odulej tupej ksicht, nespokojenej a tichej…“

„Pokračujte.“

„Ossa… ipsius in pace…“

Rocky si pro sebe něco šeptá, neklidně se vrtí na rozvrzané židli a v obličeji mu cukají svaly. Na překližku padají oprýskané kousky zelené barvy. Joona ucouvne a tiše vytáhne pistoli.

„Vy víte, jak se jmenuje,“ pokračuje Erik. „Řekněte mi, jak se jmenuje, ale nahlas, abych to slyšel.“

„Ten hnusnej starej farář… s rukama propíchanýma jako řešeto od všeho toho svinstva, co do sebe za ty léta ládoval…“ řekne Rocky a ucukne hlavou na stranu. „Všude krevní podlitiny a zničený žíly… ale teď na sobě má sněhobílý roucho, nikdo nic nevidí, nikdo neví, co je ve skutečnosti zač… u rakve stojí jeho sestra a dcera, nejbližší kolegové…“

„Je v tom kostele víc kazatelů?“

„Lavice jsou plný kněží, jedna řada za druhou…“

Joona ho tlumeně vyzve, aby hypnózu ukončil, Erik však neodolá a přikáže Rockymu, aby se do transu ponořil ještě hlouběji.

„Jděte ještě dál, až k místu, kde se nacházejí jen skutečné vzpomínky… Budu počítat od deseti… a až dojdu k nule, ocitnete se v kostele ve Sköldinge a…“

Rocky vstane, trhne hlavou, obrátí oči v sloup a pak se skácí i s židlí na podlahu. Ozve se rána, hlava narazí do pytlů se zeminou, nohy sebou křečovitě škubou. Tělo se propne do luku, jako by se pokoušel udělat most. Tričko se mu vyhrne, z úst se vydere bolestný hrdelní řev a náhle Rocky vyšpulí rty a zkroutí krk, až mu křupne v zádech. Erik k němu přiskočí a ihned z jeho dosahu odstraní nářadí.

Rocky se překulí na bok. V další vteřině se dostaví záchvat klonických křečí. Erik klečí, oběma rukama podpírá Rockyho velikou hlavu, aby si neublížil.

Muž prudce kope nohama, hlava sebou škube, tlustý teřich se natřásá v rychlých záškubech.

„Eriku,“ obrátí se na něj Joona.

Rocky se znovu otočí na záda, nohy sebou cukají, paty buší do podlahy. Joona drží zbraň těsně u těla a ledově šedýma očima hledí na Erika.

„Musíš si najít nějaký jiný úkryt,“ řekne mu. „V lese u školy jsem viděl policajty, asi jim někdo dal tip, jinak by se tu znovu neobjevili… Určitě nasadí psy, teda pokud už to neudělali, a budou tě hledat s vrtulníky.“

Rockyho záchvat odezní, stále však rychle dýchá a ještě párkrát škubne nohou.

Erik ho jemně převrátí na bok. Rocky zavře oči. Je zpocený jako myš a unaveně se rozkašle.

„Bože,“ zašeptá.

„Eriku, musíš okamžitě zmizet, snaž se dostat co nejdál a někde se schovej,“ řekne mu znovu Joona.

113

Erik se rychle napije vody, otře si ústa, opatrně otevře dveře, vyhlédne na zvířecí hřbitov a vyplíží se z chatky. Ani se nerozhlédne a vydá se po cestě mezi stromy a náhrobky. V lese okamžitě zrychlí, a když se ocitne na široké pěšině, rozběhne se.

Od školy zní psí štěkot. Erik se stáhne z pěšiny a zamíří hlouběji do lesa. Prodírá se mezi těžkými smrkovými větvemi, do tváře a obočí ho škrábe jehličí, rány ošklivě pálí. Plazí se mezi stromy, strhává pavučiny a dupe po lesklých houbách, které rostou ve stinných zákoutích.

Nemůže popadnout dech, celé tělo má zbrocené potem. Terén před ním se prudce svažuje. Štěkot se blíží, slyší dokonce i povely psovodů.

V boku ho bolestivě píchá, ale přitiskne si tam ruku a žene se dál. Náhle se les rozevře. Mezi stromy se leskne orobinec a ostřice, do chřípí ho uhodí nakyslý pach hniloby a vlhkosti a jednou nohou se zaboří do podmáčeného mechu. O kus dál nad korunami stromů rachotí vrtulník.

Erik se rychle vleče vpřed, ale půda se mu boří pod nohama, voda mu sahá až po kotníky. Ihned si uvědomí, že bažinou nemůže projít, musí se vrátit. Vtom zapadne ještě hlouběji a málem upadne. Rukou se opře o kmen. Z močálovité země stoupá vlhký chlad. Zvedá nohu a po chvíli mokrý mech botu s mlasknutím pustí. Po čtyřech se plazí zpátky a důkladně si promáčí kolena. Nakonec se vyškrábe na pevnou zem a dá se do běhu.

Kolem prosviští vážka, vedle ztrouchnivělého kmene se povaluje lebka nějakého zvířete.

Přeskočí brázdu s hlubokou rezavou vodou, na jejímž dně se pohupují černé listy. Bez rozhlédnutí znovu vběhne do lesa, pod nohama mu praskají větvičky, ale dlouho utíkat nevydrží. Jde, jak nejrychleji může, rukama se přidržuje silných haluzí, hlavu má skloněnou, aby ho větvičky nešvihaly do tváře.

Útvar se psy se blíží, kolem se rozléhá dutý štěkot jako burácení hromu.

Už ho zvětřili a brzy ho dostihnou.

Na okamžik prudce zatouží lehnout si na břicho a nechat policisty, aby ho přemohli. Kéž by to už měl za sebou, aspoň by byl v teple, mohl by si odpočinout a důkladně popřemýšlet nad tím, co se stalo, kdo mu tohle všechno mohl provést.

Teď to vzdám, pomyslí si a s bušícím srdcem se zastaví. V lese se stejně nemá kam ukrýt.

Pak si ale vzpomene, jak projektil zasáhl Nestora přímo do hrudníku.

Křik se blíží, lovci obkličují kořist.

Erikovo nitro zaplaví ledový chlad.

Musí se pokusit dostat k domku u sjezdovky, obejít bažiny a utéct z lesa.

Znovu se rozběhne mezi stromy, utíká skrze roští. Do obličeje, paží i nohou ho šlehají větvičky.

Za ním se ozve zuřivý štěkot.

Nemůže popadnout dech, zoufale se drží za krk a uvědomuje si, že pokud psovodi pustí psy z vodítek, nemá šanci jim uniknout.

Pod botami mu praskají suché smrkové šišky. O kotníky se mu otírá kvetoucí vřes. Terén se zvolna zvedá, stehna má těžká a svaly namožené.

Mezi kmeny se tyčí skála porostlá mechem a lišejníkem. Erik k ní doběhne a leze, škrábe se vzhůru, vtom mu na mechu podklouzne noha. Drží se jako klíště, dlaně má sedřené do krve.

Když se konečně dovleče nahoru, lehne si na břicho. Srdce mu buší na kameni. Vytře si pot z očí a náhle mezi stromy uvidí špičatou věžičku kostela svatého Marka. Na smrku přešlapuje vrána a kráká. Dole, na vnějším okraji močálu, obcházejí policisté se vzrušenými psy na vodítkách. Mluví do vysílaček, pokřikují na sebe a ukazují na druhou stranu bažiny. Náhle jeden ze psů chytí stopu. Obrátí se k lesu a vyrazí po stejné pěšině, po níž před chvílí běžel Erik. Postroj je napnutý, zvíře štěká jako pominuté.

Erik couvá, zakopává, slyší, že se opět blíží helikoptéra. V podřepu běží dál, ví, že se musí dostat do bezpečné vzdálenosti od útvaru se psy. Nohy se pod ním klepou vyčerpáním, ale vytrvá, pustí se z kopce šikmo dolů a znovu se zanoří do hustějšího porostu. Utíká po pěšině a vřítí se na měkkou, jehličím zapadanou běžeckou stezku. Na ní stojí žena v růžové sportovní soupravě a cvičí. Erik krátce zaváhá a pak se prosmekne kolem ní. Žena má na krku i ve výstřihu kapky potu. Tváří se nepřítomně, bezpochyby poslouchá hudbu ze sluchátek. Zrovna když ji Erik míjí, žena k němu zvedne oči. Obličej jí ztuhne a rychle odvrátí pohled. Erik si uvědomí, že ho poznala, a koutkem oka postřehne, že se rozběhla opačným směrem.

Proletí další zatáčkou a zastaví se před informační cedulí s plánkem přírodní rezervace. Červený bod ve spodní části označuje místo, kde se právě nachází — Sicklaskiftet. Přeletí pohledem Sörmalmskou cestu, běžecké stezky, mokřady, malé vodní toky a jezera a pak se rozhodne pokračovat dolů k jezeru Sickla.

Dlouhými kroky proběhne borůvčím a pak vyrazí do oblasti bez pěšin a stezek.

Psovodi se nyní blíží z různých stran. Erik se probojovává houštinou, ale bunda se mu zachytí o větev. Cítí, jak v něm roste panika, vrhne se vpřed, vytrhne si kus látky a vyklopýtá na mýtinu. Je naprosto vyřízený, v předklonu si odplivne a znovu se rozběhne.

114

Erik proběhne kolem vývratu a letí mezi stromy, od nichž se odráží psí štěkot.

Uběhne něco málo přes půl kilometru a ocitne se u potoka. Dno je plné rezavě červených kamenů. Železitá voda se hnědě leskne.

Skočí do ledového potoka, brodí se dál a doufá, že psi během pár minut jeho stopu ztratí.

Nejraději by zavolal Jackie a řekl jí, že je nevinný. Nedokáže se smířit s představou, že by ho mohla považovat za vraha. Média a sociální sítě určitě přímo překypují vzrušenými obviněními, pikantními podrobnostmi z jeho života, dávno minulými událostmi, které nyní všichni považují za přitěžující okolnosti, jež pouze podtrhují jeho vinu.

Zrychlí tempo, uklouzne po kameni, upadne, narazí si koleno a sykne bolestí. Chlad a bolest mu projedou celými zády až do zátylku.

Vstane a snaží se běžet. Pod nohama mu chřestivě kloužou oblázky, z těžkých, vodou prosáklých šatů stříkají drobounké kapičky.

Dovleče se k zátočině. Břeh je zde vyšší, zato potok se zúží a je stále prudší.

Nad vodou se splétají husté větve a Erik musí běžet v předklonu. Brodí se do hlubšího lesa. Nyní už psy neslyší, vnímá jen vodu, která mu bublá kolem kotníků.

Proběhne ještě jedním zákrutem a rozhodne se, že z potoka vyleze. Promočený až na kůži se vyškrábe na břeh a čvachtavě utíká lesem. Potácí se únavou, vodou nasáklé šaty ho tíží.

O kus dál se před ním zaleskne jezero Sickla. Klesne za velký kámen, vpotácí se mezi tenké kmeny jeřábů a chroptí tak, že mu málem prasknou plíce.

Už nemůžu, pomyslí si.

Je konec nadějím, už se nemá kam vrtnout.

Má spoustu známých, lidí, s nimiž se po mnoho let stýká, pár dobrých přátel, ale nikoho, na něhož by se v této chvíli mohl obrátit.

Simona by mu určitě pomohla, tím si je jistý, ale tu bezpochyby sledují. A Benjamín by pro něj udělal všechno na světě, ale Erik by raději zemřel, než by syna vystavil nebezpečí.

Přátele, kteří by ho nenechali na holičkách, by spočítal na prstech jedné ruky.

Joona, Nelly a možná i Jackie.

Pokud Jackie skutečně odjela k sestře, třeba by si mohl prozatím vypůjčit její byt — tedy pokud nevěří tomu, co se o něm píše v novinách.

Erik pohlédne na telefon. Baterie je skoro vybitá, zbývají už jen čtyři procenta. Nerad by Nelly zatáhl do nějakých nepříjemností, ale přesto vyťuká její číslo.

Jestli jí napíchli telefon, nedá se nic dělat, ale pokud se chce z té šlamastyky dostat, musí to riziko podstoupit. Stejně je v pasti, nemá na výběr.

Rachot vrtulníku pomalu odezní a on slyší jen hučení stromů. V telefonu zapraská, ozve se první vyzváněcí signál a pak cvaknutí.

„Nelly,“ představí se klidně lékařka.

„To jsem já,“ vydechne Erik. „Můžeš mluvit?“

„Nevím, ale zdá se, že jo. Teda pokud to lze považovat za mluvení…“

„Nelly, teď mě poslouchej, nechci tě do ničeho namočit, ale potřebuju pomoct.“

„Co se to vlastně děje?“ zeptá se Nelly.

„Nespáchal jsem nic z toho, z čeho mě obviňují, a nemám tušení, co to má všechno znamenat.“

„Eriku, já vím… já vím, že jsi nevinný,“ ujišťuje ho Nelly. „Ale nebylo by jednodušší, kdyby ses přihlásil na policii? Prostě řekni, že se vzdáváš, já tě podpořím, budu svědčit ve tvůj prospěch, cokoli…“

„Jakmile mě uvidí, tak mě odprásknou. Nemáš tušení, co…“

„Chápu, jak ti je,“ přeruší ho Nelly. „Ale když to budeš protahovat, bude to čím dál tím horší. Policajti jsou všude…“

„Nelly…“

„Zabavili tvůj počítač, celou kancelář nacpali do krabic a odnesli a teď vartujou před naším domem v Brommě, před nemocnicí a…“

„Nelly, potřebuju se jen na chvíli někde schovat, nic jiného mi nezbývá, ale samozřejmě pochopím, když odmítneš.“

„Miluju dobrodružství,“ prohodí ironicky kolegyně.

„Prosím, Nelly… nikoho jiného nemám.“

V té chvíli se znovu ozve štěkot. Psi jsou zase blíž.

„Nemůžu si to dovolit,“ řekne tiše Nelly. „Určitě mě chápeš, zatáhla bych do toho Martina, ale…“

„Promiň, že jsem se zeptal,“ zašeptá Erik a srdce mu naplní černá beznaděj.

„Ale mám jednu starou chajdu,“ pokračuje Nelly. „Říkala jsem ti o Solbackenu, o domku rodičů mýho táty?“

„Jak se tam dostanu?“

„Eriku, já nejsem žádná přebornice v automobilových honičkách, ale možná bych odsud mohla nenápadně zmizet a… co já vím, třeba bych si mohla pronajmout auto u Statoilu nebo někde jinde…“

„Ty bys to pro mě vážně udělala?“

„Ještě řekni, že mě miluješ,“ prohlásí povzbudivě Nelly.

„Miluju tě.“

„Tak kde se sejdeme?“

„Znáš koupaliště u jezera Sickla?“ zeptá se Erik.

„Ne, ale určitě ho najdu.“

„Přímo na břehu je nějaká školka nebo škola — tam na mě počkej, dokud se neobjevím.“

Psi opět spustí, mezi stromy se rozléhá štěkot.

Erik v podřepu seběhne k houští u břehu, stáhne si boty a těžké kalhoty. Sbalí je do uzlíčku a čeká v roští, zatímco přímo nad ním proletí vrtulník.

Štvanice se chýlí ke konci, psi jsou bez sebe vzrušením.

Erik v tílku a spodkách vleze do jezera Sickla a brodí se od břehu. Nohy mu obemkne chlad.

Z několika stran se ozývá jekot poplašných sirén, který se rozléhá po jezeře a kvílí mezi stromy.

Na Ältavägenské ulici se rozbliká modré světlo a pak přejede přes most k jezeru Järla. Jsou to přinejmenším tři policejní vozy. Modrá zář se míhá na ocelových sloupcích i v korunách listnatých stromů na obou březích.

Nad lesem znovu zahřmí vrtulník a prudce klesá k jezeru. Erik zadrží dech, jasně cítí, jak prudký poryv větru zčeřil vodní hladinu. Na jezeře se vytvoří malé vlnky, které se vzápětí roztáhnou do kruhů.

Plave dál, klouže mezi lekníny, o nohy se mu otírají lepkavé stonky a bahnité dno. Odhodí uzlík se šatstvem, telefon se naplní vodou, vypustí bublinky vzduchu a klesne ke dnu.

Most přes kanál Sickla, nacházející se na druhé straně za přehradou, je uzavřený. Všude se to hemží policejními auty. Vysoké sklolaminátové mostní zábradlí září v modrém světle jako obrovský plechový plát. Nad kopcem se sjezdovkou visí vrtulník.

Erik dělá mocná tempa, na rtech cítí chladnou vodu a pach jezera. K protějšímu břehu to nemůže být dál než pár set metrů. Už vidí obě dřevěná mola před čtvrtí výškových domů, které pro své sezonní zaměstnance po válce postavila firma Atlas Copco.

115

Erik plave, hlavu drží co nejníž, aby nedělal zbytečný hluk. Už zdolal přes sto metrů. Doširoka se rozhání pažemi, kolem něj proudí voda, a když se ponoří, hučí mu v uších.

Nepatrně zvedne hlavu, aby viděl před sebe. Na řasách mu ulpí drobné kapičky. Uvidí obě mola, ale vzápětí zmizí za vlnou. Proud ho zahnal pořádný kus stranou.

Nad přírodní rezervací rachotí vrtulník, ale psí štěkot už se neozývá.

Pokračuje ke břehu a myslí na to, jak svou lží před devíti lety připravil Rockyho o celý život — a až dosud mu nevěnoval jedinou myšlenku.

Zpomalí, šlape vodu a zjistí, že se nachází pouhých padesát metrů od pravoúhlých mol. Po mokrém dřevě pobíhá několik dětí v plavkách. Lidé si hoví na dekách a v lehátkách u piknikových košů a užívají si posledních letních dnů.

Zdá se, že ze zálivu ke kanálu přejíždí motorový člun.

Erik zamíří k pevnině, ale koupališti se vyhne. Na druhé straně se nad jezerem sklánějí pokroucené smuteční vrby a ve zčeřené hladině si smáčejí špičky světle zelených vlasů.

Vtom k němu téměř nehlučně zamíří motorový člun, kolem stříká pěna. Příď brázdí vlny, pak se voda uklidní.

Erik odtrhne zrak od stromů, vtáhne do plic vzduch a potopí se.

Mohutnými tempy plave pod hladinou, obličej, oči i ústa mu zaplaví chladná voda a pak mu nateče i do uší.

Kolem paží se mu míhají drobné bubliny, prozářené lomeným světlem.

Vrčení motoru zní pod vodou jako kovový bzukot.

Ramena má ztuhlá bolestí. Pevnina je dál, než se domníval. Voda pod ním je úplně černá, ale hladina vypadá jako roztavený cín.

Plíce se mu málem rozskočí. Brzy se bude muset nadechnout. Hukot motoru zesílí.

Plave dál, ale míří k hladině, už to nevydrží, tělo potřebuje kyslík.

Kolem něj tančí zářivé bubliny.

Kope nohama a cítí, jak se mu křečovitě stahuje bránice, aby přiměla plíce k činnosti.

Voda zesvětlá, všude se vznášejí zvířená zrnka písku. Pod nohama ucítí dno pokryté ostrým štěrkem a hrubým pískem. Udělá poslední tempo a nataženýma rukama šátrá po kamenech.

Vynoří se, vtáhne do plic vzduch, rozkašle se, zakryje si ústa, znovu si odchrchlá a vyplivne hlen, který se pohupuje na vlnkách za motorovým člunem. Zatmí se mu před očima. Erik zachroptí a stříkne si vodu do obličeje.

Na nejistých nohách se vyškrábe na skálu, stočí se do klubíčka za kameny a třese se po celém těle. Po jezeře pluje policejní člun, ale motor už není slyšet. Nejlepší bude počkat někde pod stromem, než trochu oschne, a teprve pak vyrazit na smluvené místo.

Dětský křik a smích vnímá jen vzdáleně, jako v husté mlze. Kdesi v dálce kvílejí sirény, nad rezervací na druhé straně jezera znovu zakrouží vrtulník.

Asi za půl hodiny vyleze z úkrytu, vyšplhá na skálu, přejde přes několik pěšin a ukryje se za velkou lískou. Na zastíněné zadní straně keře leží na zemi toaletní papír. Erik se doplíží až k tmavočervené fasádě volnočasového střediska Sickla.

Náhle se ode zdi odrazí ostré houkání sirén a Erik se s bušícím srdcem zastaví. Hosté v nedaleké venkovní restauraci zcela nevzrušeně jedí a pijí. Pronikavý zvuk odezní a Erik jde dál. Napadne ho, že by mohl počkat na druhé straně budovy a držet se za keři, ale vtom uvidí Nelly. Kolegyně má na sobě zelené letní šaty s kvítky, blonďaté vlasy si stáhla šátkem ze stejné látky.

Stojí na druhé straně ulice u černého městského džípu. Zastíní si dlaní oči a dívá se k pláži.

Erik přeběhne přes trávník, přeleze nízké keře a vyjde na chodník. Nelly si ho okamžitě všimne. Rozevře rty, jako by měla strach. Erik se rozhlédne a v mokrých spodkách zamíří přímo k autu. Nelly si ho změří pohledem a pak zvedne bradu, jako by se setkali v nemocnici na vizitě.

„Originální model, vlastně vypadáš docela sexy,“ uchichtne se a rychle otevře zadní dveře džípu. „Vlez si pod deku.“

Erik se sveze na podlahu před zadní sedadla a přetáhne přes sebe červený pléd. Sluncem rozpálené auto voní plastem a koženými potahy.

Erik slyší, jak se Nelly posadí za volant a zavře dveře vozu. Nastartuje, popojede kousek doleva, opatrně se sesmekne z obrubníku a pak zrychlí, až odstředivá síla Erika odhodí pod zadní sedadla.

„Už víme, že Rockyho odsoudili za vraždu Rebecky Hanssonové neprávem, ale…“

„Teď ne, Nelly,“ skočí jí do řeči Erik.

„Ale víme tak jistě, že nespáchal ty další vraždy? Myslím tím… Co když začal kopírovat čin, ze kterého ho obžalovali… jen proto, aby hodil vinu na tebe?“

„Ne, on to nebyl, zhypnotizoval jsem ho, viděl toho kazatele a…“

„A nemůže to být jen jeho rozštěpená osobnost? Co když tím kazatelem byl on sám, ale jen v okamžiku, kdy vraždil?“

Nelly zmlkne a zastrčí do přehrávače cédéčko. Kabinu zaplaví těžký hlas Johnnyho Cashe: Wanted man in California, wanted man in Buffalo, wanted man in Cansas City, wanted man in Ohio… Wanted man in Mississippi, wanted man in ol’Cheyenne. Wherever you might look tonight, you might see this wanted man.

Erik leží pod plédem, čichá písek z gumových koberečků na podlaze a nedokáže se ubránit úsměvu nad tím, že Nelly ani v takovéto situaci neztratila smysl pro humor.

116

Rocky spí na sedadle spolujezdce vedle Joony. Když vůz občas zatočí, velká hlava mu klesne na stranu. Projíždějí řídce osídlenou, téměř liduprázdnou krajinou.

Joona šlápne na plyn a myslí na textovou zprávu, kterou mu dnes poslala Lumi. Napsala, že Paříž miluje, ale že se jí stýská po jejich rozhovorech v Nattavaaře.

Hned za Flenem se dálnice těsně přiblíží k železnici. K autu v ostrém úhlu přirachotí dlouhý nákladní vlak, hnědé vagony se zrcadlí ve vodě. Vozovka a koleje se zdánlivě protnou, vlak projede pod dálnicí a pak vyrazí souběžně s nimi, dokud je neoddělí temný smrkový les.

Po chvíli stromy prořídnou a před nimi se rozprostře plochá úrodná krajina. Na polích práší kombajny, žací lišty sečou obilí a oddělují zrna od slámy a plev.

Sköldinge leží za sjezdem ze silnice číslo 55 těsně před Katrineholmem. Joona zabočí doprava, vzápětí mezi listnatými stromy zahlédne několik červených domků a pak se vynoří pískově zbarvená církevní stavba se špičatou věží, čnící z rovinaté krajiny k nebi.

Kostel ve Sköldinge.

Tak tohle je kostel špinavého kazatele, pomyslí si.

Zahne k faře a prudce zabrzdí, pod pneumatikami zaskřípe štěrk.

Možná právě teď dopadli sériového vraha, kazatele z Rockyho hrůzostrašných vzpomínek. Starého faráře s nalíčenými tvářemi a rozpíchanými pažemi.

Vrata kostela jsou zavřená, okna černá.

Joona vytáhne z pouzdra Colt Combat a všimne si, že zašpiněná páska na spodní části pažby se začala odchlipovat. Občas zbraň oblepí textilní páskou, aby mu při dlouhé přestřelce neklouzala v ruce.

Ale nic není tak jednoduché.

Štěrkový dvůr je pečlivě uhrabaný, zahrada pěkně udržovaná. Mezi hustými bukovými větvemi prosvítá slunce.

Kazatel může být velice nebezpečný člověk, je to sériový vrah, který nejedná ukvapeně, ale dává si na čas, předem si důkladně zmapuje terén a vše až do posledního okamžiku pečlivě plánuje, dokud se v něm neprobudí vražedný pud a nepromění ho v šelmu.

Jeho slabou stránkou je pýcha, narcistický hlad po obdivu.

Joona pohlédne ke kostelu a na široké pole táhnoucí se za ním. V jedné kapse má dva rezervní zásobníky s běžnými náboji parabellum a v druhé jeden s celoplášťovými střelami.

Jestli tu kazatel není a nikdy v životě nebyl, uvízli ve slepé uličce.

Pokud nenajdou nějaký pádný důkaz, kterým by přesvědčili Margot, je po všem: Erika odsoudí, přestože je nevinný, stejně jako se to stalo Rockymu v případě Rebecky Hanssonové.

A sériový vrah si bude dál běhat na svobodě.

Dnešek o všem rozhodne. Erik už nemůže utíkat, nemá kam jít, lovci uzavírají kruh a brzy vyštvou kořist z lesa.

A on sám neoprávněně odvedl vězně z vazební věznice, dopustil se násilí na dozorci vězeňské služby, ohrožoval ho na životě.

Disa by řekla, že mu chybí stimulace, že by potřeboval znovu nastoupit do služby. Na to už je teď stejně pozdě, ale nemohl jednat jinak, a na následcích tudíž nesejde.

Joona otevře dveře, Rocky se probere a upře na něj ospalé oči, úzké jako čárky.

„Počkejte tady,“ řekne mu Joona.

Rocky vystoupí z auta, odplivne si na štěrk a rukou se opře o střechu. Na zaprášeném autě zůstane jeho otisk.

„Poznáváte to tu?“ zeptá se Joona.

„Ne,“ odpoví Rocky a zašilhá po kostele. „Ale to nic neznamená.“

„Chci, abyste počkal v autě,“ zopakuje Joona. „Pravděpodobně je tu sériový vrah a situace může být hodně nebezpečná.“

„Na to seru,“ odvětí lakonicky Rocky.

Pak vykročí za Joonou mezi hroby. Vzduch je svěží, jako by právě sprchlo. Před vchodem do kostela stojí mladík, telefonuje a pokuřuje cigaretu.

Dvojice mužů vstoupí z prudkého slunečního svitu do temné předsíně. Přechod je tak prudký, že v první chvíli nic nevidí.

Joona rychle ucouvne na stranu, připraven vytasit pistoli.

Mrká a čeká, až oči přivyknou šeru, pak pokračuje uličkou mezi lavicemi pod varhany. Strop s hvězdovou klenbou, zdobenou malovanými ornamenty, podpírají mohutné pilíře.

Ozve se rána, přes stěny přeletí černý stín.

V jedné ze zadních lavic někdo sedí.

Joona zastaví Rockyho, vytáhne zbraň a schová ji vedle stehna.

Do okna naráží pták. Zdá se, že je to kavka, zřejmě se zachytila pařátkem ve šňůrce, a když se pokouší vzlétnout, zoufale tluče křídly do skla.

Dveře do sakristie jsou pootevřené. Na stěně je patrný rozmazaný kříž v kruhu.

Joona se zezadu pomalu blíží ke schoulené postavě a uvidí vrásčitou ruku, jak šátrá po lavici před sebou.

Na okně se znovu zatřepotají křídla. Schoulená postava pomalu otočí hlavu tím směrem, odkud se ozývá hluk.

Je to stará Číňanka.

Joona projde kolem ní, ukryje pistoli a pohlédne na ženu zboku. Má sklopený pohled a v obličeji uzavřený výraz.

Dřevěná socha vedle středověké křtitelnice zpodobňuje Pannu Marii jako malé děvčátko sedící na klíně své matky, jíž se kolem nohou vlní vyřezávané záhyby širokého pláště.

Uprostřed skříňového oltáře na pozadí zlaté oblohy visí ukřižovaný Kristus, přesně jak to Rocky popsal v hypnóze.

Tak tady se poprvé setkal se špinavým kazatelem, když byl kostel plný kněží.

A nyní je zpátky.

Rocky se zastaví v temných pootevřených dveřích vedoucích na kůr, nad ním se tyčí varhanní píšťaly jako řady lesklých brků.

Stojí klidně, ale nejistě. Připadá si jako odpadlík, neodváží se zvednout oči k oltáři a rozpačitě civí na své velké prázdné ruce.

Číňanka se zvedne a odejde z kostela.

Joona zaklepe na dveře sakristie, lehce do nich strčí a nahlédne do šera. Bohoslužebné roucho je již připravené, ale nikde nikdo. Poodejde ke straně, nahlédne do škvíry mezi veřejemi a spatří vypouklou kamennou stěnu, připomínající zvlněnou látku.

Znovu strčí do dveří a s pistolí u těla vrazí dovnitř. Rychle přeletí očima liturgická roucha. Vysoko nahoře je hluboký výklenek, kudy dovnitř proniká slabý proužek denního světla.

Joona zamíří ke koupelně, otevře dveře, ale nikdo tam není. Na poličce nad umyvadlem leží náramkové hodinky.

Zvedne pistoli a nakoukne do šatny. Ornáty, alby a štóly visí seřazené podle liturgických barev. Joona je rychle odhrne a zkontroluje, zda se za nimi nikdo neskrývá.

V jednom rohu na podlaze se cosi zaleskne. Hromádka časopisů o sportovních autech.

Joona se vrátí do hlavní lodi, projde kolem Rockyho, který se mezitím posadil do lavice, a pak pokračuje k muži před vraty a zeptá se ho na místního faráře.

„To jsem já,“ usměje se chlapík a típne cigaretu do šálku od kávy, který mu stojí u nohou.

„A jsou tu ještě nějací jiní kněží?“ otáže se Joona.

„Ne, sloužím tady jen já,“ odvětí muž.

Joona už si stačil prohlédnout jeho paže. Po injekčních vpiších nikde ani památky.

„A kdy jste se stal knězem?“ zeptá se.

„Napřed jsem působil jako kaplan v Katrineholmu a před čtyřmi lety jsem skončil jako duchovní pastýř tady,“ odvětí přátelsky kněz.

„A kdo tu byl před vámi?“

„Rikard Magnusson… a před ním Erland Lodin a Peter Leer Jacobson, Mikael Friis… a dál si nevzpomínám.“

Muž má na dlani špinavou náplast, asi se řízl do ruky.

„Možná je to trochu podivná otázka,“ pokračuje Joona. „Ale zajímalo by mě, při jaké příležitosti může být kostel plný kněží? Mám na mysli situaci, kdy sedí v lavicích jako farníci…“

„Při kněžském svěcení, ale to se odehrává v katedrále,“ snaží se mu vyhovět farář a zvedne šálek ze země.

„A co tady?“ nevzdává se Joona. „Tenhle kostel nebývá nikdy plný kněží?“

„Leda při pohřbu kněze… ale o tom, kdo se obřadu zúčastní, rozhoduje výhradně rodina, nikdo jiný… pro kněze žádná zvláštní pravidla neplatí.“

„A konaly se tady nějaké pohřby farářů?“

Muž pohlédne na náhrobní kameny, na úzké uličky a sestříhané keře.

„Vím jistě, že na místním hřbitově leží Peter Leer Jacobson,“ řekne tiše.

Muži společně vstoupí do předsíně a mladíkovi v chladu kamenných zdí naskočí na pažích husí kůže.

„On tu zemřel?“ ptá se dál Joona.

„Ano, už dávno předtím, než jsem sem nastoupil. Mohlo to být tak před patnácti lety, ale přesně to nevím.“

„A existuje nějaká kniha, ve které by byli zapsaní účastníci pohřbu?“

Muž zavrtí hlavou a přemýšlí.

„Žádné podobné záznamy si nevedeme, ale určitě to bude vědět jeho sestra, stále bydlí ve vdovském bytě… Když pastor ovdověl, tak sestru finančně podporoval…“

Joona se vrátí do zšeřelého kostela. Rocky stojí v uličce pod středověkým triumfálním křížem a kouří cigaretu. Na krvavě rudém dřevě visí ukřižovaný Ježíš a vyzáblé tělo má poseté červenými tečkami jako starý feťák.

„Co znamená Ossa ipsium in pace?“ zeptá se Joona.

„Proč tě to zajímá?“

„Protože jste to řekl v hypnóze.“

„Pokoj budiž jeho kostem,“ prohlásí chraplavě Rocky.

„Popsal jste mrtvého kněze — proto byl nalíčený.“

Společně se ubírají pod klenbou k východu a Joona myslí na to, že Rocky si vybavil pohřební obřad, zesnulého kněze vystaveného v rakvi. Měl posmrtně upravený obličej a byl oblečený v bílém rouchu, ale špinavý kazatel to nebyl: ten musel být mezi účastníky a Rocky se s ním při pohřebním obřadu setkal poprvé.

117

Za lesklou litinovou brankou s nápisem Fridhem vedou kamenné schůdky k vdovskému domku, v němž od smrti Petera Leera Jacobsona žije jeho sestra Ellinor. Spolu s jednou mladší ženou ze Sköldinge tu provozuje kavárnu, jejíž součástí je i malá výstava, týkající se historie místa a života farářů a jejich rodin.

Fridhem tvoří tři červené dřevěné domky s bíle natřenými vyřezávanými okenními rámy a okenicemi, střechu pokrývají staré tašky. Červená stavení lemuje pěkně udržovaný trávník, pod břízami stojí stolečky a židle.

Muži vstoupí do kavárny a projdou úzkým pokojíkem s černobílými zasklenými fotografiemi. Joona klouže očima po snímcích budov, nastoupených pracovních skupin a farářských rodin. Ve třech skleněných vitrínách leží smuteční šperky ze zkamenělého dřeva, dopisy, protokoly z pozůstalostního řízení a knihy žalmů.

V příjemné kavárničce si od staré paní v květované zástěře koupí dva šálky kávy a pár koláčků. Žena nervózně pokukuje po Rockym: právě mu laskavě pověděla, že přídavek je samozřejmě v ceně, ale úsměvu se nedočkala.

„Promiňte,“ osloví ji Joona, „vy jste Ellinor, sestra Petera Leera Jacobsona?“

Stará paní překvapeně přikývne. Joona jí vyloží, že před chvílí hovořil s novým farářem, který o jejím bratrovi moc pěkně mluvil, a stařenčiny jasně modré oči se zalijí slzami.

„Peter byl velice, velice oblíbený,“ souhlasí a rozechvěle se nadechne. „Všichni na něj stále vzpomínají a postrádají ho…“

„Musela jste na něj být pyšná,“ řekne uznale Joona.

„Ano, to jsem byla.“

Ellinor pohnutě sepne ruce na břiše, jako by se chtěla uklidnit.

„Rád bych věděl,“ pokračuje Joona, „jestli váš bratr měl nějakého kolegu, někoho, s kým spolupracoval?“

„Ano… samozřejmě… s pomocným kazatelem z Katrineholmu… s faráři z Flody a Stora Malmu… a taky vím, že v posledních letech často navštěvoval kostel v Lerbo.“

„A stýkali se i soukromě?“

„Můj bratr byl slušný člověk,“ řekne stařena. „Poctivý člověk… velice oblíbený…“

Ellinor se rozhlédne po prázdném lokále, pak obejde výdejní pult a ukáže na zarámovaný výstřižek z novin, popisující návštěvu královského páru ve Strängnäsu.

„Peter sloužil jako pomocný kazatel při výroční bohoslužbě v katedrále,“ vykládá hrdým hlasem. „Biskup mu potom děkoval a…“

„Ukažte ruce,“ vyzve Joona Rockyho.

Rocky si s kamennou tváří vyhrne rukávy.

„Bratr byl řečníkem při setkání kněží v Härnösandu a…“

Stará paní vykulí oči na Rockyho zjizvené ruce rozpíchané stovkami jehel, protkané žilami zčernalými od kyseliny askorbové, kterou užíval na rozpuštění heroinu.

„On je taky kněz,“ vysvětlí jí Joona a nespouští z ní oči. „Každý může sejít z cesty.“

Ellinor zbledne a ztuhne jí obličej. Posadí se na dřevěnou lavici a rukou si zakryje ústa.

„Bratr se po tom neštěstí dočista změnil… poté co ztratil ženu,“ řekne tiše. „Byl úplně zničený žalem, všech se stranil… měl pocit, že ho někdo pronásleduje, že ho všichni sledují.“

„A kdy se to stalo?“

„Před šestnácti lety…“

„A tehdy si začal píchat injekce?“

Stařena na něj upře utrápené oči.

„Na krabičce bylo napsáno Morfin Epidural…“

Pak zavrtí hlavou a staré ruce neklidně šátrají po květované zástěře.

„Vůbec nic jsem nevěděla… ke konci byl úplně sám, nemohl vystát dokonce ani svou dceru, většinou o něj pečovala právě ona, a mně teď nejde na rozum, jak to s ním vydržela.“

„Ale co bohoslužby? Vždyť to byla jeho práce.“

Žena zvedne k Joonovi zarudlý pohled.

„Ne, práci nezanedbával, nikdo si ničeho nevšiml, dokonce ani já, stejně jsme se už nevídali… ale na nedělní bohoslužby jsem chodila… Všichni říkali, že jeho kázání jsou mnohem silnější, procítěnější než dřív… ačkoli on sám byl pořád slabší.“

Rocky si něco zamumlá a odejde. Pak ho oba uvidí oknem: hromotluk se vyklátí na trávník a posadí se ke stolku pod velkou břízou.

„Jak jste se to dozvěděla?“ vyptává se Joona.

„To já jsem ho našla,“ odpoví stará paní. „To já jsem se postarala o jeho tělo.“

„Byl předávkovaný?“

„To nevím, ale zmeškal Večeři Páně, tak jsem zašla na faru… uvnitř to strašně páchlo… našla jsem ho ve sklepě… byl už tři dny po smrti, nahý, špinavý, samá rána… a ležel v kleci jako zvíře.“

„On ležel v kleci?“

Žena přikývne a utře si nos.

„Měl tam jen matraci a kbelík s vodou,“ zašeptá.

„A nepřišlo vám divné, že leží v kleci?“

Stařena zakroutí hlavou.

„Byla zamčená zevnitř… vždycky jsem měla dojem, že se tam snažil zamknout před drogami.“

Do kavárny vejdou další hosté a za pult si stoupne mladší žena ve stejné květované zástěře.

„Je možné, že vašemu bratrovi pomáhal psát kázání nějaký kolega?“ vyzvídá Joona.

„To nevím.“

„Pravděpodobně měl počítač. Mohl bych se na něj podívat?“

„Je v kanceláři, ale bratr si veškerá kázání psal rukou.“

„A máte je?“

Ellinor se pomalu zvedne z lavice.

„Všechno jsem dala do pořádku, celou pozůstalost,“ řekne. „Uklidila jsem na faře, aby se nezačaly šířit nějaké fámy… ale on se všech svých věcí zbavil… Nezůstaly po něm žádné fotografie, dopisy ani kázání… dokonce jsem nenašla ani jeho deníky, odjakživa si psával deník… Míval je zamčené v sekretáři, ale i ten byl prázdný.“

„A nemohly by být někde jinde?“

Žena stojí jako socha, několikrát pohne bezmocně ústy a pak ze sebe vysouká:

„Zůstal mi po něm jen jediný deník… zapomněl ho v barové skříňce, za láhvemi s kořalkou je tajná přihrádka, ve které si chlapi schovávali francouzské pohlednice…“

„A co v tom deníku bylo?“

Žena se usměje a potřese hlavou.

„Nikdy bych si ho nedovolila číst, to se nedělá…“

„To ne,“ souhlasí Joona.

„Ale v dřívějších dobách, během vánočních svátků, Peter deníky obyčejně vyndal a přinesl ke stolu, četl o své matce a otci, o námětech na kázání nebo o nějakých postřezích… psal moc hezky.“

Dveře kavárny se znovu otevřou, místností plnou zarámovaných obrázků provane vítr, kolem se šíří vůně čerstvě uvařené kávy.

„Máte ten deník tady?“ zeptá se Joona.

„Je součástí naší výstavy,“ prohlásí Ellinor. „Říkáme tomu muzeum, ale jsou to jen drobnosti, co jsme tu objevili.“

Joona jde za ní k vystaveným předmětům. Na zvětšené fotografii z roku 1850 jsou tři hubené ženy v černých šatech stojící před farou. Dům se zdá být skoro černý. Snímek byl pořízen v raném předjaří. Stromy jsou ještě holé, v brázdách na poli leží sníh.

Pod obrázkem je krátké vysvětlení, že farář nechal postavit Fridhem jako vdovské obydlí pro případ, že by zemřel dřív než manželka, aby se nemusela provdat za jeho nástupce.

Vedle náušnic a náhrdelníku z leštěného zkamenělého dřeva leží rezavý klíč a malá barevná fotografie z pohřbu Petera Leera Jacobsona. Černě oděný muž nese hůl s černým praporem. Biskup, dcera a sestra zesnulého stojí se sklopenou hlavou u rakve.

Pak si prohlédnou snímky z Kantorpského dolu, na němž se ženy a děti lopotí v ostrém slunci s propíráním železné rudy. Následuje chudobinec ve Sköldinge a slavnostní otevření železniční stanice. Pak černobílá, ručně kolorovaná fotografie kostela: pastelově modrá obloha, tropicky zelená vegetace, nová zvonice s malebnou dřevěnou konstrukcí září jako leštěný bronz.

„Tady je ten deník,“ ukáže Ellinor a zastaví se před vitrínou s několika seřazenými exponáty.

118

Na lněném prostírání leží zrezivělá sponka do vlasů, kapesní hodinky, bílý zpěvník s nadepsaným jménem Anna, vyvedeným zlatými písmeny, stránka ze staré farní účetní knihy, malý katechismus a pastorův deník ve flekaté kožené vazbě, zešikma převázaný světlefialovou stužkou.

Stará paní na Joonu upře vystrašený pohled, otevře zámek vitríny a vyndá z ní deník. Na deskách je úhledným rukopisem napsáno Pastor Peter Leer Jacobson, kniha XXIV.

„Já myslím, že člověk by neměl číst cizí deníky,“ řekne stařena s náznakem neklidu v hlase.

„To ne,“ souhlasí Joona a otevře sešit.

Zjevně je starý, první záznam je datovaný téměř před dvaceti lety.

„Nikdo nemá právo…“

„Ale já musím,“ přeruší ji Joona.

Listuje deníkem, očima přelétne ručně psané záznamy a hledá v nich zmínku o někom, kdo sepisoval kázání namísto Petera.

Pastorační organizace je neúprosná a předpisy stále přísnější. Začíná mě děsit, že se moje farnost bude muset nemilosrdně podřídit ekonomickým zájmům. Co takhle začít znovu prodávat odpustky? [Sic!]

Je pátá neděle po slavnosti Zjevení Páně, liturgická roucha jsou opět tmavá. Název kázání je Setba a sklizeň. Nemám rád varování v listu Galatským, že Bůh se nedá oklamat. „Co člověk zaseje, to také sklidí.“ Jenže občas člověk nezaseje, a přesto musí sklízet. To však svým ovečkám říct nemůžu — ty chtějí slyšet o nebi a o prostřeném stole.

Joona zvedne oči a všimne si, že stará paní s rukama svěšenýma podél těla odchází z místnosti.

Sešel jsem se s tím bledým kaplanem z Lerbo, abych si s ním soukromě pohovořil. Myslel si, že s ním chci mluvit o svém pití. Je mladý, ale tak pevný ve víře, až je mi z toho nanic. Rozhodl jsem se, že už za ním nikdy nepůjdu.

Z mé dcery se stává slečna. Předevčírem jsem ji pokradmu pozoroval. Seděla před zrcadlem, vlasy měla učesané úplně stejně jako Anna a sama pro sebe se usmívala.

Nyní nás čeká pátá neděle velikonoční. Tématem kázání je „růst ve víře“. Myslím na babičku a dědečka z otcovy strany, kteří odjeli jako misionáři do Guineje a po návratu se přestěhovali na usedlost v Roslagenu. V mé obci pro misionáře není místo, což mě překvapuje.

Joona se posadí na starou židli pod fotografie. Listuje dál, čte si o správě farnosti, vánočních zpěvech a letní bohoslužbě u jakéhosi mlýna, pak se vrátí na začátek, hledá poznámky o pomocném knězi z Lerbo a znovu se ocitne uprostřed velikonoční doby.

Evangelia se zaměřují na prázdný hrob a zmrtvýchvstání, ale my jsme si u večeře povídali o starozákonním textu, který popisuje utrpení židů v Egyptě. Dcera pravila, že Bůh miluje krev, a odvolala se na velikonoční slova bible: „Na domech, v nichž budete, budete mít na znamení krev. Když tu krev uvidím, pominu vás.“

Má žena a já už spoustu let spíme v oddělených ložnicích. Obyčejně dlouho ponocuju a chrápu jako cirkulárka (tvrdí ona), ale občas se v noci potají navštěvujeme. Někdy přijdu za Annou do její ložnice jen proto, abych viděl, jak se připravuje k spánku. Vždycky jsem s potěšením přihlížel, jak odkládá šperky, jak si z lalůčku vytáhne drobnou puzetku od náušnice a položí ji do pouzdra vedle té první. Anna si počíná velmi rozvážně a pečlivě i v maličkostech. Když si chce svléknout podprsenku, nekroutí se, aby si dosáhla na záda, ale jemně si stáhne ramínka, pak celou podprsenku zlehka posune k pasu, otočí ji a teprve potom si rozepne háčky.

Včera jsem seděl u ní na posteli a díval se, jak si před spaním zaplétá vlasy po straně do copu, a náhle mi připadlo, jako bych v temném okně zahlédl něčí obličej. Vstal jsem a šel se podívat, ale nic jsem neviděl. Vyběhl jsem až na verandu, ale všude panoval klid a mír a já jsem obrátil tvář k hvězdnému nebi.

Joona se podívá z okna. Rocky s široce rozkročenýma nohama a zavřenýma očima stále stojí pod břízou. Vrátí se k deníku a čte dál.

Včera jsem ve velké tržnici Obs v Göteborgu zahlédl toho bledého kaplana, ale nemusel jsem se s ním zdravit.

Neděle Laetare

Právě jsme dospěli do poloviny postní doby. Bolest hlavy; byl jsem dlouho vzhůru a vypil moc vína, četl jsem a psal.

Dnes budeme myslet na Chléb života. Brzy nastane svatý týden a tvrdá pěst reality nás znovu nelítostně přitiskne k zemi.

Joona obrací další stránky, přeletí pohledem poznámky ze slavnosti Nejsvětější Trojice, jež je přechodem do druhé části liturgického roku. Náhle strne a čte:

A teď se to stalo, něco neuvěřitelného a strašlivého. Vše poctivě svěřuji papíru a prosím Boha o odpuštění, ale už se o tom nikdy nezmíním. Ruka se mi třese, když o dva dny později zapisuji:

Byl jsem obelstěn jako starý Lot a porušil jsem Boží přikázání. Zapisuji to jen proto, abych pochopil, jakou jsem v té hrůze vlastně sehrál roli, jakou vinu mám na celé té hanbě. Bylo pozdě v noci, já jsem si dopřál hojněji vína než obvykle, vypil jsem víc, než snesu, pak jsem ulehl do postele a usnul.

Když o tom nyní s odstupem času přemýšlím, musel jsem v nejhlubším skrytu duše tušit, že ta žena, která se ke mně vplížila pod rouškou tmy, není Anna. Voněla jako Anna, měla na sobě Anniny šperky i její noční košili, ale bála se, a když jsem si na ni lehl, chvěla se po celém těle.

Nešeptala, nevzdychala jako Anna, spíš zadržovala dech, aby nesykala bolestí.

Chtěl jsem rozsvítit lampu, ale byl jsem stále tak opilý, že jsem ji shodil na zem. Pak jsem vstal, zapotácel se, opřel se o zeď a rozsvítil lustr.

V posteli seděla moje dcera. Byla nalíčená, ověšená šperky a smála se, přestože měla strach.

Zakvílel jsem, zařval na ni, vyskočil a vytrhl jí z lalůčků Anniny náušnice, zakrváceným prostěradlem jsem jí drhnul zmalovaný obličej, vyvlekl ji po schodech ven, na sníh, uklouzl jsem a upadl, znovu se postavil a srazil ji do sněhu.

Třásla se zimou, z uší jí tekla krev, ale nepřestávala se smát.

Budu potrestán, musím být potrestán, mohl jsem tušit, že k tomu dojde. Její uzavřenost a tajnůstkářství, rychlé dospívání, neustálé plížení a špehování, věčné půjčování Anniných šperků a používání jejích líčidel.

Joona přestane číst, pohlédne na vitrínu, na zrezivělý klíč a na dvě černé náušnice. Krátký text pod nimi říká, že jsou dědictvím po manželce bývalého faráře. Joona s deníkem v ruce vstane a odejde z místnosti kolem snímku hubených vdov. V kavárně za pultem stojí Ellinor a připravuje na podnos na polici dva šálky kávy. Pak k nim přidá další, porcelán lehce zacinká. Otevřenými dveřmi dovnitř vletí ospalá moucha a vráží do okna.

Ellinor ho uslyší a prudce se obrátí. Z tváře jí přímo čiší lítost nad tím, že mu dala přečíst bratrův deník.

„Mohl bych se zeptat, jak zemřela Peterova žena?“

„To nevím,“ řekne úsečně stařena a staví na podnos další hrnečky.

„Říkala jste, že jste s Annou byly přítelkyně.“

Ellinor se zatřese brada.

„Myslím, že byste měl odejít,“ řekne.

„To nemůžu,“ brání se Joona.

„Já jsem myslela, že se zajímáte o Peterova kázání, proto jsem vám…“

Žena zavrtí hlavou, zvedne podnos s kávou a dvěma kousky pečiva a zamíří ke vchodovým dveřím.

Joona vyrazí za ní, otevře jí a čeká, až stará paní donese občerstvení hostům na zahrádce.

„Nechci o tom mluvit,“ odbude ho tenkým hlasem Ellinor.

„Bylo to při nějakém neštěstí?“ nedá se odradit Joona.

Žena už se nedokáže ovládnout a obličej se jí zkrabatí pláčem.

„Já nechci,“ prosí ho. „Copak to nechápete? Už je to dávno…“

Schová tvář do dlaní a tiše vzlyká.

Z domu vyjde mladší kolegyně a obejme Ellinor kolem třesoucích se ramen. Hosté s koláčky si přesednou k jinému stolu.

„Jsem policista,“ hučí do ní Joona. „Můžu si to zjistit, ale…“

„Prosím, běžte už pryč,“ vyzve ho mladší žena a drží Ellinor v objetí.

„Byla to jen nehoda,“ řekne farářova sestra.

„Nechtěl jsem vás rozrušit,“ omlouvá se Joona. „Ale musím se dozvědět, co se tehdy stalo, a potřebuju to vědět hned teď.“

„Byla to autonehoda,“ zaštká Ellinor. „Lilo jako z konve… a ony vjely přímo do kostelní zdi, Annu přiskřípla kapota, měla tak strašně zřízený obličej, že…“

Stará paní se nejistě posadí ke stolu a zírá přímo před sebe.

„Pokračujte,“ pobízí ji klidně Joona.

Žena na něj pohlédne, setře si slzy a přikývne.

„Viděli jsme to z okna… Bratr vyběhl z domu, utíkal dolů po cestě… já jsem za ním letěla v tom lijáku… Dcera se ji snažila vyprostit, bušila heverem přímo do auta… a já jsem jen křičela, proběhla jsem vrbovým houštím a…“

Ženě se zlomí hlas, několikrát naprázdno otevře a zavře ústa a pak vypráví dál:

„Všude byla spousta vysypaného skla a pomačkaného plechu, páchlo to tam benzinem a rozpáleným kovem… Dcera už vyprošťování vzdala, jen tam nehnutě stála a čekala, až k nim doběhne táta… pamatuju si na její šokované oči a podivný úsměv…“

Ellinor zvedne ruce a zadívá se na své dlaně.

„Bože,“ zašeptá, „vždyť to děvče se zrovna vrátilo domů ze školy v Klockhammaru, stálo tam ve žluté pláštěnce a dívalo se na vlastní matku, která… měla úplně rozdrcený obličej, všude bylo plno krve, vystříkla až na…“

Hlas jí znovu vypoví službu, Ellinor polkne a pak zdráhavě pokračuje.

„Paměť je podivná věc,“ pronese. „Když jsem k nim v tom dešti utíkala, tak jsem slyšela vysoký hlásek, jako by tam mluvilo dítě… a právě v tu chvíli začalo auto hořet, viděla jsem, jak Annu pohltil modrý plamen, a v další vteřině jsem ležela v mokré trávě ve škarpě a kolem auta se kroutil oheň jako spirála. Chytla i bříza vedle něho…“

„Kdo to auto řídil?“

„Nechci o tom mluvit…“

„Ta jeho dcera,“ řekne Joona. „Jak se jmenuje?“

„Nelly,“ odvětí stařena a vyčerpaně na něj pohlédne.

119

Joona kráčí mezi kavárenskými stolky k Rockymu a pokouší se dovolat Erikovi.

Ten však má stále vypnutý telefon.

Zmáčkne soukromé číslo Margot Silvermanové, a když ani tady neuspěje, zkusí svého bývalého šéfa Carlose Eliassona ze státní kriminálky a nahraje mu krátkou hlasovou zprávu.

Rocky sedí na stinném místečku pod břízou a shrnuje si z pupku drobky z koláče. Zul si boty i ponožky a prsty na nohou zatíná do trávníku.

„Musíme jít,“ sdělí mu stručně Joona.

„Tak co, dozvěděl ses odpovědi na všechny otázky? Už víš všechno, cos potřeboval?“

Joona projde kolem Rockyho a seběhne po schodech k parkovišti. Napadne ho, že Peter měl čtyřiadvacátý díl deníku uložený v barové skříňce především proto, že se styděl za jeho obsah. A taky nechtěl, aby ho Nelly zničila spolu s ostatními sešity.

Ke konci deníku Peter popsal, jak poslal dceru do konzervativního křesťanského dívčího internátu.

Joona se zastaví před odcizeným automobilem a uvědomí si, že když Nelly musela odejít do Klockhammarské školy u Örebro, bylo jí čtrnáct a na internátě pobyla celých šest let. Je možné, že se za celou tu dobu s rodiči vůbec nesetkala, ale chorobné fixace na otce se stejně nezbavila. Hluboká zvrácená láska k otci a pocit, že ji odstrčil, že jí dal vše a pak ji o to připravil, vyústila u dívky v závažnou poruchu osobnosti.

Pozorovala svou matku, snažila se ji ve všem napodobit a zaujmout její místo.

Rocky si nazuje boty, s ponožkami v ruce se doklátí na parkoviště a otevře dveře auta.

„Je špinavý kazatel žena?“ zeptá se Joona.

„To bych neřek,“ odpoví Rocky a pohlédne mu do očí.

„Vzpomínáte si na Nelly Brandtovou?“

„Ne,“ odmítne Rocky a posadí se na místo spolujezdce.

Joona odhodí zničený plastový kryt od spínací skříňky, spojí oba červené dráty, odlepí pásku od hnědých startovacích kabelů a přiloží je k sobě. Elektřina zajiskří a motor naskočí.

„Nevím, kolik si toho pamatujete z poslední hypnózy,“ řekne za jízdy Joona. „Zmínil jste se o svém prvním setkání se špinavým kazatelem… bylo to na pohřbu v kostele ve Sköldinge, ale osoba, kterou jste popsal, ten mrtvý kněz v rakvi, byl Peter Jacobson, Nellyin otec…“

Rocky neodpoví a tupě zírá předním sklem na úzkou silnici, která se táhne mezi poli a lesy.

Joona zvýší rychlost a napadne ho, že matka zajela pro svou dospělou dceru do Klockhammarské školy a na zpáteční cestě ji nechala řídit.

Posadila se vedle ní, a když odbočily z hlavní silnice na cestu k faře, možná si rozepnula bezpečnostní pás.

Nelly asi uviděla otce v okně, vzápětí prudce šlápla na plyn a napálila to přímo do zdi.

Matka pravděpodobně nebyla na místě mrtvá, jen zraněná, skřípnutá pod kapotou.

Tomu by odpovídal i Ellinořin postřeh: clonou deště zahlédla, jak Nelly vytáhla z kufru auta hever — jenže ne proto, aby matku vyprostila: namísto toho ji utloukla k smrti a rozbila jí obličej.

Možná dokonce přímo před otcovýma očima schválně zapálila auto.

Po matčině smrti převzala péči o otce výhradně ona, izolovala ho od okolí, dělala všechno pro to, aby se bez ní neobešel, aby patřil pouze jí.

Otec zůstal naživu ještě čtyři roky. Nelly zhrouceného ubožáka zamykala do klece a vypěstovala v něm závislost na morfinu.

Vypouštěla ho jen v neděli, na vysluhování Večeře Páně, a sama pro něj sepisovala kázání.

Stala se z něj bezmocná lidská troska závislá na drogách.

Joonu napadne, že v jejich soužití možná nechyběly běžné každodenní rituály, není nic neobvyklého, že lidé, kteří jsou delší dobu v zajetí, dokážou se svým věznitelem do určité míry vést normální život. Možná spolu večeřeli, pak sedávali na pohovce a dívali se na oblíbené pořady v televizi.

Nakonec se starý kněz dobrovolně zamykal zevnitř v kleci a spával na matraci.

Možná zemřel na předávkování nebo prostě jen onemocněl.

Na pohřeb se sjela spousta farářů, někteří při bohoslužbě seděli v lavicích, jiní přisluhovali u oltáře.

Jedním z nich byl Rocky Kyrklund z církevní obce Salem.

Joona s Rockym právě projeli Flenem, vpravo se stříbřitě a modře blyskotá jezero. Joona vytáhne telefon, vyhledá na internetu seznam zaměstnanců Karolínské nemocnice a najde mezi nimi Nellyinu fotografii.

„Podívejte se na ten snímek,“ vybídne Rockyho.

Vousáč si od něj vezme telefon, natočí si displej, aby se mu neleskl ve slunečním světle, a pak se prudce nadechne.

„Zastav!“ zařve. „Zastav!“

Za jízdy prudce otevře, až dveře prásknou o svodidla a odrazí se zpátky. Do kabiny se vysype rozbité okno. Dveře visí a škrábou o asfalt. Joona zajede ke krajnici a zastaví, obě pravá kola se protáčejí nad příkopem.

Za nimi zuřivě troubí nákladní auto, které projede těsně kolem nich, až vozovka zaduní.

Rocky jde jako náměsíčný přímo do pole vedle silnice, zastaví se mezi obilnými snopy a skryje obličej v dlaních.

120

Joona zůstane sedět v autě, ani nevypne motor. Po chvíli zvedne z podlahy telefon a znovu zkusí zavolat Erikovi. Rocky dlouho nehnutě stojí na poli s obličejem obráceným k nebi a pak se vrátí na své místo.

„Pamatuju si na ni,“ vyhrkne a vyhýbá se Joonovu pohledu. „Měla oholenou hlavu, kůži bledou jako vosk, chodila na Klockhammarskou střední… Po pohřbu jejího táty jsem se s ní vyspal rovnou na faře, na podlaze v předsíni… nic to pro mě neznamenalo, pak jsme nezávazně žvanili a pili kafe, nijak jsem odtamtud nepospíchal.“

Joona nic neříká, je mu jasné, že Nellyina fotografie Rockymu vrátila paměť, ale tok vzpomínek je pouze dočasný, kontakt s minulostí se může kdykoli přerušit.

„Pamatuju si všechno,“ řekne zasněně Rocky. „Vyhledala mě v Salemu, chodila na bohoslužby… Chovala se, jako by ke mně patřila, ale mně tehdy ještě nedocházelo, o co jde…“

Muž roztřesenýma rukama vyklepe z krabičky cigaretu, svraští rozježené obočí i čelo, lemované šedou kudrnatou hřívou, a ponoří se do vlastních myšlenek.

„Jsem farář,“ řekne nakonec. „Ale taky normální chlap… a dělám věci, na který nejsem zrovna pyšnej. Ale každý ženský jsem dal jasně najevo, že je to jen na chvíli, že věrnost není moje nejsilnější stránka…“

Rocky znovu ztichne, jako by ho síla vzpomínek připravila o dech.

„Někdy jsem si s ní vrznul, jindy si musela počkat, nic jsem jí nesliboval a o ty její zatracený kázání jsem nestál… Vzpomínám si, že mě neustále varovala před lehkomyslnejma ženskejma… Její dům — toť cesty do podsvětí, vedoucí do komor smrti.“

Kolem projede autobus a vůz se zachvěje. Rocky vyhlédne na pole, jezero a vzdálené houští.

„Když jsem jí řek, že už mě přestala bavit, tak zmizela,“ pokračuje. „Ale mně bylo jasný, že šmíruje kolem fary… Jednou jsem otevřel dveře a zařval do tmy, ať už mě kruci nechá na pokoji.“

Další odmlka. Joona trpělivě čeká, nechce Rockyho náhlé prozření ničím narušit.

„Další večer přišla do kostela, přinesla dvacet kapslí bílýho heráku a začalo to nanovo… šlo to zatraceně rychle,“ řekne a temně pohlédne na Joonu. „Jel jsem rovnou do Zóny. Měli jsme společný stříkačky, všude za mnou lezla, žvanila o Bohu, kázala mi, zůstala v tý špíně se mnou, chtěla bejt jako já, stát se mojí součástí.“

Muž potřese ohromnou hlavou a promne si obličej.

„Byli jsme prakticky furt v Zóně, ale ty její kázání mi lezly na nervy… Samý šíleně vyhrocený interpretace bible, pokroucený představy o světě, údajný důkazy našeho manželství… prej si to tak přeje žárlivej Bůh.“

V knězových očích vzplane jiskřička bolesti a pak na Joonu vrhne nešťastný pohled.

„Byl jsem zfetovanej idiot,“ prohlásí. „Řek jsem jí, že miluju Natalii. Nebyla to pravda, ale prostě jsem to řek.“

Rockyho opustí všechna síla a brada mu klesne na prsa.

„Natalia měla tak krásný ruce,“ dodá a zmlkne.

Náhle mu z obličeje vymizí všechna barva, obrátí pohled k polím, na čele se mu vyřine pot, ze špičky nosu mu skane krůpěj a dopadne na hrudník.

„Mluvil jste o Natalii,“ připomene mu Joona.

„Co?“

Rocky na něj nechápavě civí, nakloní se a odplivne si do trávy. Kolem projede osobní auto s vozíkem naloženým dřívím.

„Nelly vám ukazovala fotky žen, které měla v úmyslu zavraždit,“ pokračuje Joona. „Ale Natalia měla zemřít přímo před vašima očima…“

Rocky zavrtí hlavou.

„Vím jen tolik, že mě Bůh nechal sejít z cesty a neobtěžoval se pro mě vrátit a hledat mě jako ztracenou ovci,“ pronese chraplavě.

Joona už ví, co potřebuje. Popadne mobil, znovu zmáčkne Erikovo číslo, ale stále se nemůže dovolat.

Pak zkusí Margot, ale po deseti zazvoněních to vzdá.

Přestože zjistil, kdo je onen záhadný kazatel, nemůže to nijak dokázat, a policii to tudíž nebude zajímat. Margot ho možná bude ochotná vyslechnout, ačkoli s tím únosem Rockyho z vazby to zřejmě pořádně přehnal.

Snaží se pochopit, proč Nelly pronásledovala Erika. Jsou přece jen kolegové, Nelly je provdaná za Martina Brandta. Muselo to začít už před mnoha lety a rozhodně to nemůže skončit dobře.

121

Auto se znovu rozjede, kolem práská štěrk. Do kabiny fučí vítr a škube jim šaty.

Joona se snaží vymáčknout ze starého vozu co nejvyšší rychlost a přemýšlí o sériové vražedkyni Nelly Brandtové. Po otcově pohřbu se Nelly vyspala s Rockym a přenesla veškerou svou chorobnou lásku na něj. Pronásledovala ho, neustále mu byla v patách, stala se součástí jeho života, snažila se ho lapit do tenat pomocí drog, vytvořila kolem něj vlastní svět a zabila každou ženu, která jejich svazek mohla ohrozit. Po vraždě Rebecky Hanssonové všechno narafičila tak, aby se hlavním podezřelým stal Rocky. Nakonec ho držela v kleci, zásobovala ho heroinem a věřila, že jí plně patří, jenže Rockymu se podařilo uprchnout. Ukradl ve Finstě auto a cestou na letiště Arlanda došlo k nehodě, při níž utrpěl závažné poškození mozku. Pak byl odsouzen k nařízené psychiatrické léčbě a pro Nelly ztratil veškerou přitažlivost.

Kdoví, možná se Nelly v Erikovi zhlédla v době, kdy byl přizván jako znalec k soudnímu řízení s Rockym Kyrklundem.

Joona se otřese, když si pomyslí, že Nelly pravděpodobně už tehdy začala Erika sledovat a opatrně a systematicky se k němu přibližovala.

Získala potřebné vzdělání, stala se jeho kolegyní, provdala se za Martina a podporovala Erika během rozchodu se Simonou.

Po rozvodu její majetnické nároky zřejmě vzrostly, začala Erika hlídat, nesnesla žádnou konkurenci a zmocnila se jí patologická žárlivost. Pravděpodobně toužila, aby si ji vybral sám, aby pro něj existovala jedině ona, jenže pak zjistila, že to tak není. Puklina v jejím nitru se zvětšovala a Nelly musela něco udělat, aby se nerozpadla úplně.

Když si Erik začal s Marií Carlssonovou, Nelly se prostě jen chtěla zbavit případné konkurentky.

Stalker si ve fantazii vytváří ke svým obětem vztah a namlouvá si, že je skutečný a opětovaný.

Nelly se asi skutečně domnívala, že je za Erika provdaná, a když viděla, že ji podvedl s Marií Carlssonovou, že ho přitahuje Sandra Lundgrenová, že flirtuje se Zuzanou Kernovou a že se třeba jen nevinně usmál na Katrynu Júsufovou, šelma v jejím nitru se opět probudila.

Joona zabočí na Malmköping, zastaví na parkovišti před stavební firmou Podlahy a stavební práce Lindblom a vymění staré rozbité volvo za příhodnější dopravní prostředek.

Stodevadesátikilometrovou rychlostí uhánějí po Evropské silnici E20 a vtom se mu ozve Margot ze svého soukromého telefonu.

„Je po vás vyhlášeno pátrání, jste si toho vědom?“

„Já vím, ale…“

„Za tohle skončíte v base,“ přeruší ho vyšetřovatelka.

„Stálo to za to,“ odtuší tiše Joona.

Na chvíli zavládne ticho.

„Teď už chápu, proč jste lepší policajt než já,“ dodá tlumeně Margot.

Joona po vnitřní straně vozovky předjede černou corvettu a pak se zařadí za kamion s návěsem pokrytým voskově žlutou plachtou.

„Technici našli Erikovy vlasy ve vaně Sandry Lundgrenové, o jeho otiscích na porcelánové figurce už víte, všechny oběti znal, ve sklepě má filmy, co natáčel tisíce hodin a…“

„Není toho málo,“ přeruší ji Joona.

„A podle výsledků z laborky patří krev v Erikově autě Zuzaně Kernové… ale to už je trochu moc i na mě,“ pronese těžce Margot.

„To jsem rád,“ odpoví Joona.

„Erik je lékař, a proto se mi to nějak nezdá… Všechny čtyři vraždy svědčí o forenzní znalosti… a profík nezacáká krví oběti svoje vlastní auto… Někdo mu zadní sedadlo záměrně zašpinil, aby ho do toho namočil.“

„Se skutečným vrahem jste se už setkala,“ prohlásí Joona.

„Je to Nestor?“

„Je to Nelly Brandtová… to ona je ten záhadný kazatel.“

„Říkáte to, jako byste si byl jistý,“ tázavě pronese Margot.

„Je Erikem doslova posedlá, neustále ho pronásleduje, všechny oběti jsou její smyšlené soupeřky.“

„Jestli to víte určitě, tak okamžitě rozjedu akci,“ rozhodne Margot. „Uděláme přepadovku u ní doma i na pracovišti.“

Joona jede dál do Stockholmu a neustále myslí na to, jak Nelly Erika spoustu let pronásledovala, jak pečlivě studovala ženy, o něž projevil zájem, a snažila se pochopit, jaké mají oproti ní výhody. Když viděla, jak se zdobí šperky, líčí si rty a lakují nehty, chtěla je jejich půvabů zbavit a potrestat, ukázat je Erikovi s prázdnými ušními lalůčky a zohavenýma rukama.

Jenže ani tohle nestačilo, a tak se Nelly rozhodla připravit Erika úplně o všechno. Štvala ho jako bohyně Artemis se svými psy, dumá Joona. Je skvělá lovkyně, izoluje kořist, poraní ji, vyděsí a zažene do úzkých, dokud uštvané oběti nezbude jen jediné východisko.

Když si Erik uvědomil, že vše svědčí proti němu, dal se na útěk, aby ho nezastřelila policie. Nelly si správně spočítala, že se k němu všichni obrátí zády, a tudíž se nakonec bude muset spolehnout na jediného skutečného přítele, který před ním nezavřel dveře.

Pokud chtěl Erik se zdravou kůží uniknout policii, nezbývalo mu než hledat útočiště u Nelly.

122

Jackie nemá nikde stání. Zajde do kuchyně a napadne ji, že by měla něco sníst, ačkoli vlastně vůbec nemá hlad.

Třeba by mohla jen v klidu posedět a vypít si šálek čaje.

Rukou tápe po kuchyňské lince, podél dlaždiček a kolem velkého hmoždíře, dokud nenahmatá dózu s čajovými lístky, uzavřenou víčkem s malým skleněným knoflíkem.

Ruce jí strnou v pohybu.

Pak šátrají zpět ke kamennému hmoždíři.

Těžká palice nestojí v míse jako obvykle.

Jackie marně pátrá prsty po celé lince a napadne ji, že by se mohla zeptat Made, až se vyhrocená situace trošku uklidní.

Potlačí zívnutí a naplní varnou konvici vodou.

Několik dní po roztržce s Erikem do ní Made pořád hučela, jak je Erik smutný a jak rád by se k nim vrátil. Snažila se mamince vysvětlit, že i ona sama má někdy hlavu úplně děravou, a neustále jí omílala, jak si doma zapomněla klíče, noty, a dokonce i boty na fotbal.

Jackie tvrdila, že se na něj už nezlobí, ale občas se prostě stává, že to mezi dvěma dospělými nefunguje. A pak vypukla ta mediální štvanice.

Jackie dcerce nepověděla, proč ji omluvila ve škole. Odvolala všechny hodiny hudby i hraní v kostele.

Veškerý čas tráví u klavíru, aby jí dny rychleji utíkaly a aby nemusela na nic myslet. Celé hodiny si opakuje stupnice a cvičí prstoklad, dokud se jí neudělá špatně a loket ji nerozbolí tak, že si musí vzít analgetikum.

Podrobnosti o Erikovi, které slyšela ve zprávách, před dcerkou samozřejmě zatajila.

Nikdy by to nepochopila.

Nechápe to ani ona sama.

Už radši vůbec nepouští televizi, nemá sílu poslouchat další spekulace a utápět se v trápení a zármutku.

Made přestala o Erikovi mluvit, ale stále je jaksi divně skleslá. Dívá se na pohádky pro malé děti a Jackie je přesvědčená, že si znovu začala potají cucat palec.

Vzpomene si, jak se dnes na malou utrhla jen proto, že nechtěla cvičit na klavír, a v žaludku cítí úzkostný chuchvalec. Řekla dceři, že se chová jako mimino. Made se rozbrečela a zaječela na ni, že jí už nikdy s ničím nepomůže.

Teď se znovu zavřela do skříně s polštáři, dekami a plyšáky, a když se s ní Jackie snaží zapříst hovor, neodpovídá.

Musí jí dát najevo, že nemusí být šikovná a dokonalá, že ji miluje bez ohledu na to, co dělá, bez jakýchkoli podmínek.

Projde chladnou předsíní do obývacího pokoje. Okny dovnitř září slunce. Světlo jí připadá jako proud vlažné vody a piano bude určitě vyhřáté jako kožich nějakého velkého zvířete.

Na ulici zřejmě probíhají stavební práce. Pod bosýma nohama vibruje podlaha, rozechvělá od dunění těžkých strojů, v dřevěných okenních rámech drnčí a rachotí skla.

Na parketách se jí na paty přichytí něco lepkavého. Made asi rozlila šťávu. Pokoj je cítit kopřivami a vlhkou prstí.

Tělem jí projede bodavý pocit nebezpečí, prudký jako zásah elektrickým proudem. Po zádech a zátylku jí přeběhne mráz.

Není divu, události posledních dnů a všechny ty příšerné zprávy o Erikovi mě pořádně rozhodily, pomyslí si Jackie. Připadá jí, že z okna vedoucího do zahrady něco zaslechla.

Nastraží uši a popojde blíž k oknu. Všude je ticho, ale pokud nejsou zatažené závěsy, někdo může klidně stát za sklem a sledovat ji.

Váhavě se loudá k okenní tabulce, natáhne ruku a ohmatá ji.

Zatáhne závěsy, na tyči zachrastí kroužky, pak se znovu rozhostí ticho, je slyšet pouze lehounké šustění rozhoupaného závěsu o stěnu.

Jackie odejde ke klavíru, posadí se na stoličku, zvedne víko, narovná se, spustí ruce na klávesy a zjistí, že na nich něco leží.

Kus látky.

Zvedne ji a ohmatá. Asi prostírání nebo nějaká menší výšivka.

Určitě ho tam položila Made.

Ruce šátrají po složité výšivce, špičky prstů přejíždějí po vzorku.

Vypadá to jako tělo nějakého čtyřnohého zvířete s lidskou hlavou a zvlněným plnovousem, které má na zádech křídla nebo peří.

Pomalu vstane a celé tělo jí ztuhne, jako by spadla přímo do ledové tříště.

Někdo tu je.

Poznala to už před chvilkou.

Parkety za jejími zády zavržou pod vahou dospělého člověka.

Pocit strašného nebezpečí smrští svět do maličkého tvrdého bodu, v němž stojí jen ona sama se svou hrůzou.

„Eriku?“ řekne, ale neotočí se.

Cosi pomalu šustí, podlaha se prohýbá, prázdná mísa na ovoce na stole se otřásá.

„To jsi ty, Eriku?“ zeptá se co nejklidnějším hlasem. „Nemůžeš sem přece jen tak vpadnout a…“

Otočí se a ucítí neznámý dech, mělký a vzrušený.

Jackie pomalu ustupuje ke dveřím.

Vetřelec stojí na místě, ale vydává zvláštní ostrý šustot, jako by na sobě měl igelit nebo nějakou plachtu.

„Můžeme si o všem znovu promluvit,“ řekne se zřejmým strachem. „Trošku jsem to přehnala, já vím, chtěla jsem ti zavolat…“

Nezvaný návštěvník neodpoví, pouze přenese váhu na druhou nohu. Podlaha zavrže.

„Už se na tebe dávno nezlobím, celou dobu na tebe myslím… všechno se zase spraví,“ špitne Jackie.

Ubírá se do chodby, ke vchodovým dveřím, uvědomuje si, že odsud musí utéct, musí Erika vylákat z bytu, co nejdál od Made.

„Můžeme se posadit do kuchyně — Made ještě nepřišla,“ zalže.

Následují dusavé kroky. Erik se rychle blíží. Jackie zvedne paži, aby ho zadržela.

Vzápětí dostane do zdvižené ruky strašnou ránu. Palička hmoždíře jí sklouzne po lokti a Jackie se zapotácí.

V krvi jí zašumí prudký příval adrenalinu, takže bolest v paži skoro necítí.

Jackie couvá, zvedne roztřesenou ruku, obrátí se a vrazí do zdi, koleny ťukne do malého stolku, popadne skleněnou mísu, z níž Made mlsá popcorn, a tvrdě udeří. Mlaskavě vetřelce zasáhne a pak jí nádoba vypadne z ruky. Útočník upadne přímo na ni a ona se skácí pozadu na knihovnu.

Neznámý má na sobě nějaké nepromokavé oblečení, asi pláštěnku. Oběma rukama ho odstrčí a ve tváři ji zalechtá jeho prudký dech.

Knihy se vysypou na podlahu.

To není Erik.

Tohle není jeho pach.

Utíká, rukou se přidržuje stěny, dospěje až ke vchodovým dveřím a nervózními prsty odemkne.

Za sebou slyší těžké kroky.

Otevře, náhle však něco zařinčí a dveře sebou prudce trhnou zpět.

Bezpečnostní řetěz, zapomněla sundat bezpečnostní řetěz.

Znovu chytí dveře, nahmatá řetěz, ale ruka se jí tolik třese, že ho nedokáže vyháknout.

Neznámý útočník se blíží, z hrdla mu vychází zuřivé vrčení.

Jackie táhne špičkami prstů oka řetězu ke straně a ten se náhle odjistí. Žena rozrazí dveře a vyklopýtá na chodbu. Málem upadne, ale dotápe až k sousedním dveřím a zabuší na ně dlaní.

„Otevřete!“ křičí.

Za sebou cítí útočníkovy pohyby. Otočí se a v obranném gestu zvedne ruce před obličej. Pak přijde úder.

Jackie se skácí na dveře sousedního bytu, po tváři jí stéká krev. Když dostane další ránu, jen vzdychne a hlava se jí zkroutí na bok.

V ústech a nosních dutinách se jí rozvine trpký květ, trpký horký květ s okvětními lístky tenkými jako pírko.

123

Erik na podlaze džípu neslyší nic než hučení motoru, monotónní dunění pneumatik na asfaltu. Nelly se soustředí na řízení a tu a tam jí unikne bezděčný povzdech.

Když opustili pláž u jezera Sickla, asi dvacet minut se zdrželi v centru Stockholmu: spousta křižovatek, zatáček, přejíždění z jednoho pruhu do druhého. Pak Nelly zastavila, vystoupila z auta a byla dost dlouho pryč. Erik ležel schovaný pod dekou, tu a tam opatrně změnil polohu, a náhle ho ze spánku vytrhly hlasy, které se ozvaly těsně u auta.

Zřejmě dva muži, kteří se spolu o něčem tiše dohadovali. Snažil se zachytit, o čem hovoří, měl pocit, že jsou to policisté, ale nebyl si jistý.

Ležel nehybně pod teplým plédem, sotva si troufl dýchat. Pravý bok měl přeležený, ani ho necítil, ale neodvážil se pohnout, dokud hlasy neodezněly.

Asi za dalších čtyřicet minut se vrátila Nelly. Slyšel, jak otevírá kufr, s bolestným povzdechem zvedá nějaké těžké břemeno a hází je dovnitř. Vůz se několikrát zhoupl. Potom se Nelly usadila za volant, nastartovala a kabinu zaplnily tóny Stravinského Žalmové symfonie.

Na dálnici se odvážil odhrnout deku z obličeje. Nelly na něj veselým hlasem přes hudbu zavolala, že si je vědoma toho, že je naprostej cvok, ale v šestnácti prý prožila závažné punkové období a pořád jí dělá dobře, když může vytřít zrak fízlům a dalším zatracenejm fašounům.

Asi po hodině jízdy Nelly tak prudce zpomalila, až odstředivá síla odhodila Erika pod sedadlo řidiče.

Velký vůz zatočí do štěrkem vysypaného prudkého svahu a kodrcá se vzhůru. Do podvozku práskají drobné kamínky. Jedou stále pomaleji, Erik slyší, jak o střechu a okna škrábou větvičky. Auto se na nerovném povrchu kymácí, pak zastaví, zaskřípe ruční brzda a nastane ticho.

Dveře u řidiče se otevřou. Erik konečně sebere odvahu, vyleze z úkrytu, posadí se na zadní sedadlo a ucítí chladný vzduch, smíšený s výfukovými plyny. Oslněnýma očima přehlédne plevelem zarostlou ruinu a pak uvidí bílou oblohu, široké listnaté koruny stromů a rozlehlá pole ležící ladem.

Jsou kdesi daleko na venkově. Ve vysoké luční trávě vržou kobylky. Nelly stojí a sleduje ho lesklýma očima. Zelené květované šaty má na stehnech pomačkané, z šátku uvázaného kolem hlavy jako čelenku jí vyklouzlo několik melírovaných pramenů. Na jedné tváři má podivnou červenou skvrnu, jako by se o něco uhodila. Všude je ticho, ani lísteček se nepohne, Erik slyší dokonce i tikání vteřinových ručiček na jejích náramkových hodinkách, když si na rameni posouvá lesklý popruh od kabelky.

Erik otevře dveře a opatrně se vysouká na trávu. Tílko na něm uschlo, celé tělo ho bolí jako čert.

Nelly zaparkovala na zarostlém dvoře. Uprostřed sutin jakési staré továrny stojí žlutý dvoupatrový domek. Ze špinavé pece se tyčí vysoký cihlový komín. Budovy obrostly plevelem, ve vysoké trávě jsou stále patrné čtverce betonových základových desek.

„Tak rychle, půjdeme dovnitř,“ pobídne ho Nelly a olízne si rty.

„Tohle je Solbacken?“ zeptá se překvapeně Erik.

„Roztomilej bejváček, co?“ uchechtne se Nelly.

Na dvorku se lesknou skleněné střepy, ve vysoké trávě se povalují kusy vlnitého plechu. Některé základy se probořily do sklepa, vzniklé jámy se podobají bazénkům s plevelem na dně namísto vody a zděné klenby připomínají podzemní tunely.

V jilmovém mlází stojí vysloužilá pračka, několik špinavých plastových židlí a pneumatika od traktoru.

„Teď bych tě ráda provedla po domě, miluju to tady,“ prohlásí Nelly a se spokojeným úsměvem na rtech ho vezme za paži.

Celé obytné stavení je obrostlé tmavozelenými kopřivami. Okapní žlab se ulomil a uvelebil se na stříšce verandy.

„Uvnitř je to moc hezký,“ vemlouvá se Nelly a snaží se ho táhnout za sebou.

Pod Erikem se zhoupne zem, zaplaví ho náhlá nevolnost. Pohledem utkví na hnědé kaluži, na jejíž hladině se lesknou olejové skvrny.

„Jak ti je?“ zeptá se Nelly a zatváří se znepokojeně.

„Nějak ještě nejsem schopný to všechno pobrat… že jsem teď tady,“ vysvětlí Erik.

„Půjdeme dovnitř,“ prohlásí Nelly a couvá k domku, aby ho neztratila z dohledu.

„Dnes ráno jsem zhypnotizoval Rockyho,“ vykládá Erik. „Pamatuje si, kdo zavraždil Rebecku Hanssonovou, dokonce mi prozradil jméno kostela, v němž se setkali poprvé.“

„Tak to potom musíš dát tip policii,“ řekne Nelly.

„Já nevím… všechno to nějak…“

„Tak rychle, ať už jsme v baráku,“ přeruší ho Nelly a vyrazí k domku.

„Zatím jsem neměl čas si to nechat projít hlavou, jen jsem utíkal jako o život,“ podotkne Erik a kráčí po dvoře za ní.

„To je jasný,“ odpoví nepřítomně Nelly.

Ze stromu seskočí vrána a přeletí nad střechou. Na fasádě visí kabel od televizní antény a končí kdesi v plevelu. Starý sud od nafty s logem firmy Shell lemují vlhké zelené listy.

„Potřebuju vymyslet nějaký bezpečný způsob, jak se vzdát,“ řekne Erik a ubírá se za Nelly po vyšlapané pěšince uprostřed zeleného moře metrových kopřiv.

„Nestora postřelili přímo přede mnou, pořád mi to nejde na rozum,“ pokračuje.

„Já vím.“

„Spletli si ho se mnou a napálili to do něj přes okno, byli to odstřelovači, takže šlo o jasnou popravu…“

„Všechno mi povíš, až budeme vevnitř,“ přeruší ho Nelly a mezi obočím jí naskočí drobná netrpělivá vráska.

V kopřivách u zdi stojí lopata na sníh se zlomenou násadou. Veranda je oprýskaná, opadávají z ní celé pruhy nátěru, prosklené dveře jsou částečně vytlučené a vyspravené kusem překližky.

„Teď jsi každopádně tady, v bezpečí,“ uklidňuje ho Nelly. „Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

„Co myslíš, neměl bych se spojit se svým advokátem, až se to trochu uklidní?“ navrhne Erik.

Žena přikývne, znovu si olízne rty a zastrčí si světlý pramen vlasů pod šátek.

„Pospěš si,“ řekne.

„Co je?“ zeptá se Erik.

„Nic,“ odpoví rychle Nelly. „Jenom… vždyť víš… ty věčný řeči o tom, jak tě všichni hledají… Když sousedi slyší, že jsem přijela, tak sem občas nakouknou.“

Erik vyhlédne na úzkou polní cestu. Žádné domy vidět nejsou, jen zpustlá pole a pruh lesa.

„Pospěš si,“ zopakuje Nelly s křečovitým úsměvem a znovu ho vezme za paži. „Potřebuješ se napít a převléknout do suchých teplých šatů.“

„To jo,“ souhlasí Erik a vydá se za ní po ušlapané cestičce mezi kopřivami.

„A pak ti připravím něco dobrýho k jídlu.“

Společně vyjdou po schůdcích na malou verandu. O vnější stěnu se opírají černé odpadkové pytle, vedle nich stojí umělohmotná přepravka s láhvemi plnými dešťové vody. Nelly otočí klíčem v zámku, otevře vchodové dveře a vstoupí do předsíně. Pokusí se rozsvítit, ale vypínač jen cvakne.

„Musím zkontrolovat jističe,“ zahihňá se.

Na věšáku visí stříbřitá péřovka a vedle ní modré montérky se skvrnami od oleje. V botníku stojí odřené dřeváky a vysoké, černě flekaté holínky. Nad kanapátkem visí zarámovaný citát z bible: Vždyť silná jako smrt je láska, neúprosná jako hrob žárlivost lásky. Píseň písní 8,6.

Vzduch je prosycen nasládlým pachem syrového kuřete a přezrálého ovoce.

„Je to starý dům,“ prohlásí něžně Nelly.

„Ano,“ přisvědčí Erik a uvědomí si, že by nejraději byl co nejdál odsud.

Nelly ho s úsměvem pozoruje, stojí tak blízko, až si Erik všimne, že má pod očima kroužky rozteklého pudru.

„Nechceš se jít před jídlem osprchovat?“ zeptá se Nelly a stále ho upřeně sleduje.

„Máš pocit, že bych to potřeboval?“ zažertuje Erik.

„Sám musíš vědět, jestli jsi špinavý, nebo ne,“ pronese vážně Nelly a lesklé oči jí zazáří jako skleněné lampičky.

„Nelly, ani nevíš, jak jsem ti vděčný za všechno, cos pro mě…“

„Kuchyň je tady,“ skočí mu do řeči Nelly.

Když zatlačí na těžké dveře vedle pohovky, ozve se táhlé kovové zaskřípání.

Zvuk se zvýší o několik tónů a pak umlkne.

Erik ji váhavě následuje do temné kuchyně. Do nosu ho uhodí puch zkaženého jídla. Zatažené žaluzie propouštějí jen minimum světla. Skoro nic nevidí. Nelly mezitím vejde dovnitř a otočí vodovodním kohoutkem.

Erik zůstane stát v pootevřených dveřích a má pocit, jako by mu po zátylku přejela ledová ruka. Po celé lince je rozkramařené zrezivělé nářadí, součásti rozebraných motorů, březová polena, zmuchlané igelitové pytle, boty a kastroly s plesnivými zbytky.

„Nelly, co se tu dělo?“

„Co myslíš?“ zeptá se Nelly jakoby nic a natočí mu do skleničky vodu.

„Ta kuchyň,“ odpoví zaraženě Erik.

Žena se zadívá stejným směrem jako on, na svinčík na lince a zatažené žaluzie. V otevřeném šuplíku stojí tři zhasnuté petrolejky.

„Určitě se sem někdo vloupal,“ prohlásí Nelly a drží v ruce sklenku.

Erik vejde do kuchyně, a sotva se přiblíží k Nelly, za zády mu prudce zaprásknou dveře.

Točí se kolem dokola, srdce má až v hrdle. Vtom hlasitě zabzučí mohutná pružina obrovského samozavíracího zařízení, které nevědomky spustil.

„Panebože, to jsem se lekl,“ vzdychne.

„Promiň,“ prohodí nevzrušeně Nelly.

124

Nelly rozsvítí baterku a ledabyle ji pohodí na linku. Ostré světlo ozáří žaluzie, opředené několika vrstvami pavučin.

Erik nehybně stojí a láme si hlavu, co to má všechno znamenat. Kuchyní zakrouží vypasená moucha a přistane na dveřích sklepa. Na jedné veřeji visí železná závora, která zřejmě funguje jako petlice.

„Žena, jež se bojí Hospodina, dojde chvály,“ zašeptá Nelly.

„Nelly, já vážně nechápu, co se děje.“

Na podlaze vedle stočeného tkaného koberečku leží dva nože, převodovka osobního auta a špinavý zpěvník.

„Jsi doma,“ vyloží mu s úšklebkem Nelly.

„Děkuju, ale já…“

„Tady jsou dveře,“ ukáže Nelly.

„Dveře?“ zopakuje nechápavě Erik.

„Asi bude lepší, když půjdeš dolů sám,“ sdělí mu Nelly a natahuje k němu ruku se sklenicí.

„Kam dolů?“ zeptá se Erik.

„Žádný odmlouvání,“ zachechtá se Nelly.

„Chceš tím říct, že se mám schovat ve sklepě?“

Nelly nadšeně přikývne.

„A není to trošku přehnaný? Nevěřím, že by mě tu…“

„Zmlkni!“ zařve Nelly a mrští po něm sklenici s vodou.

Sklenice práskne o zeď za Erikem, spadne na zem a rozbije se. Erik cítí, jak mu voda vyšplíchla na nohy.

„Co to vyvádíš?“

„Promiň, asi jsem trošku přetažená,“ řekne Nelly a prudce si mne čelo.

Erik přikývne, zamíří k předsíni, vezme za kliku, ale mohutná pružina dveře zamkla. Klíč v nich chybí. Slyší, jak se Nelly zezadu blíží, a ihned mu stoupne adrenalin. Lomcuje s klikou, ale dveře se nepohnou ani o píď.

„Já jen chci, abys dělal, co ti řeknu,“ ozřejmí mu Nelly.

„Ale já do žádnýho zatracenýho sklepa ne…“

Erik nechápe, co se děje, ale vtom dostane takovou ránu do zad, že nemůže popadnout dech a čelem narazí do výplně dveří. Zakymácí se a málem upadne. Má pocit, jako by mu levou lopatku zachvátila křeč, ale pak si všimne, že se mu po zádech řine krev.

Sklopí pohled na špinavé lino zacákané krví, pak se obrátí k Nelly a pochopí, že ho praštila polenem, které jí leží u nohou.

„Promiň, Eriku,“ zachechtá se Nelly. „Nechtěla jsem ti…“

„Nelly?“ zachroptí Erik. „Tys mi ublížila.“

„Ano, já vím, nebylo to pro mě snadné, ale je to pro tvoje dobro. Nic tak strašného jsem ti neudělala.“

„Že ne?“

Erik ucouvne na stranu, znovu se otočí k Nelly a uvidí, že si z kuchyňské linky vzala veliký sochor.

„Copak ty to nechápeš? Já jsem nevinný.“

Erik ustupuje a vrazí do stolu, na němž stojí lavor na nádobí. Špinavá voda se rozstříkne a pleská o podlahu.

Nelly vyskočí a rozmáchne se. Erik úder odrazí předloktím, ale rána je tak bolestivá, až se mu udělají mžitky před očima a on se skácí pozadu přímo do modrých dveří spižírny.

Sochor znovu zaútočí, ale hlavu mu nezasáhne. Z dveřního rámu spižírny létají třísky. Erik se zapotácí a nechtěně převrhne hromadu prázdných sklenic od zavařeniny. Sklenice bouchnou o kuchyňskou linku, pak spadnou na zem a rozletí se na kusy.

„Nelly, nech toho,“ supí Erik.

Paži má pravděpodobně zlomenou, musí si ji podpírat druhou rukou.

Nelly se s nanejvýš soustředěným výrazem žene přímo na něj. Otočí trupem a udeří, ale Erik zavčas ucukne hlavou. Sochor mu prosviští kolem špičky nosu. Temenem uhodí do otevřené skříňky. Snaží se Nelly uniknout, ustupuje po roztříštěném skle — a pak přijde další výpad.

Erik silný úder znovu vykryje zlomenou rukou a zařve bolestí. Na několik vteřin se mu zatmí před očima a nohy mu málem vypovědí službu. Klesne na kolena. Uvidí špinavou podlahu a na ní krev, která se řine z jeho zlomené paže.

„Přestaň, přestaň!“ prosí a pokouší se vstát, ale sochor ho zasáhne do spánku.

Hlava sebou škubne, celé tělo mu zmrtví, jako by se vnitřně zklidnil.

Rukou tápe po nějaké opoře.

Zorné pole se mu smrští na úzký černý tunel, stejně tak i kuchyně, a pak uvidí Nelly, jak se k němu naklání a s úsměvem ho pozoruje.

Znovu se pokusí zvednout, pod podrážkami mu praskají střepy a pak ucítí prudká vzdálená bodnutí, kdesi daleko dole, pod nohama, hluboko v zemi.

Upadne na záda, překulí se na bok a chroptí s tváří přitisknutou k podlaze.

„Panebože…“

„A ze zoufalství nevinných si činí posměch,“ mumlá Nelly. „Avšak dobytka se zeptej…“

Zúženým zorným polem vidí, jak Nelly otvírá dveře do sklepa a nohou posouvá klín, aby je zapřela.

Skloní se nad ním, Erik ucítí vůni jejího parfému. Pak ho Nelly popadne v podpaždí a táhne ho po podlaze. Je úplně bezmocný, nohy mu visí jako hadrovému panákovi a zanechávají za sebou krvavý pruh.

„Nedělej to,“ zachrčí Erik.

Nelly ho odvleče na schody, Erik se pokusí chytit skříně, ale neudrží se. Po tváři mu stéká krev, pramínek se stočí kolem krku a skane na zátylek. Rukama šmátrá po veřejích, ale je příliš slabý.

Nelly pozadu sestupuje po schodech dolů a táhne ho do tmy. Při každém jejím kroku mu nohy bezvládně bouchnou o schod.

Erik skoro nic nevidí, jen cítí, jak mu z paže při každém otřesu vystřeluje bolest. Kdesi nahoře se míhá světlo baterky. Pak ztratí vědomí.

125

Erik otevře oči do tmy a do nosu ho udeří pach výkalů a pokročilé hniloby. Pravé předloktí ho strašně bolí, hlava se mu málem rozskočí bolestí.

Nic nevidí, příval paniky zdusí veškeré jeho myšlenky hned v zárodku, Erik vnímá jen černočernou tmu. Nechápe, co se stalo, celé tělo se však podvědomě napíná ostražitostí, připravené k okamžitému útěku.

Nejraději by volal o pomoc, ale přiměje se klidně ležet a naslouchat. V místnosti je naprosté ticho.

Občas zachytí slabé zahučení, jako když se v komíně prohání meluzína.

Opatrně si ohmatá zraněnou paži a zjistí, že ji má omotanou papírem.

Srdce mu poskočí.

To se mi snad jenom zdá, pomyslí si.

Nelly mě udeřila, vážně mě zranila, určitě mám zlomenou ruku.

Když se snaží obrátit, ucítí, že se mu zakrvácené vlasy a tvář přilepily k matraci.

Zvedne hlavu a lapá po dechu, dokud se mu nezatočí hlava. Ve spáncích mu duní, ale přesto si klekne.

Námahou ztěžka odfukuje nosem, znovu napne sluch, ale neslyší žádné pohyby, žádný jiný dech než svůj vlastní.

Mžourá do tmy, mrká, ale oči si nedokážou zvyknout.

Pokud jsem neoslepl, tak tu není světlo, uvažuje.

Nyní si vybaví, jak ho Nelly vlekla po schodech do sklepa. Potom omdlel.

Tiskne rozechvělou ruku k tělu, vstane, ale než si stačí narovnat záda, narazí hlavou do něčeho tvrdého.

Ozve se lehké kovové zadrnčení.

V podřepu se plazí dál s rukou nataženou před sebe, ale po pouhých dvou krocích pochopí, že je zavřený v kleci.

Chodidlem šlápne na jakýsi měkký předmět.

Tápe kolem dokola, přidržuje se kovových tyčí a dospěje do rohu.

Je to klec.

Srdce mu buší až v hrdle, znovu ho zachvátí panika, v uších mu duní krev a má pocit, že nemůže dýchat.

Pomalu se mu rozbřeskne. Vše, co se přihodilo, každičká událost kousek po kousku náhle zapadne do sebe, jako by ji ozářil blesk.

Erik šátrá dál, šlápne na něco měkkého, asi na deku. Zdravou rukou tápe po svém vězení, prsty ohledává železné pruty, přejíždí po rozích. Spoje jsou všude dokonale pevné. Pak prsty nahmatá vypouklé svary a je mu jasné, že klec je zapuštěná do stropu i do podlahy.

Nelly, proletí mu hlavou.

Všechno to spáchala Nelly.

Je to neuvěřitelné, ale záhadný špinavý kazatel je ona. To ona je ten sériový vrah a stalker.

Znovu si stoupne na matraci a bříšky prstů se dotkne okýnka. Škubne jím a celá konstrukce těžce zařinčí.

Protáhne okýnkem prsty a nahmatá velký visací zámek, kroutí jím a snaží se ho roztáhnout, ale je mu jasné, že ho nerozbije ani nevypáčí, dokonce i kdyby měl pořádný sochor.

Znovu si klekne a snaží se klidně dýchat. Opře se o levou ruku, zavře oči ve tmě, když vtom zaslechne nějaký zvuk a trhne sebou. Dveře do kuchyně se otevřely.

Na schodech zavržou kroky a světelný kruh se pomalu zvětšuje.

Kdosi přichází s baterkou v ruce.

Erik se skloní k mříži a uvidí zelené šaty poletující kolem Nellyiných nohou.

Světlo baterky se míhá na schodech a na zdi, z níž opadaly velké kusy omítky. Zábradlí se časem vyviklalo, a když se o něj Nelly opírá, drolí se z něj kousky malty.

Erikovi se zvedne žaludek.

To ona zabila Marii Carlssonovou, Zuzanu Kernovou, Sandru Lundgrenovou a Katrynu Júsufovou — naprosto nevinné ženy, které se ocitly v jeho blízkosti.

Ale co ji k tomu vlastně vedlo? Co ji přimělo bodat oběti nožem do obličeje a do krku ještě dlouho po smrti?

A teď přišla do sklepa. Kolem něj se míhá světlo a Erik vidí, že klec je svařená z výztužné sítě do betonu. Je zavřený ve zrezivělé kleci. Mohutný zámek z leštěné oceli uzavírá okénko ze dvou kusů mříže se svařenými oky.

„Nemáš se čeho bát,“ sdělí mu Nelly a přitáhne si ke kleci kancelářskou židli. „Já vím, zrovna teď se to všechno snažíš srovnat v hlavě, ale není kam spěchat.“

S pohledem upřeným na Erika odloží baterku na starý ponk. Světlo dopadne na stěnu u schodiště a Erik uvidí zbývající část místnosti.

Vedle něj leží omšelá matrace. Pruhovaná látka je samá skvrna, uprostřed je patrný velký tmavý flek, jako by tam někdo delší dobu pravidelně lehával.

V druhém rohu stojí vybledlý plastový kbelík se zakalenou vodou a porcelánový talíř s odřeným květinovým vzorkem. Popraskaný povrch vypadá jako pavučina.

To je určitě ta klec, o které se zmínil Rocky.

Byl v ní zavřený sedm měsíců, než se mu podařilo uprchnout.

Nějak se dostal ven, u Finsty ukradl auto, ale vzápětí naboural a pak byl odsouzen za vraždu Rebecky.

Ve stínech u klece se povalují chcíplé krysy a svazek dřevěných tyčí se špinavými konci.

Pod stolem leží Nellyina černá kabelka.

Erik si odhrne vlasy z čela a umíní si, že si s ní musí promluvit, nesmí na ni působit jako další bezmocná oběť.

„Nelly,“ řekne tiše. „Co tady děláš?“

„Chráním tě,“ odvětí žena.

Erik si odkašle a rozhodne se, že se vynasnaží mluvit pokojně, jako by se nic nestalo, jako kolega z Karolínské nemocnice, který nemá strach, který se neocitl v ponižujícím nelidském postavení.

„A proč myslíš, že potřebuju ochranu?“

„Kvůli spoustě věcí,“ zašeptá s úsměvem Nelly.

Ze šátku jí vyklouzlo několik světlých pramenů, v podpaždí a na prsou se rýsují tmavé propocené skvrny.

Tak ona tvrdí, že mě chrání, pomyslí si trpce Erik. Nelly se domnívá, že mě chrání před spoustou věcí.

Nepřivezla mě sem proto, aby mě zabila.

Rocky strávil dlouhou dobu v kleci, Nelly ho ponižovala a možná i šikanovala, ale netýrala ho ani nezmrzačila.

Na mříži u podlahy se pohupuje pavučina plná uschlých much a svinek. Pohlédne k temným pootevřeným dveřím na druhé straně. Z chodby se táhne slabý průvan.

Musí uvažovat.

To ona svedla policii na jeho stopu. Věděla, že bude muset prchat, že nebude mít kam jít, že se k ní dříve či později dobrovolně uchýlí.

A on jí zavolal a požádal ji o útočiště.

Všechno šlo přesně podle plánu, nebyly to žádné náhody, události do sebe až příliš dobře zapadají.

Svůj plán určitě systematicky spřádala několik let, zřejmě si ho vzala na mušku dávno předtím, než nastoupila do Karolínské nemocnice.

Pronásledovala ho.

Tak dlouho mu byla nablízku, že dokázala předem odhadnout každý jeho pohyb, a poté zaonačila důkazy tak, aby potvrzovaly jeho vinu.

Erik se zadívá na pavouka, který se pomalu vysouká na krysí zdechlinu. Život se mu rozpadl na kusy a on tady bude muset živořit až do smrti.

Vždyť nikdo neví, kde je.

Joona hledá na nesprávném místě, kostel ve Sköldinge je jen nějaký zmatený výplod Rockyho poškozeného mozku.

Jeho rodina, přátelé i všichni ostatní na něj budou vzpomínat jako na sériového vraha, který se propadl do země a beze stopy zmizel.

Musím upláchnout, přemýšlí Erik. I kdybych se měl dostat do spárů policie a soud mi napařil doživotí.

126

Nelly se předkloní a vrhne na něj nevyzpytatelný pohled. Světlé oči se jí lesknou jako porcelánové kuličky.

„Nelly, oba jsme rozumní lidé,“ řekne Erik a slyší, jak mu strachy přeskakuje hlas. „Chováme k sobě vzájemný respekt… a mně je jasné, žes mi nechtěla ublížit.“

„Ano, ale víš, jak je pro mě těžké, když mě neposloucháš?“ povzdychne si usouženě Nelly.

„Vím, že je to pro tebe těžké, ale každý máme svoje trápení, je to součást života.“

„Tak jo, fajn,“ pronese úsečně Nelly.

Něco si pro sebe zašpitá a posune předmět na ponku. Na zaprášené sklo se sypou zrníčka prachu. Je to malý obrázek opřený o zeď. Zarámovaná dohoda o spolupráci mezi sklárnami Emmaboda, Saint-Gobain a Solbacken.

„Hrozně mě bolí ruka a…“

„Snad mi nechceš naznačit, že tě mám hned odvézt do špitálu?“ odtuší znechuceně Nelly.

„Ano, potřebuju, aby mi ji zrentgenovali a…“

„Však ty to zvládneš i tak,“ přeruší ho Nelly.

„Epidurální hematom sotva,“ oponuje Erik a dotkne se rány na spánku. „Mohlo dojít k arteriálnímu krvácení mezi dura mater a kalvou.“

Lékařka na něj překvapeně pohlédne a pak se rozchechtá.

„Panebože, ty jsi hroznej ufňukanec.“

„Ale já přece… jen ti říkám, že pokud chceš, aby se mi tu líbilo, musíš o mě pečovat, postarat se, abych byl v pořádku…“

„To taky dělám, vždyť máš všechno, co potřebuješ.“

Erik si pomyslí, že člověk, který se dopouští takových hrůz jako Nelly, musí trpět bezmeznou citovou deprivací a její oddaná láska se během vteřiny může změnit ve vášnivou nenávist.

„Nelly,“ řekne opatrně. „Jak dlouho mě chceš držet pod zámkem?“

Nelly se rozpačitě zaculí, se sklopenou hlavou pozoruje své nehty a pak se na něho přezíravě podívá.

„Ze začátku se budeš bránit, možná i vyhrožovat,“ vyloží mu. „Budeš mi slibovat hory doly… ale brzo se mě budeš snažit různými způsoby obalamutit a nakukat mi, že nemáš v úmyslu utéct, že mi jen chceš pomoct umýt schody…“

Upraví si šaty a mlčky se na něj zadívá. Po chvíli si přehodí nohu přes nohu a lehce se zavrtí. Baterka jí zasvítí přímo do tváře.

„Nelly, jsem ti moc vděčný za to, že tu můžu být, ale nesnáším sklepy, nevím proč, prostě je to tak,“ zkouší to Erik, ale odpovědi se nedočká.

Hledí na Nelly a snaží se rozpomenout, kdy se setkali poprvé.

Muselo k tomu dojít v době, kdy vypracovával znalecký posudek na Rockyho. O něco později si našla práci na stejném oddělení jako on.

Jak se jí to podařilo?

Šéf personálního oddělení si vzal život. Došlo k tomu těsně poté, co u nich nastoupila.

Nelly byla zábavná, společenská, hovorná, okouzlující a sebeironická.

Když se Erik rozvedl se Simonou, prožíval těžké období. Hlavně noci byly k nepřečkání, dlouhé hodiny se převaloval v posteli a nemohl usnout. Nelly ho přemluvila, aby znovu začal užívat prášky. Dávala mu valium, rohypnol, sobril, citodon — všechno to svinstvo, se kterým před lety skoncoval.

Společně brali léky, popíjeli alkohol a bylo jim fajn. Teď Erik nechápe, co to do něj vjelo. Jednou se začali líbat a pak spolu skončili v posteli. Nelly si mermomocí chtěla obléknout Simoninu noční košili a Erik se zuby nehty snažil, aby jí nedal najevo, jak je mu to nepříjemné.

Nyní si vybaví jednu poměrně nedávnou událost. Měl za sebou mimořádně perný den, jeden z jeho pacientů byl proti své vůli převezen do nemocnice, kde ho museli připoutat k lůžku. On strávil několik hodin s pacientovými příbuznými a naslouchal jejich stížnostem. Poté byl naprosto vyřízený a otřesený, navíc už bylo tak pozdě, že se rozhodl přenocovat na klinice v lékařském pokoji.

Byla tam i Nelly, pracovala přes čas. Přinesla mu rohypnol a pak oběma namíchala koktejl z čistého lihu a limonády Schweppes Russchian.

Buď byl lék neobyčejně silný, nebo byl Erik prostě jen tolik vyčerpaný, ale okamžitě usnul, jako když ho do vody hodí.

Spal dlouho a těžce, pamatuje si, že mu Nelly pomáhala se odstrojit a pak odjela domů.

Ale jemu připadlo, že ho někdo líbá, že mu olizuje zavřené rty, pak mu neznámá ruka vtlačila do ochablé dlaně nějakou chladnou skleněnou kuličku.

Byl naprosto zdrogovaný a zdálo se mu, že se Nelly vrátila. Měla piercing v jazyku a pomalu mu vzala do úst penis. Pak do pokoje vstoupila nějaká šelma, připadalo mu, že přišla stejnou cestou jako Nelly, mihla se kolem postele, zastavila se za stojací lampou, zvedla hlavu a plaše na něj pohlédla.

Nemohl mluvit. Mezi řasami se zakmitlo světlo a uviděl Nelly. Klečela u něj a strkala mu do ruky nějaký studený tvrdý předmět. Byla to malá porcelánová zvířecí hlavička.

Teď tu Nelly sedí a s neutrálním výrazem ho sleduje. Jako by čekala, až se pomalu začne uzdravovat.

Po chvíli vytáhne z tenkého odpadkového pytle pěkně složené oblečení a položí si je na koleno.

„To je pro mě?“

„Ano, promiň,“ řekne Nelly, sroluje svršky a strčí mu je skrze mříž.

„Děkuju.“

Erik rozbalí špinavé džíny s koleny zamazanými od hlíny a seprané tričko s obrázkem letounu Saab JAS-39 Gripen na prsou. Oblečení páchne potem a zatuchlinou, ale Erik si stáhne roztrhané tílko a opatrně se převlékne.

„Ty máš ale roztomilý bříško,“ zazubí se Nelly.

„To teda jo,“ odvětí nezvučně Erik.

Nelly koketně zvedne bradu a rozváže si šátek kolem čela. Světlé prameny má prosáklé krví. Erik jí s velkým sebezapřením pevně pohlédne do očí, ačkoli se mu hrůzou zrychlí tep.

„Nelly, my dva k sobě patříme,“ vysouká ze sebe a ztěžka polkne. „Vždycky jsme k sobě patřili… ale nedělal jsem si plané naděje, protože jsem si myslel, že máš Martina.“

„Martina? Ale… snad si nemyslíš, že pro mě někdy něco znamenal?“ řekne polichoceně Nelly a po tvářích se jí šíří ruměnec.

„Vypadali jste spolu šťastně.“

Nelly zmizí úsměv z tváře a rty se jí roztřesou.

„Jsme jen my dva, ty a já,“ řekne. „Odjakživa to tak bylo…“

Erik sotva dýchá, ale snaží se mluvit přirozeně.

„Nevěděl jsem, jestli nelituješ toho, k čemu mezi námi došlo, myslím tenkrát…“

„Ani na okamžik,“ zašeptá Nelly.

„Ani já, vím… vím, že jsem udělal spoustu hloupostí, ale to jen proto, že jsem si připadal opuštěný.“

„Ale prosím…“

„Protože jsem vždycky cítil, že mezi námi je něco mimořádného, Nelly. Bylo to tak po celou dobu, od první chvíle.“

Ženě vytrysknou z očí slzy a odvrátí se. Třesoucími se prsty si utře nos.

„Nechtěla jsem ti ublížit,“ vysvětlí mu tiše.

„Kdybys měla jednu tabletku morfinu, neřekl bych ne,“ pronese lehčím tónem Erik.

„Fajn,“ přikývne rychle Nelly, otře si obličej, vstane a odejde.

127

Jakmile Nelly odejde do kuchyně, zamkne za sebou a zajistí dveře těžkou závorou, Erik začne cloumat mříží. Trhá jí tak prudce, až se ocelová síť o pár centimetrů prohne dovnitř, ale hned je mu jasné, že víc s ní nepohne, ani kdyby se postavil na hlavu.

Dokonce do ní kopne bosou nohou, chodidlo bolestivě narazí do kovu, klec se slabě rozezvučí. Zoufale běhá dokolečka, škube za rohy, tlačí strop klece vzhůru, hledá v konstrukci nějaké slabé místo, ale nikde žádná skulina, všechny svary drží pevně. Lehne si na břicho, protáhne levou ruku skrz mříž a špičkami prstů se mu podaří dotknout jedné dřevěné tyče. Připlazí se blíž. Konečně se mu povede chytit tyč do ruky a vtáhnout ji do klece. Přemístí se k vedlejší mříži, prostrčí jí tyč a podebere ucho černé kabelky přes rameno značky Gucci. Opatrně ji nadzvedne špičkou hole, aby sklouzla blíž k němu. Musí částečně přenést váhu na poraněnou paži a syká bolestí. Připadá mu to jako celá věčnost, než kabelku přitáhne k mříži. Horečně hledá klíč a přehrabuje se mezi Nellyinými rtěnkami v pozlacených pouzdrech, cestovními laky na vlasy a pudřenkami. V postranní kapsičce najde její telefon. Jelikož vládne pouze jednou rukou, položí mobil na podlahu, nakloní se nad něj a vyťuká číslo tísňové linky.

„Tísňová linka SOS, co pro vás můžu udělat?“ zeptá se klidný hlas.

„Teď mě poslouchejte… musíte vypátrat tenhle telefon,“ řekne Erik tak hlasitě, jak jen mu to okolnosti dovolují. „Jsem zavřený ve sklepě u sériového vraha, musíte sem přijet a…“

„Je velice špatný signál,“ přeruší ho hlas. „Nemohl byste poodejít kousek…“

„Ta vražedkyně se jmenuje Nelly Brandtová a drží mě ve sklepě žlutého domu na silnici do Rimbo.“

„Teď vás vůbec neslyším… říkáte, že vám hrozí nějaké nebezpečí?“

„Je to vážné, musíte přijet,“ vysvětluje Erik a mrkne na schody do sklepa. „Jsem ve žlutém domě na silnici do Rimbo, všude kolem jsou pole, v okolí jsem viděl nějakou zbořeninu, vypadalo to jako stará továrna s komínem a…“

Dveře z kuchyně zarachotí a Erik roztřesenými prsty hovor zamáčkne, upustí telefon na podlahu, ale hned ho zase sebere a zastrčí do kapsy. Slyší Nelly scházet ze schodů. Chytne hůl a postrkuje kabelku k ponku. Málem ji převrhne, špičkou hole musí přimáčknout dno k podlaze. Natáhne se tak daleko, jak jen to jde, aby tašku došťouchal zpět na místo.

Nelly už je skoro dole.

Erik hbitě vtáhne tyč do klece, ukryje ji pod matraci a všimne si, že ve špíně na podlaze zůstala slabá rýha.

Nelly vstoupí do sklepa, v ruce se jí pohupuje nůž se širokou čepelí, obličej má zbrocený potem a hned se podívá pod stůl na tašku.

„Bylas dlouho pryč,“ řekne Erik a opře se o mříž.

„V kuchyni je trošku nepořádek,“ vysvětlí mu Nelly.

„Ale morfin jsi našla?“

„Hlad je nejlepší kuchař,“ zabrumlá Nelly a položí bílou tabletku na špičku ostří.

Nepřítomně se usměje a natáhne ruku s nožem k mříži.

„Otevři pusu,“ přikáže mu jako duchem nepřítomná.

Erik s bušícím srdcem nakloní obličej k rezavé mříži a otevře ústa. Špička se přibližuje.

Klepe se jako sulc, slyší, jak se Nelly zrychlí dech, když mu strčí hrot do otevřených úst.

Na jazyku ho zastudí chladná čepel. Pak opatrně sevře nůž mezi rty.

Nelly ho vytáhne, nástroj zacinká o mříže.

Erik předstírá, že tabletu spolkl, ale jazykem ji zastrčí za stoličky. Sliny rozpouštějí potahovou látku a v ústech se mu šíří hořkost. Erik se ji neodváží spolknout. Ať je bolest sebevětší, nesmí riskovat, že by byl malátný a usnul.

„Ty máš nové náušnice,“ pochválí Nelly a posadí se na matraci.

Žena se prchavě usměje a očima utkví na ruce s nožem.

„Ale nestačila jsem ti,“ řekne tiše.

„Nelly, kdybych jen tušil, žes na mě čekala…“

„Stála jsem na zahradě a sledovala, jak se díváš na Katrynu,“ zašeptá. „Chlapům se líbí pěkně upravený ruce, já vím, ale já je měla vždycky trošku divný, s tím se nedá nic dělat…“

„Vždyť máš hezké ruce, aspoň mně se líbí. Jsou…“

„Jo, každopádně hezčí než ona,“ utne ho Nelly. „Teď už zbývá jedině ta tvoje mrňavá učitelka… viděla jsem vás, viděla jsem, jak se jí lesknou rty a…“

„Pro mě existuješ jen ty, nikdo jiný,“ ujišťuje ji Erik a snaží se, aby ho nezradil hlas.

„Ale já nemám děti, nemám žádnou malou holčičku,“ zašeptá Nelly.

„O čem to mluvíš?“ zeptá se Erik a má pocit, jako by na něj někdo pustil ledovou sprchu.

„Možná není třeba dělat bouři ve sklenici vody…“

„Nelly, mně na nich ani trochu nezáleží,“ řekne. „Nemám nikoho jiného než tebe.“

Nelly bleskurychle bodne. Erik prudce ucukne, čepel třeskne o mříž právě v místě, kde se před chviličkou nacházel jeho obličej.

Nelly zasupí, zatváří se zklamaně a Erik ví, že zašel příliš daleko: poznala, že ji vodí za nos.

„To říkáš ty,“ zachrčí žena. „Já nevím, je to trochu, jako bys hledal smrt v honbě za větrem.“

„Co tím myslíš? Já nehledám smrt, Nelly.“

„Ty za to nemůžeš,“ mručí žena a špičkou nože se poškrábe na krku. „Z ničeho tě neviním.“

Nelly o několik kroků ustoupí, stíny obklopí její světlou tvář, namísto očí jí vykreslí hluboké černé otvory a tvrdě vyrýsují bradu.

„Však ty poznáš, co to znamená marnost, Eriku,“ pohrozí mu a zamíří ke schodům.

„Nedělej žádné hlouposti!“ volá Erik k jejím zádům.

Žena se zastaví a otočí se. Po tvářích jí stékají pramínky potu, šminky se skoro rozpustily.

„Opravdu se nehodlám smířit s tím, že ji nechceš pustit z hlavy,“ vyloží mu přísným hlasem. „Jestli na ni jen pomyslíš, tak ti ukážu ten její ksicht bez očí a bez rtů.“

„Ne, Nelly!“ řve Erik, ale žena zmizí na úzkých schodech.

Erik se zhroutí na podlahu, vyplivne napůl rozpuštěnou tabletu do ruky a schová ji do kapsy džín.

128

Pravděpodobnost, že se Nelly Brandtová nachází ve svém domě v Brommě nebo na pracovišti v Karolínské nemocnici, je mizivá — to je Margot naprosto jasné. Přesto jí hluboko v nitru zahlodá neklid, když sjede kus po ulici a uvidí, jak se kolem funkcionalistické vily v Brommě rojí členové útvaru rychlého nasazení.

Kromě černých těžkooděnců je vilová čtvrť snově tichá, jak tomu bývalo za večerů v dětských letech.

Margot sleduje zásah prostřednictvím vysílačky, psychické napětí jí působí doslova fyzickou bolest. Neustále musí myslet na to, jak ticho rozřízne křik a střelba.

V komunikační jednotce to zapraská. Ozval se velitel zásahu Roger Storm.

„Není tu,“ oznámí jí.

„Prohledali jste všechno?“ vyzvídá Margot. „Sklep, podkroví i zahradu?“

„Není tu.“

„A její muž?“

„Ten seděl u televize a díval se na skoky do vody.“

„Co říkal?“

„Šli jsme přímo k věci, ale prý je si naprosto jistý, že s tím Nelly nemá nic společného… Sledovali spolu všechny zprávy o Erikovi a podle jeho mínění to Nelly otřáslo stejně jako jím.“

„Fajn, to je mi teď úplně fuk, hlavně ať vybalí, kde je jeho žena,“ prohlásí Margot a vzhlédne k vile.

„Žádnou další nemovitost nemají — nemá tušení,“ odpoví Roger.

„Takže zásahovka udělala, co měla?“

„Už vycházejí ven.“

„Tak já půjdu dovnitř,“ vzdychne Margot a otevře dveře auta.

Jakmile vstane, křížem jí projede tupá bolest. Okamžitě jí dojde, co to znamená, ale dál se kolébá k dokořán otevřenému vchodu.

„Porodím, až tenhle případ vyřeším,“ sdělí policistovi ve dveřích.

Objeví se útulná hala, velká a přívětivá. Naproti vchodu visí obraz od Carla Larssona. Členové zásahovky se trousí ven s helmami v rukou, na ramenou se jim pohupují zajištěné samopaly.

V šerém obývacím pokoji sedí v křesle obtloustlý chlapík. Má rozepnutou košili, u krku si povolil kravatu, na konferenčním stolku leží podnos s jídlem ohřátým v mikrovlnce. Vypadá otřeseně, neustále si hladí stehno a zmateně se usmívá na policistu, který mu klade otázky.

„Tohle je veliký dům,“ vykládá. „Bohatě nám stačí… protože na zimu obyčejně jezdíme do Karibiku a…“

„A vaši příbuzní, rodiče — ti žádný dům nemají?“ přeruší ho Margot.

„Je mi líto, ale nemám zdání, já…“

Margot se otočí a vystoupá po schodišti, rozhlédne se, pak zamíří do ložnice a vytáhne mobil.

„Nelly Brandtová není ve svém domě ani v nemocnici,“ vychrlí ze sebe, jakmile Joona vezme telefon.

„Má přístup k nějakým jiným nemovitostem?“ zeptá se Joona Linna.

„Prošli jsme sakumprásk všechny registry,“ odvětí Margot a sykne bolestí, když se dostaví další kontrakce. „Žádnou jinou nemovitost manželé nevlastní, žádnou chatu, nic.“

„A kde bydlela předtím?“

Margot vytáhne výpis s příslušnými údaji, které si po rozhovoru s Joonou neprodleně vyžádala.

„Podle registru sčítání obyvatel měla ještě před deseti lety stálé bydliště na faře ve Sköldinge… pak na čtyři roky zmizela ze světa… a nakonec se vynořila tady.“

„V té době žila s Rockym Kyrklundem na jeho faře,“ ozřejmí jí Joona.

„Už jsme tam poslali naše lidi, ale je to chráněné bydlení a…“

„Já vím, já vím.“

„Samozřejmě si mohla z třetí nebo čtvrté ruky pronajmout byt.“

„Deník jejího otce se zmiňuje o nějakém statku v Roslagenu,“ řekne Joona.

„Žádný statek, se kterým by oficiálně měla něco společného, neexistuje. Její rodina nikdy žádný majetek nevlastnila a ona je posledním žijícím potomkem.“

„Ale Rocky od ní uprchl a ukradl u Finsty auto. Nevíme, jak daleko došel pěšky…“

„V okolí Norrtälje musí být stovky usedlostí,“ skočí mu do řeči Margot.

„Prohledejte všechny písemnosti, jestli si třeba nepronajala nějaký statek z druhé ruky, možná platí elektřinu, přestože smlouva není napsaná na ni,“ radí Joona.

„Věřím, že během pár hodin dostaneme povolení k domovní prohlídce.“

„Pusťte se do toho hned, než vás někdo zastaví.“

„Fajn, a kde mám začít?“

„Jestli myslíte, že její manžel mluví pravdu, musíte prohledat její osobní věci.“

„Jsem v horním patře… mají oddělené ložnice,“ popisuje Margot a vstoupí do místnosti s tapetami v barvě holubí modři.

„Tak hledejte a přitom mi popisujte, co děláte… popište mi přesně, co právě vidíte.“

„Postel je ustlaná, na nočním stolku má pár knížek, zřejmě odborná psychologická literatura.“

„Podívejte se do šuplíků.“

Margot vytáhne obě zásuvky nočního stolku a prohlásí, že jsou v nich jen papíry.

„Jsou skoro prázdný… jedno platíčko rohypnolu, pastilky proti škrábání v krku a krém na ruce.“

„Obyčejný krém?“

„Clarins.“

Strčí ruku do šuplíku, vyndá malou krabičku a dívá se na etiketu.

„Jedno balení nějakého doplňku stravy.“

„Cože?“

„Hydroxid… železitý.“

„Proč to člověk užívá? Vy to taky berete?“ zajímá se Joona.

„Já si místo toho radši dám pět porcí masa,“ osvětlí mu Margot a zavře zásuvku.

„Žádnou skříň nemá?“

„Zrovna jdu do šatny,“ prohlásí Margot a ocitne se mezi dvěma řadami pověšeného oblečení.

„Co tam má?“

„Šaty, sukně, kostýmy, halenky… nejsem zrovna závistivá, ale jsou to luxusní hadříky, Burberry, Ralph Lauren, Prada a…“

Vyšetřovatelka zmlkne a prohlíží si Nellyinu garderobu.

„Co se děje?“ zpozorní Joona.

„Ty její boty… tak tady zřejmě budu muset nějakou slzičku uronit…“

„Tak pokračujte.“

„Joono, ráda bych vám řekla tohle…. Prostudovala jsem veškerý závažný případy pronásledování, je to moje specializace, mám je pečlivě nastudovaný od Johna Hinckleye až po Monu Wallén-Hjerpeovou… ale na Nelly nikdo nemá… je to nejhorší stalker v historii.“

„Já vím.“

„Kde mám hledat teď?“

„Prohrabte i ta nejskrytější zákoutí. Podívejte se za skříně, pod krabice, musíte něco najít.“

Pak hovor ukončí a Margot proslídí všechno, co může, opře se o stěnu, aby se dostala co nejhlouběji, ale nenajde vůbec nic. Když se vrátí do bleděmodré ložnice, uvidí na schodech do prvního patra Rogera Storma. Obličej se mu leskne potem a třeští na ni šokované oči. Margot sykne a mačká si kříž, aby potlačila nejhorší bolest.

„Co je?“ zeptá se zdušeně.

„Přišlo další video,“ odpoví Roger.

129

Slunce již zapadlo, pouliční lampy se rozsvítily a Rocky v autě pokojně usnul. Joona míří k Södertälje, vtom mu však znovu zavolá Margot.

„Právě došel další film,“ vychrlí ze sebe usouženě. „Zřejmě je na něm někdo, koho Erik zná nebo koho přinejmenším…“

„Popište mi ten film.“

„Nelly ho natáčela už v domě oběti… Zdá se, že ta žena je zraněná, sedí skrčená v koutku… a na konci, až úplně na samém konci, se objeví malá nožička… je tma, ale vypadá to, že na podlaze leží dítě.“

„Pokračujte.“

„Je to prostě jen obyčejný pokoj, staré zdi, vyboulené tapety… za oknem je zřejmě nějaký vysoký komín, ale technici ještě s rozborem neskončili.“

„Pokračujte.“

„Zrovna si ho přehrávám na iPadu… Ta žena má černé, nakrátko ostříhané vlasy, je štíhlá a…. já nevím… krvácí, je skoro v bezvědomí a pohybuje rukama, jako by byla nevidomá nebo…“

„Poslouchejte,“ přeruší ji Joona. „Jmenuje se Jackie Federerová a bydlí na Lill-Jansově náměstí.“

„Hned tam pošlu zásahovku,“ opáčí Margot a zamáčkne hovor.

Joona jí ani nestačil povědět, že oběť rozhodně není u sebe doma: Nelly ji hodlá usmrtit přímo před Erikem, stejně jako zavraždila svou matku před otcovýma očima a Natalii před Rockym.

Projedou kolem minibusu stojícího těsně u krajnice, který zřejmě píchl kolo. Vousáč v šortkách s dohněda opálenýma rukama právě staví na vozovku výstražný trojúhelník.

„Mluvil jste o kleci, o tom, že jste byl zavřený v nějaké kleci,“ obrátí se Joona na Rockyho.

„A kdy?“

„Nelly vás někde držela v zajetí.“

„To snad ne,“ odvětí pořez a dívá se z okna.

„Nevíte, kde by to mohlo být?“

„Ne.“

„Uprchl jste odtamtud a někde u Norrtälje jste ukradl auto.“

„To ty furt kradeš auta,“ zamumlá Rocky.

„Zkuste si vzpomenout… byl to nějaký statek, možná tam byl komín…“

Rocky po celou dobu sleduje ubíhající krajinu, a když minou odbočku na Salem, zhluboka si povzdychne. Velkou prackou si přejede po tváři a po vousech a pak znovu zírá z okna.

„Nelly Brandtová zavraždila Rebecku Hanssonovou,“ řekne pomalu.

„Ano.“

„Bůh se vrátil pro ztracenou ovci,“ pronese Rocky a zmuchlá prázdnou krabičku od cigaret.

„Vypadá to tak,“ přisvědčí klidně Joona.

„Soud mi možná napaří trest za to, že jsem zdrhnul z vazby a že jsem měl v kapsách herák… ale pak zas budu moct dělat faráře.“

„Už teď je jasné, že jste byl odsouzen neprávem, takže další trest vám nehrozí,“ řekne Joona.

„Můžeš mi tu zastavit?“ otáže se naprosto klidně Rocky. „Musím se kouknout na svůj kostel.“

Joona sjede ke krajnici a pustí Rockyho ven. Hromotluk zabouchne dveře, zabubnuje na střechu auta a zamíří po krajnici zpět k odbočce na Salem.

130

Při poradě na policejní stanici v Norrtälje bylo rozhodnuto, že jedno auto s vysílačkou dostane velitel Ramon Sjölin, druhé Olle a George Bomanovi.

Posledně zmíněný pár tvoří otec a syn, kteří spolu pracují jen velmi zřídka. Kolegové žertovali, že táta Olle konečně zažije pořádné školení, aby viděl, jak vypadá skutečná policejní práce.

Olle podobné žertíky přímo miluje a na svého o hlavu většího syna je nesmírně pyšný.

Den jako obyčejně uplynul vcelku poklidně. K večeru otec se synem vyjeli do průmyslové zóny Vallby, jelikož policie dostala opakované hlášení o organizovaných loupežích, k nimž v této oblasti došlo. Vzhledem k tomu, že všude panoval klid a mír, Bomanovi ani nepodali hlášení, pokojně si zašli na záchod a pak pokračovali na další štaci do Rimbo.

Olleho rozbolí záda, posune si sedadlo dozadu, mrkne na hodinky a prohlásí, že za půl hodinky by se měli pomalu vrátit na stanici, když vtom se jim ozve krajská komunikační centrála.

Na tísňovou linku 112 se před půlhodinou obrátil člověk v nouzi.

Nějaký muž volal z telefonu s velice špatným signálem.

Operátor skoro nic neslyšel, ale z analýzy kratičké nahrávky vyplynulo, že dotyčný volal z nějaké rozbořené továrny v blízkosti Rimbo.

Policii se podařilo místo identifikovat jako obytný dům, postavený po velkém požáru ve sklárně Solbacken.

„Vždyť už jedeme zpátky na stanici,“ zavrčí Olle.

„A nestihli byste se tam zastavit?“ zeptá se operátor.

„Jo, jasně,“ odpoví Olle.

Do střechy vozu ťukne několik dešťových kapek. Olle se otřese, stáhne okýnko a neúmyslně do něj skřípne žluťáska.

„Podezření na násilí v Rimbo,“ oznámí synovi.

George obrátí auto a zamíří na jih kolem velkých statků obklopených polnostmi, které se rozkládají uprostřed černých lesů.

„Máma nadávala, že jíš málo zeleniny, a chce ti udělat lasagne s mrkví,“ prohodí Olle. „Jenže já tu mrkev jako na potvoru zapomněl koupit, takže budou karbanátky.“

„To je bezva,“ zašklebí se George.

Na pole se snáší stále hustější šero. Utržené motýlí křídlo se chvěje v proudu vzduchu z klimatizace.

Muži umlknou a zabočí na úzkou štěrkovou cestu. Vůz skáče po výmolech, z boku a do střechy je šlehají větvičky.

„To je příšerná samota,“ prohodí Olle.

Ve světle reflektorů bezhlavě krouží můry, vysoká tráva kolem příkopů zezlátne jako mosaz.

„Čím se liší sýry a díry?“ zeptá se Olle.

„Nevím, tati,“ odpoví George a stále sleduje vozovku.

„V sýru jsou díry, ale v dírách nejsou sýry.“

„Prima,“ vzdychne mladík a zabubnuje prsty do volantu.

Zatočí na velký dvůr. K noční obloze se vypíná vysoký komín. Pneumatiky opatrně přejíždějí po skřípajícím štěrku. Olle se nakloní k čelní desce a dýchá nosem.

„Všude tma jako v pytli,“ zamumlá George a otáčí volantem.

Reflektory se míhají po keřích a zrezivělých součástech strojů, ale náhle se světlo naproti nim od něčeho odrazí.

„Značka auta,“ řekne George.

Popojedou blíž a uvidí, že na dvoře mezi ruinami staré sklárny stojí vůz s otevřeným kufrem.

Muži se zahledí na žluté obytné stavení, obrostlé vysokými kopřivami. Okna jsou černá.

„Nepočkáme chvilku, jestli odtamtud někdo nevynese televizi?“ zeptá se potměšile Olle.

George stočí volant doleva a zaparkuje tak, aby reflektory ozařovaly prosklenou verandu.

„Podle hlášení šlo o nějaké násilí, asi rvačku,“ řekne otci a otevře dveře. „Půjdu se tam mrknout.“

„Ale ne sám,“ řekne táta.

Oba policisté si pod uniformu obléknou neprůstřelnou vestu. Na opasku se jim pohupuje služební zbraň, rezervní náboje, obušek, pouta, baterka a vysílačka.

Ubírají se k domu, před nimi se sunou dlouhé stíny. U kopřiv se zastaví.

George bliká po okolí baterkou a má dojem, že ve zbořeninách plných střepů něco zahlédl.

„Co to bylo?“ zeptá se Olle.

„Nic,“ odpoví vyschlými ústy George.

V šeru mezi listy něco zapraská a pak se ozve podivný zvuk, jako by někdo v lese zaúpěl.

„Zatracený potvory chlupatý,“ řekne Olle.

George posvítí do hluboké jámy, obklopené pobořenými cihlovými zdmi. Mezi plevelem se leskne spousta skleněných střepů.

„Co to tam je?“ zašeptá George.

„Radši se drž cesty.“

Plochý kruh světla přeletí špinavá okna. Zaprášené tabulky vrhají zpět kalný šedavý odraz.

Muži se brodí vysokými kopřivami a George zažertuje, že tahle zahrádka je určitě úrodnější a zelenější než tátova.

Prosklená veranda je na několika místech vyspravená překližkou, o zeď se opírá kosa.

„Určitě se pohádali kvůli tomu, na kom je řada s úklidem,“ poznamená tiše Olle.

131

Před mřížemi klece se objeví Jackie. O krok ucouvne, je vyděšená a zmatená, snaží se pochopit, co se vlastně stalo, a nepropadnout panice. Nelly ji určitě držela zamčenou někde v domě a pak ji zahnala po schodech dolů do sklepa, uvažuje Erik.

Neví, co má Nelly v úmyslu, ale zamrazí ho, když postřehne, jak se zdviženou bradou pozoruje Jackie a v očích jí plane nepříčetný vztek.

Erik se neodváží prosit Nelly o slitování — tím by její žárlivost ještě přiživil. Hlavou se mu honí všemožné úvahy, snaží se vymyslet něco, co by otupilo její zuřivost.

Jackie mlaskne a udělá krok vpřed. Vstoupí přímo do světla baterky, a když ucítí teplo, na okamžik se zastaví.

Je zraněná, na spánku se jí leskne zaschlá krev, spodní ret má roztržený a obličej samou modřinu. Její stín se zvětší přes celou stěnu. Nelly stojící šikmo před ní si otře zpocenou pravačku do šatů a sáhne na ponk pro nůž.

Jackie slyší její pohyby a odcouvá až k cihlové zdi. Rukou šátrá po nějakém výčnělku, aby našla orientační bod.

„Co jsem vám provedla?“ zeptá se vyděšeně.

Erik na několik vteřin sklopí oči, pak pohlédne na Nelly, ale té neušlo, jak se na Jackie díval. Rty má pevně semknuté, na krku jí ostře vystupují napjaté šlachy.

Setře si slzy z tváří, pokročí k Jackie a pravačka s nožem sebou trhne.

Jackie Nellyinu přítomnost cítí. Nechce před ní dát najevo strach, ale z pohybů hrudníku lze snadno vyčíst, jak přerývaně dýchá. Instinkt jí velí, aby si dřepla, ale přiměje se stát rovně.

Nelly pomalu popojde na stranu a pod botami jí křupe hrubý písek.

Jackie uslyší zvuk a lehce skloní hlavu k rameni. Ucho, spánek i tvář má pokryté zaschlou krví.

Nelly napřáhne nůž a přimhouřenýma očima ji sleduje. Špička se kmitá před nevidomým obličejem, na stropě se blyskotá nepatrné prasátko.

Jackie zvedne ruku, nůž uhne, ale vzápětí se znovu přiblíží a nadzvedne jí límeček halenky.

„Nelly, vždyť ona je slepá,“ řekne Erik a zmobilizuje všechny síly, aby působil klidně. „Nechápu, o co ti jde…“

Nelly ji píchne nožem mezi ňadra. Jackie vykřikne a rukou šátrá po povrchovém zranění. Špičky prstů se jí zbarví doruda a na něžném obličeji se objeví nelíčený výraz strachu a zmatku.

„Teď se na ni podívej,“ vybídne ho Nelly. „Podívej se na ni! Podívej!“

Jackie tápe prsty po zdi, vrazí do stolu a málem se natáhne, pak zakopne o cihlu a udělá dlouhý krok, aby neupadla. „To je elegance,“ uchechtne se zlovolně Nelly a odhrne si z obličeje zkrvavené vlasy.

Jackie ustupuje a Erik slyší, že dýchá jako zraněné zvíře.

Nelly krouží kolem ní, slepá žena se obrací za zvukem a po celou dobu před sebou drží zdvižené ruce, aby se chránila, a přitom se snaží v místnosti zorientovat.

Znovu narazí do stolu, Nelly proklouzne za ni a zabodne jí nůž do zad.

Erik má co dělat, aby nevykřikl.

Jackie zasténá, o krok popojde, zapotácí se a upadne na koleno. Rychle vstane, po šatech jí kanou rudé pramínky a stékají jí po noze. Znovu zvedne ruce v obranném gestu a udělá pár nejistých kroků.

„Eriku, proč mi tohle děláte?“ zeptá se třesoucím se hlasem.

„Proč mi tohle děláte?“ pitvoří se po ní Nelly.

„Eriku?“ zachroptí Jackie a otočí se.

„Mezi námi to už dávno skončilo,“ oboří se na ni nelítostně Erik. „Musíš pochopit, že…“

„Nemluv s ní!“ zaječí na něj Nelly. „Já už na všechno seru, nedovolím vám, abyste…“

„Nelly, já chci mluvit jen s tebou, s nikým jiným,“ přeruší ji Erik. „Chci se dívat jen na tebe, na tvůj obličej a…“

„Slyšíš to?“ zařve Nelly na Jackie. „Nebo máš něco s ušima? On o žádnou slepou děvku nestojí. Je ti to jasný? Nechce tě.“

Jackie se mlčky posadí na bobek, schoulí se a dlaněmi a předloktím si chrání obličej.

„Nelly, to už stačí,“ řekne nejistým hlasem Erik. „Pochopila to, neznamená pro nás žádnou hrozbu, už…“

„Vstaň, on říká, že už to stačí, chce se na tebe podívat… ukaž mu ten svůj ksicht… ten svůj hezoučkej ksichtíček.“

„Nelly, prosím…“

„Vstaň!“

Jackie neochotně poslechne. Nelly se vší silou ožene po jejím krku, ale mine, nůž projede těsně vedle ohryzku. Jackie vykřikne a upadne na záda. Nelly znovu zaútočí, ale ani tentokrát ji nezasáhne, ostrá čepel zasviští vzduchem. Nechtěně strčí do police u stěny, převrhne několik plechovek a ty se rozletí po podlaze.

„Nelly, nech toho, už toho nech!“ volá na ni Erik a lomcuje mříží.

Jackie útočnici oběma rukama odstrčí, Nelly zakopne o dřevěné tyče, upustí nůž a jak dlouhá tak široká se zřítí na záda.

„Kdybys pošetilce roztloukl v hmoždíři napadrť tloukem,“ vříská Nelly pisklavým holčičím hláskem a divoce šátrá po zemi.

Popadne plechovku, vyskočí na nohy a bije s ní Jackie. Uštědřuje jí tvrdé rány do břicha, do levého prsu, do klíční kosti. Jackie křičí, podaří se jí vykroutit plechovku Nelly z ruky, s chroptěním se překulí na bok a snaží se vstát.

„Přímo před tebou je chodba!“ volá na ni Erik.

Nelly se zvedne, vyrazí za ní, popadne Jackie za krátké černé vlasy a tluče ji pěstí do krku a zad. Jackie upadne na koleno a znovu se pokouší vyškrábat na nohy.

Nelly zuřivě supí a rozhlíží se po temných koutech, dokud na zemi u zdi neobjeví nůž.

„Teď zničím ten její ksicht,“ mumlá si pro sebe a mlaská, jako by měla pusu plnou slin.

Jackie bez hnutí klečí, obličej má úplně nechráněný, po zádech se jí řinou potoky krve. Našla malý šroubovák, chrčí a potácivě se zvedá.

Nelly si setře pot z čela, zelené kvítkované šaty jsou plné černých skvrn. Jackie se otočí na druhou stranu a nahmatá schody.

Nelly se usměje na Erika, vyrazí za Jackie, zvedne nůž a bodne. Nůž škrábne Jackie nad lopatkou.

Ta přepadne na kolena, čelem prudce uhodí do prvního schodu a schoulí se do klubíčka.

Nelly se zapotácí dozadu a odfoukne si vlasy z čela. Vtom někdo zazvoní.

Nelly pohlédne směrem vzhůru a nerozhodně pohupuje rukou s nožem. Následuje další zvonění. Nelly něco zavrčí, rychle projde kolem Jackie, vyběhne po schodech, zavře a zamkne za sebou dveře.

132

Oba policisté čekají na verandě, ale nic neslyší, jen vítr šumící v korunách a bzučení hmyzu v trávě.

„Jaký je rozdíl mezi houskou se šunkou a kyselou okurkou a… starým dědkem s cigárem v zadku?“ zeptá se Olle a znovu zazvoní.

„Nevím,“ odpoví George.

„Fajn, tak zejtra pošlu pro housky někoho jinýho.“

„Ale tati…“

Olle se směje a posvítí baterkou na oprýskané dveře se zrezivělou klikou. George zaťuká na okno a kousek couvne.

„Jdeme dovnitř,“ řekne Olle, pokyne synovi, aby ustoupil pod schůdky, a položí ruku na kliku.

Právě když se ji chystá zmáčknout, uvnitř zabliká teplé světlo. Šedé okno do předsíně přívětivě zazáří. Dveře se otevřou a v nich stane elegantní dáma s vlasy nedbale ovázanými šátkem a v ruce drží petrolejku. Na prsou si dopne žlutou pláštěnku a s pobaveným překvapením pohlédne na policisty.

„Bože, já jsem doufala, že je to elektrikář — máme výpadek proudu,“ prohlásí. „Co se děje?“

„Někdo odsud volal na tísňovou linku,“ vysvětlí jí Olle.

„A proč?“ diví se dáma a dívá se na ně.

„Je u vás všechno v pořádku?“ vyptává se George.

„Ano… myslím, že ano,“ pronese znepokojeně žena. „O jaké hlášení šlo?“

George popojde o kus blíž, schody pod ním zavržou. Žena podivně zapáchá a něco jí stéká po krku.

Policista se z jakéhosi neznámého důvodu otočí a posvítí si baterkou přímo do tmy podél domovní fasády.

„Nějaký muž. Kdo tu kromě vás bydlí?“

„Jen Erik… nevolal vám on? Můj muž má Alzheimera…“

„Rádi bychom si s ním promluvili,“ řekne Olle.

„A nemohli byste to nechat na zítra? Právě si vzal donepezil a…“ Žena zvedne ruku a odhrne si vlasy z čela. Má černé nehty, jako by se hrabala v hlíně.

„Jen na chviličku,“ trvá na svém Olle a udělá krok směrem k ní.

„Raději ne,“ brání se žena.

Policisté nakouknou do předsíně. Hnědé tapety, omšelé parkety s tkaným hadrovým kobercem. Na stěně visí zarámovaný citát z bible, na háčcích pár úhledně vyrovnaných svršků. George pohlédne na otce v předsíni, otřese se a toužebně se zadívá zpátky k vozu. Rozsvícené reflektory magicky přitahují hmyz, můry a komáři krouží ve světelném kuželu jako vězni.

„Bohužel vás musíme požádat, abyste zavolala manžela,“ zopakuje Olle.

„Je to nutné?“ zeptá se tlumeně jeho syn.

„Ano, je, dostali jsme hlášení,“ vykládá ženě Olle. „Omlouvám se… ale tak to chodí, musíme se řídit předpisy.“

„Bude to rychlovka,“ dodá George.

Policisté si otřou boty o rohožku. Ze stropního světla v předsíni visí mucholapka. Lepkavý pruh, hustě pokrytý mouchami, vypadá jako černý kožich.

„Můžete to na chvíli podržet?“ požádá žena Olleho a podá mu petrolejku.

Po zdech se míhá žluté světlo. George čeká za otcem. Žena oběma rukama odtlačí dveře, halou zazní melodický kovový akord. Dáma jim vykládá o manželově nemoci a vstoupí do kuchyně. Na policisty se vyvalí odporný smrad. Olle se rozkašle a s lampou v ruce ji následuje.

Zlatavé světlo trhavě ozáří strašlivý nepořádek. Všude se povalují skleněné střepy, hrnce a staré nářadí. Na špinavé podlaze jsou čerstvé krvavé skvrny, stříkance jsou patrné i na horních skříňkách linky.

Olle se obrátí k synovi, který se drží těsně za ním, a vtom se dveře s nečekanou razancí zabouchnou. Těžká výplň zasáhne George přímo do obličeje. Upadne na záda a hlavou uhodí o podlahu v předsíni.

Olle nevěřícně zírá na dveře, na ohromnou pružinu, na synovu nohu vyčnívající ze škvíry mezi veřejemi a výplní.

Obrátí se. Žena má přes rameno přehozenou sekeru s dlouhým topůrkem. Než Olle stačí uhnout, sekera udeří. Ostří se mu zatne šikmo shora do krku. Úder ho odhodí bokem a muž vidí, jak na ženinu pláštěnku vystříkne jeho vlastní krev. Žena vytrhne sekeru z rány a o krok ustoupí, aby neztratila rovnováhu.

Klidně mu vytáhne petrolejku z ruky, postaví ji na linku a pak si znovu hodí těžkou sekeru na rameno.

Olle chce zavolat na syna, ale nevydá ze sebe ani hlásku, pokoušejí se o něj mdloby, před očima se mu stahují černá mračna. Jednou rukou se drží za krk, cítí, jak mu po košili stéká krev, pokusí se vytáhnout pistoli, ale ruce ho neposlouchají.

Žena se znovu rozmáchne. Pak nastane tma.

George v předsíni otevře oči a rozhlédne se kolem. Leží na zádech, z čela mu teče krev.

„Co se to kruci děje?“ zasípá.

Roztřesenými prsty si sáhne na nos a zkrvavené čelo.

„Tati?“ řekne a náhle si všimne, že má nohu přivřenou ve dveřích.

Kotník má určitě zlomený, ale kupodivu ho nebolí. Škube nohou a uvědomí si, že ztratil cit v prstech.

Zmateně pohlédne na strop, nad ním se pohupuje mucholapka. Z kuchyně uslyší duté rány. Zvedne se na loktech, ale škvírou ve dveřích nic nevidí.

Nahmatá baterku na opasku a odepne ji, aby si posvítil do místnosti. Olle leží na zemi s pusou dokořán a zírá na něj.

Vtom žena kopne otce do hlavy a ta se rozkutálí po podlaze. Několikrát se převalí a pak zůstane ležet.

George se zmocní naprostá panika, vykřikne, upustí svítilnu a snaží se vyprostit uvězněnou končetinu, volnou nohou kope do dveří, ale kotník drží pevně jako v železech. Šmátrá po pistoli, ale nedokáže ji odepnout. Musí si zuby stáhnout rukavici. Vtom se dveře otevřou a past povolí.

Chrčí, odplazí se dozadu, zády vrazí do prádelníku. Na zem se skutálí dózička na drobné, kolem cinkají rozkutálené mince.

Konečně se mu podaří zbavit rukavice a snaží se vytáhnout pistoli z pouzdra, vtom se však v předsíni objeví žena ve žluté pláštěnce. Zvedne sekeru vysoko nad hlavu, uhodí do stropní lampy a strhne z ní hmyzem pokrytou mucholapku. Těžké ostří se mu strašlivou silou zařízne do prsou, projede tenkou ochrannou vestou, pak se zasekne do hrudní kosti a nakonec mu pronikne do srdce.

133

Erik prostrčí ruku mříží, aby dosáhl na Jackie, ale je od ní příliš daleko, špičkami prstů tápe notný kus za jejími zády. Neví, jestli ho slyší, ale přesto k ní neustále promlouvá, vysvětluje jí, že musí vstát a najít východ.

Nelly je pryč už několik minut.

Zpočátku ani nevěděl, jestli je Jackie naživu: byla stočená do klubíčka a nehýbala se, ale když si lehl na podlahu klece těsně vedle mříže, uslyšel její dech.

„Jackie?“ zkusí to znovu.

Kdyby se neozval zvonek u dveří, Jackie by už byla mrtvá. Kolem je ticho, ale Erikovi je jasné, že přijela policie, musí to být oni, operátor ho tedy přece jen slyšel.

Snad pochopili vážnost situace, uvažuje Erik. Snad sem poslali víc policistů.

Sebere ze země tyč, prostrčí ji okem mříže a špičatým koncem šťouchne do Jackie.

„Jackie?“

Žena pomalu pohne nohou, otočí hlavu a zakašle.

Erik jí znovu vyloží, co se stalo, že to všechno spáchala Nelly a pak svalila vinu na něj. Naštěstí je tu ještě Joona Linna a ten zná pravdu.

Jackie zvedne ruku ke škrábanci na krku.

Erik nemá tušení, kolik toho z jeho povídání pochopila, ale zopakuje jí, že odsud musí co nejrychleji zmizet.

„Teď musíš bojovat, jinak odsud nevyvázneš,“ říká Erik.

Jackie nemá času nazbyt. Erik předpokládal, že se shora ozvou výstřely, pak hlasy, ale všude vládne hrobové ticho.

„Jackie, zkus vstát,“ prosí ji.

Žena se konečně posadí. Sípavě dýchá, z obočí se jí řine krev a stéká jí po tváři.

„Slyšíš mě?“ zkouší to znovu Erik. „Rozumíš, co ti říkám? Musíš uprchnout, Jackie. Můžeš vstát?“

Nezmíní se o tom, že přivolal policii, nechce v ní vzbuzovat falešné naděje. Jackie musí zmizet; Erik se totiž oprávněně obává, že Nelly policii obalamutí.

Jackie vstane, zasténá a vyplivne na zem krev. Potácí se, ale podaří se jí udržet na nohou.

„Musíš utéct, než se Nelly vrátí,“ vyzve ji znovu.

Jackie chrčivě dýchá a s rukama nataženýma před sebou kráčí za jeho hlasem.

„Jdi na opačnou stranu,“ vybízí ji Erik. „Musíš se dostat ven z téhle barabizny a pak to vezmeš přes pole pryč.“

Žena se opatrně plíží kolem plechovek na podlaze, dokud nenahmatá mříž.

„Jsem zavřený v kleci,“ řekne Erik.

„Všichni tvrdí, žes zabil čtyři ženy,“ zašeptá Jackie.

„To byla Nelly… Nemusíš mi věřit, jen odsud uteč.“

„Já jsem věděla, žes to neudělal,“ řekne Jackie.

Erik hladí její prsty, které svírají mříž. Jackie si opře čelo o rezavý kov.

„Teď se musíš vzchopit,“ říká Erik a hladí ji po tváři. „Otoč se, abych si tě prohlédl… Jackie, jsi vážně zraněná, potřebuješ do nemocnice. Tak sebou hoď a…“

„Made zůstala sama doma,“ zaúpí. „Chudinka, je schovaná ve skříni a…“

„Ona to zvládne, neboj,“ chlácholí ji Erik.

„Já pořád nic nechápu,“ šeptá Jackie a tvář se jí sevře úzkostí.

„Jak se ti dýchá?“ chce vědět Erik. „Zkus zakašlat… Jsi v pořádku, pohrudnice je zřejmě neporušená, ale bylo to o fous, Jackie. Teď mě poslouchej — na stole leží baterka, určitě cítíš její teplo, takže ji snadno najdeš.“

Žena si pohladí ústa, přikývne a snaží se vzchopit.

„Mohla bys mi ji podat? Mezi tebou a stolem není žádná překážka…“

Shora se ozve prudká rána a Erik zmlkne. Mohutný pružinový pant znovu zabouchl kuchyňské dveře.

„Co to je?“ špitne rozechvělými rty Jackie.

„Pospěš si, jdi přímo za světlem, na podlaze mezi tebou a stolem nic není.“

Žena uposlechne, zamíří k baterce, šátrá po desce stolu, uchopí svítilnu a vrátí se s ní k Erikovi.

„Víš, kde je průchod do boční chodby?“ zeptá se Erik.

„Přibližně,“ zašeptá Jackie.

„Je dost úzký, je to jen úzká cihlová díra bez dveří,“ vysvětluje Erik a slyší, jak nahoře někdo křičí. „Musíš utéct a dostat se odsud co nejdál… Vezmi si tuhle tyč, můžeš ji použít namísto hole.“

Jackie má zjevně pláč na krajíčku. Obličej i rty má bílé jako plátno, což je jasný důsledek cirkulačního šoku.

„Eriku, to nejde…“

„Až se Nelly vrátí, tak tě zabije… Poslouchej, je tu chodba… nevím, jak vypadá dál, možná je něčím zatarasená, ale musíš se pokusit dostat ven… Všude kolem jsou sutiny a ty budeš… budeš muset…“

„Nemůžu,“ zavzlyká Jackie a úzkostně vrtí hlavou.

„Prosím, poslechni mě… Když dojdeš do nějakého sklepního prostoru bez střechy, budeš se muset vyškrábat nahoru, na zem…“

„A co ty?“ šeptá Jackie.

„Já se odsud nedostanu, Nelly má klíč na krku.“

„Prosím… jak to mám udělat?“

„Ve tmě je slepý králem,“ odvětí stručně Erik.

Jackie se s obličejem staženým pláčem obrátí a ohledává si cestu hůlkou.

Erik svítí baterkou a snaží se jí pomoct. Stíny se v šikmém světle podivně natahují a zase smršťují.

„Pozor, přímo před tebou leží spousta střešních tašek,“ navádí ji Erik. „Drž se trošku vpravo a přijdeš přímo k tomu průchodu.“

Pak oba uslyší, jak se otevře závora, bouchne, zhoupne se a škrábne o stěnu.

„Natáhni ruku,“ šeptá Erik. „Nalevo je zeď… jdi podél ní a…“

Jackie do něčeho vrazí, ozve se zařinčení, na podlahu se vykutálí plechovka a Erik vidí, jak se Jackie celá přikrčí strachy.

„Nezastavuj se,“ syčí na ni. „Musíš se vrátit domů k Made.“

Dveře nad nimi se otevřou, zavřou, cvaknou, těžké kroky scházejí po schodech dolů.

Jackie už je u průchodu a vzápětí zmizí v chodbě. Jednou rukou se přidržuje stěny a tyčí si oťukává podlahu.

Erik sklopí baterku k zemi. Nelly už je dole a hrne se rovnou k němu. Žlutou pláštěnku má zacákanou krví, v ruce třímá menší kuchyňský nůž.

Upřeně se na něj zadívá.

Erik zhasne baterku. Netuší, co Nelly ještě stačila zahlédnout. Kolem je černočerná tma, jako by někdo celý svět zasypal sazemi.

„Nelly, vyšlou sem další policisty,“ řekne Erik a podpírá si zraněnou paži. „Chápeš to? Už to skončilo…“

„Nikdy to neskončí,“ odvětí Nelly a bez hnutí oddychuje pouhých pár metrů od něj.

V chodbě něco zašramotí. Nelly se zachechtá a vyrazí. Erik slyší, jak zakopne o hromadu střešních tašek, pak je obejde a tápe ve tmě, aby se dostala k průchodu.

134

Jackie se probojovává úzkou chodbou vpřed, jak nejrychleji dokáže. Pravou rukou se přidržuje stěny a terén si oťukává dřevěnou tyčí.

Musí se odsud dostat pryč, musí najít východ a pak pokračovat dál, dokud nenarazí na někoho, kdo jí pomůže.

Strach ji pálí jako ohnivé plameny. Nechtěně kopne do pohozené láhve. Sklo zařinčí a odkoulí se po drsném povrchu stranou.

Špičkami prstů tápe po cihlách a vydrolených spárách a uvědomí si, že právě minula sedmou svislou prohlubeň. Zcela podvědomě počítá dál, protože jí to usnadní případný návrat.

Jackie se špatně dýchá, při každém kroku ji zabolí v zádech, jako by tam měla žhavé uhlí. Z rány se neustále řine krev, stéká jí mezi půlky a pak dolů po nohách.

Erik určitě nemluvil pravdu, když tvrdil, že není vážně zraněná — jen se ji pokoušel uklidnit, aby se vzchopila k útěku.

Zakašle, zraněná plíce pod lopatkou ji křečovitě zabolí.

Jde tak rychle, že si nestíhá důkladně ohledat terén.

Holenní kostí vrazí do nějakého stroje s hranatým plechovým krytem, z něhož visí spousta kabelů. Musí ho přelézt, nohy se jí klepou vyčerpáním a strachy. Délku chodby nemá šanci odhadnout, ale připadá jí, že se ocitla v jakémsi systému podzemních tunelů a sklepení.

Jde rychleji, než by měla, a uvědomuje si, že může snadno o něco zakopnout.

Po levé straně mine nějakou místnost, pozná to podle sluchu.

Rozhodne se, že přestane počítat prohlubně ve zdivu a namísto toho se vynasnaží najít cestu ven.

„Nelly už jde!“ zakřičí Erik ve sklepě za ní. „Už je tady!“

Má vyděšený hlas — i když zní poměrně zdálky, výstrahu nelze přeslechnout.

Nelly jde za ní.

Jackie zrychlí, obejde lenošku a sune se podél zdi. Prsty přejede po spoustě nástěnných polic. Vtom za ní něco zašramotí a ona málem vykřikne strachy.

Dýchá se jí stále hůř. Rukou si zakryje ústa, kašle a pospíchá dál. Stoupne na nějaký schod a obličejem vrazí do čehosi tvrdého. Je to otevřená horní skříňka. Ozve se další rána, nádobí na poličkách zařinčí.

Znovu si vybaví prožitou hrůzu: zuřivě bodající čepel nože a svíravou bolest v zádech.

Dušnost ji tíží jako závaží, ví, že dýchá příliš prudce, ale přesto má pocit, že do plic nedokáže vtáhnout potřebné množství kyslíku.

Hůl rychle ťuká po zemi, ruka klouže po cihlách a spárách. Nahmatá tlustý kabel, za ním pokračují holé cihly a staré okenní tabulky opřené o zeď.

Po celou dobu se snaží v terénu zorientovat pomocí sluchu.

Když pozná, že má před sebou otevřený prostor, na několik vteřin se zastaví, naslouchá a podle zvuků se snaží odhadnout, jestli je to příčná chodba, nebo uzavřená místnost.

Kráčí stále po stejné chodbě, protože jí připadá, jako by zepředu cítila slabý průvan.

Kloubem ruky narazí na vyčnívající hřebík a sedře si kůži. Nyní už za sebou zřetelně slyší kroky.

Nelly na ni něco ječí, ale Jackie nerozumí jedinému slovu.

Její hlas v ní probudí panickou hrůzu a ruka s holí se jí zpotí.

Zakopne o cihlu, ztratí rovnováhu a padá, rozpřáhne ruce, strhne pavučinu a prudce vrazí do zdi. Záda ji pálí jako oheň. Bolest vystřeluje jako šíp a v ústech cítí pachuť krve.

V uličce za ní se ozve ohlušující rána. Nelly musela převrhnout skříňku. Spousta skleněných předmětů se roztříští na kousíčky a rozletí na všechny strany.

Jackie si otře zpocenou dlaň o nohu, pevně uchopí hůl a jde dál, jak nejrychleji může. Bříška prstů pravé ruky jí při ohmatávání drsné zdi znecitlivěla.

Za zády slyší kroky. Jsou mnohem rychlejší než její vlastní.

V hrůze zahne do postranní uličky.

Srdce jí tluče.

Tohle nevyjde, pomyslí si. Nelly se v chodbách určitě vyzná, je tady doma.

Silou vůle se přiměje pokračovat. Chodba je užší než ta předchozí. Jackie se belhá přes staré zpuchřelé hadry, cítí, jak jí něco uvízlo na noze, a vleče cár za sebou.

„Jackie!“ řve Nelly. „Jackie!“

Jackie se snaží nekašlat a náhle ucítí, že někudy pod stropem proudí vzduch. Vtom se o něco zachytí halenkou a nemůže dopředu. Zoufale tápe rukama a vzápětí se ozve zvuk trhající se tkaniny. Uvízne v chodbě, snaží se vyprostit, ale pak znovu uslyší Nelly.

To znamená, že za ní vběhla do postranní chodby. Jackie škubne blůzou, otočí se, šátrá vlevo kolem sebe a nahmatá silnou trubku. Zachytila se halenkou o rouru, která z nějakého důvodu trčí ze stropu dolů. Musí se o pár krůčků vrátit, aby se vyprostila.

Nelly už je blízko, pod holínkami jí křupe vydrolená omítka, pláštěnka šustí.

Jackie dýchá nosem, kráčí dál tunelem a náhle uslyší Nellyino zakvílení — i ona vrazila do svislé roury.

Mezi stěnami se šíří kovové dunění.

Jackie se plíží dál. Ocitne se ve větší místnosti s pomalejší ozvěnou.

Vzduch páchne stojatou vodou jako staré akvárium. Jde dál, ale skoro okamžitě do něčeho vrazí a ztratí hůl.

Dýchá příliš rychle, předkloní se a nahmatá velké vědro plné suché hlíny, haluzí a kousků kůry. Bolest v zádech ji skoro porazí, ale hledá kolem vědra, šátrá po starých láhvích, pavučinách a větvích.

Nelly ji volá jménem. Je docela blízko.

Jackie hledání vzdá, nezbývá jí než pokračovat bez hole. S napřaženýma rukama proklopýtá kolem řady stání s vyzděnými dělicími přepážkami.

Zastaví se před nějakým velkým předmětem, který blokuje celou místnost. Je to dlouhý ocelový mycí žlab. Jackie kráčí podél něj, a když ho na konci obejde, uslyší za sebou Nellyiny kroky.

Prudce mlaskne, aby se zorientovala. Okolí slabě odráží zvuk a mozek jej přemění na trojrozměrnou mapu. Znovu mlaskne, ale je příliš vystrašená: mozek není schopen fungovat jako obvykle a nestíhá akustické signály zpracovávat.

Bez dechu pokračuje v chůzi. Celá se klepe, nedokáže třas ovládnout. Otočí obličej, opět mlaskne a náhle pochopí, že otvor je vlevo.

Rukama nahmatá zeď, jde podél ní, najde otvor a znovu ucítí chladný závan čerstvého vzduchu.

Je to úzká chodba s podlahou vysypanou štěrkem a něčím, co páchne jako zbytky spáleného dřeva a umělé hmoty. Jednou nohou šlápne přímo na okenní tabuli, ta s rachotem praskne. Řízne se do nohy, ale klopýtá dál. Opírá se o zeď, pod prsty se jí drolí zvětralá omítka, když vtom uslyší, jak na sklo dupne Nelly.

Je kousíček za ní.

Jackie se rozběhne, rukou se přidržuje stěny, druhou má nataženou před sebou. Zakopne o špalek a natáhne se, uhodí se do levého ramene a vykřikne bolestí. Snaží se odplazit pryč, ale náhle vedle ní něco práskne. Podle zvuku odhadne, že je to plastová trubka nebo násada od koštěte.

Jackie leze dál a vrazí hlavou do stěny. Opře se o ni, vyškrábe se na nohy, zakopne o vypadlou cihlu, ale nakonec se jí podaří zachytit zdi.

135

Nemá zdání, kam chodba vede. Obrátí se, o několik metrů ucouvne, zbystří, ale Nelly neslyší. Chroptí tak silně, že si musí zakrývat ústa rukou, aby se neprozradila.

Na podlaze něco pomalu haraší a šustí.

Je to jen krysa.

Jackie stojí bez hnutí jako socha a dýchá nosem. Nemá tušení, jak se odsud dostane. Strach jí nedovolí rozumně uvažovat, je tak vyděšená, že nedokáže odhadnout, jak vypadá okolní prostor.

Kousek od ní něco zaskřípe. Zní to jako těžké dveře nebo starý mandl. Ve skutečnosti by se nejradši jen schovala, schoulila se někam do koutka s rukama nad hlavou, ale přiměje se jít dál. Nevzdá to.

Potom narazí na kameny, na zuhelnatělé dřevěné závory, na závěje písku a štěrku. Chodba je zasypaná haldou sutin. Jackie se škrábe nahoru. Pod nohama se jí drolí kamínky, rozbité sklo se tříští na drobné střípky.

Z úzkého tunelu kousek nad ní proudí vzduch. Jackie leze po čtyřech dál. Do stehna ji škrábne zlomené prkno, nohy se smekají po cihlách a vydrolené maltě.

Za jejími zády cosi zařinčí a Jackie zrychlí. Pak do čehosi vrazí hlavou. Do tváře jí zavane čerstvý vzduch, ale stále nemůže najít otvor. Zoufale před sebou tápe rukama, snaží se odstranit kameny zachycené v drátech a kabelech, odhrnuje suť a nakonec nahmatá úzký průduch. Prsty sevře kousek drátěného pletiva a zatáhne. Uvolní velký kámen, hrabe dál, řízne se do dlaně, ale podaří se jí otvor zvětšit. Vtlačí se do něj a snaží se jím prolézt na druhou stranu. S bolestným zasténáním protáhne hlavu a jednu paži. Pod ní se bortí kameny, ale Jackie bojuje dál a kope nohama. Děsí ji představa, že by tu mohla uvíznout.

Rukou tápe před sebou a hledá nějakou oporu, jíž by se mohla zachytit. Neslyší, co se děje za ní, netuší, jestli Nelly v této chvíli nešplhá po sutinách s napřaženým nožem.

Nahmatá kousek provazu, pevně se ho chytí, ze všech sil se zapře nohama o suť a tlačí se dopředu. Pletivo a kameny ji dřou do ramene, ale přesto dírou proleze. Vysouká se na druhou stranu a strhne s sebou spoustu štěrku. Chodidlem uvízne na kraji otvoru. Trhne nohou, zasune ji kousek zpátky, kroutí kotníkem a nakonec se jí podaří vyprostit.

Sklouzne po haldě na podlahu. Neví, kde je, tápe kolem sebe s nataženou rukou, dokud nenarazí na stěnu, podél níž může pokračovat.

Cihly jsou chladnější, což znamená, že se blíží k východu. Obejde roh a ocitne se v ještě větší místnosti. Strop je tu mnohem vyšší, zvuky se šíří jako mořské vlny.

Jackie se zastaví a chvilku lapá po dechu. Předkloněný trup doslova visí na kolenou, celé tělo se jí třese vyčerpáním a šokem.

Musím vydržet, pomyslí si. Musím se odsud dostat.

Rozbolavělými prsty přejíždí po stěně, ale vtom zaslechne, jak se o kus dál vpravo otevírají ocelové dveře.

Sedne si na bobek a doufá, že je za něčím schovaná. Snaží se tiše dýchat, ale srdce jí buší jako splašené.

Nelly šla jinudy, uvědomí si náhle. Zná to tu jako svoje boty, ví, kam chodby vedou.

Bodná rána ji pálí stále víc, plíce jí svírá podivný tlak, nemůže se nadechnout. Odkašle si a ucítí, jak se jí na záda vyřine teplá krev.

V podřepu se opatrně plazí dál. Po chvíli šlápne na něco kovového. Skloní se a po hmatu zjistí, že je to lopata.

„Jackie!“ zařve Nelly.

Jackie se tiše zvedne, plíží se podél zdi, mlaská jazykem a pochopí, že otevřené dveře jsou nalevo od ní.

„Jackie?“

Ozvěna Nellyina hlasu se odrazí o protější stěnu. Jackie se zastaví a naslouchá. Náhle si s jistotou uvědomí, že Nelly volala na nesprávnou stranu.

Je tu taková tma, že mě nevidí.

Nelly je slepá.

Jackie se nyní pohybuje pomalu a obezřetně. Skloní se, sebere kamínek a hodí jej před sebe. Kámen ťukne do zdi, spadne na podlahu a o něco zacinká.

Stojí bez hnutí a slyší, že Nelly se ihned pustila za zvukem.

Jackie se vrátí k lopatě a opatrně ji zvedne. Kov škrábne o podlahu a Nelly se zastaví.

„Já tě slyším,“ řekne vesele.

Jackie o kousek popojde a ucítí vůni jejího parfému. Krok za krokem se sune blíž a naslouchá slabému vrzání štěrku pod nohama.

Nelly ustupuje a vrazí do vědra, které se s rachotem překotí.

Ona mě nevidí, zato já ji ano, uvažuje Jackie. Plíží se k Nelly a naslouchá jejímu vzrušenému oddychování. Vůni parfému přehluší silný pach potu.

Jackie jasně vnímá Nellyiny pohyby, slyší hvízdnutí nože ve vzduchu a soustředí se na zvuk, který při couvání vydávají Nellyiny podrážky.

Ona ví, že jsem tu, ale nevidí mě, pomyslí si znovu Jackie, pevně uchopí násadu lopaty, opatrně se zvedne, mlaskne a okamžitě pozná, kde je zeď, u níž stojí Nelly.

Nelly supí a ohání se nožem. Ostří sviští vzduchem a pak se zastaví.

Nelly naslouchá a nervózně oddychuje.

Jackie se k ní plíží neslyšně jako duch, už cítí teplo sálající z Nellyina těla. Vnímá pohyby nože, udělá krok dopředu a tvrdě udeří.

Těžký plech udeří Nelly do tváře. Žena trhne hlavou a sveze se na bok.

Sténá bolestí.

Jackie ji obejde, slyší každičký její pohyb, každičký dech.

Nelly zaskučí a snaží se vstát. Jackie znovu uhodí, lopata těsně mine Nellyinu hlavu, na plechu zašustí vlasy.

Nelly se zvedne, zapotácí se a bodne. Špičkou nože řízne Jackie do předloktí. Ta instinktivně couvne, zakopne o vědro stejně jako předtím Nelly a s bušícím srdcem se stáhne na stranu. Řezná rána ji pálí, na ruce cítí krev. Znovu jí prudce stoupne adrenalin, až se jí zježí chloupky na pažích. Otřepe si krev z ruky, otře si ji o sukni a opět popadne lopatu.

Co nejtišeji se plíží k Nelly. Slyší, jak si sedá na bobek a jak napřahuje nůž, cítí vlhký dech z jejích úst. Nehlučně ji obejde, změní směr a opět vší silou zaútočí. Je to velice tvrdá rána. Lopata prudce zasáhne Nelly do týla. Jackie zaslechne povzdech a pak se Nelly bezmocně sveze na zem.

Znovu uhodí, i tentokrát trefí soupeřku do hlavy. Ozve se mlaskavý zvuk a pak nastane ticho.

Jackie prudce dýchá a ustupuje, ruce se jí třesou. Nastraží uši, ale Nellyin dech neslyší. Opatrně k ní popojde a šťouchne do bezvládného těla lopatou.

Vyčkává, v uších jí šumí vlastní tep. Pak do Nelly tvrdě píchne špičkou lopaty, ale ta nereaguje.

Trhavě oddychuje a zaplaví ji úzkost. Zvedne se jí žaludek. Odloží lopatu, váhavě se k Nelly plíží, nohy se pod ní podlamují. Stoupá k ní horkost soupeřčina těla. Opatrně se skloní a nahmatá Nellyina záda zakrytá pláštěnkou. Pod Jackiinými prsty zašustí tuhá voskovaná látka.

Erik říkal, že nosí klíče na krku.

Jackie prohledá tělo od zad až po zátylek. Nelly je promočená teplou krví.

Rozechvělými prsty šátrá pod límcem, pátrá po lepkavém krku. Konečně nahmatá řetízek a trhne jím, ten však drží pevně.

Musí Nelly převrátit na záda. Je těžká, Jackie se do ní opře oběma rukama a odstrčí tělo nohou.

Když Nelly překulí, obkročmo se na ni posadí a nejistými prsty jí začne u krku rozepínat pláštěnku. Zarazí ji tichounké mlasknutí, jako by si Nelly olizovala rty.

Rozepne ještě jeden knoflík a připadá jí, že zaslechla slabounké tiknutí, jako by Nelly mrkla vyschlými víčky.

Přepadne ji hrůza, prudce jí roztrhne šaty u krku, nahmatá klíč na řetízku a začne ho přetahovat přes zkrvavenou hlavu.

136

Joona uhání podle ukazatelů k Rimbo, ale když se mu ozve Margot a sdělí mu, že Jackie ani její dcerka v bytě na Lill-Jansově náměstí nejsou, sjede u Väsby ze silnice 280 a zamíří k Finstě. Matka s dcerou byly podle všech indicií uneseny — z bytu se až na chodbu táhla krvavá stopa. Dveře skříně byly rozbité a uvnitř našli policisté krátkou větu načmáranou dětským písmem: Ta paní mluví hrozně divně.

Joona Margot několikrát zopakuje, že musí najít dům v blízkosti Finsty, kam Nelly Jackie a Madeleine unesla. Erik už tam zřejmě je zavřený v kleci nebo se do ní velice brzy dostane.

„Najděte ten dům — všechno ostatní je v téhle chvíli podružné,“ vyzve ji Joona a ukončí hovor.

Ve tmě míjí spoustu zemědělských statků a pil s většími či menšími komíny.

Rychle ujíždí po černé silnici a odmítá si připustit, že je příliš pozdě, že boj s časem tentokrát prohrál.

Musí poskládat všechny kousky skládanky do smysluplného obrázku.

Vždycky existují nějaké nevyřčené otázky a odpovědi.

Nelly se po celou dobu opakuje, jedná podle stejného vzorce, uvažuje Joona.

Nemovitost, kterou pro své záměry využívá, určitě leží někde v Roslagenu.

Nejedná se o rodinný majetek, ale její dědeček musel usedlost nějakým způsobem spravovat, dumá Joona. I on byl kněz a švédská církev vlastní velké množství půdy, lesů a nemovitostí.

Jede dál a znovu se snaží celý případ zrekapitulovat, v duchu probírá všechno, co se dočetl a co viděl, než zjistil, že Rockyho špinavý kazatel je Nelly.

Všichni dělají chyby.

Musí najít nějaké pojítko mezi usedlostí v Roslagenu a videem, na němž je Jackie.

Myslí na starou žlutou pláštěnku, na všemožné drogy, na shromažďování trofejí, na ruce obětí, jimiž Nelly označovala konkrétní místa na jejich těle, jako by proti nim vznášela obvinění, na jejího nic netušícího manžela v Brommě, na drahé oblečení, na krém na ruce a krabičku s doplňky stravy. Pak zvedne telefon a zavolá Nålenovi.

„Ocitl ses na hodně tenkém ledě,“ sdělí mu Nålen. „Ten únos z vazební věznice…“

„Jinak to nešlo,“ přeruší ho Joona.

„Chtěl ses mě na něco zeptat,“ odkašle si Nålen.

„Nelly bere nějaké tabletky se železem,“ pokračuje Joona.

„Možná je chudokrevná,“ odvětí Nålen.

„A jaké jsou příčiny chudokrevnosti?“

„Důvodů můžou být tisíce… od rakoviny přes choroby ledvin až po těhotenství a menstruaci.“

„Ale Nelly užívá oxid železa.“

„Asi máš na mysli hydroxid železitý…“

„Má skvrny na rukou,“ řekne Joona.

„Pihy?“

„Ne, tmavší… zřejmě porucha pigmentace…“

„Otrava arzénem,“ skočí mu do řeči Nålen. „Hydroxid železitý se užívá jako protijed, jako antidotum proti arzeniku… jestli má vyschlé skvrnité ruce, tak…“

Joonovi vyvstane před očima dva milimetry dlouhý střípek připomínající modrou ptačí lebku.

Technici našli úlomek zabodnutý v podlaze bytu Sandry Lundgrenové. Vypadal jako z keramiky, ale ve skutečnosti se skládal ze skla, železa, písku a šamotové hlíny.

Joona projede kolem velké červené stodoly a v tu chvíli mu dojde, že drobounká hlava nebyla nic jiného než kousíček strusky, vedlejšího produktu při výrobě skla.

„Sklo,“ zašeptá si.

Půda v okolí starých skláren bývá často zamořená arzenikem, neboť dříve se do sklářského kmene přidávaly nebezpečné oxidy kovů, které sloužily jako čeřidlo, jež mělo z taveniny odstranit bublinky a zákal.

„Sklárna,“ odtuší Joona. „Jsou v nějaké sklárně.“

„Jo, to by přesně odpovídalo,“ souhlasí Nålen, jako by mu četl myšlenky.

„Jsi u počítače?“

„Ano.“

„Vyhledej mi všechny staré sklárny v okolí Finsty.“

Joona projíždí kolem jezera třpytícího se mezi stromy a keři a poslouchá, jak Nålen ťuká do klávesnice.

„No… našel jsem jen jednu a ta vyhořela v roce 1976, sklárna Solbacken v Rimbo, vyráběla okenní tabule a zrcadla… Pozemek patřil státní církvi a…“

„Hned mi pošli esemesku s adresou a souřadnicemi,“ vyrazí ze sebe Joona. „A zavolej Margot Silvermanové.“

Prudce šlápne na brzdu, strhne vůz doprava, odblokuje kola a couvá, až kolem vystřelují kousky štěrku, udělá zlodějskou otočku, zařadí rychlost a znovu šlápne na plyn.

137

Erik s bolestným sykáním prostrčí měděnou trubku okem ve stropě a použije ji jako páku: zavěsí se na ni celou svou vahou a pak postup zopakuje s dalším okem. Roura je však příliš krátká, sesmekne se a zařinčí. Erik upadne na podlahu a uhodí se zdravým loktem o mříž.

S chroptěním vstane, posvítí si na strop a vidí, že se mu podařilo výztužnou síť ohnout o několik centimetrů.

Znovu naslouchá, co se děje v chodbách. Od chvíle, kdy se Nelly pustila za Jackie, je všude ticho.

Propátral baterkou celý sklep, ale žádný vhodnější nástroj než měděnou trubku nikde neobjevil.

Všechny svary jsou dokonalé a hladké, přesto dokázal mříž na stropě o kousek prohnout a nelze vyloučit, že ji časem vypáčí úplně. Možná to potrvá celé dny nebo týdny, ale není to nemožné.

Prostrčí tyč dalším okem, a pak se zarazí.

Z chodby se blíží šmajdavé kroky. Erik vytáhne trubku, schová ji pod matraci, vezme baterku a poslouchá. Nezmýlil se, někdo tam je a míří sem.

Zhasne a umíní si, že ať se stane cokoli, musí s Nelly naoko táhnout za jeden provaz. Nemá na vybranou, v kleci ho může kdykoli snadno zabít.

Stojí bez hnutí a naslouchá skřípání štěrku a dechům před mříží.

„Eriku?“ zašeptá Jackie.

„Musíš odsud utéct,“ odpoví rychle Erik.

Rozsvítí baterku a uvidí, že Jackie stojí pouhý metr od něj. Obličej má špinavý a zkrvavený, chrčí a vypadá naprosto zchváceně.

„Nelly je mrtvá,“ řekne Jackie. „Zabila jsem ji.“

„Jsi zraněná?“

Žena neodpoví, popojde k němu, nahmatá klec a prostrčí k němu ruku. Erik jí hladí prsty a posvítí na ni, aby si prohlédl její zranění.

„Dokážeš se odsud dostat a přivolat pomoc?“ zeptá se a odhrne jí vlasy ze zakrvácené tváře.

„Mám klíč,“ zašeptá Jackie a slabě zakašle.

Nakloní se ke kleci, přetáhne si přes hlavu řetízek a podá mu klíč.

„Zabila jsem ji,“ zasupí a zhroutí se na zem. „Zavraždila jsem člověka…“

„Bylo to v sebeobraně,“ chlácholí ji Erik.

„Já nevím,“ špitne Jackie a tvář se jí zkřiví pláčem. „To člověk nikdy nemůže vědět…“

Erik se natáhne k okýnku, zasune klíč do dírky, otočí jím a třmen vyskočí ze zámku.

S baterkou v ruce vyleze z klece, obejme sedící Jackie a uvědomí si, jak trhavě a mělce dýchá.

„Ukaž mi tu ránu na zádech,“ požádá ji.

„To nic není,“ uklidňuje ho Jackie. „Musím domů k Made, dej mi jen pár vteřin a…“

Erik přejede baterkou po otlučených zdech, stole i policích.

„Myslím, že dveře do kuchyně jsou zamčené, ale pro jistotu se tam zajdu podívat,“ nabídne se.

„Dobře,“ přikývne Jackie a pokusí se znovu vstát.

„Zůstaň sedět,“ vyzve ji Erik a vydá se po strmých schodech nahoru.

Na hnědé protiskluzové podložce jsou krvavé stopy holínek. Dovleče se až k mohutným kovovým dveřím, zmáčkne kliku, trhá dveřmi a strká do nich, ale jsou zamčené.

Pustí kliku a baterkou pátrá po nějakém háčku s klíčem, ale nikde nic. Pak se vrátí k Jackie. Ta se mezitím postavila a rukou se opřela o mříž.

„Dveře jsou zamčené,“ vysvětluje Erik. „Musíme se odsud dostat nějakou podzemní chodbou.“

„Dobře,“ souhlasí tiše Jackie.

„Myslím, že Nelly zabila i policisty, které jsem přivolal,“ dodá Erik. „Určitě nás najdou, ale nevím, jak dlouho to potrvá, a ty se musíš co nejdřív dostat do nemocnice.“

„Půjdeme,“ zachrčí Jackie.

„To zvládneš,“ těší ji Erik a položí si její dlaň na rameno. „Mám baterku, takže uvidím na cestu.“

Erik vede Jackie podzemím. Společně projdou kolem lenošky a malé čalouněné stoličky. O stěnu se opírají staré skleněné tabule, v zažloutlých objímkách visí zaprášené žárovky.

Minou příčnou chodbu se strmým schodištěm vedoucím kamsi dolů, projdou kolem povalené skříně a opatrně našlapují po rozbitém skle.

Díky baterce a Erikovým vidoucím očím se snadno propracovávají vpřed a nakonec dojdou do rozlehlé místnosti s dlouhou řadou plechových mycích koryt, opatřených vodovodními kohoutky a oprýskanými zděnými přepážkami.

Nad nimi je výztužná síť, žárovky ani zářivky tu nejsou, ze stropu trčí jen dráty a kabely. Uprostřed místnosti stojí plechový kbelík plný hlíny. Zelená barva se odrolila, do plechu se zakousla rez. U zdi leží tyč, kterou Jackie použila namísto hole.

Kráčejí dál, až dojdou do chodby s omlácenými plechovými skříňkami. Vodovodní potrubí vedené pod stropem se na konci uvolnilo a visí dolů jako luk, vlastní vahou se prohnulo do oblouku.

Erik posvítí přímo do úzké chodby. Stěny se zbortily, části stropu se také zřítily, vchod je až po strop zasypaný cihlami, štěrkem a dřívím.

Erik otevře dveře a vstoupí do jiného tunelu, zabočí vpravo, projde kulatým průchodem a náhle se ocitne přímo pod širým nebem.

Stojí ve velké místnosti, do níž fouká chladný větřík. Strop se zbortil, na temné obloze se rýsuje vysoký komín. Světlo baterky se zářivě odráží v lesklém kovovém ventilátoru. Vydlážděná podlaha je špinavá a popraskaná.

Před ohromnou pecí leží hliníkový žebřík zarostlý trávou. Erik nemá ve zraněné ruce žádnou sílu, ale podaří se mu žebřík postavit a zbavit plevele. Nohama odstrkuje cihly a štěrk a pak opře žebřík o zeď.

Pomůže Jackie a sám leze těsně za ní. Žena uklouzne, Erik ji zachytí, ale baterka mu vypadne z ruky. Zařinčí o příčle, práskne o podlahu a náhle zhasne.

V ruce mu pulzuje bolest, jako by ho skřípl nějaký stroj. Konečně vystoupají do vysoké trávy, která bují mezi sutinami. Jackie se celou vahou opírá o Erika, společně se vlečou mezi bodláky a nízkými keři. Před žlutým stavením stojí prázdný policejní vůz, reflektory míří přímo na verandu. Dvojice přejde štěrkový dvůr a pokračuje po cestě pryč od domu.

138

Joona se řítí po mizerných silnicích tak rychle, jak mu to okolnosti dovolí. Margot už zajistila zásahovku, ale Joona se obává, že pomoc dorazí příliš pozdě. Policii v Norrtälje se dosud neohlásil hlídkový vůz, který měl prověřit hlášení z tísňové linky.

Reflektory přeběhnou po poli a Joona vmanévruje auto na úzkou štěrkovou cestu vedoucí lesem. Kola se protáčejí na vydroleném povrchu, nemají se čeho zachytit. Vůz dostane smyk, ale Joonovi se ho podaří vyrovnat. Znovu přidá plyn a rachotí po hrbolaté cestě plné výmolů.

Přes cestu přeběhnou dvě srnky, ale Joona včas zabrzdí. Zvířata se mihnou ve světelném kuželu a zmizí mezi stromy.

Projede hlubokou kaluží a po obou stranách vozu se s podivuhodnou setrvačností rozstřikují kaskády vody.

Za zatáčkou znovu zvýší rychlost. Bílé světlo se rozprostírá po rovné cestě podél pole, zařezává se do tmy jako zářivý tunel.

Nyní už mezi stromy vidí vysoký komín, tyčící se oproti olověnému nebi jako černý obelisk.

V dálce, mimo dosah světlometů, spatří dvě lidské postavy. Stojí na cestě a drží se v objetí.

To jsou určitě Erik a Jackie.

Do podvozku práskne kamínek, světlo na několik vteřin zmizí z vozovky.

O přední sklo šlehne větev, tváře jsou v kmitavé záři těžko rozeznatelné.

Za nimi u zřícených budov stojí prázdné cisterny a haldy skelné drti.

Na cestě se objeví hluboký výmol a Joona zpomalí, aby ho objel. Ozve se rána, světlo reflektorů na okamžik zakmitne vysoko nad oběma postavami.

Pak se odrazí od něčeho žlutého vedle cesty.

Je to Nelly.

Stojí šikmo za Erikem a Jackie. Pláštěnka se nepatrně leskne. Se sklopeným obličejem se plíží po zelených skelných střepinách za nimi.

Joona zatroubí, přeřadí a sešlápne plynový pedál. Pod podvozkem hvízdá štěrk. Vůz se zakymácí, až se otevře přihrádka v palubní desce a papíry se vysypou na sedadlo. Joona dostane smyk, přejede velký kus přes okraj cesty, sklo bičuje vysokánský plevel.

Mačká klakson, ale Nelly se zezadu blíží k uprchlíkům. Dlouhými kroky brázdí kopřivy a plevel.

Erik s přimhouřenýma očima sleduje vůz, ve tváři se mu zračí úleva a radostně na něj zamává.

Joona troubí jako šílený, na okamžik ztratí pár z dohledu, prosviští zatáčkou a pak uvidí Nelly s nožem v ruce.

Překročí příkop, už je přímo za nimi. Shrbí se a plíží se dál v jejich stínu.

Klakson kvílí, vůz na rovném terénu zrychlí a řítí se vpřed. Joona v poskakujícím světle uvidí Nelly. Stojí přímo za Jackie a zabodává jí nůž do těla.

Těžká větev rozbije jedno přední světlo, zbořeniště na pravé straně se náhle ponoří do tmy.

Jackie se zhroutí na štěrkovou cestu. Erik ji stále drží za ruku.

U cesty se zahoupá několik haluzí a Nelly je ta tam.

Joona prudce zabrzdí, pneumatiky dál trhavě kloužou po štěrku. Strhne volant na stranu, přední sklo se roztříští, do obličeje mu vlétnou střepy a víří po kabině. Do plechu švihají větve a vysoká tráva, vůz sjede dvěma koly do škarpy a zastaví se.

Joona se vyškrábe z nakloněného auta, seskočí na cestu a rozběhne se k Erikovi, který klečí vedle Jackie.

„Já jsem si jí vůbec nevšiml,“ vydechne Erik, roztrhne ženě halenku a dotkne se nože, aby zjistil, jak hluboko vězí. „Může mít poraněnou ledvinu, okamžitě musíme přivolat pohotovost…“

„Kde je Madeleine?“ zeptá se Joona.

„Doma, v bytě, musíme zavolat na…“

„Doma není,“ přeruší ho Joona. „Nelly ji unesla spolu s Jackie.“

„Bože na nebi,“ zašeptá Erik a zvedne k němu hlavu.

„Nemohla by být někde v domě?“

„Ve sklepě je klec a spousta chodeb…“

Jackie chrčí a Erik cítí, jak jí slábne tep. Mrkne po obytném stavení, krvavými prsty si odhrne ofinu a uvidí, že v jednom špinavém okně v horním patře se svítí.

„Je tam rozsvíceno,“ ukáže k oknu. „Musejí být v….“

Jackiin tep už neslyší. Okamžitě jí přiloží ucho na hrudník. Srdce netluče, v těle jen slabounce praská.

„Zavolej vrtulník!“ zařve. „Přestalo jí bít srdce, spěchá to, zatraceně to spěchá!“

Erik ženu položí na bok, aby jí nemusel vytahovat nůž z rány. Začne provádět masáž srdce, na bolest v paži úplně zapomene. Třicetkrát Jackie rychle zmáčkne hrudník, dvakrát jí dýchne do úst, pak pokračuje ve stlačování a poslouchá, jak Joona sděluje operátorovi tísňové linky adresu a souřadnice.

„Postarej se o Jackie — já zajdu pro tu holčičku,“ řekne mu Joona a rozběhne se k domu.

139

Joona letí po štěrkovém dvoře a v běhu vytáhne pistoli. Reflektory policejního vozu ozařují osobní auto s otevřeným kufrem a míří přímo na žluté stavení. Joona náhle v nehybném nočním vzduchu ucítí pach kouře. Dusá vysokými kopřivami a rozhlíží se kolem. Nad plevelem zarostlými zborcenými základy se tyčí sloupy dýmu, jako by odtud stoupala vodní pára.

Vyběhne na verandu, zvedne zbraň a rozrazí dveře do předsíně. Na podlaze leží mrtvý policista.

Hlavu má odvrácenou a trup zčernalý krví.

Joona namíří na další dveře, překročí tělo, sehne se k němu, sebere z podlahy prasklou baterku a posvítí si do kuchyně.

V mdlém světle spatří hroznou spoušť. Podlaha je rudá od krve, na ní leží trup policistova kolegy, hlava se odkutálela asi metr od těla. Ten ubožák ani nestačil vytáhnout pistoli z pouzdra. Krev vystříkla i na zhasnutou petrolejku stojící na židli. Ze sklepa zaznívají dunivé rány, pod stropem kolem detektoru kouře se plazí tenký šedý pramínek.

Joona proběhne strašlivým nepořádkem v kuchyni a vtrhne do dalších dveří. Projde obývacím pokojem a pak pokračuje do úzké předsíně, odkud vede otevřené schodiště do prvního patra. Pod stropem se jako zkalená řeka převaluje čpavý dým.

Ve vedlejším pokoji vybuchne petrolejka, bleděmodré plameny se zakousnou do stěn a stropu. Prohořelé kusy podlahy se propadají do sklepa, kolem víří jiskry a kouř.

Joona v obličeji cítí vzrůstající žár, ale běží po schodech nahoru. Už doutnají i tapety, plameny zachvátily strop horního podlaží.

Nelly chce zničit všechno, co by ji mohlo usvědčit. Pokud Jackie nepřežije a dům vyhoří, jediným důkazem bude Erik.

Světlo baterky zeslábne a zežloutne.

Joona s pistolí namířenou před sebe prohledá horní patro. Vstoupí do dívčího pokojíku. Tapety s vybledlými růžemi jsou pokryté Erikovými fotografiemi. Mnohé z nich byly pořízeny potají, ale jsou tu i oficiální snímky z odborných časopisů a rodinných alb.

Na poličce stojí vyrovnané předměty, které Nelly Erikovi ukradla. Vinné sklenky, knihy, deodoranty a soška slona z Malajsie. Na háčku visí modrá košile a přes ni je přehozené hnědé manšestrové sako.

Podlaha nebezpečně syčí. Joona slyší hučení ohně, cítí, jak stravuje veškerý kyslík, dýchání je stále obtížnější.

Baterka zhasne, Joona s ní zatřepe a znovu se objeví slabé chvějivé světýlko.

Jde dál. Na kosmetickém stolku před zrcadlem stojí sbírka Nellyiných trofejí.

Několik lahviček laku na nehty, rtěnka z H&M a červená podprsenka. Na růžovém ubrousku leží matný šperk do jazyka se Saturnem, sponka do vlasů, náušnice Zuzany Kernové, ulámané nehty a perlový náhrdelník zčernalý od krve.

Svítilna zhasne a Joona ji opatrně položí na podlahu.

Blíží se k pootevřeným dveřím do ložnice se šikmou střechou, poodstoupí kousek bokem a náhle v rozmazaném světle uvidí Madeleine.

Holčička leží uprostřed místnosti hned vedle divanu. Ústa má přelepená páskou, pod hlavou se jí leskne červená kaluž.

Joonu napadne, že právě ona je trofej, kterou Nelly odňala Jackie.

Dítě dýchá, zřejmě je v bezvědomí.

Nelly nikde nevidí, dveře vedle postele jsou však kolem kliky zamazané krví.

Místnost se pomalu plní světlým kouřem a Joona si připomene, že čas neúprosně letí.

Rychle pohlédne na děvčátko, namíří zbraň doprava a vběhne dovnitř.

Zleva přiletí těžká sekera. Joona si uvědomí, že se při odhadu pokoje zmýlil. Útok zaregistruje příliš pozdě, jen taktak stihne zaklonit hlavu. Ostří se mu otře o tvář a zasekne se do zdi.

Kolem se rozletí prach a kousky omítky. Nelly se snaží sekeru vyškubnout, ale Joona ji šikmo zespodu udeří pažbou do obličeje.

Ženina hlava ucukne dozadu, z úst jí vystříknou sliny a Nelly upadne na záda. Podlaha se pod ní prohýbá, škvírami mezi prkny proniká černý čmoud.

Silou vlastního úderu udělá Joona několik klopýtavých kroků vpřed a překotí židli s plastovým opěradlem.

Nelly se posadí. Je přímo vedle Madeleine. Joonovi nejde na rozum, jak to za méně než vteřinu dokázala.

Divan se pohne.

Pak pochopí: díval se do velkého zrcadla a v odrazu se mu zdálo, že Made je v bezpečné vzdálenosti uprostřed místnosti.

Oheň stravuje kyslík, syčí a praská.

Joona drží zbraň vedle těla a znovu se zamyslí, jak místnost doopravdy vypadá. O stěny a nábytek jsou opřené velké desky surového zrcadlového skla, které mění perspektivu a zdánlivě i vzhled pokoje.

Nelly teče z nosu krev. Přitáhne si děvčátko k sobě a pevně ho sevře v náručí. Okolo se válejí oblaka kouře a Joona nevidí, zda je Nelly ozbrojená.

„Pusťte tu holčičku!“ zvolá Joona a opatrně se k nim blíží.

Nad zavřenými dveřmi vlevo proniká černočerný dým. Erikovy fotky na podlaze se kroutí žárem.

„Mohla byste pustit tu holčičku?“ zopakuje Joona.

„Ano,“ odpoví jemně Nelly, ale zůstane sedět s dítětem v náručí.

Madeleine otevře ospalá kukadla a Nelly ji políbí na hlavičku.

„Nelly, musíme odsud pryč… všichni. Rozumíte?“

Žena slabě přikývne a pohlédne mu do očí.

Dveře před nimi modře vzplanou. Obklopí je dlouhé plameny, které olizují strop a zanechávají za sebou ošklivé černé cejchy. Pod nimi se ozývá hučení, celý dům praská, jako by ho drtil ohromný žernov.

„Pomůžete mi?“ zeptá se Nelly a nespouští z něj pohled.

„Ano, pomůžu,“ odpoví Joona a snaží se uhodnout, co Nelly schovává u boku.

Žena se na něj podivně a zamilovaně usměje, jako by ji jeho odpověď příjemně překvapila.

V horkém vzestupném proudu vzduchu létají jiskry a saze, chladnější vzduch klesá k ohni u podlahy. Špinavé záclony vzplanou, plameny se chtivě svíjejí kolem látky.

„Co říká oheň?“ zamumlá Nelly a vstane.

S překvapivou hbitostí chytne Madeleine za vlasy a strhne ji z podlahy. Dívenka je vyděšená a po tvářích jí tečou slzy.

„Nelly,“ obrátí se k ní znovu Joona. „Musíme odsud pryč. Pomůžu vám, ale…“

Vtom se zřítí stěna oddělující sousední pokoj, kousky omítky s potrhanými tapetami a háčky zmizí v černém kouři. V šedé mlze nad nimi poletují drobné žhnoucí jiskřičky.

„… ale nedovolím, abyste té malé ublížila,“ dokončí větu Joona.

V zrcadle uvidí, jak Nelly vytasí nůž. Druhou rukou drží Madeleine za vlasy a táhne ji vzhůru, takže dítě musí stát na špičkách.

Pod nohama jim vibruje podlaha. Zboku na ně dotírá strašný žár, pobořenou stěnu s dveřmi zachvacuje oheň. Celou místnost naplní čpavý černý kouř a plameny dosahují až ke stropu.

„Pusťte ten nůž — tohle je zbytečné!“ vykřikne Joona a namíří zbraň na postavu za clonou plamenů.

Snaží se ustoupit na stranu, aby skrz oheň a kouř lépe viděl, ale spatří jen záblesky žluté pláštěnky.

„Nikdy to neskončí,“ řekne náhle vysoký dívčí hlásek.

Joona se zprvu domnívá, že patřil Madeleine. Ve zlomku vteřiny si však uvědomí, že holčička má zalepenou pusu, a stiskne spoušť.

Třikrát po sobě vypálí do plamenů.

Kulky zasáhnou Nelly přímo do hrudi a Joona v zrcadle šikmo za ní vidí, jak jí mezi lopatkami tryská krev. Pak se zrcadlo zřítí na zem spolu s ní a rozletí se na kousky.

Madeleine stojí bez hnutí a drží si krk. Mezi prsty se jí řine červená stružka, ale žije.

Nellyin vysoký dětský hlásek pokaždé předpověděl smrt.

Joona přiskočí k děvčátku, vykopne Nelly nůž z ruky, ačkoli ví, že je mrtvá, zvedne dítě a couvá kouřem z místnosti.

Nelly leží s otevřenými ústy na zádech mezi skleněnými střepy. Jedna holínka se jí vyzula, noha ve špinavé punčoše sebou cuká.

Převrhla kanystr, na prkna podlahy vytéká petrolej a pak oheň zachvátí podlahu.

Proti nim se vzedme vlna horkého vzduchu. Joona s dítětem v náručí klopýtá pozpátku pryč, zakopne o práh a v téže chvíli se podlaha ložnice začne prohýbat pod Nellyinou tíhou.

Pak se tělo propadne do ohnivého moře.

Joonovi vzplane nohavice.

Ze sklepa vyšlehnou rudé jazyky a zachvátí strop ložnice. Doutnající kusy lustru, obklopené rojem jisker, padají na zem. Vzplane i okenní rám, tabulka pukne žárem.

Joona táhne Madeleine do dětského pokojíku. Stěny s Erikovými fotografiemi začínají hořet.

„Rozlepím ti pusu,“ řekne Joona Madeleine a strhne jí pásku ze rtů. „Bolelo to?“

„Ne,“ hlesne holčička.

Prohořelou podlahou ložnice propadne vysoká skříň a zmizí v hučícím ohni.

„Teď se pokusíme odsud dostat,“ řekne Joona a zabalí dítě do své kožené bundy. „Kouř je moc nebezpečný, dýchej jen přes látku. Zvládneš to?“

Malá kývne, muž ji zvedne do náruče a sestupuje po schodišti dolů. Stěny oranžově planou, mezi jednotlivými schody létají velké jiskry. Ze sklepa se ozve kvílení kovu kroutícího se žárem.

Oheň vyšlehne na zeď, stáhne se zpět a zanechá na tapetách očouzenou skvrnu.

Joona vtáhne do plic horký vzduch a pronikavě se rozkašle.

V místnosti pod nimi puknou všechna okna zároveň, sklo se vysype na podlahu a dovnitř proudí čerstvý vzduch. Oheň zaskučí a vyšlehne až ke stropu.

Hořící lustr se kroutí kolem háku.

Holčička kašle a Joona na ni zakřičí, aby dýchala jen přes látku.

Obývací pokoj pod ložnicí je celý v plamenech. Joona ustoupí, nad nimi se zřítí části stropu a holčička vykřikne, když se na ně snáší ohnivý déšť.

Joona se znovu rozkašle a musí se opřít rukou o rozžhavenou podlahu. V plicích ho pálí, zmocní se ho únava a motá se mu hlava. S dítětem v náručí se potácí dál a v předklonu proběhne čpavým čmoudem, který zaplňuje obývací pokoj.

Oči mu slzí, už skoro nevidí. Pohovka hoří, vzduch se tetelí vedrem, kolem tváří mu poletují jiskřičky.

Za zády uslyší duté rány, jako když vítr zprudka naráží do plachet. Požár se žene přímo na ně.

Joona překročí hromadu doutnajících koberců a strčí do dveří.

Kuchyň je v jednom plameni, prohořelý strop se propadl. Ozve se výbuch, mezi stěnami a stropem létá oheň a skleněné střepy.

Joona má pocit, že se mu rozskočí plíce, potřebuje se nadechnout, srdce mu zoufale tluče.

Ze stropu se uvolní trám, zhoupne se jako ohromné kyvadlo, roztříští stůl a zaryje se hluboko do podlahy.

Roztavené linoleum bublá, zdi pukají.

V kbelíku se vaří voda.

Ohromná pružina na dveřích se zkroutila a uvolnila horní pant dveří.

Joona překročí mrtvého kolegu. Předsíň je plná ohně. Joonu i dítě obklopí žár a ohlušující hukot. Nutně potřebuje ihned nasát do plic kyslík, ale přesto silou vůle zadrží dech.

Kopne do hořících dveří, které vypadnou z pantů a s rachotem sjíždějí po schodech dolů.

S holčičkou v náručí se vypotácí na verandu. Obličej má začouzený, šaty na něm hoří. Ihned se k němu rozběhnou policisté a záchranáři s hasicími přístroji a dekami.

Margot Silvermanová o krok ustoupí z nesnesitelného žáru a vzápětí ji přepadne svíravá bolest. Cítí, že jí praskla voda a stéká jí po stehnech.

Helikoptéra rachotí, vrtule víří ve velkém kruhu prach a odpadky.

Když se stroj odlepí od země, Erik drží Made za ruku. Dívenka je připoutaná na lůžko vedle Jackie. Slabě se na něj usměje a pak zavře oči.

Vrtulník houpavě stoupá a Erik shora sleduje Joonu, jak klečí na všech čtyřech a kašle, obklopený policisty a záchranáři. Zdravotníci se ujmou Margot a navzdory jejím protestům ji odvedou do čekající sanitky.

Štěrkový dvůr zaplaví oslnivě žlutá zář, po ní se míhají modré majáčky výjezdových vozů.

Joona ztěžka vstane, vytáhne z pouzdra pistoli, hodí ji na zem a natáhne ruce, aby mu policisté mohli nasadit pouta.

Vrtulník se zhoupne dopředu a nabere rychlost.

Erik ještě zahlédne, jak celý dům zachvátí ohnivé peklo. K nebi ční jen černý sloup dýmu jako výstražně zdvižený prst. Nad zbořeništěm a zpustlými poli se chvějivě míhá stín vysokého komína.

EPILOG

Erik Maria Bark sedí ve svém koženém křesle a vysokými okny se dívá na bílé říjnové nebe. Komisařka Margot Silvermanová přechází po tmavých dubových parketách sem a tam s dceruškou u prsu.

Erik i Rocky Kyrklund byli osvobozeni ode všech podezření týkajících se spáchaných vražd. Margot Silvermanová se bez jakékoli omluvy a vysvětlování vrátí k hlavním bodům dlouhé rekonstrukce případu, jemuž se věnovala od září.

Nelly se pravděpodobně upnula na Erika již během procesu s Rockym Kyrklundem a přenesla na něj svou patologickou závislost, stejně jako po otcově pohřbu na Rockyho.

Ukázalo se, že Nelly byla zapsaná na lékařské fakultě ve Spojených státech, veškeré záznamy o výsledcích, praxi a specializaci však chyběly. Všechno, co uměla, se zřejmě naučila sama. V jejím domě v Brommě se našly stovky odborných knih o neurologii, psychotraumatologii a medicíně katastrof.

Martin Brandt neměl o dvojím životě své manželky nejmenší tušení. Nelly Erika potají špehovala, úspěšně si k němu razila cestu a v domě u staré sklárny shromažďovala jeho fotografie. Po Erikově rozvodu si namlouvala, že jsou manželé.

Erik zavře oči a naslouchá Margotinu hlasu, zatímco stěnami pronikají jemné tóny klavíru.

Nellyino pronásledování souviselo s narcistickou poruchou osobnosti, s niternou potřebou se s objektem svého zájmu maximálně ztotožnit, stát se jeho součástí. Čím více však cítila, že jí patří, tím větší měla nutkání ho sledovat a kontrolovat.

Chtěla, aby ji obdivoval a miloval, aby měl oči pouze pro ni. Nezměrná potřeba lásky ji zachvátila jako oheň a stále rostla, dokud všechno nezničila.

Nelly celoživotně poznamenalo dětství a dospívání v náboženském prostředí, neustálá přítomnost kostela a otcova kázání. Studovala bibli, především Starý zákon, a nesmiřitelný žárlivý Bůh její vyhrocené city plně ospravedlňoval.

Potají sledovala ženy, které podle jejího mínění Erika přitahovaly, a soustředila se na jejich nejvýraznější atributy. Vedena patologickou žárlivostí si je natáčela na kameru, aby odhalila jejich nebezpečnou koketerii, a pak je o krásu a přitažlivost připravila.

Není snadné pochopit, jak se její žárlivost vyvíjela a podle čeho si své oběti vybírala. Mnohé však nasvědčuje tomu, že vraždy celý proces uspíšily, a když se její kořistí stal Erik a nebylo cesty zpátky, změnila se v rozzuřenou krvelačnou šelmu, která se nezastaví před ničím.

Nellyino vzrušení se stupňovalo; policejní vyšetřování jí připadalo příliš zdlouhavé, a proto po sobě začala zanechávat další stopy. Ze žárlivosti zabila své údajné soupeřky a zároveň je využila jako past, která měla Erika zavést rovnou k ní.

Nelly zavraždila svou matku před otcovýma očima, stejně jako připravila o život ženu, o níž Rocky prohlásil, že ji miluje, a nakonec se přímo před Erikem chystala zabít Jackie.

Jako trofej si vzala Madeleine a pak chtěla Erikovi ukázat Jackie bez tváře s rukou na děloze, aby pochopil, čím se provinila.

Margot zmlkne, opatrně zvedne miminko k rameni a hladí ho po zádíčkách, dokud si neodříhne.

Když Margot odejde, Erik zamíří k místnosti, z níž se ozývá klokotavá klavírní hudba, a otevře dvoudílné dveře do obývacího pokoje. Uprostřed stojí křídlo se zvednutým víkem a na první pohled se zdá, jako by hrálo samo od sebe. Když ho však obejde, uvidí Madeleine, jak se soustředěným obličejíkem sedí na stoličce a prsty jí létají po klávesách.

Erik se tiše posadí na pohovku vedle Jackie a po chvíli jí položí hlavu na rameno.

Záchranářům se pomocí defibrilátoru podařilo na místě obnovit a stabilizovat její srdeční rytmus, pak Jackie okamžitě naložili do vrtulníku, uspali a převezli do Akademické nemocnice v Uppsale, kde podstoupila sedmihodinovou operaci.

Erik má pocit, jako by se probudil z dlouhé a těžké noční můry. Jejich prsty se pomalu propletou a on pocítí obrovskou vděčnost, že jsou naživu, a raduje se, že si pro něj Kupido ve svém toulci schoval ještě jeden šíp.

Madeleine dohraje, nechá doznít poslední tóny, pak sundá nohu z pedálu a s úsměvem na ně pohlédne.

Erik vstane a nadšeně tleská, dokud Madeleine nezačne zvedat stoličku. Poté zamíří k nástroji, posadí se, vezme si jiné noty a začne vybrnkávat svou etudu.

V pátek dvacátého čtvrtého října skončil zdlouhavý proces, vedený okresním soudem ve Stockholmu. Předseda senátu a jeho tři členové shledali Joonu Linnu vinným ze všech závažných trestných činů, k nimž se obžalovaný také přiznal, mimo jiné z únosu zatčeného muže z vazební věznice v Huddinge.

Navzdory polehčujícím okolnostem rozhodnutí poroty nikoho nepřekvapilo, ale ihned po vyhlášení rozsudku se v lavici zvedne Erik, vedle něj se postaví Jackie a Madeleine, pak se přidá i Nils Åhlén, Margot Silvermanová a Saga Bauerová.

Joona stále sedí se sklopenou hlavou vedle svého obhájce. Po chvíli soudce shrne celý verdikt několika větami:

„Okresní soud odsuzuje Joonu Linnu za násilí spáchané proti úřední osobě, za těžké ublížení na zdraví, za závažné napomáhání k útěku, za zneužití pravomoci veřejného činitele, za závažnou krádež a poškození cizí věci… k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na dobu čtyř let.“

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Biblické verše citujeme podle Bible. Písmo svaté Starého a Nového zákona, Český ekumenický překlad, 7. přepracované vydání, Česká biblická společnost, Praha 1996.

LARS KEPLER

STALKER

Ze švédského originálu Stalker

vydaného nakladatelstvím Albert Bonniers Förlag ve Stockholmu roku 2014 přeložila Azita Haidarová

Redaktorka Olga Trávníčková

Obálka (z podkladů agentury Hummingbirds) Host

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2015. První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz