Michaela Klevisová

Ostrov šedých mnichů

Prolog

V létě by se nemělo stávat nic zlého.

Vždyť jenom tři, nanejvýš čtyři měsíce v roce může člověk žít opravdu naplno. Je nefér, když mu je zkazí nějaká tragédie.

Pro Larse bylo léto posvátné. Už jako kluk si uvědomoval svoji smrtelnost a strašně se bál, že zemře v některém z těch mála opojných teplých měsíců a všechna ta nádhera už pak nebude pro něj. Dokud mohl, snažil se z letních radostí urvat co nejvíc. Už od podzimu plánoval, čím příjemným příští léto naplní, kam se podívá, co zažije. Na farmě bylo pořád hodně práce, ale to mu nebránilo vymýšlet dovolené, výlety, pikniky a jiné příjemnosti. V době nepřítomnosti ho zastane manželčin kamarád Sjoerd odvedle, alespoň si trochu přivydělá; je to sice magor a asociál, ale zvířata miluje a vždycky dodrží, co slíbí. Lars se snažil vymáčknout maximum i z nejobyčejnějších všedních dnů, které s Gwen trávili doma. Uvědomoval si, jaké má štěstí, že žije na ostrově. Co na tom, že Schiermonnikoog je jenom písečná placka, tenká šlupička v moři, na které není nic než pastviny, pás dun podél pobřeží a několik vesniček? Co na tom, že tu prší o dost častěji než na pevnině a úplné bezvětří nastává tak jednou do měsíce? I na takhle nehostinný ostrov přijíždějí lidé na dovolenou a jsou rádi, že tu můžou strávit týden nebo dva. Zatímco on, Lars, si užívá, kdykoli se mu zachce.

„Teďžijeme svoje vzpomínky,“říkával, kdykoli Gwen namítala, že si další večeři v dobré restauraci v Leeuwardenu nebo výlet motorovým člunem mohli odpustit anebo ho alespoň odložit na další měsíc; vždyť už zase utrácejí do minusu.

Jenže Lars to viděl jinak. Když mu slaný vítr cuchal vlasy a kormidlo motorového člunu hladce klouzalo pod rukama, bylo mu srdečně jedno, že za benzin nebo oběd zaplatí úroky. Když se nad tím zamyslel, výlet mu připadal o to opojnější, že ho podnikal navzdory tomu, že na něj nemá. Vlastně přechytračil osud. „Teď si užíváme a splácet budeme až potom,“ připomínal Gwen. „Tak se prostě bav. Jak můžeš vědět, myslím s jistotou vědět, že na to splácení vůbec dojde? Co když jednoho z nás za pár dnů přejede autobus? Nic není jistý, Gwen, ani to, že se dneska všichni tři v pořádku vrátíme domů.“

Při takových rozhovorech se mračila; nelíbilo se jí, když naznačoval, že by se něco mohlo stát Eli – že i jejich dcera je smrtelná. Vyčítala Larsovi, že je „tragéd“, a vadilo jí, že nevěří v hezkou budoucnost.

Kdyby tušil, že se bojí oprávněně, naplánoval by společných výletů na dluh mnohem, mnohem víc.

Stalo se to na vrcholku léta; v jednom z těch mála dní, kdy se vítr úplně utiší a moře zmodrá a převaluje se pomalu a líně jako tuleň na písčině.

Měli zrovna nemocnou kobylu a Lars čekal na veterináře, ale přemluvil Gwen, aby zbytečně neseděla doma a vzala Eli na pláž. „Využijte počasí,“ řekl. Později by si za ta slova nejraději vyrval jazyk.

Celé odpoledne kmital okolo kobyly, ale když se Gwen s Eli nevrátily do soumraku, znervózněl. Zvedl se vítr, ale byl teplý a mírný jako někde na jihu. Lars volal Gwen už pětkrát, možná šestkrát, ale nehlásila se. Samo o sobě to vlastně ani znepokojující nebylo; často si na noc přepnula přístroj na tichý režim a zapomněla ho tak celý den. Nejspíš se cestou domů stavily u známých, napadlo Larse, a tak pár lidí obvolal, ale nikdo Gwen s Eli neviděl.

Vytáčel Gwenino číslo znovu a znovu. Konečně – to už bylo nebe tmavomodré a stromy a střechy stájí zčernaly – někdo hovor přijal, ale místo Gwenina hlasu se ozvalo funění, šramot a po chvíli přiškrcené: „Haló?“

„Eli!“ Ani nevěděl, že jejich bezmála čtyřletá dcera ví, jak zvednout telefon. Ale nevěděl o ní vlastně skoro nic. Většinu času trávila s matkou. „Kde jste? Dej mi mámu.“

Vzlykání.

„Proč brečíš? Kde je máma?“ Vzlykání. Panika. Bezmoc. „Kde je máma, Eli?“ „Máma… leží.“

„Kde leží? Co se stalo? Proboha, Eli, mluv, mluv!“ Strachy se mu udělalo špatně. Uvědomil si, že jeho jedinou spojnicí s Gwen, která možná potřebuje rychlou pomoc, je dítě, které může kdykoli – ať už schválně, nebo nedopatřením – zavěsit a znovu se neohlásit. Jemu pak nezbude než prohledat čtyřiadvacetikilometrovou pláž, každý důlek v nekonečných dunách. Přinutil se promluvit klidněji: „Honem, Eli. Pověz mi, co dělá maminka.“

„Nehýbá se.“

Hlavně nepanikařit. Nepanikařit. „Kde jste?“ „Na… dunách.“

„Kde na dunách? Urestaurace? Rozhlídni se, Eli. Vidíš restauraci? Vidíš světýlka, Eli?“ A znovu pláč. „N-ne-vi-dím…“

Takže jsou samy někde daleko. Už skoro potmě. Představil si je v jednom z těch mnoha dolíků mezi trsy trávy šustící ve větru – nehybnou Gwen a vyděšenou Eli – a bezmocí se mu chtělo řvát. Gwen obvykle ani nenapadlo zůstat na úseku hlídaném pobřežní hlídkou. Neměla ráda davy, a tak jezdila s Eli na kole až na nejodlehlejší cíp ostrova u přírodní rezervace. Před mateřskou provázela po rezervaci skupinky turistů a i teď tam občas chodila vypomáhat, takže znala každý kout a nepřipadalo jí, že se má čeho bát.

„Vždyťjsem tam s ní,“ namítala, když Lars nesouhlasil s tím, že bere dceru na nehlídanou pláž. „Nespouštím ji z očí a brouzdáme se jen na mělčině. Co by se mohlo stát?“

A vida, nakonec měl pravdu tragéd. Něco se stalo. Anebo Gwen jenom usnula?

„Je tam ještě někdo?“ zeptal se, i když odpověď tušil.

„Ne.“

„Zkusilas mámu probudit?“ „Zkusila.“

„A ona se neprobudila?“

„Ne.“ A pak: „Chci domů! Chcidomůchcidomůchcidomů!“

Víc se od Eli nedozví. Na řeči není čas. Musí je najít -rychle. „Broučku, neplač. Drž si ten telefon u ouška a počkej u mámy,“ přikázal dceři. „Nemačkej na telefonu žádné čudlíky. Jen ho drž. Za chvíli se ti zase ozvu. A přijedu pro vás.

Platí?“

Popotahování. „Pla-tí.“

Z pevné linky zavolal na policii a pak popadl silnou baterku, vyšel z domu a sedl do auta. Kromě té chvilky, kdy mluvil s policistkou, se snažil pořád komunikovat s Eli, aby nezavěsila nebo neudělala nějakou hloupost.

Rozhodl se, že pojede po cyklostezce podél dun směrem k přírodní rezervaci a bude doufat, že někde zahlédne Gwenino kolo. Sice jsou všechna kola na ostrově skoro stejná, ale teď už jich venku moc stát nebude a Gwenino snadno pozná podle barevného košíku na nosiči.

Když vyjížděl ze statku, přímo před koly vozu mu přes cestu přeběhla liška; prudce zabrzdil a mobil mu spadl na podlahu. Se zaklením se sklonil a potmě šmátral mezi pedály, dokud přístroj nenahmatal.

„Jsi tam, broučku?“ řekl do mobilu.

Nic. Spojení se přerušilo.

Zkusil Eli znovu volat, ale bylo obsazeno. Když se hovor přerušil, možná naslepo mačkala tlačítka na přístroji a dovolala se někomu jinému.

Žaludek se mu zhoupl šíleným strachem. Šlápl na plyn, a když se dalo auto do pohybu, trochu se uklidnil už jen tím, že jedná. Najde Gwenino kolo a pak stačí jenom nahlas křičet, přesvědčoval se. Eli ho uslyší a odpoví mu. Gwen se nejspíš udělalo špatně... možná má úžeh… Mohla třeba upadnout do bezvědomí, protože odpoledne přebrala sluníčka a málo pila? Stává se to?

Bydleli s Gwen ve vesničce Kooiplaats, která se skládala jen z několika statků, shluklých těsně k sobě, a výletní hospody. Za domy se rozprostíraly pastviny a ještě dál začínala rezervace: poměrně velký neobydlený kus ostrova. Na prašné cestě k pobřeží Lars nikoho nepotkal. Před autem uskakovali do tmy králíci, z trávy blýskla očima další liška. Nezpomalil, jen strhl volant ke straně a vůz se zakymácel na výmolech. Okolo teď byla pustina porostlá rakytníkem, kterou po několika kilometrech vystřídaly dřevěné ohradníky. Tato část přírodní rezervace sloužila jako obří pastvina pro ovce a stádo koní, kteří se volně proháněli po několika kilometrech čtverečních divočiny. Lars minul značku zákazu vjezdu a řítil se dál. Vpředu už se proti nebi černaly kopečky dun.

Někde tady by mohlo být Gwenino kolo.

A opravdu ho brzy zahlédl; opuštěné černé kolo s červenobílým lýkovým košíkem, opřené o zábradlí u jedné z cest k pláži.

Uvnitř se chvěl strachy, ale když vystoupil z auta a vdechl hebký vzduch provoněný trávou a solí, zcela nepatřičně mu blesklo hlavou, že je nádherný večer. Rám Gwenina kola se leskl ve světle měsíce, z pastvin se zvedala stříbřitá mlha, z trávy se ozývali cvrčci a za dunami hučelo moře. Vytáhl z kapsy baterku a zamířil tím směrem.

„Eli,“ zavolal ze všech sil. „Eli, jsi tu někde?“

Když mu dcera zdálky odpověděla, zalila ho naděje. Všechno se vysvětlí. V takovýhle krásný večer se přece nemůže stát nic zlého.

Na vrcholku nejvyšší duny se objevila Eli v bílých plážových šatičkách. Hlasitě plakala. O chvíli později našel Gwen; ležela na boku v závětrném dolíku zády k němu a na volání nereagovala. Když k ní seběhl, otočil ji k sobě a posvítil jí do tváře baterkou, pochopil, že je zbytečné snažit se jí nahmatat tep.

Takhle jí ten příběh táta vyprávěl; když ho slyšela poprvé, bylo jí asi dvanáct nebo třináct. Už předtím samozřejmě věděla, že máma umřela na pláži, že ona tam byla s ní a máminu smrt pak vyšetřovala policie, ale případ byl nakonec odložen. Podrobnosti však neznala; to téma bylo v jejich rodině tabu. Pár společných chvil si vybavovala, ale okamžiky na dunách, o kterých táta mluvil, se jí z mysli nějak vygumovaly. Asi šokem, řekl táta, buď ráda, že si nic nepamatuješ. Vlastně jsem o tom s tebou nechtěl nikdy mluvit.

Ale mluvil a nakonec byl nejspíš rád, že ty démony pustil ven. Eli byla víc fascinovaná než otřesená. Jako by to ani nebyla ona, kdo tenkrát seděl v dolíku v dunách vedle matčina nehybného těla. Ačkoli když táta vyprávěl, něco se jí v nitru pohnulo, polechtal ji náznak vzpomínky na bosé nohy v chladnoucím písku, studený večerní vzduch na holých pažích – opálená kůže vypadala v soumraku ještě tmavší – a žaludek sevřený hrůzou. Eli instinktivně věděla, že je to zlé, hodně zlé, ale rozum se vzpíral: máma jenom spí, tvrdě spí, byla hodně unavená a usnula. Až dorazí táta, jistě přijde na způsob, jak ji vzbudit. Když na tu chvíli myslela, vybavily se jí i bílé bavlněné šatičky, které si přetáhla přes kolena, aby jí nebyla taková zima.

Je to opravdu vzpomínka? Nebo jen představa? Druhá varianta jí připadala pravděpodobnější. Vždycky měla bujnou fantazii.

Ještě několikrát pak přiměla tátu, aby jí o té noci vyprávěl; vlastně se ani moc nevzpíral a pro oba to byla jakási terapie. Eli hltala každé jeho slovo a ukládala si je do paměti. Alespoň konečně ví, jak to bylo.

Až teď, zhruba dva roky poté, co příběh slyšela prvně, ji najednou napadlo, že se všechno mohlo odehrát úplně jinak.

Nemá důkaz, vzpomínku, nic. Jen tátovo slovo.

Kapitola 1

Přítomnost

Všimla si, že v poslední době Lars neutrácí ochotně jako dřív, ale netušila, že jsou na tom tak zle.

Když se Marit Foolenová na sklonku slunného zářijového odpoledne vrátila se třemi německými turistkami z vyjížďky po pláži, Lars na ni čekal ve stájích. Z jeho výrazu hned poznala, že něco není v pořádku. Počkal, až ženy odejdou, a stručně oznámil: „Jsme švorc.“

„Nejsme,“ zažertovala a nevzrušeně odstrojovala koně. „V kapse mám šedesát babek od těch lufťaček. A na zítřek jsou objednané další dvě vyjížďky.“

„Takhle to nemyslím,“ opáčil ponuře Lars. „Jsou věci, který nevíš, Marit.“

Stoupl si do stínu, aby mu neviděla do tváře, a přiznal, že po celou dobu, co jsou spolu, žijou na dluh. Jízárna ani farma nevydělají tolik, kolik spotřebují. Když se seznámili, nechtěl před ní vypadat jako nuzák. Celé to bylo od začátku tak nepravděpodobné; o třináct let mladší holka z města, ke všemu neteř známého televizního reportéra, a on, ovdovělý zemědělec z odlehlého ostrova… Kamarádi ho varovali, že je pro něj moc mladá a bude těžko zvládat péči o nevlastní dceru, ale Lars se tím nedal odradit; prostě ho přitahovala. Chtěl, aby si ho vážila a zažívala s ním hezké věci. Jakmile s ní poprvé navštívil prázdninový domek jejího strýce na nejlukrativnějším místě celého Schiermonnikoogu, okamžitě pochopil, že je zvyklá na jiný standard než většina zdejších ženských. Takže si vzal jeden úvěr, pak druhý, třetí; nebylo to pro něj nic nového, vždyť s Gwen taky žili na hraně a moc nehleděli na důsledky. Ale vždycky se jim dařilo rodinný rozpočet kočírovat. Až s Marit se to vymklo.

Koupil jí, cokoli chtěla, líp vybavil dům, aby se v něm cítila pohodlně, bral ji na dovolené, které si ve skutečnosti nemohli dovolit. A pravdu jí zatajil.

„Protože kdykoli jsem se zmínil, že mi něco připadá moc drahé, mračila ses,“ vysvětloval. „A mělas takový pohrdavý řeči jako ,Chudoba páchne. Cti možná netratí, ale páchne.’ Pamatuješ si to?“

Matně si to vybavovala. Od jisté doby ji deprimoval nedostatek, malost, šetření, obnošenost, kompromisy z nouze.

„Jinými slovy jsi mi celý ty roky lhal,“ konstatovala a mechanickými pohyby hřebelcovala koně. Z horkého, vlhkého zvířecího těla stoupal pach prachu a potu.

Lars zavřel oči. „Nelhal. Prostě jsem jen neříkal, odkud beru peníze. A ty ses mě na to neptala.“

Pravda, neptala. V době, kterou prožila v jedné domácnosti se strýčkem Johanem, si zvykla, že peníze prostě jsou. Muži je získávají, aniž by okolo toho dělali zbytečný povyk. Mají je a rozumně je používají pro blaho své a svých blízkých. Předpokládala, že Lars všechno hradí ze zisků z farmy a jízdárny. Chtěl kasu držet sám, tak ji tedy držel. Když Marit potřebovala peníze, řekla si o ně. A vždycky je dostala, stejně jako kdysi od strýce. Teď tajila dech nad rozsahem té šarády – nad všemi těmi roky, kdy nic nepoznala.

„Jen jsem chtěl, abys byla šťastná,“ řekl Lars.

Ironií bylo, že Marit s ním nikdy doopravdy šťastná nebyla. Jak by mohla, když se za ní neustále plížil duch jeho mrtvé ženy? Některé věci, které mu Gwen připomínaly, odmítl nahradit novými, takže Marit vařila na Gwenině sporáku a pila kávu u Gwenina stolku z tepaného kovu. Nechtěl už další děti; privilegium přivést na svět jeho potomka měla pouze Gwen.

„Nechci, aby existovala další bytost, o kterou se budu ve dne v noci bát,“ tvrdil, ale byla to nejspíš jenom výmluva.

Kdyby Marit tohle všechno věděla v době, kdy se do něj zamilovala, cítila by k němu něco jiného, jednala by jinak?

Nejspíš ne. Bylo jí tenkrát pouhých dvaadvacet, o vlastních dětech ještě vůbec neuvažovala a měla své důvody, proč si vybrala právě tohoto muže a vyměnila městský život za farmaření na odlehlém ostrově.

Jenže nedávno se jí přehouply třicetiny a čím dál častěji se po probuzení sama sebe ptala, jestli pro ni neexistuje ještě jiná cesta, jiná realita. Protože z jednoho života se dá utéct do druhého. To už si vyzkoušela.

„Proč mi to všechno říkáš zrovna dneska?“

„Hrozí nám exekuce.“

Strnula v půli pohybu. Kam půjdu, napadlo ji a vzápětí se podivila, že uvažuje v jednotném čísle, že se sama sebe neptá: „Kam půjdeme?“ Vinu každopádně nesou oba, nemá smysl si nic nalhávat. Marit pomáhala s farmou a provázela turisty na vyjížďkách, takže Lars ušetřil za personál, ale sama se nikdy nepokusila opravdu vydělávat. Její pokusy o podnikání byly v podstatě hrou pro zábavu a spíš peníze požíraly, než vydělávaly. Zatím nic nedotáhla do konce. Nedomnívala se, že je to nutné. Když nedávno přišla s nápadem vyrábět kabelky z lýka zdobené lasturami, Lars poznamenal: „Další monkey business?“

Zasmála se, ale později si na internetu našla, co ten výraz znamená: Ztráta času, peněz a úsilí. Přestože na všechny její dosavadní projekty to sedělo, naštvala se. Lars by ji měl sakra podporovat.

Teď si bůhvíproč vybavila sen, který se jí zdál před lety, když spolu začínali chodit. Byl tak živý a podivný, že na něj nejspíš nikdy nezapomene. V tom snu šli s Larsem ruku v ruce po pěší zóně v největší ostrovní vesnici Nes, prohlíželi si výlohy obchodů a Marit byla zamilovaná. Proti nim kráčel její otec. Překvapilo ji, že ho vidí; zemřel, ještě než nastoupila do školy. Došel k ní, podíval se jí do očí a významně pronesl jediné slovo: „Ne.“ Vzápětí se Marit probudila. S jistotou věděla, že otec mluvil o Larsovi; neměla by s tím mužem zůstávat. Nějaký čas pak uvažovala, jestli k ní vážně mohl ze záhrobí promluvit táta anebo ji varovalo spíš podvědomí. Jenže před čím? Jistě, Lars je trochu labilní, ale kdo se mu mohl divit po tom, co ho potkalo? Choval se k ní však vždycky laskavě. A jedno měli společné: potřebu vymáčknout ze života co nejvíc radosti. Za každou cenu.

Až dnes ji napadlo, že možná právě před tím posledním ji ten sen varoval.

„... takže jsem ty daně a zdravotní pojištění neplatil,“ vysvětloval teď kajícným tónem Lars. „Když mě hned první rok neupomínali, napadlo mě, že jsem jim třeba nějak vypadl z evidence. Že na mě nepřijdou.“

Takže úvěry nejsou všechno? Jak daleko Lars zašel? A vážně se tak nerozumně choval jen proto, aby si ji udržel? Nesnaží se na ni spíš házet vinu za vlastní hloupost a poživačnost? „Proč jsi mi nic neřekl?“

Ticho.

„To ti nedošlo, že jednoho dne budeš muset všechno doplatit?“

Podíval se na ni tak nepřátelsky, až se zachvěla. „Nejsem blbec. Ale máme velký náklady, Marit. Žijeme… však víš jak. Nejsme zvyklí si odpírat. My dva ani Eli. Chci, abyste se obě měly dobře, ale… už to nezvládám. Splátky jsou vysoký. Proto jsem neplatil ty daně a pojistný. Prostě jsem se snažil nějak udržet náš standard… Už ani nevím, kolik jsem si od koho půjčil.“

A přesto byli v červenci v apartmánech na Kapverdách. Jako každý rok. Eli to tam milovala a přání dcery bylo pro Larse rozkazem. Marit uvažovala, z čeho asi Lars pobyt zaplatil, když už musel vědět, že je na tom hodně zle. Zřejmě si vzal další půjčku. Do peněz mu neviděla, vždyť nebyli manželé. Nejenže si nepřál další dítě, ale ani o druhém sňatku nechtěl slyšet.

„Takže proto jsi loni prodal člun? Ne proto, že tě přestal bavit?“

Sklopil hlavu. „Jo.“

„A peníze za něj už nemáme?“

Chvíli bylo ticho. „Ty už jsou v háji. Vůbec nemáš představu, jak ty prachy letí... kolik co stojí. Musíme jednat, Marit,“ uzavřel a rozhodil rukama. „Potřebuju do konce měsíce sehnat nejmíň patnáct tisíc eur a doplatit dlužný splátky a daně, jinak máme velkej problém. Říkám ti to tak, jak to je.“

Uvažovala, jestli jim pomůžou její lýkové kabelky zdobené lasturami. Nejspíš ne. Zaplatila za webové stránky a koupila materiál, vyrobila několik kabelek, jenže najednou si vůbec nebyla jistá, jestli by se raději neměla pustit do něčeho jiného. Kolik kabelek může denně prodat? Proč by je vůbec měl někdo kupovat? Má Larsovi přiznat, že ani tenhle projekt nejspíš není ten pravý? Jímala ji únava při pouhé představě všech činností, do kterých by se ještě musela pustit, aby jí z nápadu začaly plynout peníze. V hloubi duše věděla, že se na podnikání nehodí; nemá potřebné odhodlání, vůli a pracovitost, jenže co jiného by měla dělat? Nic neumí, v ničem se neosvědčila, nemá žádný talent. Nikdy pořádně nepracovala. Nemá nic, jen neodbytný pocit, že jí život zůstává něco dlužný.

„Vnímáš mě vůbec?“ zeptal se Lars a zamračil se.

„Vnímám.“ Vzdychla. „Měls o tom se mnou mluvit dřív. Nemuseli jsme přece jezdit každej rok na jih. A já nemusela zvát na oslavu svejch třicetin polovinu ostrova… Ty lidi jsou mi volný, proboha! Jsou to tvoji přátelé, ne moji. Nikdy mě doopravdy nevzali mezi sebe. Nemuseli jsme za ně utrácet.“

„Chtěl jsem, aby ses měla dobře,“ zopakoval zarytě.

Vysvětluje takhle svoji situaci i přátelům? Bral si úvěry, protože jeho partnerka je moc náročná a on ji nechtěl zklamat… „Půjčoval sis přece vždycky!“ zvýšila hlas. „Ještě s Gwen, vyprávěl jsi mi to, pamatuju si každý slovo. Než ji zabili, byli jste úplně na dně. Socky! A tvrdil jsi mi taky, že ses poučil a už nikdy si nepůjčíš... To jsi mi říkal už v době, kdy jsme žili z úvěrů? Jsi nezodpovědnej jako pětiletej fakan!“

V očích se mu objevil ublížený výraz. „Prostě jsem ti chtěl dopřávat totéž “

„Dopřáváš mi akorát dluhy, do hajzlu!“ vykřikla tak podrážděně, až polekala koně. Stájemi se rozlehlo jejich podupávání a frkání. Věděla, co měl Lars na jazyku: chtěl jí dopřávat totéž co kdysi strýček Johan. Mockrát mu zasněně vyprávěla, co všechno s Johanem zažila: potápění v Egyptě, lyžování v Alpách, opulentní snídaně v pětihvězdičkových hotelech a večírky v noblesních prostorách, kam se normální smrtelníci nedostanou… Lars jí mohl dopřát jen pouhý zlomek takového života – místo luxusních hotelů dovolenou v tříhvězdičkových apartmánech, místo designérských kousků do domácnosti jen ty nejlepší věci z nábytkových řetězců. Zjevně i tohle pro něj bylo moc drahé. Ale Marit by nic z toho nevyžadovala, kdyby jí přiznal, že jsou na tom špatně. Její období hojnosti skončilo dávno předtím, než Larse poznala. Nikdy si nedělala iluze, že by se dalo vrátit. „Co chceš dělat?“

„Teoreticky bych si mohl půjčit od souseda, ale naskytla se ještě jedna -“

„Od souseda?“

„Jo, od Pietera. Už mě založil několikrát.“ Lars pokrčil rameny. „Mají se Sonjou dost, peníze neřeší. Ale naskytla se ještě jedna možnost, Marit. Právě včas. Vlastně právě proto ti to celý říkám zrovna dneska -“

„Jak si můžeš půjčovat zrovna od de Jongových?“ přerušila ho. „Zrovna od nich, když na mě ta kráva Sonja za každou blbost pošle udání na obecní úřad! Pověsím prádlo na zahradu a už čekám stížnost, že ji obtěžuju pachem aviváže. Zbláznil ses, Larsi?“

Marit a Sonja žily několik desítek metrů od sebe a bylo by jistě příhodné, kdyby se spřátelily, jenže místo toho mezi nimi panovala antipatie. Byl to onen intuitivní, logicky nezdůvodnitelný, avšak o to prudší odpor, jaký se bez zjevné příčiny zrodí už při prvním setkání, obvykle bývá vzájemný a s každým dalším střetem sílí. Marit žila na ostrově sotva pár týdnů, když omylem zaparkovala auto na Sonjině záhonku narcisů. Sousedka jí nechala auto odtáhnout. Marit, zvyklá na velkoměstskou anonymitu a možnost se s kýmkoli rozhádat, protože sousedů je přece spousta a často se mění, na oplátku pověsila de Jongovým na kliku igelitku s exkrementy jejich perské kočky, která začala používat jako záchod mulčovací kůru u kmenů Maritiných keřových růží. Vzápětí jí kvůli tomu přišlo předvolání na obecní úřad. Další stížnost se týkala Maritina zvyku položit večer pytel s odpadky přede dveře a až ráno ho hodit do popelnice. Sousedka obtěžuje okolí pachem odpadků tlejících na jejím zápraží, napsala Sonja úřadům. Pak už jaksi nepřipadalo v úvahu pozvat de Jongovy na oběd a utužovat sousedské vztahy. Většinou si Sonja s Marit vystačily jen s tím, že se jedna druhé vyhýbaly. Někdy se ale boj přiostřil, kupříkladu vzkazem Pouštění rádia u otevřeného okna po desáté hodině večerní lze posuzovat jako nepřiměřené obtěžování občanů provozováním reprodukované hudby v době nočního klidu a může být dle toho postihováno, který Marit nedávno našla ve schránce.

„Jsou nejblíž.“ Lars pokrčil rameny. „A s Gwen jsme si od nich taky tu a tam půjčili. A než Sonja rozjela tu kosmetiku, běžně si půjčovali i oni od nás, když zrovna neměli.“

„Ale já nejsem Gwen!“ vyjekla Marit. Dokázala si představit, jak Pieterovi a Sonje tenhle stav vyhovuje; jak povýšeně se oba cítí, kdykoli ji potkají. Ne že by se s nimi potkávala často, snažila se jim jít z cesty. Kdykoli ze zahrady uviděla, jak se po silnici blíží auto jednoho nebo druhého, rychle zašla do domu. Ale vzhledem k tomu, že si s de Jongovými navzájem viděli z okna do okna, pochopitelně se nemohla setkáním zcela vyhnout. „Jestli potřebujeme víc peněz, okamžitě si sednu k internetu a začnu si hledat práci.“

„Myslel jsem, že rozjíždíš ty kabelky.“ Nebylo to popíchnutí, jen konstatování. Vztek ji okamžitě přešel. „No… vlastně... “ „V jaký je to fázi, Marit?“

Odkašlala si. „Vlastně si nejsem jistá, jestli ty kabelky nejsou pitomost,“ připustila krotce. Musí se uklidnit. Ani ona není dokonalá. Zdaleka ne. Nemají si s Larsem co vyčítat.

Zhluboka se nadechl. „Fajn. Nevadí. Kašli na kabelky… Kdybys mi pořád neskákala do řeči, už dávno bych ti pověděl, že se vyloupla jedna zajímavá možnost. Dneska mi volal Johan a něco mi nabídl. V pravou chvíli.“

Strýček Johan? Bratr její matky kdysi Marit ukázal, jak se žije slavným a bohatým, načež se oženil, dal v televizi výpověď, přestěhoval se do Čech a zmizel Marit ze života. Zpětně jí připadalo, že jí několikaletou exkurzí do světa smetánky možná víc ublížil, než pomohl. A Lars teď chce, aby je strýček vytáhl z dluhů? Představila si tu ostudu a udělalo se jí špatně od žaludku.

Navíc měla své důvody, proč nemohla, vážně nemohla žádat Johana o peníze…

Důvody, o kterých by se Lars nikdy neměl dozvědět.

„Johana vynech, Larsi,“ řekla. „Už jedenáctý rok nepracuje. Televizní reportéři neberou doživotní rentu.“

„Počkej, poslouchej. Jsou dnes s Ingrid na cestě na Schiermonnikoog a -“

„Opovaž se mého strýce žádat o půjčku. Nepřeju si -“

„Necháš už mě sakra domluvit? Johan se chce vrátit do televize. Dostal nabídku na vlastní pořad. Má rozpitvávat starý kauzy. Nevyřešený kriminální případy. Už na to kývl. Přestěhuje se zpátky do Holandska.“

„Já o ničem -“

„Všechno ti poví, až přijede. Dozvěděl jsem se to mezi prvními, protože Johan chce první reportáž udělat tady na Schiermonnikoogu.“ Významně se odmlčel, jako by jí mělo být jasné, co to znamená. Když Marit nereagovala, pokračoval: „O Gwen, chápeš? Je to přece nevyřešená vražda. Chce natáčet u nás na farmě. Na dunách, kde se to stalo. Zeptal se mě, jestli bych o tom dokázal mluvit na kameru.“

„A ty do toho půjdeš?“

Sotva znatelně pokrčil rameny.

„Proboha, to nemusíš, Larsi! Nemusíš souhlasit jenom proto, že je Johan můj strýc.“

Sklopil oči. „Když odmítnu, Johan třeba tu reportáž natočí beze mě a zase se rozjedou starý drby. Neznáš zdejší lidi tak dobře jako já, Marit. Ale vezmi si to takhle – sotva ses přistěhovala, udělala sis ze sousedky úhlavní nepřítelkyni… a je to tak dodnes! Tady se neodpouští. Pro spoustu lidí jsem pořád chlápek, co zavraždil svoji ženu.“

„Ten případ odložili.“

„Jo. Právě. Odložili, nevyřešili. Takže se celý roky dál spekuluje o vrahovi. A kdo je první na ráně? Manžel. Když se v tom trochu pošťourá televize a já jí pomůžu, všichni uvidí, že se nebojím. Že nemám co skrývat.“

Tohle se mu nepodobalo. Vážně dovolí, aby se mu rýpali v ranách, které se nejspíš nikdy úplně nezahojí? „Nemusíš to dělat, Larsi. Zavolám Johanovi. Řeknu mu, že …“ A vtom jí došlo, proč nejdřív mluvili o dluzích a hrozící exekuci, a teprve pak o Johanovi a Gwen. „On ti za to zaplatí? Strýc ti nabídl prachy, když mu budeš před kamerou vyprávět, jak ti zavraždili ženu? A ty do toho půjdeš? To si snad ze mě děláš srandu, Larsi.“

I v šeru stájí poznala, že se mu do tváří nahrnula krev. Usilovně se snažil ze škvíry mezi prkny na vratech boxu vyšťourat uvízlé žíně z koňského ocasu. Nezvedl k Marit oči. „Nedělám si srandu.“

„To je ale přece odporný! Nemůžeme vydělávat na tom, že ti kdysi zabili ženu!“ Strýce vlastně chápala. Johan potřebuje pro svůj návrat velkou kauzu, bombu, potřebuje dokázat, že je pořád ještě ve formě. Tušil, že by se Lars mohl zpěčovat, a tak mu nabídl to, co potřebuje každý: peníze. Strýc vždycky myslel především na vlastní prospěch. I tehdy, když po bouřlivém rozchodu s praštěnou Madelií Spam Visserovou nastěhoval Marit s její matkou do svého luxusního loftu v Amsterodamu a nechal je tři roky ochutnávat nadbytek, jen aby jim po příchodu další osudové ženy zase sbalil kufry, odvezl je zpátky do titěrného předměstského bytu a jako náplast jim nechal jen klíče od prázdninového domku na Schiermonnikoogu. „Nedělej to, Larsi.“

„Johan mi dá za reportáž dost na to, abych doplatil daně a zdravotní pojištění. Pak ještě musím vyřešit ty úvěry. A Johan už oslovil i Svena. Taky je ochotný se na tom podílet. Když do toho půjde i Gwenin táta, proč bych se já měl cukat?“

To Marit překvapilo. Čekala by, že cholerik Sven Kremer se strýcem vyrazí dveře. „Nechápu, proč chcete otevírat starý rány,“ řekla tiše.

„Nenapadlo tě, že když se v tom případu povrtají reportéři, můžou třeba odhalit něco, co policii uniklo?“

To ji tedy opravdu nenapadlo. Znala pracovní metody svého strýce. „Larsi, copak si nepamatuješ Johanovy pořady? Dělá bulvár! Jde po povrchu. Jestli něco vyšťourá, tak jenom špínu. Když s ním do toho půjdeš, naštveš spoustu lidí.“ Představila si, jak se jim po domě motají kameramani, zvukaři a osvětlovači a přes plot nakukují zvědavci. Nepřála si, aby si celý Schiermonnikoog připomněl, že její partner kdysi za podivných okolností pochoval manželku. Reportáž vyvolá Gwenina ducha; ne že by se ten přízrak někdy stáhl ze scény. Lars bude před kamerami na zavražděnou ženu vzpomínat a v duchu srovnávat. Gwen a Marit. Originál a kopie. Marit má jednu nespornou výhodu: je živá, dýchá, je tady. Jenže když se Lars bude denně přehrabovat starými fotkami a vzpomínkami, ožije i ta druhá... K tomu nesmí dojít, blesklo Marit hlavou. Nesmí se to stát.

Nesnesla představu, že Lars zase prosedí hodiny nad krabicemi s věcmi své zavražděné první ženy, že se opět začne toulat po pláži a vracet se s červenýma očima, že uprostřed příjemného hovoru nad vínem vstane, práskne za sebou dveřmi a objeví se až k ránu… Tohle období už přece mají za sebou! Od téhle atmosféry utíkali na Kapverdy, na Tenerife a do jiných koutů světa, tyhle myšlenky se snažili zahnat vybíráním dalších a dalších hezkých věcí do domácnosti. „Nedělej si iluze, že reportáž ve strýcově stylu očistí tvoje jméno,“ usadila ho. „Pravděpodobně se stane pravej opak.“

Larsovi se konečně podařilo vysvobodit koňské žíně ze škvíry ve dřevě. Namotal si je na ukazováček a pak už mu nezbylo nic jiného než k Marit zvednout oči. Měl v nich zvláštní, odmítavý výraz. „Říkej si, co chceš, já do toho půjdu, Marit. Nepotřebuju tvoje rady. Nepotřebuju, abys mi stála za zadkem a kibicovala a říkala mi, co je pro mě dobrý a co ne. Jsem dospělej chlap. Nespím, lámu si hlavu s dluhama, doufám, že se něco stane – a ono fakt jo, stalo se!“

„Já tedy rozhodně na kameru mluvit nebudu.“

„Ani nemáš o čem, Marit. Gwen jsi přece neznala.“

Založila si ruce na hrudi. „Jezdila jsem na Schiermonnikoog do strýcova domku už v době, kdy ještě žila. Jak můžeš vědět, že jsem ji neznala?“

„Jasně, ale máš o ní snad co říct?“

Neodpověděla. Byl to marný boj. „Já s tím prostě nesouhlasím, Larsi. Nemůžeš to ještě zvážit?“

„Ne! Mysli proboha na ty prachy! Místo abychom se na ně dřeli, budeme moct žít. Zalepíme velkou díru v rozpočtu. Můžeme zase někam vyrazit. Vzít Eli k teplýmu moři. Chápeš?“

„Možná bychom raději měli dospět, Larsi.“ „To mi říká ta pravá.“

Nesouhlasila s ním. Ale fajn. Je to jeho minulost, jeho rozhodnutí. „Dělej si, co chceš.“

„Nic jinýho ani nemám v úmyslu,“ odsekl, ale už bez vzdoru v hlase, spíš unaveně. „Nemusím se ti zodpovídat.“ V šeru si ji prohlížel, těkal pohledem po jejích nakrátko ostříhaných vlasech, zavadil pohledem o její náušnice, nos, rty. Pak se zamračil, jako by se v duchu překvapeně ptal: Proboha, s kým to tady mluvím? Kdo je ta žena? Pokusil se o úsměv, s hranou lehkostí ji šťouchl do ramene a prošel okolo ní ven do slunečního světla.

Marit zůstala stát v chodbičce stájí a poslouchala tiché frkání koní a škrtání podkov o betonovou podlahu boxů. Věděla, že i kdyby Lars neodešel, nemělo by smysl dál s ním mluvit. Poznala ten tón hlasu, ten výraz.

Už zase ji v duchu srovnával s Gwen.

Budoucnost jako černá díra. Ingrid Ruttenová si ji nedokázala představit a vlastně se o to ani nesnažila. Měla z ní strach.

Opírala se o zábradlí na horní palubě trajektu na Schiermonnikoog a dívala se, jak se od boků lodi rozbíhají šedivé vlny. Do uší jí narážel protivný studený vítr a občas ji do nosu uhodil pach kouře z komínu trajektu. Plochý ostrov v dálce vyčníval z moře jako tenká slupka. Netěšila se na něj.

Trajekt provázelo hejno racků. Plachtili podél lodi a nechávali se dlouze nadnášet proudy vzduchu, aniž pohnuli křídly. Ingrid sáhla do kabelky a naházela jim zbytky svačiny z cesty – navzdory cedulím zakazujícím krmení ptáků z paluby.

Ohlédla se; Johan stál zády k ní u zábradlí na protější straně paluby. Po cestě z Čech se v autě trochu pohádali a ještě chvíli potrvá, než napětí poleví, ale na ostrově ho jistě špatná nálada přejde. Zatímco Ingrid jezdila na Schiermonnikoog jen kvůli němu a nerada, Johan pokaždé pookřál. Nemohla se mu divit. Vracel se domů.

Poznali se na jaře před jedenácti lety u soudu v Amsterodamu – ona česká soudní překladatelka a tlumočnice, on holandský investigativní televizní reportér. Vzal ji na večeři a u druhé lahve vína začal vykládat, jak už tři a půl roku žije se sestrou a její dcerou, „Za celou tu dobu jsem neměl pořádnej vztah, no dovedeš si to představit?“, jak pořád jenom pracuje a tu a tam si odskočí k nějaké milence, ale „Najednou si připadám totálně vyhořelý, unavený, prostě jako by mě přejel parní válec,“ a ze všeho nejraději by se vším praštil, prodal byt v Amsterodamu, odstěhoval se s Ingrid do Čech a zakotvil tam někde v rovinách, ty má rád, v bíle natřeném domě s uzavřeným dvorem, modrými okenicemi a muškáty na parapetech.

„Budeme chovat oslíky,“ plánoval a pod stolem k ní tiskl koleno. „Vypustíme je na pastvinu přímo pod okna tvý pracovny a ty budeš sedět u stolu a překládat, a vždycky když si budeš chtít udělat pauzu, vykloníš se ven, zavoláš je, oni přiběhnou a ty je z okna nakrmíš mrkvičkou… “

Ingrid předpokládala, že by jí slíbil cokoli, jen aby ten večer nemusel jet domů sám. Že by si ji, českou soudní překladatelku (byť na svůj věk nesmírně přitažlivou, tuhle svou přednost znala), vzal přední holandský televizní reportér s tváří Marlona Branda, v podstatě místní celebrita? Že by se s ní přestěhoval do Čech a koupil pro ně dům? Nebyla naivní. Přitakávala mu, ale nebrala vážně ani slovo; chtěla si s ním jen užít pár hezkých týdnů nebo měsíců, těžko říct, jak dlouho může takový vztah vydržet. Bylo jí tehdy devětačtyřicet, byla svobodná, její nemanželská dcera byla provdaná ve Spojených státech a nemínila se už nikdy vrátit. Ingrid si zakládala na své samostatnosti a žila hlavně prací. Zvykla si, že muži na začátku spřádají odvážné plány, načež se soucitným úsměvem prohlásí: „Ale miláčku, to bylo přece jenom takový snění.“ Myslela si, že Johan je jen další žvanil.

Ale zmýlila se v něm. Skutečně do několika měsíců přestal pracovat, prodal svůj luxusní loft v Amsterodamu, vzali se, pořídili si draze zrenovovaný starý dům u Lužnice a Ingrid měla od stolu výhled na lipovou alej a pastvinu.

Mohli oba pohodlně žít z Johanových úspor, ale ji ani na vteřinu nenapadlo zůstat doma. Jestli se něčeho opravdu bála, tak stárnutí a nesamostatnosti. Nečinnost jí připadala jako synonymum pro nemohoucnost. Potřebovala vědět, že dál dokáže držet tempo s třicetiletými kolegy, potřebovala mluvit s lidmi, řešit problémy, cítit se užitečná. Kdyby se toho všeho vzdala, byla by to vůbec ještě ona? Pokud by ji Johan opustil, co by jí zbylo? A vážil by si jí vůbec ještě? Takhle ji alespoň nikdo nemůže obvinit, že si vzala bohatého cizince jen proto, aby se mu mohla pověsit na krk.

Johan nikdy neprotestoval, že se mu Ingrid stoprocentně nevěnuje. Seděl doma a převáděl svoje staré reportáže do knižní podoby. Nechával ji, ať si v pracovně v klidu překládá nebo jezdí po soudech, ale kdykoli zatoužila po jeho společnosti, mohla ji mít. Měli bezproblémový vztah, až ji občas napadalo, že tahle idyla nemůže trvat věčně.

Vlastně byla zvyklá i na tyhle pravidelné zářijové dovolené na Schiermonnikoogu, kde Johan vlastnil domek na dunách. Nikdy však nezapomněla podotknout, že čtrnáct dní na ostrově je víc než dost. Pořád tam fičí a Severní moře je tak studené a nevábně šedivé, že by se v něm nevykoupala ani z recese. Nebavilo ji pozorovat z pláže tuleně ani sledovat dalekohledem ústřičníky, rybáky a další havěť. Dovolenou na ostrově si odjakživa spojovala s popíjením koktejlů na barevném plážovém lehátku, s romantickými útesy a průzračně modrým mořem, jenže na Schiermonnikoogu nebyl jediný útes, jen desítky kilometrů dlouhá písečná pláž, na níž ovšem všudypřítomný studený vítr znepříjemňoval všechno, co normální lidé na dovolené u moře obvykle dělají. Co si na takovém místě počít? Podíváte se k majáku, s větrovkou zapnutou až ke krku se projdete po pláži, zajedete si na kole k rozhledně nad přírodní rezervací, dáte si kafe a jablečný koláč na terase plážového pavilonu, povečeříte ve třech čtyřech restauracích… a pak už se jenom těšíte, až zase vypadnete.

Každoročně Johanovi opakovala, že kvůli práci prostě nemůže – ne-mů-že – v Holandsku zůstávat déle než dva týdny v kuse, jistě, dělá sice na živnostenský list a může si práci brát s sebou, ale to neznamená, že by se mohla vypařit z Čech, na jak dlouho se jí zachce! Ve skutečnosti se jí na ostrově tvrdnout zkrátka nechtělo. Letos přijeli výjimečně už podruhé – v létě se museli zúčastnit opulentní oslavy třicetin jeho neteře Marit – a Ingrid se po tak krátké době na Schiermonnikoog znovu nechtělo. Ze všeho nejvíc se těšila, až ji trajekt poveze zpátky na pevninu. Nebavilo ji potkávat lidi, které Johan znal líp než ona, a odrážet neustálé nájezdy té jeho příšerné bývalé Madelie Spam Visserové, která se od něj nechává ostudně vydržovat, vytrubuje do světa naprosto zbytečné informace a udrží pusu zavřenou, jedině když pije, jí nebo spí. Dovolená na Schiermonnikoogu se zkrátka dala vydržet, pokud člověk věděl, že se zase brzy vrátí domů, do svého domu, na svou zahradu, mezi své přátele, do své postele.

Jako by mu pobyt na jednom ostrově nestačil, Johan se často cestou zpátky chtěl ještě na jednu noc zastavit na dalším místě v Holandsku – buď na jednom ze sousedních ostrovů, nebo v jednom z přímořských letovisek na pevnině, třeba v Noordwijku či Zandvoortu. Ingrid chápala, že si její manžel vychutnává pobyt ve své rodné zemi, ale přesto obzvlášť ty jeho závěrečné exkurze absolvovala se skřípěním zubů.

A brzy bude ještě hůř.

Stačilo na to pomyslet a Ingrid měla po náladě. Od chvíle, kdy jí Johan prozradil, co plánuje, ji neustále – dokonce i uprostřed noci v kratičké pauze mezi probuzením a opětovným usnutím – pronásledovala úzkost. Johan se chce odstěhovat zpátky do Holandska. Prodat osly. Dům v Čechách pronajmout a užívat ho jen pár týdnů v létě. „Na stáří bude život v Holandsku pohodlnější než v Čechách,“ tvrdil Johan. „Porovnej třeba jenom potraviny v obchodech nebo kvalitu lékařské péče…“ Hlavou jí běžely všechny ty fráze, které jí v posledních dnech opakoval. Velká příležitost. Comeback. Nabídka, která se neodmítá. Důkaz, že ve své profesi pořád ještě něco znamenám. Že na mě nezapomněli…

Copak právě tohle kdysi Johan nechtěl? Utekl do Čech za klidem a anonymitou, jenže Ingrid tušila, že čím je starší, tím víc mu chybí nejen samotné natáčení reportáží, ale i stres a pocit výjimečnosti, který mu práce dávala. Žil s ní v Čechách už jedenácý rok. Psal, zahrádkařil, naučil se sbírat houby, ale na jak dlouho to člověku vystačí? Procestovali spolu celé Čechy a kus Evropy, několikrát přestavěli dům, podívali se do Ameriky. Johan byl šťastný, dokud bylo co objevovat a budovat. Pak ale Ingrid vycítila, že se s ní začíná nudit.

Stáhl se do ústraní příliš mladý, uvědomovala si. A v Čechách si připadá moc obyčejný. Chybějí mu fanoušci; ten pocit vlastní výjimečnosti, když se musí schovávat za tmavými brýlemi, aby po něm v každé restauraci někdo nechtěl autogram. V Holandsku ho díky občasným reprízám jeho pořadů dodnes zastavovali lidé na ulici. Schází mu vzrušení, adrenalin a absence soukromí, věděla Ingrid. Postrádá přesně to, před čím kdysi utekl. Když z televize odešel, bylo mu teprve padesát. Proč si vlastně myslela, že mu po zbytek života bude stačit jen ona a dům na břehu Lužnice?

„Může to být moje poslední šance,“ vyštěkl podrážděně, když se odvážila proti jeho návratu do práce zaprotestovat, a ona pochopila, že mu tu příležitost nemůže vzít. Za nějakých pět šest let už Johanovi nikdo vlastní pořad v televizi nenabídne. Takže fajn, Ingrid se s ním odstěhuje do Amsterodamu, a samozřejmě, bude ho následovat kamkoli, stejně jako předtím on následoval ji. Víkendy budou trávit na Schiermonnikoogu; najednou to na ostrov budou mít dvě hodiny jízdy, ne celý den.

Co na té nehostinné písečné placce bičované větrem budou pořád dělat a jak se Ingrid vyrovná s neustálým obtěžováním ukecané Madelie Spam Visserové, to už je druhá věc.

Opřela se o zábradlí a dívala se, jak rackové plachtí podél trajektu a nechávají se nést proudy vzduchu, aniž musí pohnout křídly. Oslíci Princ a Sofie teď postávají ve stínu olší, drcají do sebe nozdrami, otáčejí se za cyklisty a netuší, že je čeká stěhování. Když si je Johan s Ingrid přivezli, zvykali si na nové pastvině několik týdnů. Hlavně aby měli slušné zacházení... Začala rychle mrkat, aby potlačila slzy; ten vítr je hrozně ostrý, prohodí, pokud si Johan všimne, jak jí zčervenaly oči.

Kéž by mu něco zhatilo plány, napadlo ji. Kéž by mu třeba zavolali, že ten pořad nakonec svěřují někomu jinému, mladšímu, slavnějšímu. Okamžitě se za tu myšlenku zastyděla; měla by přece svému muži přát úspěch a chtít, aby byl šťastný, ať už to znamená cokoli.

Ale má přece taky právo na svůj názor, na svoje představy o životě. Johan jí dal vysněnou pracovnu s oslíky pod oknem, jen aby jí to všechno o několik let později zase vzal. Když ho bude následovat do Amsterodamu, bude nešťastná. Nebylo by nakonec nejlepší, kdyby on žil tady a ona zůstala v Čechách? Jenže zůstal by jejich dům bez Johana ještě domovem? Vážně by chtěla všechny ty pečlivě zařízené místnosti obývat sama? Co by tam po večerech dělala? A dal by se vůbec vztah dvou lidí, které dělí devět set kilometrů, ještě nazývat fungujícím manželstvím?

Kéž by se něco stalo, pomyslela si s pohledem upřeným na tenkou tmavou linku v proluce mezi dvěma ostrovy, kde se ocelově šedé moře stýká s kouřově šedou oblohou.

Kéž by se něco stalo.

Kapitola 2

Svena Kremera občas probudil nedostatek kyslíku. Probral se a zjistil, že nedýchá. Otevřel ústa, ale nedařilo se mu hned natáhnout vzduch do plic. Jako kdyby zapomněl, jak se to dělá. Vždycky se posadil a marně lapal po vzduchu. Poléval ho pot. Pak se konečně nadechl. Jak je možné, že ho tělo ve spánku zradí a přestane fungovat, jak má? Jako by se rozhodlo umřít. Skončit to tady. Sven se kvůli tomu někdy bál usnout, ale dnes ne; po obědě se ve svém domku jménem Lepelaar pohodlně natáhl, zavřel oči a nechal si klesnout knížku na hruď. A zase se to stalo.

Když naprázdno otevíral ústa jako ryba na suchu, napadlo ho, že takhle možná jednou umře: ve spánku přestane dýchat a včas se neprobudí. Vlastně by to byla milosrdná smrt. Ještě milosrdnější než ta, která krátce po zavraždění jejich dcery potkala Klaru: lezla po žebříku do kurníku pro vajíčka, předklonila se, aby je vytáhla ze slámy, v tu chvíli se jí zastavilo srdce a už tak zůstala. Sven měl tenkrát sto chutí vylézt na ochoz majáku a skočit šipku dolů, ale kvůli Eli zůstalo jen u představ. Má vnučku. Je jeho povinností zůstat naživu a vyprávět jí, jaká byla její babička a máma.

Pokud ale chce vydržet naživu co nejdéle a dohlížet na Eli, je moudré, aby dál bydlel sám? Revmatoidní artritida mu zkroutila prsty a za vlhkého studeného počasí ho klouby v celém těle bolely tak, že několik dní nevyšel z domu. Sven měl cukrovku, vysoký tlak… choroby se mu v poslední době snad množily dělením. A teď ještě to dýchání; syndrom spánkové apnoe, vysvětlil mu lékař, prostě se vám uzavře hltan a vzduch nemůže proudit do plic. Namáhá to srdce a zvyšuje pravděpodobnost infarktu, chtělo by to operaci… Sven řeči o svém těle – a zejména o tom, co v něm nefunguje – neposlouchal rád. Celý život si zakládal na své nezávislosti; jako bývalý strážce majáku byl zvyklý, že mu často nikdo nedělá společnost ani nekryje záda. V poslední době si však zdráhavě připouštěl, že by potřeboval, aby se o něj někdo staral.

Lars mu mockát zopakoval, že se Sven kdykoli může přestěhovat k nim na farmu, jenže kde by ho asi tak ubytoval? V přístěnku u stájí? Lars s Marit sice měli velké hospodářské budovy, ale obytných místností málo. Navíc Sven věděl, že to není nezištně míněná nabídka. Kdyby se odsud odstěhoval, Lars by ho dennodenně popichoval, aby Lepelaar prodal, vždyť co jiného s takovou barabiznou, nechal se už párkrát slyšet. A peníze by z něj vymámil. Věčně je potřebuje… nikdy jich nemá dost. Jeho dům i stáje by potřebovaly generální opravu, ale Lars si nechává všechno padat na hlavu a raději utrácí za kožená křesílka, která si Marit vyhlédne v katalogu, nebo dovolenou někde v tramtárii. Sven byl přesvědčený, že kdyby si Gwen kdysi vybrala jiného partnera, byla by dodnes naživu. Ten chlap mu připadal příšerný; stačilo mu jen slyšet jeho hlas a vnitřnosti se mu svíraly. Od začátku tušil, že s Larsem budou jenom problémy.

Dokázal ale mlčet. V den Gweniných osmnáctých narozenin se přece s Klarou dohodli, že dál už o sobě dcera bude rozhodovat sama. Udělali chybu, když s Larsem nevyrazili dveře? Sven se zpočátku uklidňoval tím, že Lars možná není tak špatný chlap, jak se mu zdá. Žádný otec nejspíš není nadšený, když si jeho dcera najde přítele. Nebylo nakonec normální a vlastně i správné, když na Larsovi hledal chyby? Nehledal by je úplně na každém?

Jenže pak Gwen zemřela a Sven si nemohl pomoct: podezíral Larse. Jeho dcera měla životní pojistku; sice jen nízkou, ale byly to peníze, a ty v domácnosti mladých chronicky scházely. Farma s jízdárnou jim nikdy moc nevydělávala, a přitom si žili nad poměry. Dovolené, výlety, hezké auto, loď, koně s kvalitním rodokmenem… Lars z pojistky poplatil dluhy, jen aby vzápětí s novou partnerkou nasekal další.

A teď Lars chce, aby Sven vykládal o mrtvé dceři do televize. Pro peníze, jak jinak? „Kvůli Gwen,“ prohlásil, když včera Svenovi volal, aby se ho zeptal, jestli se rozhodl nabídku přijmout. „Byla by ráda, že děláme všechno pro to, aby se vrah našel.“

Jenže Johan Rutten nabídl Svenovi za natáčení slušný honorář a bylo jasné, že ani Lars neodejde s prázdnou. Sven si o motivaci bývalého zetě nedělal iluze.

Souhlasila by s tím Gwen? Přála by si, aby táta ukazoval její staré fotky na kameru a mluvil o jejich posledním setkání? Chtěla by se stát skrze televizní reportáž nesmrtelnou, anebo o posmrtnou slávu nestojí?

Sven vstal z úzkého lůžka, oblékl si kožešinovou vestu a postavil na stařičký sporák konvici s vodou. V domku na samotě kousek od moře bylo všechno staré a zanedbané, ale Sven si nepřál nic měnit. Proč vyhazovat, co pořád slouží? Proč vyhánět z domu vzpomínky, když stačí dotknout se oblýskaného vypínače nebo vzít do ruky narezlou konvici a hned si vybaví, jak totéž dělávala jeho žena nebo dcera?

Lars mu mockrát nabízel, že mu pořídí do domácnosti něco nového, ale Sven odmítal. Je mu téměř osmdesát, s tímhle už vystačí. A až jednou Lepelaar zdědí Eli, vylepší si ho po svém.

Nasypal do hrnku dvě lžičky instantní kávy, zalil ji vroucí vodou a ztěžka dosedl ke stolu pod oknem. Dnes mu v kloubech loupalo víc než jindy; bude muset pořádně zatopit.

Usrkával kafe a oknem bez záclon se díval na duny a vrcholek majáku za nimi. Domek s krásným výhledem nedaleko pláže od něj už mockrát chtěli koupit developeři, místní podnikatelé, turisté a nejrůznější spekulanti, ale dosud s každým zájemcem nekompromisně vyrazil dveře. Stále ještě se uměl pořádně naštvat, i když od doby, co začal brát léky na cukrovku, už nebyl tak cholerický jako dřív. Škoda že manželka ani Gwen se jeho klidnějších roků nedožily…

Znovu si lokl kávy, otevřel zásuvku ve stole a vytáhl sešit v ohmataných kožených deskách.

Když neměl sílu dělat cokoli namáhavého, což se stávalo čím dál častěji, občas jím listoval a četl si svoje staré zápisky o „případu Gwen“ – dnes už spíš pro rozptýlení, než že by čekal, že objeví nějakou novou spojitost nebo stopu. Zápisky z dob, kdy naivně věřil, že jako detektiv amatér zvádne, co kriminálka nedokázala, a na vlastní pěst odhalí vraha své dcery.

Jenže život není televizní seriál. Sven tenkrát nevypátral vůbec nic. Napadlo ho, že Johan Rutten se na všechno, o čem on kdysi přemýšlel, může podívat z jiného úhlu. Možná to stojí za pokus. Gwen už je stejně všechno jedno.

A Eli? Když ráno vnučce zavolal a zeptal se jí, co si o natáčení reportáže o mámě myslí (od otce kupodivu ještě nevěděla nic), odpověděla s bezstarostnou naivitou patnáctileté: „A to budu jako taky mluvit na kameru? Jako že budu v televizi? To si děláš srandu, dědo!“ A když odpověděl, že ne, z takových věcí by si přece srandu nedělal, vyjekla: „To mi s tátou nemůžete udělat, že byste do toho nešli! Máma by byla šťastná, že jsme všichni slavný. Fakt! Vím to!“

Zvuk klavíru vrátil Marit do minulosti, do časů bezpečí a hojnosti. Zastavila se vedle otevřeného okna hotelové jídelny a poslouchala. V okně povlávala záclona a zevnitř se neslo cinkání příborů a hlasy hostů.

Marit předstírala, že něco hledá v kabelce, aby mohla ještě chvíli lelkovat před čtyřhvězdičkovým hotelem. Zastesklo se jí po světě uvnitř. Po tiché vážné hudbě, úslužných číšnících a lesknoucím se chromu. Po pocitu, že tohle všechno je tu pro ni. Do nejlepšího hotelu na Schiermonnikoogu ji strýc bral každý rok na oběd nebo večeři (zítra nejspíš půjdou zase), jenže Marit zatoužila vstoupit dovnitř hned. Dát si alespoň kávu a zákusek. Pobýt mezi lidmi, kteří nemají existenční starosti, a chvíli sama sobě předstírat, že mezi ně patří. Larsovo přiznání jí otřáslo. Potřebovala se ujistit, že na tom ještě není tak špatně. Že se její svět úplně nehroutí.

Hotel Prins nebyl zdaleka tak honosný jako hotely, ve kterých kdysi bydlívala se strýcem. Nastavila tvář slunci, zaposlouchala se do klavírní melodie a dovolila si zavzpomínat, jaké to je sedět v jídelně Mariotu na promenádě v Cannes, pod podrážkami mít vysoký měkký koberec, na sobě šaty z kvalitní látky, na zápěstí těžké hodinky a nechávat se obletovat úslužnými číšníky. S Larsem sice nikdy nešetřili, vážně ne, jenže i to nejlepší, co si mohli dovolit, mělo k opravdovému luxusu daleko. A vida, i ty průměrné požitky, které si spolu dopřávali – dovolené v apartmánech s kuchyňkou u teplého moře, hezky zařízený dům -, je dovedly ke krachu…

Už dlouho se jí tolik nestýskalo po dostatku – ne po hýření, ale po životě bez úzkosti; po klidu, jaký se v člověku rozhostí jen tehdy, když ví, že má všechno, co potřebuje.

Samotnou ji překvapilo, že takhle uvažuje. Roky, které kdysi prožila se strýcem mezi takzvanými lepšími lidmi, si obyvkle připomínala věcně, bez nostalgie. Ano, od šestnácti do devatenácti jezdila po nejdražších hotelech v Evropě; v létě na Riviéru a v zimě do Cortiny d’Ampezzo a Saint Moritzu. Pak se nějaký čas těžko smiřovala s faktem, že mezi smetánku zase ztratila přístup a že jsou dny, kdy nemá ani na burger od McDonalds. Udělala v té době pár chyb, ale pak se zklidnila a přijala realitu. V létě poznala Larse a uvědomila si, že tenhle muž o ni vážně stojí a jí se navíc hodí zmizet z města, co nejdál od pokušení. Zakotvila tedy na Schiermonnikoogu a ostrov si zamilovala, přestože život mezi starousedlíky byl mnohem náročnější, než si předem malovala. Snažila se jim zavděčit alespoň tím, že na jízdárně pořádala laciné kurzy jízdy na ponících pro školáky. Pár známých si tu našla. Nestěžovala si.

Jenže včera se něco změnilo. Když se Lars ve stájích sesypal, něco v ní prasklo. Přestala se sama před sebou přetvařovat? Připustila si, že na Schiermonnikoogu není šťastná a že si není úplně jistá, jestli se rozhodla správně?

Raději se soustředila na zvuk klavíru. Co je to za melodii? Podívala se na hodinky. Bylo po dvanácté. Lars jel na schůzku se strýčkem Johanem a cestou ji vyhodil ve vzdálenější vesničce Seedune, aby rozvěsila letáky s nabídkou vyjížděk na koni; pak už se na sebe nebudou vázat a Marit se domů vrátí autobusem. Času má spoustu. Vytáhla z kabelky peněženku a zkontrolovala její obsah. Neměla u sebe moc, ale na jednu předraženou kávu by to mělo stačit.

Když pokládala nohu na první schod, ohlédla se a na protějším chodníku uviděla Madelii Spam Visserovou. Na poslední chvíli; kdyby si dávné přítelkyně strýčka Johana všimla o pár vteřin později, už by ji Madelie zahlédla vcházet do hotelu a věrna své přezdívce Spam by informovala každého včetně těch, které vůbec nezajímá, kam chodí Marit Foolenová rozmařile utrácet.

Marit ji neodsuzovala, soudila, že drbnou se člověk prostě narodí a nemůže proti svému založení nic dělat. Vlastně měla Madelii celkem ráda, ta rozevlátá excentrická osůbka byla mezi chladnými, upjatými ostrovany celkem osvěžující výjimkou. Otočila se k hotelu zády a zamávala na ni.

Madelie byla čiperná drobná padesátnice s orlím nosem a pronikavýma zelenýma očima. Rty se jí neustále mírně pohybovaly, jak si sama pro sebe něco drmolila, a jejích dlouhých vlasů svázaných do drdolu se snad nikdy nedotkl kadeřník. Tolik se lišila od noblesní a vždy dokonale upravené české tety Ingrid, až si Marit říkala, že si snad strýček Johan vybral Ingrid jako pravý protipól své problémové bývalé. Když Madelii opustil, nesla rozchod tak těžce a dělala ve jménu lásky (a pod vlivem alkoholu) tak příšerné věci, že strýc nakonec požádal o soudní zákaz přiblížení.

Ale jako všechny city i ty Madeliiny nakonec vyprchaly. Omezila pití, vdala se za zemitého ostrovana a v dobách, kdy strýček Johan žil s Marit a její matkou, už byli s Madelií dobří přátelé. Často se stýkali a historky o krvavém kusu hovězího srdce, prohozeného oknem strýcova domku, patřily k jejich nejoblíbenějším.

Dnes Spam vlastnila schiermonnikoogské Muzeum moře, kde vystavovala bójky, záchranné čluny a nejrůznější harampádí vyplavené příbojem. Děti neměla, před pár lety ovdověla a na ostrově plnila fuknci stínového obecního rozhlasu: ke každé oficiální informaci přidala pár zákulisních drbů, a pokud jste chtěli, aby se něco co nejrychleji rozkřiklo, stačilo svěřit se jí. I teď zvedla ruku nad hlavu a zahalekala tak hlasitě, až se několik lidí otočilo: „Marit! To je skvělá zpráva s tou reportáží o Gwen! Já bych se vůbec nedivila, kdyby Johan odhalil vraha!“

Marit se rozpačitě usmála a kývla. Nechtělo se jí křičet na celou ulici, že Madeliin názor nesdílí.

„Tvůj strýc je lepší slídil než všichni policajti!“ zahulákala z protějšího chodníku Madelie a štrúdlem německých turistů si razila cestu k Marit. „Napsal mi dlouhý e-mail

O tom, co všechno chce v reportáži ukázat. Přijde natáčeti do Muzea moře! Bude to pro mě úžasná reklama,“ dodala už tišeji, když dorazila k Marit.

„Tak to ti moc přeju,“ odpověděla Marit a pomalu se loučila s představou, že si zklidní nervy jednou předraženou kávou v luxusním hotelu. Madelii neviděla od oslavy svých třicetin přede dvěma měsíci a tušila, že jí nezbude nic jiného než se s ní trochu zapovídat a možná ji i doprovodit do Muzea moře.

Madelie ji však potěšila: „Spěchám na sraz Spolku paličkářek, tak se s tebou nemůžu moc zdržet. Změnila jsem provozní dobu, víš? O víkendech otevírám muzeum až ve dvě, lidi si rádi přispí. A já mám popravdě řečeno lepší věci na práci než vysedávat sama mezi kostrama tuleňů. Mám otevřeno jenom od dvou do pěti. To stačí. A jak se ti daří?“ Nepočkala na odpověď a drmolila dál: „Potkala jsem tuhle Larse a nevypadal moc dobře, holka, byl takovej přepadlej a sotva mě pozdravil, není mu nic?“

Marit využila kratičké pauzy v proudu slov a vyhrkla: „Za moc to teď nestojí, Madelie. Scházejí nám peníze. Ale komu nescházejí, viď?“ Vlastně ani nevěděla, proč to řekla, původně se nechtěla Madelii svěřovat. Ale muselo to ven. Nenašla si na ostrově tak dobrou přítelkyni, aby se jí mohla ze všeho vypovídat, a kamarádky z města za ní na sever jezdily čím dál míň.

„Nemůže to být zase tak hrozný,“ namítla Madelie. „Chci říct… když víš, že si na starý kolena přilepšíš, nemůžou tě problémy s penězi ničit tolik jako lidi, kterým nezbývá nic jinýho než snít o výhře v loterii. Johan je vážně třída, Marit. Dojalo mě to s tou závětí... vážně mě to dojalo.“

Marit netušila, o čem je řeč. „S jakou závětí?“

Madelie se zarazila. „Jo tak on ti to neřekl? Tak to jsem asi neměla… no ale když už je to venku… “

„Co mi měl říct, Madelie?“

„V létě na tvých narozeninách mi pověděl, že se chystá sepsat závěť a odkázat nějaký peníze tobě, svojí sestře… a taky mně,“ dodala a tváře jí zrůžověly. „Tvůj strýc je kanón, Marit. Vážně. Vzhledem k tomu, co my dva máme za sebou, bych nikdy nečekala, že na mě bude pamatovat.“

„O tom nic nevím,“ hlesla Marit a uvažovala, nakolik se tenhle drb zakládá na pravdě. „Tedy… ne že bych nevěděla, že Johan je kanón, ale netušila jsem, že nám chce něco přenechat. Teta Ingrid má přece dceru. Čekala bych, že všechno jednou dostane ona.“

„No tak vidíš, všechno nedostane.“ Madelie spiklenecky zamrkala. „Říkal, že po něm jednou zdědíš nejen peníze… slušný peníze, ale ještě tu louku, kterou v létě koupil od vašich sousedů. Tu pastvinu, na který se možná časem bude moct stavět.“

Marit kývla. Překvapilo ji, že se strýc v létě rozhodl koupit od de Jongových kus zemědělské půdy přiléhající k Larsovým pozemkům. Pieter de Jong v té době rozjařeně rozhlašoval, že když jednou v noci vezl taxíkem opilé obecní zastupitele, vyslechl zvěsti o zatím přísně tajné chystané změně územního plánu, po níž by se na těchto pastvinách mohlo stavět. S Johanem, který přijel na Schiermonnikoog kvůli Maritiným třicetinám, se někde dali do řeči, slovo dalo slovo a Johan se rozhodl pastvinu de Jongových koupit. Marit připadalo nerozumné, že se strýc odhodlal spekulovat jen na základě drbů od taxikáře (neušil na něj nakonec Pieter nějakou boudu, aby se za dobré peníze zbavil půdy?), ale dobře, když si to strýc může dovolit, ať si utrácí. Pastvina sice leží na hraně přírodní rezervace, ale kdo ví? Třeba má Pieter pravdu a územní plán se časem změní. Marit by to strýci přála. Připadalo jí zbytečné přehnaně chránit přírodu; to ona má přece nad člověkem navrch. Na farmě ji vyčerpával neustálý boj s plevelem, škůdci a divokými králíky. Vybavila si, jak na oslavě o tomhle všem se strýcem mluvila, avšak o tom, že koupil půdu vlastně pro ni, se Johan vůbec nezmínil. Nebájí Madelie trochu?

Madelie se podívala na hodinky. „No nic, už musím běžet. Necháš si to pro sebe, zlatíčko, budeš tak hodná? Možná tě chce Johan překvapit, a až se zítra sejdete, poví ti, že sepsal závěť. Tak hraj překvapenou, ať mu to nezkazíš.“

„Jasně,“ usmála se Marit. Přestože novinky od Madelie obvykle brala s rezervou, zalila ji úleva. Až se tohle dozví Lars, jistě si také oddechne, i když jejich současné potíže se tím neřeší. „Děkuju, Madelie.“

„Všechno dobře dopadne. Uvidíš.“ Starší žena ji poplácala po rameni, a než se Marit nadechla k odpovědi, pokračovala: „Přijď někdy do muzea, je to ostuda, jak málo se vídáme, vážně ostuda, zlatíčko. A mimochodem, co říkáš na ten výbuch v kravíně?“

„Já o žá-“

„Zavinil ho metan z trávicího ústrojí dobytka. Metan! No chápeš to? Dneska se dějou věci… No nic, tak já běžím, Marit.“ Usmála se a spěchala pryč.

Marit s pohledem upřeným na záda strýčkovy bývalé žasla nad plynulým a naprosto nenuceným přechodem od závěti k metanu v trávicím ústrojí krav. Spam byla neuvěřitelná. Praštěná, ale měla své kouzlo. Škoda že s ní strýc nezůstal, napadlo Marit.

Počkala, až Madelie zajde za roh, a pak vstoupila do hotelu.

Hotel Prins voněl stejně jako všechny drahé hotely na světě – jednou někde četla, že v prostorách luxusních hotelů se rozstřikuje speciální parfém, namíchaný z pachu moře, lesa a peněz. Používají ho tu taky? V zrcadle s dřevěným rámem zachytila svůj odraz: popelavě plavé nakrátko ostříhané vlasy, oči se zelenomodrými duhovkami a úzký ostrý nos pokropený pihami. Najednou jí připadalo nepatřičné, že není nalíčená a ráno se nanavoněla, ale to přece nedělá už dávno; koně nemají umělé vůně rádi.

Rychle se od zrcadla odvrátila a zamířila do kavárny s masivními koženými křesly, krbem a stěnami obloženými tmavým dřevem. Se strýcem a matkou vždycky sedávali vedle krbu, ale jejich oblíbený stůl byl pro jednoho moc velký, a tak si Marit vybrala kulatý stolek pro dva v rohu místnosti. Sedla si na pohodlnou židli, ale pocit pohody ze starých časů se nedostavil. Navzdory dobré zprávě, kterou se před chvílí dozvěděla od Madelie, se nedokázala uvolnit. Zvuk klavíru v ní najednou místo bezstarostnosti probouzel úzkost.

Připomínal jí, že sem nepatří.

Otevřela jídelní lístek, nenápadně nahlédla lidem u vedlejšího stolu do talířů a zjistila, že ani na dezert, který si ke kávě objednali, u sebe nemá dost peněz. Ledaže by zaplatila kartou, jenže po Larsově přiznání znejistěla. Co tím myslel, když řekl „Jsme švorc“? Zbývá jim na účtu vůbec něco? Najednou nechápala, proč do restaurace vešla. Vyčítá Larsovi marnotratnost a chová se úplně stejně dětinsky jako on! Na co si to hraje?

Bylo jí však trapné zvednout se a zase hned odejít, a tak požádala číšníka o espresso, a když ji nechal o samotě, rozhlédla se. Jak předpokládala, byly tu samé neznámé tváře: turisté. Nikdo z přítomných nenapráší Larsovi, že si jen tak z rozmaru dopřála nejdražší kafe na ostrově... Napadlo ji, že pokud by chtěla na Schiermonnikoogu s někým zajít na skleničku, aniž by si o tom druhý den povídali všichni místní, nejlepší by bylo domluvit si schůzku na časné odpoledne právě v hotelu Prins.

„Marit! Co ty tady?“

Takže tolik k anonymitě kavárny hotelu Prins. Hned ten hlas poznala. Pieter de Jong se na ni usmíval, jako by ani nebyla úhlavní nepřítelkyní jeho ženy. Zaraženě na něj hleděla. S Pieterem sice nikdy přímý konflikt neměla, ale proč hrát komedii? Nemůžou se s chladnou zdvořilostí pozdravit a jít si každý po svém, jako kdyby se potkali na ulici před domem? Dokázala si představit, co se mu teď honí hlavou: Lars si od nás půjčuje na splátky a jeho přítelkyně utrácí v drahých podnicích. Uměla si živě představit, jak bude doma Sonje scénku přehrávat a jak se oba s chutí pobaví na Maritin účet.

„A ty?“ opáčila místo odpovědi. „Kde se tu bereš ty?“

Netušila, jestli se Pieter zvedl od některého ze stolů v zadní části kavárny, kam předtím neviděla, anebo právě zaparkoval před hotelem taxík a vstoupil zvenku. Měl na sobě košili s krátkým rukávem, plátěné kalhoty a přes ruku přehozenou větrovku.

„Ale… něco jsem tu měl… ale právě jsem se dozvěděl, že to padlo.“ Připadalo jí, že si vymýšlí. Evidentně se mu nechtělo zacházet do podrobností. „Čekáš na někoho?“

„Vůbec ne. Na koho bych asi tady “ rozhlédla se po kavárně „ mohla čekat? Jen jsem nutně potřebovala dávku kofeinu. Udělalo se mi trochu slabo. Nízkej tlak.“

„Aha.“ Nezeptal se, proč si raději nedala za zlomek ceny kávu v bistru na křižovatce. Ale myslí si to, věděla Marit. A vzápětí ji Pieter dorazil zlomyslným: „A co Lars? Bude od nás potřebovat tu půjčku, jak mi o ní před pár dny říkal?“

Takže Lars s ním už o tom mluvil? Zatmělo se jí před očima. Ponížení bylo tak nesnesitelné, že vyhrkla: „Pietere, až včera jsem se od Larse dozvěděla, že nám občas pomáháš. A musím říct, že je mi to šíleně trapný vzhledem k tomu, jak špatně vycházím s tvojí ženou.“

Pokrčil rameny. „Ale prosím tě! Ty vaše žabomyší války! Musím přiznat, že mně jsou celkem ukradený.“

„Možná, ale stejně jsem ráda, že se všechno vyřešilo. Lars od tebe tu půjčku potřebovat nebude.“

Povytáhl obočí. „Ten výherce včerejšího eurojackpotu jste vy dva?“

„Ne. Ale Lars dostane od strýce Johana slušnej honorář za pomoc s reportáží o Gwen.“ „S jakou reportáží o Gwen?“

Nechal obočí povytažené už tak dlouho, že jeho tvář připomínala podivnou karnevalovou masku. Neškleb se, ať ti to nezůstane, chtělo se Marit poznamenat, ale ovládla se. Vlastně Pieterovu reakci chápala; Lars jí vyprávěl, že jejich soused kdysi o Gwen dost zarputile usiloval. „Strýc se vrací do branže,“ vysvětlila. „Má novej pořad o nevyřešenejch vraždách. Bude otevírat starý kauzy a rýpat se v nich. A Larsovi slušně zaplatí za pomoc s dílem o vraždě Gwen. Lars si od toho samozřejmě slibuje víc než peníze,“ dodala rychle, protože jí připadalo, že jinak by se o Larsovi mohly roznést zlé řeči. „Doufá, že by mohlo vyjít najevo něco, co policie kdysi přehlídla.“

Pieter vypadal, jako by uviděl ducha. „Jak se bude Johan rýpat ve vraždě Gwen?“

„Ale však víš jak. Dramatická hudba, stín vraha na dunách… prostě brak. Omílání a nafukování starých faktů. Strýc nikdy nebyl seriózní reportér. Ale profík to je.“

„Když jsem mu v létě prodával tu pastvinu, o návratu do televize nic neříkal,“ namítl Pieter, skoro jako by se ji snažil usvědčit ze lži.

„Je to úplná novinka. Vím ji od Larse. Ani mně ještě Johan nezasvětil. Nejspíš nám chce všechno vylíčit zítra na večeři.“

Soused na ni s nehybnou tváří zíral tak dlouho, až jí to začalo být nepříjemné. „Co je, Pietere?“

„Já ti nevím, Marit,“ zamumlal. „Být Larsem, byl bych rád, že je ta záležitost s Gwen daleko za mnou.“

„Moje řeč. Jenže Lars do tý reportáže chce jít.“

„Možná bys mu to měla rozmluvit.“

Zavrtěla hlavou. „Pozdě. Právě teď někde sedí s Johanem a říká mu o Gwen všechno, co ví.“

Kapitola 3

Pieter de Jong zaparkoval svůj taxík na konci málo používané cesty k pláži, vypnul motor, sklopil sedadlo a zavřel oči. Trochu si tu odpočine, než pojede domů, aby to vypadalo, že déle pracoval. Oproti Sonjiným výdělkům jsou ty jeho jen kapkou v moři, ale nechtěl, aby jeho žena věděla, jak málo zakázek má.

Jako kluk věřil, že jednou bude úspěšný a bohatý. Připadalo mu, že k tomu má větší předpoklady než jeho vrstevníci. Jenže na co sáhl, to se pokazilo. Po maturitě se nechal zaměstnat v jednom z lepších hotelů na ostrově; představoval si, že začne jako dveřník a postupně se přes recepci a administrativu vyšplhá třeba až na manažerskou pozici. Skutečně ho brzy povýšili na recepčního, a tak si koupil domek na hypotéku, jenže zanedlouho se v hotelu začaly ztrácet věci a kolegové hodili krádeže na něj. Přišel o místo a bylo mu jasné, že na ostrově už si v hotelové branži neškrtne. A Pieter se nikam stěhovat nechtěl. Byl doma tady.

Jenže od těch dob se na něj lepila smůla. Vlekl za sebou hypotéku jako kouli na noze, ale byl rozhodnutý udělat cokoli, jen aby svůj domek ve vesničce Kooiplaats nemusel prodat. Po stavení hned vedle statku jeho rodičů toužebně pokukoval dlouho, a když bylo na prodej, prostě ho musel koupit.

Pronajal si tedy obchod v úzké uličce ve starém centru střediskové obce Nes a zkoušel prodávat potřeby pro vodní a plážové sporty. Zboží mu nakoupil táta a až do své smrti mu nepřestal vyčítat, že se vložené peníze nikdy ani nevrátily, natož aby obchod vydělával. Na surfová prkna, neopreny a sportovní draky padal prach. Pieterovi připadalo, že si k němu zákazníci chodí zboží jenom prohlédnout a osahat, načež nakoupí levněji přes internet. Turisté, na které spoléhal nejvíc, přicházeli do jeho krámu jako do výstavní síně, všechno si nechali ukázat a vysvětlit a pak odešli s prázdnou. V době, kdy při náhodném sexu na večírku bývalých spolužáků přivedl do jiného stavu třídní premiantku Sonju Bastenovou a začali mluvit o svatbě, zrovna uvažoval o tom, že bude muset obchůdek zavřít.

„Pronajmu si lepší prostory a pak se určitě zvednu,“ sliboval jí, i když o tom sám pochyboval. „Budu prosperovat, jsem si jistý.“

Občas uvažoval, jestli Sonja nabídku k sňatku nepřijala jen proto, že mu tohle uvěřila.

Sonja Bastenová byla odjakživa v jeho očích po Gwen Kremerové druhá nejpřitažlivější holka na ostrově. Zatímco Gwen byla spíš sportovní typ a její kouzlo pramenilo zevnitř, Sonja lákala na první pohled. Všeobecně se předpokládalo, že se buď stane jednou z nejobávanějších právniček v celém Holandsku, nebo se provdá za pořádně bohatého chlápka, případně obojí. Na ostrově každopádně nezůstane.

Místo toho se nastěhovala do Pieterova domku a už tam zůstala. Dostudovala dálkově a první dva roky se starala o syna, zatímco Pieter zápasil s neodvratitelným krachem firmy. Pak odjela s kamarádkou na víkend s cvičením jógy a po návratu učinila zvláštní, pro mnohé nepochopitelné rozhodnutí – místo aby začala dojíždět do nějaké právní kanceláře na pevnině, pustila se do podnikání v kosmetice. Pieter byl zpočátku skeptický. Jeho žena bude na ostrově prodávat krémy a dělat přednášky o líčení? Kde vezme tolik zákaznic, aby se uživila? A cože – její výdělky budou záviset hlavně na tom, kolik dalších dušiček do firmy přiláká? Není to celé trochu divné? Zřejmě na chvíli zapomněl, s kým to žije.

Sonja se nespokojila s matláním líčidel na špatnou pleť schiermonnikoogských hospodyň. Jezdila po školeních a vypočítavě se účastnila přesně takových dámských víkendů s jógou a aerobikem, na jakém byla firmou naverbována ona sama; vracela se s kontakty na nové adeptky. Pořád byla pryč, ale výsledky se dostavily. Za několik let měla pod sebou tým desítek žen, které zaučila a ony si samy sháněly klientky, přičemž procenta ze svých zisků odváděly Sonje. V Nes si otevřela maličký obchůdek se suvenýry a bytovými doplňky, kde dvě z jejích oveček zákaznicím nabízely také kosmetiku. Obchůdek na rozdíl od toho Pieterova prosperoval. Změnila se; začala působit trochu jako postava ze Stepfordských paniček. Malovala si širší obočí, větší rty a řasy jako mrkací panna a i ve volném čase trousila motivační řeči o osobnostním růstu, intuici, optimismu a zázračném přitahování událostí, které si člověk přeje zažít, ale Pieter jí to všechno rád odpustil. Dodnes nechápal, jak je možné, že si vybrala zrovna jeho. Sonja Bastenová! Miloval ji tak moc, že když odjela na služební cestu, z pověrčivosti nechával celou dobu rozsvícené světlo nad vchodem do domu. „Svítím Sonje na cestu, aby se v pořádku vrátila,“ říkával. Miloval ji tak moc, až ho občas svíral strach, že jednoho dne se určitě stane něco, co jejich štěstí ukončí.

Žrala ho jen jedna věc: že v jejich rodině je živitelkou žena a na základě toho se občas chová jako generál. Takhle si svůj život nepředstavoval. Když mu obchod zkrachoval, upadl do deprese. Tu ještě prohloubila smrt rodičů, kteří odkázali statek Sjoerdovi a Pieter dostal jen zemědělskou půdu a domeček k pronajímání. Vlastně to pro něj nebylo zase takové překvapení, za života rodičů o tom mluvili.

„Ty přece máš vlastní dům, i když na hypotéku, ale Sjoerd žije s námi,“ vysvětloval otec. „Je na statku zvyklý. A víš přece, jaký je. Kam by šel?“

Co třeba do domečku pro turisty? Vždyť nemá ženu ani děti! A nikdy je ani mít nebude. Ne, přes tuhle zradu se Pieter nikdy nepřenese.

Z nedostatku jiných možností se pustil do taxikaření na volné noze – pro velkou taxikářskou firmu jezdit nechtěl, potřeboval být svým pánem – a zase Sonje sliboval, že jakmile si našetří na lepší auto, bude mít víc kšeftů. Už ani nepředstírala, že mu věří. Snad jí to i bylo jedno. Vydělávala sama dost.

Pieter se přes čelní sklo taxíku díval na letící mraky a uvažoval, jak by se asi na jeho místě zachoval otec. Ten věděl, jak zabezpečit rodinu, našel si svůj způsob. Pieter ho v skrytu duše obdivoval, i když neměl odvahu jít v jeho stopách.

Slunce už skouzlo za duny. Den utekl, aniž přinesl cokoli lepšího než pochybnosti. Pieter se díval na kroužící racky a napadlo ho, jestli v poledne v hotelu Prins nezašel příliš daleko. Zaprvé byl pech, že tam Marit vůbec potkal; teď se rozkřikne, v jakém podniku ho viděla, a lidi začnou spekulovat, co tam asi dělal. Málokdo z místních zajde jen tak na kafe do restaurace čtyřhvězdičkového hotelu, a právě proto si tam Pieter občas chodil krátit den, když už ho nebavilo lelkovat v autě zaparkovaném v dunách ani přejídat se v rybárně v Nes, kde s ním tak roztomile flirtovala ta Alexova rozkošná kamarádka Dominique, avšak nechtěl se ještě vracet domů. Zadruhé když mu Marit řekla o té reportáži o Gwen, měl se ovládnout. Místo toho na ni vytřeštěně zíral a pak ji začal přesvědčovat, aby Larsovi natáčení rozmluvila. Proč se nehlídal? Marit si samozřejmě všimla, že zereagoval divně, a určitě si to nenechá pro sebe.

Měl být chytřejší. Gwen přece patří do minulosti… do daleké minulosti. Přítomnost je on a Sonja. Jen oni dva, jejich syn Alex a všechno, co spolu vytvořili. Až se před ním příště někdo zmíní o Gwen – a jestliže o ní Johan Rutten opravdu bude na Schiermonnikoogu natáčet reportáž, jistě se o ní začne hodně mluvit – měl by zachovat pokerovou tvář.

V autě se ochladilo. Pieter se podíval na hodinky. Domů ještě nepojede, Sonja by mohla mít pocit, že se dost nesnažil. Přepnul mobil na tichý režim, přehodil přes sebe bundu, pohodlně se pod ni schoulil, zavřel oči a pomalu se propadal do dřímoty. Ne, nebude už na setkání s Marit myslet. Ani na Gwen. Neměl by si přidělávat starosti, i bez těch dvou jich má dost.

Někdo by měl Ruttenovi zabránit, aby tu reportáž natočil, napadlo ho těsně předtím, než usnul.

Lars de Vries seděl se zkříženýma nohama na prkenné podlaze ložnice a rozkládal okolo sebe staré fotograie. Gwen v jejich motorovém člunu, Gwen nese Eli narozeninový dort s jednou svíčkou, Gwen v sedle staré kobyly, jak jen se jmenovala… Tapi? Trvalo roky, než se na ty snímky dokázal podívat. Po jedenácti letech už to tolik nebolelo, nad některými se dokonce pousmál. Gwen se Sjoerdem de Jongem na pláži u Sjoerdova vozíku plného krámů naplavených mořem, vlasy jim vlají ve větru. Ti dva byli nerozluční od dětství, nejlepší kamarádi. Místní pošuk Sjoerd a Gwen… Jasně že Larsovi jejich přátelství nebylo úplně po chuti, ale co mohl dělat? Gwen nebyla z těch, kdo si nechají mluvit do života. Když zemřela, začalo se mezi lidmi šuškat, že ji Lars zabil ze žárlivosti a pro peníze. Prý chtěla z rodinných úspor vybudovat se Sjoerdem na Schiermonnikoogu psí útulek a Lars byl proti… Možná dokonce s obecním bláznem něco měla! Že by Eli nakonec zplodil místní podivín?

Larsovi ty pomluvy dodnes hýbaly žlučí. Pokud věděl, Sjoerd nejevil o ženy zájem. O ženy ani o muže. Ten magor se nikdy nikoho dobrovolně ani nedotkl, proboha! „Je bezpohlavní,“ říkal o něm jeho bratr Pieter, který mu od chvíle, kdy Sjoerd zdědil po rodičích statek, nemohl přijít na jméno. Lars byl podobného názoru. Přes všechny ty pomluvy (anebo možná právě kvůli nim, aby je vyvrátil?) nechával Sjoerda pečovat o farmu, kdykoli sám odjel na dovolenou, a pokaždé bylo všechno v nejlepším pořádku.

Lars hodil fotku zpátky do krabice a přibouchl víko.

Před chvílí se vrátil z návštěvy u Johana Ruttena a nebyl si jistý, jestli mu toho nesvěřil až příliš. Vážně musel vykládat o těch pomluvách o Gwen a Sjoerdovi? Nerozvíří je tím znovu? A musel Johanovi říkat o těch krabicích s podivnými Gweninými novinovými výstřižky a fotkami, které uskladnil u dědy Svena, aby se k nim nedostala Eli? Teď už je dost velká na to, aby jí ty věci nenahnaly hrůzu, ale ještě před nedávnem by si Lars nepřál, aby je viděla.

Eli bylo přede dvěma týdny patnáct. Je v citlivém věku. Tvrdí, že se na pořad o mámě těší, a dokonce chce sama mluvit na kameru, jenže může vědět, co ji čeká? Neměl by v jejím zájmu přece jen nabídku odmítnout? Jenže když reportáž vznikne bez jeho přispění, nebude mít kontrolu nad tím, co se v ní objeví.

Dole bouchly dveře. Zaslechl, jak si Marit falešným, lehce krákoravým hlasem prozpěvuje hit z rádia. Zpívá jako vrána, napadlo ho. To Gwen měla úžasný hudební sluch. Miloval, když si tiše prozpěvovala staré popěvky ve fríštině...

Copak bude ty dvě srovnávat po zbytek života?

Odnesl krabici do skříně.

„Ty jsi nahoře?“ zavolala Marit, když pod jeho kroky zaskřípala prkna.

„Ano.“ Vlastně se mu ani nechtělo scházet dolů. Raději by zůstal myšlenkami u Gwen…

„Už zase?“

Neunikl mu její podrážděný tón. Marit je samozřejmě jasné, co Lars dělá: probírá se památkami na manželku.

Bylo slyšet, jak Marit dole napouští do konvice vodu. Zavolala: „Dáš si čaj a koblihy s vanilkovým krémem? Koupila jsem v Seedune ty dobrý.“ A když neodpověděl, podrážděně dodala: „Co tam nahoře pořád děláš, Larsi?“

„Vyvíjím atomovku,“ odpověděl ponuře a pomalu zamířil ke schodišti.

„Potkala jsem Spam. A víš, co mi říkala?“

„To snad raději ani vědět nechci.“

„Ne, počkej. Tohle je zajímavý.“ Počkala, až Lars sejde dolů a vstoupí do kuchyně. Měla lesklé rty a výraznější oči – použila řasenku? Dávno jí chtěl říct, že by bylo fajn, kdyby se zase začala líčit, ale nechtěl se jí dotknout. Když se poznali, dbala o sebe až příliš úzkostlivě, avšak na ostrově úplně změnila vizáž. Rychle zanevřela na všechna líčidla a nechala se ostříhat. Jako by se potřebovala od předchozího života odstřihnout a dát najevo: tohle je nová Marit.

„Sluší ti to,“ řekl.

Usmála se. „Díky. Koukla jsem se do zrcadla a došlo mi, že vypadám jako zombie. Ve třiceti už asi ženská nemůže chodit po světě nenamalovaná.“ Nasypala do konvice tři lžičky černého čaje, dvě koblihy s vanilkovým krémem položila na talířky a jeden podala Larsovi. „Ale to není důležitý. Poslouchej. Spam tvrdí, že strýček Johan pořídil v létě závěť a chystá se nám – a taky mojí mámě a Spam – odkázat peníze. A nám ještě navíc tu louku, kterou koupil od Pietera.“

„Vážně?“ Usmál se. „Takovýhle spamy bych chtěl dostávat častěji.“

Když Maritin strýc v červenci koupil od de Jongových pastvinu, sousedící s Larsovými, Lars v skrytu duše doufal, že ji pořídil pro ně. Vždyť k čemu bude reportérovi ve výslužbě žijícímu v Čechách zemědělská půda na Schiermonnikoogu? Ale mýlil se. Johan pastvinu dál pronajímal Sjoerdovi, který na ní pásl zvířata zachráněná z nevyhovujících podmínek. „Je to jen spekulace,“ vysvětlil lakonicky, když se ho Lars zeptal, proč si pastvinu pořídil. „Pieter tvrdí, že hodnota toho pozemku může časem stoupnout, a já si rád počkám.“

Tohle ovšem vypadalo nadějněji.

„Milá zpráva, ne?“ Marit olízla z koblihy krém.

„Jasně, jenže naše současný problémy neřeší.“

„Sakra, Larsi, nemůžeš se aspoň občas na chvilku odpoutat od přítomnosti?“

„Asi ne.“ Pokrčil rameny.

„A jak to šlo s Johanem?“

„Dobře. Dal jsem mu informace. Ještě neví, kdy natáčení začne, ale určitě během podzimu.“ „Nebojíš se, jak to ponese Eli?“

A je to tady. Citové vydírání, intriky. Snaží se ho dostat tam, kde ho chce mít. I když zase tak moc neřekla, okamžitě se naježil. „Hele, nepřeju si, abys do toho zasahovala.“

Všiml si, jak v ní hrklo. „Nesnažím se -“

„Prostě mě necháš natočit s Johanem tu reportáž, pak se na ni spolu podíváme a hodíme to celý za hlavu. O. K.?“

Nebyla od něj zvyklá na tak tvrdý tón. Ve tváři jí zacukal sval. „O. K.“

Lars se s ní nechtěl dál hádat. Možná je až příliš vztahovačný. Jenže od schůzky s Johanem měl pocit, že se vydal správným směrem. Získal cíl. Poprvé po mnoha letech -vlastně možná úplně poprvé v životě – měl velký cíl.

Nikdy se moc neuměl dívat dopředu a od smrti Gwen už to nedělal vůbec. Řešit budoucnost mu připadalo jako rouhání. Například si přestal kupovat roční legitimaci na trajekt, protože tím by dával najevo troufalou víru, že těch dvanáct měsíců přečká. Kdykoli šla Eli ven, děsil se, že už ji nikdy neuvidí. Vánoční dárky pro ni nepořizoval dřív než třiadvacátého prosince. Vždyť kdo si může být jistý, že se oba dožijou zítřka?

Ale když před chvílí řekl Marit, že se neumí odpoutat od přítomnosti, lhal. Živě si představoval, jak stráví následující dny a týdny prací na reportáži o Gwen, a cítil příliv energie. Pomůže natočit ten pořad, znovu se nadechne… a možná se konečně dokáže s Gwen vnitřně rozloučit. Povzbudilo ho, že se mu podařilo přesvědčit dokonce i Gwenina otce, aby o dceři vyprávěl na kameru. Se Svenovou pomocí, s jeho vzpomínkami a názory vznikne dobrá reportáž.

A on se deinitivně zbaví nálepky „vrah“, protože všichni uvidí, že se ani po jedenácti letech nevzdal a pořád po vrahovi pátrá.

Kapitola 4

Proč ji nenechají, ať si žije po svém? Eli de Vriesová otevřela okno svého pokoje v prvním patře a vyklonila se ven. Je jí patnáct, do háje! Dokáže o sobě rozhodovat sama. A už ji unavuje poslouchat ty stupidní řeči o sebekázni, zodpovědnosti a budoucnosti, která je jí ovšem totálně ukradená. S Dominique se nedávno bavily o tom, že možná bude nejlepší, když za deset let, tedy v Eliných pětadvaceti a Dominiquiných sedmadvaceti, spáchají sebevraždu, protože v tu dobu už to nejlepší dávno budou mít za sebou.

„Co z tebe bude?“ řval otec, když předevčírem utekla z hodiny tělocviku, načež byla za školníkovou garáží přistižena s pěti kluky a marihuanou v ruce.

„Pořád přece tvrdíš, že život je od toho, aby se užíval,“ namítla tiše. „Enjoy, while it lasts. To je tvoje oblíbená hláška, ne? Co tím teda myslíš?“

„Rozhodně ne to, že bys měla místo školy hulit trávu, sakra!“

„Užila jsem si to,“ odsekla vzdorovitě.

„Hele, nebuď drzá,“ okřikl ji, ale uhnul pohledem. Táta se na ni neuměl pořádně zlobit. Věděla to a zneužívala toho.

„Promiň, tati,“ pípla, protože doufala, že tím nepříjemná debata skončí.

„Do háje, Eli!“ Tvářil se zoufale. „Jestli budeš pokračovat tímhle způsobem, nic pěknýho tě v budoucnosti nečeká.“

Už zase ta budoucnost. Eli pokrčila rameny. „Něco se určitě vyvrbí.“

Stírala otce jeho vlastními slovy. Tohle přece slýchala od malička: Nějak to dopadne, nějak se to vyvrbí. Hlavně že dneska je nám fajn…

„Co ses chytla tý starší holky, mám o tebe starost. Dominique na tebe nemá dobrej vliv. Bože, kdyby aspoň nebyla tak blbá!“

„Jen proto, že někdo skončil se školou v šestnácti, ještě nemusí bejt blbej,“ hájila Eli nejlepší kamarádku. „Potřebovala si vydělávat. Bejt samostatná. Víš přece, jak to u nich doma chodí.“

„No právě. Máš na výběr holky z celýho ostrova, a sčuchneš se zrovna s tou z nejhorší rodiny. Nelíbí se mi, jak se chováš, Eli. Co z tebe jednou bude?“

Byla to řečnická otázka, ale Eli cítila potřebu odpovědět: „Mně je to jedno.“ Co by z ní asi mělo jednou být? Bude zkrátka Eli, pořád stejná jako teď, jen starší.

„Máš příšerný výsledky. Ale ne proto, že bys na víc neměla. Tobě se prostě nechce. Což je mnohem horší. To v sobě nemáš kapku soutěživosti, cílevědomosti? Nechtěla bys bejt úspěšná a bohatá jako strejda Johan? Copak chceš taky smažit ryby a hranolky jako Dominique a chodit domů nasáklá přepáleným tukem? To bys chtěla?“

O smažení ryb rozhodně nestála; viděla na Dominique, jak ji práce v rybárně unavuje, ale odmítala si s tím lámat hlavu. Do práce bude chodit jednou, což zní vzdáleně, jako by byla řeč o době, kdy na Marsu vyrostou akvaparky, McDonaldy a obchoďáky a lidi tam budou soukromými raketami lítat na víkend. Proč by si měla teď otravovat život pitomým tělocvikem nebo chemií, jen aby jednou mohla v kostýmku a s francouzskou manikúrou zvedat nos někde v kanceláři?

„Nebo bys chtěla denně nalejvat lidem gulášovou polívku v bufetu na trajektu?“ naléhal otec. „No jen si to představ.“

Představila si to. A bylo jí to tak jedno… V budoucnosti by nalévala komukoli cokoli, jen aby teď měla klid. V poslední době jí záleželo jenom na Alexovi a na tom, aby si jí všímal. „Co má bufet na trajektu společnýho s tím, že jsem si dala místo těláku s kámošema špeka?“ odsekla a otec ji probodl nejledovějším pohledem, jakého byl schopen, a zakázal jí týden chodit večer ven.

Což je průšvih, protože dnes večer pořádá malíř západů slunce na pláži pod majákem mejdan u táboráku. A Alex de Jong nabídl Eli, aby tam vyrazili společně. Alex občas po večerech vypomáhal v obchodě se suvenýry v přízemí majáku a napsal jí, že až tam skončí, mohli by si dát sraz a dojít k ohni společně. Zpátky pojedou na kole spolu – Alex bydlí hned naproti.

Pochopitelně mu odepsala, že jasně, dorazí; neváhala ani vteřinu. Je sice z party nejmladší, ale to neznamená, že se ty lepší akce budou odehrávat bez ní. Zkrátka se tajně zdejchne z domova. Neudělá to poprvé ani naposled.

Eli si u okna namotávala na prst pramen vlasů a dívala se, jak v přízračně stříbrošedém večerním světle klušou po pastvině dvě letošní hříbata a jejich matky se bok po boku pasou v dálce u odvodňovacího kanálu. Proč táta tolik řeší její práci? Je přece fuk, čím se bude živit. Práce je jen způsob, jak si vydělat peníze na to, co člověka doopravdy baví, nebo snad ne? Podle práce se lidi rozhodně nedají rozlišovat na lepší a horší; kupříkladu strejda Johan není lepší člověk než Dominique jenom proto, že je televizní reportér a Dominique pracuje v rybárně.

Štvalo ji, jak jí táta s Marit pořád Johana předhazují a opěvují ho. Podívej se na strejdu Johana, ten se dokázal vypracovat od nuly. Byl ze sedmi dětí, všichni se mačkali v domku se třemi místnostmi a podívej, kam to Johan dotáhl. Bla, bla, bla.

Dělalo se jí z toho nanic. Jednou si na YouTube našla staré Johanovy pořady a její odpor ke strýci (který ani není její opravdový příbuzný, nemá s ním vůbec nic společného!) se ještě prohloubil. Než Johan přešel k reportážím, začínal jako moderátor talk show a založil si popularitu na nelítostném zesměšňování hostů svého pořadu. Byl vtipný a pohotový, jenže často také zbytečně krutý. Musel si nadělat hrozně moc nepřátel, myslela si Eli, a už jen proto by s ním neměnila ani na vteřinu. Nechtěla by žít s vědomím, že ji tolik lidí nenávidí.

V reportáži o mámě si snad Johan odpustí všechny jedovatosti. Eli ho nikdy neměla ráda, ale pokud by se díky němu mohla objevit v televizi… hm, tím by si to u ní asi trochu vyžehlil.

Zatímco přemýšlela, na plochou krajinu lehl soumrak. Z pastvin se ozývaly hlasy nočních ptáků a v dálce na nebi byly znát nepatrné záblesky paprsků majáku. Jestli nechce, aby tam na ni Alex dlouho čekal, měla by se vydat na cestu.

Vzpomněla si na jeho odhodlání odejít jednou z ostrova někam, kde se něco pořádného děje.

„Tenhle hnusnej zapadákov,“ říkal o Schiermonnikoogu a chtěl se s Eli, Dominique a jejím bráchou-dvojčetem Matsem pořád scházet v přístavu; sedávali ve čtyřech s nohama spuštěnýma ze starého mola, jedli z umělohmotných krabiček smaženou rybu s hranolky a dívali se, jak trajekty odrážejí směrem k pevnině a jejich motory víří kalnou šedou vodu. Všichni tři byli starší než Eli; Dominique s Matsem bylo sedmnáct, Alexovi osmnáct a Eli si v jejich společnosti připadala skoro dospělá. Jen díky Dominique má tuhle partu, uvědomovala si, jen díky Dominique se s ní baví nejhezčí kluk na ostrově. Daly se dohromady díky jízdárně; Dominique si od de Vriesových občas pronajala koně na vyjížďku a Eli s ní zpočátku jezdila jen jako průvodkyně. Občas se k Dominique přidal i její bratr Mats a Alex odvedle, kluci byli kamarádi. Do té doby Eli mohla Alexe jen tiše obdivovat z okna a venku se sotva pozdravili. Pořád se jí nechtělo věřit, že ji ti tři vážně vzali mezi sebe.

„Jednou nastoupím a už se sem nevrátím,“ opakoval často Alex při pohledu na odplouvající trajekt, ale Eli doufala, že jsou to jenom řeči. Tuhle jeho touhu nesdílela. Žít jinde než na ostrově? Proč? A už nikdy se nevrátit? To už vůbec ne! Neuměla si představit, že by z Schiermonnikoogu nadobro odešla. Na rozdíl od Dominique, která Alexovi přizvukovala: „Taky se nemůžu dočkat, až z týhle díry vypadnu.“ Snila o kariéře zpěvačky v Amsterodamu; někde tam nejspíš žije její o dvanáct let starší sestra Uma, která utekla z domova, když byla Dominique ještě malá, a na ostrov už se nikdy nevrátila ani na návštěvu. Hodně cestuje, tu a tam posílá pohlednice z nádherných míst v celé Evropě; Dominique je opatruje jako poklad.

„Třeba za ní jednou odjedeme spolu, Domi,“ nadhodil nedávno Alex a Eli se málem zalkla žárlivostí.

„Jak byste ji asi tak chtěli najít, když ani nemáte její adresu?“ sykla. „Amstr není Schiermonnikoog. A jak můžete vědět, že nebude zrovna na cestách?“

Oba se na ni podívali tak nepřátelsky, že raději zmlkla. Neber nám ten sen, říkaly jejich oči.

Oba je milovala, ale štvali ji tím, že ten společný sen mají.

Když na to teď myslela, uvědomovala si, že za žádnou cenu nemůže dnešní mejdan na pláži vynechat. Dominique dorazí určitě, protože pozvání k ohni zařídil Mats a vezme ji s sebou. Všichni se dohodli, že doma zatají, kam jdou, protože malíř má mizernou pověst a po ostrově se povídá, že svádí holky, co jsou ještě pod zákonem, a dodávku má plnou drog. Eli to celé připadalo ohromně cool. Vážně si nedokázala představit, co by se muselo stát, aby se ten večírek u ohně odehrál bez ní.

Vyklonila se z okna ještě víc, aby si ověřila, že vítr pořád fouká od západu. Potěšilo ji, že se stočil a vane teď přímo od moře. Cestou k majáku se do ní bude opírat z boku, což je lepší, než kdyby na kole šlapala proti němu. Čeká ji patnáct kilometrů jízdy. Nejpozději za hodinu by měla být na místě. Dorazí včas.

Tedy pokud se jí podaří nepozorovaně vyklouznout z domu.

O chvíli později nechala Eli na svém stole vzkaz, že je venku s Dominique, a s botami v ruce po špičkách sešla do přízemí.

„... a uznávám, že některých věcí, který jsem dneska Johanovi řekl, už lituju,“ říkal zrovna v kuchyni táta. „Možná to chtělo víc času na rozmyšlenou.“

„No, můžeš sice Johana požádat, aby je nepoužil, ale zpátky už to nevezmeš,“ opáčila Marit. „Já tě varovala.“

„Asi mu hned zítra povím, aby použil jen něco z toho, co jsem mu povykládal. Hlavně ty výstřižky… o těch jsem asi měl mlčet. Měl jsem je dávno spálit. Nechci Gwen ublížit.“

„Jí už neublížíš, Larsi. Ale sobě můžeš. A taky Svenovi. Radil ses s ním o tom vůbec? Pořád si to celý můžeš rozmyslet.“

„Hlavně se do toho zase nemontuj.“ Teď se táta naježil. „Už jsme si snad ujasnili, že ty prachy potřebujeme.“

„Jasně. Ale určitě existujou i jiný způsoby než se předvádět v televizi a vířit drby,“ odsekla Marit. Eli ohrnula rty. Takže Marit jako obvykle všechno zkazí? Zatrhne tátovi reportáž o mámě, jen aby se necítila mimo hru?

„Jo? A můžeš mi ty způsoby vyjmenovat?“ zasyčel táta. „Musím ty prachy sehnat rychle, jinak nám sem vpadnou exekutoři. Mám teda bleskově prodat barák pod cenou a přestěhovat se do levnějšího na pevninu? Nebo přemluvit Svena, aby honem střelil Lepelaar, půjčil nám část peněz, co za domek dostane, a šel bydlet sem k nám? Ale chceš s ním žít pod jednou střechou? Dohadovat se s ním kvůli tomu, že nevynáší dost často odpadky nebo že v předsíni smrděj jeho boty? To bys chtěla?“

„Vždyť pro něj ani nemáme volnej pokoj,“ namítla Marit. „Pro čtyři lidi by to tu bylo strašně malý.“

„No vidíš. Takže není lepší zalepit ty nejakutnější dluhy honorářem za reportáž a pak přemýšlet, co dál?“

Eli při slovech o dědovi a jeho domě na všechno ostatní zapomněla. Prodat Lepelaar? Děda jí často opakoval, že samota v dunách pod majákem bude jednou její. Domek, kde vyrostla máma. Těšila se na něj. Bude dospělá, bude zvát kamarádky na večeře a popíjet víno u krbu. Lepelaar měl jen jednu místnost dole a dvě maličké nahoře, všechno tam bylo staré a drželo pohromadě jen silou vůle, ale Eli byla přesvědčená, že víc nepotřebuje. A táta by chtěl dědu přemluvit, aby domek prodal, jen aby on mohl vzít Marit na další dovolenou k moři a tam peníze za Lepelaar prožrat a vysrat? Eli by nejradši vtrhla do obýváku a poslední myšlenku vykřičela otci do očí. Místo toho si stoupla blíž ke dveřím a poslouchala dál.

„A domek by měl zůstat pro Eli,“ dodal táta.

„Já vím,“ řekla Marit, ale tón jejího hlasu prozrazoval, že úplně jednoznačně nesouhlasí.

Vzala jí tátu a teď jí vezme ještě domek po mámě? Nenávidím ji, pomyslela si Eli s uchem těsně u dveří, nenávidím ji, naznačila bezhlesně rty. Kéž by zmizela, kéž by ji shodil kůň a srazila si vaz, kéž by spadla z trajektu do moře a už se nevynořila… Eli na vteřinu polekalo, na co to myslí, ale vzápětí její pozornost znovu upoutal rozhovor v obýváku.

„Jen se ti snažím vysvětlit, že by pro nás oba bylo lepší, kdyby ses netýral vzpomínkama na Gwen,“ dodala Marit. „Nepřeju si -“

„Já se tím netýrám!“ Táta teď už opravdu zuřil. „Přestaň laskavě s těma svejma intrikama. Tváříš se, že ti jde o moje dobro, a přitom myslíš jenom sama na sebe. Možná máš pocit, že jsi něco víc, protože jsi z lepší rodiny… studovaná... a tak dále… ale kvůli tomu se nemusíš chovat jako sobecká kráva.“ Zarazil se. A pak dodal mnohem klidnějším, téměř provinilým tónem, jako by se sám polekal toho, co před chvílí řekl: „Promiň mi ten výraz, ale nemáš právo mi rozkazovat.“

„Nikdy jsem netvrdila, že ho mám,“ hlesla Marit a Eli měla co dělat, aby před jejími ráznými kroky uskočila do tmy. Nevlastní matka prudce otevřela dveře do temné předsíně, naštěstí se neobtěžovala rozsvítit, Eli schované v rohu vedle almary si nevšimla a vydusala po schodech nahoru.

Plakala.

Eli stála několik vteřin bez hnutí. Pak potichu vyšla z domu a zavřela za sebou dveře.

Nejdřív kolo jen vedla a pak ještě několik set metrů jela se zhasnutým světlem. Cestu mezi pastvinami dostatečně ozařoval měsíc. Až na asfaltce rozsvítila a šlápla ostřeji do pedálů. Teď už ji táta ani Marit nezastaví. Nakonec pochopitelně praskne, že zmizela – těžko může předpokládat, že už se po ní dnes večer nebudou shánět – ale co na tom záleží? Až se vrátí domů, čeká ji nejspíš pěkná scéna, jenže mezitím stráví několik hodin s Alexem.

Dnešní večer už jí nikdo nevezme.

Z domova vedla až k majáku cyklostezka kopírující silnici. Když byla Eli asi v polovině cesty, projel kolem ní otcův Suzuki Jimmy. Nebo alespoň měla ten dojem.

Pořádně v ní hrklo. Měla na hlavě kapuci a cyklostezka byla neosvětlená, takže ji snad otec ve tmě nepoznal. Vůz jel rychle a nebyla si jistá, jestli je vážně otcův; Jimmyho vlastnila spousta schiermonnikoogských farmářů. Dívala se za ním. Podle červených koncových světel poznala, že řidič daleko vpředu šlápl na brzdy a zabočil doprava směrem na pláž. Pak se jí auto ztratilo z dohledu mezi keři. Je to otec? Všiml si jí a teď čeká na kraji nejbližší odbočky k moři, než k němu Eli dojede?

Váhala, jestli má pokračovat v cestě. Zjistil už táta, že zmizela, a hledá ji? Proč by jí ale v tom případě nezavolal na mobil? A jak by mohl vědět, že má namířeno zrovna po téhle silnici k majáku? Stejně jako Dominique, Mats a Alex o táboráku doma ani necekla. „S tím vagabundem se stýkat nebudeš,“ řekl by táta, který potulnému malíři nemohl přijít na jméno. Otec s Marit věděli, že Eli obvykle chodí s kamarády do přístavu, takže by ji hledali spíš tam.

Seskočila z kola a dobrých pět minut nerozhodně stála ve tmě. Pak si stáhla kapuci ještě hlouběji do čela. Nezbývá jí než šlapat dál a doufat, že to otec nebyl.

Suzuki Jimmy na odbočce k moři nečekal a ani později už kolem ní neprojel. Nejspíš ho ani neřídil otec. Zanedlouho Eli šlapala do mírného kopečku k majáku. Obklopovala ho temná liduprázdná krajina, porostlá nízkými borovicemi, pichlavými křovisky a slanomilnou trávou. Moře odsud ještě vidět nebylo, ale zdálky už se ozývalo jeho hučení a vzduch tu byl ještě vlhčí a slanější než v nitru ostrova. Silnice končila parkovištěm, od kterého se rozbíhalo do tmy několik úzkých cestiček pro pěší a cyklisty. Jedna vedla k plážovému pavilonu s restaurací a zbylé tři na různé části dlouhé písečné pláže.

Eli zpomalila. Malá okna věže žlutě zářila do noci; jasné znamení, že krámek se suvenýry v přízemí ještě nezavřeli. Měla by tedy zajít dovnitř a Alexe vyzvednout? Na parkovišti stálo několik vozů; tátovo auto mezi nimi naštěstí neviděla, ale se zatrnutím poznala limuzínu patřící strýčku Johanovi. U dřevěného stolu pod majákem seděla osamocená žena. Vypadala jako teta Ingrid! Eli se rychle odvrátila, sklopila hlavu a zahnula na jednu z cestiček k pláži, aby se u tety nemusela zastavovat.

Nepřipadá v úvahu, aby kolem tety jela k majáku. Teta se strýcem by si určitě nenechali pro sebe, kde ji viděli; možná by rovnou zavolali rodičům, že ji potkali, a otec by si pro ni mohl k ohni přijít. Představila si tu ostudu a polilo ji horko. Raději napíše Alexovi esemesku, že na něj počká u toho vstupu na pláž, kde jsou stojany na kola a lavičky. Alex bude vědět, kterou cestu k pláži má na mysli. Sedne si a bude poslouchat hučení moře a koukat se na hvězdy. Vždycky se jí líbilo, když mohla být sama v noci venku; v tom se prý vyvedla po mámě.

Pod úzkou pneumatikou kola praskaly drcené lastury, jimiž byla stezka vysypaná. Jak se Eli blížila k moři, hučení příboje sílilo. Světlo na kole vykrajovalo ze tmy trojúhelníkový výsek krajiny a občas v něm povíval lehký mlžný opar. Vpředu se proti nebi rýsovaly černé hřebeny dun. Eli vyšlápla do mírného svahu a na nejvyšším bodě se zastavila. Seskočila z kola a ohlédla se. Stála teď přesně na půli cesty mezi majákem a mořem; odtud se otevíral nejlepší výhled na maják. Okýnka už zhasla, takže Alex se nejspíš za chvíli vydá za ní. Zkontrolovala mobil a potěšilo ji, že Alex odepsal: Za čtvrt hodiny jsem tam. Chvíli jen stála a užívala si pocit očekávání. Co když právě na dnešní večer tak dlouho čeká? Co když se konečně něco – NĚCO – stane? Těžko říct, odkud se ta myšlenka vzala. Eli se vzrušeným mravenčením po celém těle znovu nasedla na kolo a šlápla do pedálů.

Postava – nepoznala, jestli je to muž nebo žena – se před ní vyloupla ze tmy úplně nečekaně. Eli jela rychle, takže scházely milimetry, aby se s ní srazila. Zabrzdit nestihla, a tak prudce strhla kolo ke straně, nohou zavadila o pichlavý keř, roztrhla si kalhoty a málem spadla. Člověk nevykřikl, nezaklel, nevydal vůbec žádný zvuk, prostě jen stál na stezce jako černá socha. Přes hlavu měl stejně jako Eli přetaženou kapuci bundy nebo mikiny.

Vybalancovala pád a ohlédla se. „Promiňte,“ křikla přes rameno, ale člověk neodpověděl. Něco jí napovídalo, že by neměla zastavovat – právě naopak. Proč jí neuhnul, když jela s rozsvíceným světlem a on ji musel zdálky vidět? Dokonce jí připadalo, že jí schválně skočil do cesty. Chtěl ji snad zastavit nebo srazit z kola?

Nával strachu ji přinutil zrychlit. Šlapala do pedálů tak zběsile, až ji začaly pálit svaly. Do uší jí narážel vítr, ale nemohla se zbavit dojmu, že se za ní ozývá dusot. Ten člověk ji pronásleduje? Nebo slyší jen tlukot vlastního srdce? Stezka se teď klikatila podél pásu vysokých dun, za nimiž burácelo moře. U laviček a stojanů na kola Eli zastavila, seskočila z kola a zaposlouchala se.

Neslyšela nic než vítr a moře.

Neříkal Johan, že se hned vrátí?

Ingrid vstala z lavičky pod majákem a zastavila se na kraji jedné cestičky vedoucí k moři. Napínala oči do tmy, ale záblesk Johanovy baterky nezahlédla. Krajina byla temná, jen paprsky majáku hladily vrcholky dun porostlé slanomilnou trávou. Do uší se jí opíral vítr. Když si k němu stoupla zády, dolehl k ní vzdálený hukot moře a bzučení ze strojovny majáku. Jinak nic.

„Johane!“ zavolala do tmy, ale odpověď nepřišla.

Kam vůbec šel? Co ho to napadlo nechat ji tu potmě dřepět samotnou? A proč nezvedá mobil? Dokud ještě pracoval, míval při natáčení reportáží telefon přepnutý na tichý režim; vysvětlil jí, že většinou trvá dlouho, než se mu povede lidi rozpovídat, a jediné zazvonění mobilu pak pracně budovanou důvěrnou atmosféru zničí. Ale teď? Vždyť jsou na dovolené! Sílil v ní vztek. Pokud chtěl na té tajemné schůzce zůstat delší dobu, měl jí to předem říct; vzala by si taxi a teď by v domku popíjela horkou čokoládu, dívala se na televizi a ani by ji nenapadlo dělat si starosti.

Vrazila ruce do kapes a vrátila se k majáku. Zamřížovaná okna věže už zhasla, na parkoviště se přiloudala poslední skupinka turistů, nasedli do aut a zmizeli ve tmě. Projelo několik cyklistů a pak už na rozlehlém parkovišti zůstalo jen Johanovo auto a barevně posprejovaná dodávka s obytným přívěsem. Ingrid si u stolku připadala ještě osamělejší než předtím.

Vytáhla z kapsy mobil a zkontrolovala čas. Bylo deset, ale ta informace jí k ničemu nebyla, protože nevěděla, v kolik vlastně Johan odešel.

Trvalo docela dlouho, než se o něj začala bát. Zprvu jí bylo příjemné, že zůstala pod majákem sama; nechala myšlenky plynout a dívala se, jak se jí nad hlavou točí šest širokých světelných paprsků. Bylo to jako sedět pod obrovským černobíle pruhovaným poklopem. Ztratila pojem o čase… až do chvíle, kdy se zachvěla chladem.

Proč jí vlastně Johan neřekl, s kým se potřebuje tak pozdě večer sejít? Seběhlo se to tak rychle… Cestou z večeře v plážovém pavilonu Sunset si na chvíli sedli k dřevěnému stolu s lavicemi pod majákem a pak Johanovi zazvonil mobil; někdo mu nabízel informace k případu vraždy Gwen de Vriesové. Nebo tak jí to alespoň Johan řekl, ale zřejmě nelhal. Od chvíle, kdy včera večer dorazili na ostrov a Johan mezi známými rozhlásil, co chystá, o té vraždě nasbíral spoustu informací. Mezi místními už se jistě rozkřiklo, že je tady a co má v plánu.

„Poslyš, tohle by mohlo být důležitý,“ řekl jí změněným tónem, hned jak zavěsil. „Jde o ten případ. Ten člověk mi něco chce říct, ale nepřeje si, aby ho se mnou někdo viděl. Chce se sejít kousek odsud v dunách. Dělá z toho trochu kovbojku.“ Zavrtěl hlavou a ušklíbl se. „Počkáš chvilku?“

„Kdo je to?“ zavolala za ním, ale to už mizel z parkoviště a odpověděl jí jen mávnutím ruky. To gesto znamenalo něco jako: teď mě nech, nemám na tebe čas, povím ti to potom.

V první chvíli jen pokrčila rameny; vlastně to nebyla zase tak neobvyklá situace. Když ho v prvních měsících jejich vztahu navštěvovala v Holandsku, Johan ji často nechával čekat, rušil schůzky a uprostřed noci zvedal telefony. Na ulici a v restauracích se dával do řeči s lidmi, které neznala, a rozebíral s nimi záležitosti, k nimž neměla co dodat. Takže vedle něj jen přešlapovala, usmívala se a připadala si jako páté kolo u vozu. Dnes poprvé ji napadlo, že podobně se možná Johan cítí celé ty roky v Čechách. Je to další z důvodů, proč se chce vrátit do práce? Přišla teď řada na ni, aby se podřizovala a přizpůsobovala? Jenže stěhování do Čech byl přece Johanův nápad, o nic ho nežádala, k ničemu ho nenutila. Bývala by tenkrát brala i vztah na dálku. Zatímco on ji k sobě nejdřív připoutal a pak ji postavil před hotovou věc: chci zase žít v Holandsku, ber, nebo nech být.

Pocit nevole v ní pomalu přerůstal ve vztek. Došla k Johanovu autu a vzala za kliku. Jistě, zamčeno. A klíčky si pochopitelně odnesl s sebou. V návalu zuřivosti nakopla pneumatiku. Nejspíš by si měla zvykat; odteď se takové věci budou stávat běžně. Znovu se ohlédla do tmy, která Johana pohltila, a zaplavil ji palčivý pocit ztráty. Když přestal pracovat, rychle si zvykla, že se stala středobodem jeho nového světa a může si nárokovat veškerý jeho volný čas. Teď je to pryč.

Copak mu není jasné, že se o něj bude bát? Že by tu mohla nastydnout? Vzpomněla si na bažinatou pláž a tekuté písky, o kterých jí vyprávěl – jak je to odsud daleko? Nikdy tam spolu nebyli, proč taky? Ale nemohl ho tam někdo vylákat, aby mu ublížil? Nejraději by znovu došla k okraji dun a zavolala jeho jméno, ale nechtěla dělat rozruch; těžko říct, s kým se Johan ve tmě baví a jak moc seriózně před ním chce vypadat. Obvinil by ji z hysterie. Úplně ho slyšela říkat: „Co by se mi asi tak mohlo stát? Znám ostrov jak svý boty.“

Měsíc překryly mraky a vítr rázem zesílil, nepříjemně zalézal pod bundu a cuchal jí vlasy. Najednou se jí na tmavém parkovišti bičovaném větrem od moře zastesklo po domově. Po Princovi a Sofii. Po Piškotovi, který před měsícem nečekaně umřel na zástavu srdce, skoro jako by viděl do budoucnosti a rozhodl se, že stěhování do jiné země už se ve svém věku nechce zúčastnit. Smrtí zlatého retrívra se uzavřela jedna hezká kapitola jejich života. Ingrid se sevřelo hrdlo. V Amsterodamu budou žít v bytě v centru města. Bude si vůbec moct pořídit dalšího psa?

Potřásla hlavou – na co to myslí? Teď je přece hlavní, aby se Johan v pořádku vrátil. Poprvé ji napadlo, že by měla mít plán, co udělá, pokud Johan nedorazí ani za hodinu nebo za dvě. Co když si třeba potmě na dunách zlomil nohu? Co když zakopl, praštil se do hlavy o sloupek u cesty a teď někde leží v bezvědomí? Měla by ho jít sama hledat? Zavolat na policii? Požádat prodavače z obchůdku se suvenýry v majáku, aby jí půjčil baterku nebo se s ní šel do dun podívat? Vypravila se za ním hned – neuškodí někomu se se svými obavami svěřit – ale na závětrné straně věže už našla jen zamčené prosklené dveře s cedulkou Zavřeno.

Znovu vytočila Johanovo číslo. Neozval se. A ani napodruhé, napotřetí... napodesáté. Jak ji může takhle ignorovat? Teď už panikařila. Až se Johan vrátí, vynadá mu… pořádně ho za tu bezohlednost seřve… nebude si brát servítky. A poví mu, že nechápe tu jeho idiotskou snahu vracet se na výsluní... Kdo si myslí, že na něj čeká? Dvacetileté fanynky? I kdyby se stavěl na hlavu, nikdy už nebude tak úspěšný a slavný jako dřív; v jeho oboru se rychle zapomíná; sejde z očí, sejde z mysli. A taky mu řekne, že se nechce stěhovat do Amsterodamu, že doma je v Čechách… oba jsou už doma v Čechách.

V dálce nad dunami se v jednom místě mihotala rudá záře – na pláži někdo zapálil velký oheň. Šel se Johan po schůzce s tím neznámým člověkem ještě podívat k moři -třeba aby se zamyslel nad tím, co se dozvěděl? Omdlel tam někde ve tmě, teď leží v bezvědomí na písku a pomalu se k němu blíží příliv? Kdyby zkolaboval někde poblíž těch lidí u ohně, snad by si ho všimli a pomohli mu, jenže pláž je kilometry dlouhá a temná... Ingrid vstoupila na stezku vysypanou drcenými lasturami. Na cestu jí v pravidelných intervalech svítily záblesky majáku. Udělala několik kroků a vykřikla Johanovo jméno.

Neozval se. Ale pokud je až u moře, nemůže mě přes hukot vln slyšet, uklidňovala se. Kdyby zalarmovala policii a on se mezitím vrátil, vyslechla by si kázání, že ztropila ostudu. Měla by se vrátit k autu a počkat.

Už se chtěla otočit a zamířit zpátky k majáku, když daleko v dunách prokmitl tmou kužel světla. Může to být Johanova baterka? Konečně se vrací? Znovu pocítila vztek. Jak ji tu mohl takhle nechat? Je tak bezohledný!

„Johane!“ zavolala znovu a rázně vykročila do tmy.

Kapitola 5

Kde Pieter tak dlouho vězí? Potřebovala by s ním tolik věcí probrat!

Je půlnoc a všechny podniky na ostrově už dávno zavřely. Může mít Pieter takhle pozdě ještě zakázku? Sonja de Jongová se nechtěla chovat jako stíhačka. Pieter nesnáší, když ho hlídá. „Jen proto, že víc vyděláváš, mě nebudeš kontrolovat,“ zasyčel na ni už tolikrát, až se mu bála položit ty nejnevinnější otázky jako třeba: „V kolik přijdeš domů?“ Nebo: „Kde ses tak zdržel?“ Pokud je přesto položila a on měl zrovna špatnou náladu, zavrčel: „Nejsem tvůj majetek, Sonjo.“ Věděla, jak je to pro něj citlivé téma.

Snad by byl raději, kdyby se nestarala a zůstali chudí? Vadí mu způsob, kterým se rozhodla vydělávat? Věřila, že ne, na všem se přece dohodli. Připadalo jí, že navzdory tomu, jak malé naděje do jejich manželství zpočátku vkládala, se z nich stal dobrý tým.

Když Pieter žádal Sonju o ruku, měl holý zadek, ale přesto sliboval, že jí poskytne alespoň zlomek života, o jakém vždycky snila. Brzy budu mít víc, dušoval se, zrovna sháním pronájem obchodu na lepší adrese. Jenže ho drtily splátky hypotéky, takže na opravdu dobré obchodní prostory neměl.

A podobně beznadějné bylo i jeho taxikaření. Sonja věděla, že Pieter často předstírá zakázku a odjede z domu, ale pak jen vysedává na parkovišti u moře nebo popíjí nesmyslně drahé kafe v hotelu Prins. Ostrov byl na tajnosti příliš malý; lidi jí všechno řekli.

Dozvěděla by se také, kdyby si Pieter našel milenku? Mockrát uvažovala, jestli mu nakonec její cílevědomost, pracovitost a snaživost spíš nevadí, než aby ji obdivoval jako většina lidí. Nebyl by šťastnější se ženou, která si vystačí s málem?

Kvůli práci hodně cestovala a musela si zvyknout, že o manželovi neví všechno. Přesto byly dny, kdy se jí nejistota zahryzla do zátylku pevněji než jindy… jako například dnes. Kde tráví Pieter čas, když nepracuje a není s ní? Vážně se toulá sám po ostrově jen proto, že jí nechce přiznat, jak málo má kšeftů, a aby nevypadal jako chlap, který se beze snahy nechává živit? Žárlila na všechny ženy, se kterými se dal do řeči, dokonce i na Marit odnaproti, když z okna zahlédla, jak s ní na chodníku prohodil jen o slovo víc než pozdrav. Občas ji napadalo, že možná sousedku od začátku nesnášela hlavně proto, že ji považovala za konkurenci. Žárlila dokonce i na mrtvou Gwen, s níž Pieter od dětství kamarádil a ve škole všichni věděli, že je do ní beznadějně zamilovaný. Byl to vážně paradox. Když se s Pieterem brali, byla přesvědčená, že se vdává hluboko pod svoji úroveň. A vida, nakonec je to ona, kdo na manželství víc lpí a má větší strach, aby vydrželo.

Anebo je to jenom její pocit a ve skutečnosti na ní Pieterovi záleží stejně jako jí na něm?

Sonja seděla v kruhu zlatavého světla lampy na čtení, na klíně měla knihu, ale nedívala se do ní. Před chvílí se vrátila ze schůzek a ležel před ní prázdný večer. Alex se stejně jako Pieter někde toulal a ona si provinile uvědomovala, že jí to nevadí. Puberta změnila jejího syna v cizince; věčně byl v defenzivě, neustále se vůči ní vymezoval. V poslední době nemluvil o ničem jiném, než jak nenávidí malý, trapný, nudný život v tomhle zapadákově a jak se těší, až z Schiermonnikoogu vypadne. I když mu dávali slušné kapesné, Alex si chodil přivydělávat do obchůdku se suvenýry v přízemí majáku a k pobřežní hlídce. Sonja tušila, že její syn chce z ostrova odejít s vlastními penězi v kapse a jet, kam bude sám chtít, ne kam ho pošlou rodiče.

Děsila se dne, kdy k tomu Alex sebere odvahu. Už dávno ji nepotřebuje, ale dokud žije doma, jsou tři – jsou opravdová rodina.

Co jim vlastně zůstane, až se Alex odstěhuje? Jen práce, hromadění peněz a tiché večery ve dvou, které Pietera jistě dřív nebo později začnou nudit.

Sonja zhasla lampu, došla k oknu a zadívala se do tmy. Nad pastvinami visel srpek měsíce. V protějším domě se svítilo, ale Larsovo auto před ním neparkovalo. Můžou být Lars s Pieterem někde spolu? O tom pochybovala, zase tak dobře spolu nevycházejí.

Znovu rozsvítila, otevřela domácí bar, nalila si štědrou dávku koňaku a zakroužila jím ve sklínce. Připomněl jí představy, které o svém životě spřádala v době dospívání. Ještě ve dvaceti si byla naprosto jistá, že se narodila proto, aby se jednoho dne stala ženou nesmírně úspěšného muže a dělala ho šťastným. Věřila, že je dostatečně krásná a inteligentní na to, aby se jí podařilo zaujmout třeba ředitele nějaké velké, prosperující firmy. Tvrdila o sobě, že chce prorazit v politice, ale nebyla to tak docela pravda. Do studia práv se pustila nejspíš z nesprávných důvodů: představovala si, jak jednou svými znalostmi bude oslňovat manželovy obchodní partnery a klienty při večeřích, které vlastnoručně připravila. Když se zrovna nešprtala na zkoušky, sledovala show věhlasných kuchařů a zkoušela vařit speciality podle jejich receptů. Živě se viděla, jak v hypermoderním loftu s okouzlujícím výhledem na panorama města servíruje zámožným známým svého ještě zámožnějšího manžela perfektní foie gras a vzápětí je při jídle ohromuje neotřelými názory na politickou situaci a schopností duchaplně konverzovat o moderním umění.

Jenže kuchařskými finesami oblažovala jenom kamarádky, které toho nestoudně zneužívaly. Při stáži v právní kanceláři sice ulovila několik bohatých mužů, ale žádný z jejích vztahů nepřežil pár měsíců. Studium ji nebavilo a váhala, jestli si zvolila správný obor. Pak při jedné návštěvě doma na Schiermonnikoogu neprozřetelně vlezla do postele s bývalým spolužákem Pieterem de Jongem, přišla do jiného stavu… a po několika proplakaných nocích usoudila, že je možná nejvyšší čas přestat okolo sebe kopat a přijmout svůj život takový, jaký doopravdy je.

A teď je tady, v tomto domě na okraji největšího zapadákova na celém ostrově. Když se podívá z okna, nevidí mihotavá světla velkoměsta, ale jen vlastní odraz ve skle na pozadí černočerné tmy. I kdyby se přetrhla, Pieter ani Alex si nikdy nebudou pořádně vážit toho, co pro ně dělá. Nemá přítelkyně, protože všechny, se kterými si v dětství na Schiermonnikoogu rozuměla, se svým životem naložily šikovněji než ona a z ostrova se odstěhovaly. Podivínská ekoložka a Pieterova dětská láska Gwen, se kterou si na Kooiplaats svého času mohly mávat z okna do okna, si k ní v posledních letech před svou smrtí často chodila pro právní rady – pořád někoho zachraňovala nebo proti něčemu bojovala a předpokládala, že Sonja jí jen proto, že jsou bývalé spolužačky, bude nezištně pomáhat. Byly ale každá jiná a nikdy, ani v dětství, si moc nerozuměly. A vztah s Larsovou novou ženou byl od prvního setkání poznamenaný vzájemnou antipatií. Vzhledem k urážkám, které byly vyřčeny, už nepřipadalo v úvahu, aby se sblížily (a Sonja o to popravdě řečeno ani nestála). Ačkoli Alex chodil k de Vriesovým na jízdárnu a skamarádil se s Eli, Sonja si od nejbližších sousedů udržovala chladný odstup. Stejně jako Pieter ignoroval svého bratra, ona se naučila obcházet obloukem Marit. Občas jí připadalo zvláštní, že s Pieterem žijí ve vesničce s pouhými třemi obytnými domy, výletní hospodou a mládežnickou ubytovnou a se dvěma sousedy mají napjatý vztah. Je to divné, napadlo ji, okna necháváme nezakrytá a vidíme si navzájem do obýváků, a přitom se spolu nebavíme. Trpí obyvatelé všech malých osad ponorkovou nemocí?

Anebo mají s Pieterem život prostě takový, jaký si ho udělali?

Sonja dlouho stála se sklenicí v ruce u okna prázdného domu a uvažovala, jak je možné, že se navzdory všemu, co dokázala, po boku muže, kterého miluje, a uprostřed všech těch krásných věcí, jež nahromadila, cítí tak nejistá a nenaplněná. Nikdo by to do ní nejspíš neřekl. Lidi se zpočátku divili, proč zůstala na ostrově – zrovna ona, které všichni malovali tak výjimečnou budoucnost. Pak si ale zvykli, a když udělala kariéru u kosmetické firmy a naverbovala do svého týmu spoustu místních žen, toužících po jiném a lepším životě, počáteční odsudky typu „Ta firma je jenom obyčejný letadlo a vymejvárna mozků“ vystřídalo obdivné: „Vida, naše šikovná Sonja si našla způsob, jak v tomhle zapadákově slušně vydělávat. A pomáhá i ostatním!“ Když ji chválili, usmívala se. Ze zásady si nestěžovala. Chtěla, aby její život alespoň působil dokonale, když už takový není.

Pokrčila rameny a znovu otevřela knihu, ale neměla chuť číst. Nakonec se rozhodla, že se na chvíli pustí do lepení mušlí a dřívek na keramické hrnky a dřevěné šperkovnice, které prodávala v obchůdku v Nes. Výroba suvenýrů ji uklidňovala, byla příjemně rutinní a současně i tvůrčí, ale zároveň šlo tak trochu o charitu; za schránky mořských živočichů Sonja slušně platila Pieterovu bratru Sjoerdovi. Připadalo jí, že když sama netrpí nouzí, měla by alespoň trochu pomáhat někomu konkrétnímu a Sjoerd byl nejblíž. Tu a tam zazvonil s pytlem lastur (vždycky si vyčíhl chvíli, kdy před domem neparkoval Pieterův taxík) a nikdy neodešel s prázdnou. Pieter to přehání, když vyškrtl bratra ze svého života. Sjoerd není zlý. A rodina by měla držet pohromadě. Fajn, tak Sjoerd zdědil mnohem větší majetek než oni, ale nemá přece děti, takže jeho statek jednou dostane Alex. Účty se nakonec srovnají, věřila Sonja.

Jenže dnes ji ruční práce netěšila. Na tohle jsem vystudovala vysokou školu, napadlo ji, když opatrně nanášela kapky lepidla na vysušenou mořskou hvězdici, kvůli tomuhle jsem se učila péct kohouta na víně, připravovat dokonalou pěnu z kozího sýra a nedostižnou paštiku z krocaních jater. Je zpovykaná a nevděčná? Anebo má člověk právo držet se svých nároků, přestože už dávno ví, že nikdy nebudou naplněny?

Odpověď neznala a nenapadlo ji nic lepšího než si k práci nalít další sklenku koňaku a dál čekat, až se Pieter nebo Alex vrátí domů.

Ingrid koutkem oka zachytila svůj odraz v zrcadle na stěně policejní služebny v Nes a málem se nepoznala. Pleť měla svraštělou a oči se jí leskly jako šílenci. Vypadám na šedesát, blesklo jí hlavou a vzápětí si uvědomila, že na tom není nic divného, protože šedesát jí přece bude za půl roku.

„Takže postrádáte manžela.“

„Ano,“ odpověděla přiškrceně.

„A nemáte tušení, kde by se pan Rutten mohl zdržovat?“

„Ne. Je hodina po půlnoci, proboha!“

Policista na služebně v Nes bral Johanovo zmizení na lehkou váhu stejně jako strážníci, kteří po jejím telefonátu na nouzovou linku přijeli k majáku a odvezli ji do Johanova domku a pak sem na služebnu. Všichni byli přesvědčeni, že jde o planý poplach. A Johanovo jméno – jméno, které ještě před jedenácti lety v Holandsku otevíralo všechny dveře -na tom kupodivu nic neměnilo.

„Obvolala jste známé na ostrově?“ zeptal se jí unaveně policista a v tváři mu četla, že by se nejraději vrátil k činnosti, od které ho svým příchodem vyrušila: k hraní pokeru na počítači.

„Ano. Ale nikdo o něm nic neví.“

„Trpí nějakou chorobou… například epilepsií, onemocněním srdce? Mohl dostat nějaký záchvat?“

„Pokud vím, je zdravý, ale každému se přece může udělat špatně, takže bych -“

„Nenapadá vás, kde jinde než u známých by se mohl zapomenout?“

„Zapomenout?“ Ten chlap jí byl od první chvíle nesympatický. Proč jí skáče do řeči? „To myslíte vážně? Nemohl se takhle pozdě večer nikde zapomenout! Vždycky na něj bylo spolehnutí.“

„Paní Ruttenová... od chvíle, kdy jste ho viděla naposledy, uběhlo jen několik hodin a -“

„Jenže já prostě vím, že tohle není normální. Vy ho neznáte, ale já s ním žiju. Není to ten typ, co by se jen tak sebral a zmizel.“

„Dobře.“ Policista si promnul oči. „Pochopte, že se vás na tohle všechno musím zeptat, obzvlášť když postrádáte zdravého muže v nejlepších letech, ne dítě nebo seniora. Než vyhlásíme pátrání po pohřešované osobě, je třeba zvážit, jestli jde skutečně o pohřešovaného v pravém slova smyslu a dotyčný může být v ohrožení zdraví nebo života… anebo jestli se jenom někde zdržel nebo jste se špatně domluvili.“ Rozhodil rukama. „Třeba se váš manžel někde vyspí z opice a dorazí domů.“

„Kde například?“ vyštěkla. „Všem jsem volala.“

„Všem lidem na ostrově jste asi nevolala – nemám pravdu? Váš manžel tu tráví volno dobrých třicet let. Třeba tu má víc známých, než kolik vám jich stihl představit.“ Vstal od stolu, nalil dvě sklenice minerálky, z jedné se hltavě napil a druhou postavil před ni. Nevšímala si jí. Zdálo se jí to jenom, nebo při poslední větě zaslechla v jeho hlase pohrdavý tón? „Mohl se zapovídat s člověkem, se kterým měl schůzku, a pak u něj přespat.“

„Opakuju: to se mu nepodobá.“

„A zašla jste se podívat, jestli s někým nesedí v Sunsetu?“

Stejnou otázku jí předtím položili strážníci. Jako by všichni muži, kteří uprostřed večera na Schiermonnikoogu zmizí svým ženám z dohledu, automaticky mířili do plážového baru Sunset. Hledat Johana v kilometr vzdálené plážové restauraci, kde předtím večeřeli, Ingrid zprvu opravdu vůbec nenapadlo, ale strážníci tam s ní od majáku došli. „Byla jsem tam s vašimi kolegy. Zbytečně. Proč by se tam Johan vracel? Řekl mi, že bude hned zpátky.“

Policista si vyměnil pohled s kolegou u vedlejšího stolu. „To tak chlapi říkávají, když se jdou napít.“

„Ale Johan si výslovně přál, abych na něj u majáku počkala! Přece by mě tam nenechal jen tak sedět! Kdyby se rozhodl jít s tím svým tajemným informátorem na pivo, zavolal by mi.“

„Třeba vám poslal esemesku a ta nedošla. Mohl ji omylem odeslat na špatné číslo a nevšimnout si toho. A neměla jste k dispozici auto? Mohl předpokládat, že když se k majáku nevrátí, pojedete domů.“

Zavrtěla hlavou. „Neměla jsem u sebe klíče. A ubezpečuju vás, že se k sobě takhle nechováme. Nejsme jeden k druhému… lhostejní.“

Policista kývl a zamyšleně si ji prohlížel. „Měli jste v poslední době nějaké neshody?“

Zarazila se a neušlo jí, že si toho všiml. Neshody? Od chvíle, kdy se Johan rozhodl vrátit do práce, jich měli víc než za všechny předchozí společné roky. Celou cestu na Schiermonnikoog se kvůli tomu hádali. „Ne,“ zalhala a věděla, že její hlas zní neupřímně. „Vůbec ne.“

„Takže strážníci vás hodili domů, a ani tam váš manžel nebyl.“

„Přesně tak.“

„Nic nenasvědčovalo tomu, že by se tam mezitím zastavil a třeba… si něco odnesl? Kufr, osobní věci…“ „Nic si neodnesl.“

Přimhouřil oči. „A nadále mu zvoní telefon, ale on se vám nehlásí?“

„Pořád to zkouším… a nic.“ Napadlo ji, co se mu honí hlavou: Manžel ji po hádce vytrestal anebo ji dokonce tímhle necitelným způsobem opustil. Nechal ji samotnou sedět ve tmě pod majákem; dělej si, co chceš. Možná má na Schiermonnikoogu milenku… Nelíbilo se jí, jak se k ní chovají. Ať si klidně působí jako hysterka. V téhle situaci na to přece má právo! Hlasitě vzlykla. „Kéž bych mohla vrátit čas,“ zamumlala si pro sebe česky.

„Pardon?“

„Nic, nic.“ Teď už nebylo pochyb: policista si ji měřil se špatně skrývaným pohrdáním. Cizinka bůhvíodkud nám tu dělá problémy. Nalepila se na bohatého chlápka ze Západu a teď hysterčí, že jí dal kopačky… Mluvila výborně holandsky, ale nikdy se nezbavila nepatrného měkkého slovanského přízvuku; Holanďané ji proto často považovali za Rusku. A na ostrově jí mnozí dávali nepokrytě najevo, že o přistěhovalce z téhle části světa nestojí. Tohle nebyl multikulturní Amsterodam, ale konzervativní venkov. „Berte mě, prosím, vážně. Myslím, že ten člověk, který mu zavolal k majáku, mu mohl ublížit.“

Podívali se po sobě. „Vyhrožoval panu Ruttenovi někdo?“

„Ne, nebo o tom alespoň nevím. Ale Johan se chystal natáčet reportáž, která mohla někoho na Schiermonnikoogu naštvat. Chtěl se ve svém novém pořadu šťourat v nevyřešených zločinech. A začít měl případem Gwen de Vriesové.“

Podívali se na sebe. „Vraždou Gwen de Vriesové?“

„Měla jsem tím začít, že? Nezlobte se, jsem úplně rozhozená... Johan chtěl jezdit po místech, kde došlo k neobjasněným vraždám. Mluvit s pozůstalými… natočit místo činu… žádné velké pátrání, spíš shrnutí už známých faktů. Pochopitelně se hodlal příští týden zastavit i tady u vás na stanici a požádat vás -“

„Chtěl? Hodlal?“ Mladší policista se předklonil, opřel se oběma rukama o desku stolu naproti Ingrid a zblízka ji propaloval intenzivním pohledem nepřirozeně modrých očí. Ingrid napadlo, že mají stejný odstín jako její gel na čištění záchodové mísy. Za jiných okolností by se tomu zasmála, jenže teď měla k pobavení daleko. Ten člověk ji děsil. Narušoval její osobní zónu a to nesnášela. „Proč ten minulý čas, paní Ruttenová?“

„J-jen jsem…“ V hrdle ji šimraly sliny. Musela ztěžka polknout a uvědomovala si, jak nervózně to gesto působí. „Mám takovou předtuchu. Snad se mýlím, bože můj, snad za to může jenom strach, ale cítím… připadá mi… “

Mladší policista se napřímil a zbavil ji své nepříjemné blízkosti, jenže teď se nad ní pro změnu výhrůžně tyčil. Nebyla si jistá, co je lepší. Druhý přemýšlivě zamlaskal a začal ťukat do počítače. „Kdo všechno je informován, že se váš manžel chystá otevřít tu starou kauzu?“

Pokrčila rameny. „Těžko říct. Asi dost lidí, protože přijel na Schiermonnikoog s tím, že tu bude shánět informace… Rozhodl se tímhle případem začít, protože je to pro něj nejjednodušší. S vdovcem po Gwen totiž žije Johanova neteř. Marit Foolenová.“

„Aha. Jistě. Marit Foolenová.“ Starší policista blahosklonně pokýval hlavou; zřejmě věděl, o kom je řeč. „Moc dobře ji známe skrze sousedské spory. Kdo další o tom ví?“

„Já myslím, že spousta lidí. Lars de Vries, Gwenin otec, Madelie Visserová... ale i mnozí další, protože Johan každého žádal, aby se ve svém okolí ptal, jestli náhodou o Gwen někdo něco zajímavého neví. Nevím, jestli znáte Madelii, ale říct něco jí v podstatě znamená uvědomit o tom celý ostrov.“

Policista napsal ještě pár slov, propletl prsty na desce stolu a vážně se zadíval Ingrid do očí. „Dobře, vaše hlášení tu máme. Popis manželova oblečení a jeho fotograii jste kolegům také dala.“ Z obrazovky četl: „Tmavě šedé vlněné sako Ermenegildo Zegna, modré džíny, stříbrné hodinky Edox. Souhlasí? Dobře. Takže vám navrhuju následující postup. Kolega vás hodí autem domů. Než připravíme a vyhlásíme pátrání, znovu obvolejte všechny společné známé. Podívejte se, jestli opravdu nechybí něco z manželových věcí. Až se rozední, můžete třeba s někým známým zajet na místo, kde jste manžela viděla naposledy -“

„A co uděláte vy?“

Oba policisté na ni zírali s nehybnou tváří a semknutými rty. „Pokud se váš manžel do čtyřiadvaceti hodin nevrátí, vyhlásíme po něm pátrání. Budeme vás informovat.“

A to je všechno? Ačkoli – co čekala? Že okamžitě vyšlou do terénu desítky mužů se psy a helikoptéru?

„Poslouchejte mě!“ rozkřičela se; zbytky sebeovládání byly ty tam. „Něco se mu stalo! Mohl dostat infarkt… mrtvici… co já vím. Ten člověk, co mu volal, mu mohl ublížit! Kdo ho půjde hledat? Kdy? Jestli okamžitě něco nepodniknete, budu si na vás stěžovat!“

Podívali se po sobě. „Dodržujeme předepsaný postup. Ale jestli cítíte potřebu sepsat stížnost, tak jen do toho, paní Ruttenová. Alespoň vypustíte páru,“ poradil jí dobromyslně starší z nich.

Vstala a práskla za sebou dveřmi tak, až ze stěny spadl kus omítky.

Před chvílí vyšlo slunce. Muž, žena a pes přišli na pláž. Bylo ještě chladno, ale žena si přesto rozprostřela na písek modrobíle pruhovanou osušku a sedla si na ni. Muž na čáře odlivu cvičil černobílou borderkolii.

„Sedni!“ „Lehni!“

„A teď zůstaň. Zůstaň. Řekl jsem zů-sss-taň!“

Kdykoli pes příkaz nesplnil, dostal ránu. Tvrdou, až zakňučel bolestí. Sjoerd de Jong nechápal, jak ta žena může odpočívat, zatímco kousek od ní její manžel týrá psa.

Možná je ráda, že ten chlap ubližuje někomu jinému než jí.

Potkával je na pláži každé ráno krátce po rozednění už týden. Chodili až do míst, kde končil čtyřiadvacet kilometrů dlouhý pás dun a začínala plochá přílivová mokřina s ježatými trsy písečné trávy. V pustině, kde nebylo kam se schovat před sluncem a větrem, Sjoerd obvykle vídal hlavně ornitology s dalekohledy a tu a tam skupinky zdatnějších turistů v pevných botách. Tihle dva nezapadali ani do jedné kategorie. Chodí tak daleko a tak časně ráno, protože nechtějí, aby někdo viděl, jak se chovají ke svému psovi?

Z ustaraného výrazu kolie, z jejích očí bez jiskry a apatické strnulé chůze by Sjoerd poznal, že ji pán bije, i kdyby toho sám nebyl svědkem. Ve psech se vyznal. Ve psech a jiných zvířatech, v lidech ne.

Když chlapa s kolií před týdnem uviděl poprvé, překonal zábrany (jinak s cizími lidmi vůbec nemluvil, pokud vyloženě nemusel) a celkem dobrácky prohodil: „Nechte ho. Vždyť se vám snaží vyhovět.“

„Starej se o sebe, šupáku,“ zasyčel chlap.

Sjoerd se považoval za mírumilovného člověka, ale v podobných situacích se přestával ovládat. Od puberty si bral z útulku v Leeuwardenu na pevnině staré křížence na dožití; nikdo jiný už by je nechtěl a on jim zařídil důstojné stáří. Zbožňoval, opatroval a pochoval jich za ty roky postupně už desítky; děti neměl a nejspíš mít nebude, tak proč by nezasvětil život psům? Dokud žila Gwen, dokonce plánovali, že spolu na Schiermonnikoogu zřídí oficiální psí útulek, ale ta vize zemřela spolu s jeho nejlepší přítelkyní. Realizace by vyžadovala spoustu telefonátů, žádostí, ohlášek, povolení... a Sjoerdovi se dělalo špatně při pouhém pomyšlení na to, co všechno by asi musel zařídit a s kolika cizími lidmi by musel mluvit. Ten projekt závisel na Gwen; to ona všechno vymyslela, naplánovala… Sjoerd nadále zůstal při zajeté praxi: vlastnil vždycky tři staré křížence a za každého zemřelého si pořídil dalšího. Jenže když poprvé uviděl na pláži tuhle nešťastnou borderkolii, napadlo ho, že uživí i čtyři psy. Ano, měl by rozšířit smečku. Zlepšit tomu stvoření život. Dívat se, jak je pes den za dnem klidnější, sebejistější a šťastnější (a nemyslet na to, že tyrani si už nejspíš pořídili další štěně).

„Chcípni, hajzle,“ pronesl směrem k muži, otočil se k němu zády a po tvrdším mokrém písku tlačil svůj dvoukolák dál. Vztekem ho bolelo v hrudi, jenže co může dělat? Ten chlap mu poradil správně: měl by se starat o sebe. Jinými slovy by měl šlapat po pláži a rozhlížet se, kde se co zajímavého válí.

Sjoerd de Jong denně nachodil podél moře desítky kilometrů. Byl jutter, sběrač věcí vyplavených mořem. Jeho denní rytmus se řídil dobou přílivu, směrem a sílou větru. S hromaděním krámů z pláže začal jako malý kluk z nudy, ale postupně se ze záliby stala posedlost, vášeň. Co přinesou vlny tentokrát? Sbíral do dvoukoláku rybářské sítě, prázdné lahve, bójky, boty, úlomky dřeva i mrtvé racky. Všechno se dalo použít. Něco prodal Madelii Visserové do Muzea moře, něco přes internet, něco Sonje na výrobu suvenýrů pro turisty, z něčeho suvenýry vyrobil on sám, ale nejlepší kousky si nechal. Vlastně ani nevěděl proč.

Nejvíc ho bavily barevné plastové přepravky na ryby s letopočtem a jménem přístavu, odkud pocházejí. Ty zásadně neprodával; symbolizovaly dálky, které Sjoerd nikdy nepoznal. Port en Bessin, Cherbourg, Quimper… Vždycky, když bedýnku na pláži zdálky zahlédl (neomylně už poznal její obdélníkový tvar), přidal do kroku a těšil se, až ji vezme do ruky, setře jí z boků chaluhy a zjistí, odkud připlula a jak je stará. Mnohé urazily stovky námořních mil. Jenže po přepravkách byla mezi místními velká sháňka a sběrači v teréňácích většinou Sjoerda předjeli. Někdo z beden na pastvinách napájel dobytek, jiný v nich skladoval nářadí, majitel rybárny v Nes si z každé vyřízl plastový obdélníček s letopočtem a jménem domovského přístavu, pověsil ho na stěnu a zbytek vyhodil.

V onen den, kdy Sjoerd manžele s borderkolií potkal poprvé, našel na nejvzdálenějším cípu ostrova v bažinaté půdě, po které už chlapi s teréňáky neprojeli, dvě čerstvě vyplavené rybářské bedny. Modrobílou Propriete CCI Quimper, jednu takovou už měl. A zářivě žlutou s černými siluetami čtyř ryb LHD Shetland, ta ho vážně potěšila. Už spoustu týdnů na něj žádná přepravka nezbyla. Když tlačil dvoukolák k domovu, uvědomil si, že nebýt toho psa na pláži, měl by výbornou náladu.

V tu chvíli začal spřádat plán.

Věděl, že je to nejspíš marná snaha. Přesto s každým dalším dnem, kdy se při cestě po pláži musel dívat na nešťastného psa, získával jeho nápad přesnější obrysy.

Nebude se pokoušet psa ukrást, ne, to už má za sebou, přece jenom mu není patnáct ani dvacet.

Koupí ho. A musí jednat rychle, protože těm dvěma může každým dnem skončit dovolená a z Schiermonnikoogu odjedou. Sjoerd měl na toulkách po pláži dost času na přemýšlení, takže mohl zvážit všechna pro i proti. Pokud mu chlap psa prodá, možná si hned pořídí další štěně, ale třeba taky ne. Možná borderkolii vůbec nechtěl – mohl ji přece zdědit nebo dostat – a o dalšího psa už nebude stát.

Takže dnes za svítání Sjoerd vytáhl ze sklenice od okurek svoje úspory a přepočítal je. Trochu dal stranou, přece jen musí něco jíst a krmit psy, zbytek smotal do ruličky a strčil do kapsy. Nikdy doopravdy nepracoval, takže ani moc nevydělal, ale měl minimální výdaje, takže něco málo se mu našetřit podařilo. Chystal se muži nabídnout sedm set padesát eur. Že je to moc? Pokud ty peníze zlepší kolii život, budou dobře investované.

Dvoukolák výjimečně nechal doma; šel po pláži s pocitem nezvyklé lehkosti a připravoval si proslov. Svítilo slunce, ale bylo chladno a čerstvý vítr od pevniny se pral s přílivem a čechral hřebeny vln. Muž si ho nejspíš ještě nevšiml. Trénoval se psem povel „Lehni a zůstaň!“. Nechal kolii ležet na písku a odcházel od ní pořád dál a dál. Pes za ním natahoval čenich, nadzvedl se na předních tlapách a už chtěl za pánem vyrazit, ale ovládl se a zase si lehl. Tohle byla jediná věc, kterou Sjoerd neměl na psech rád. Tu přehnanou oddanost hraničící se sebedestrukcí. Proč pes tolik miluje a potřebuje člověka, který mu ubližuje? Být kolií, v pudu sebezáchovy by utíkal opačným směrem, než míří jeho pán.

Minul kňučícího psa a pokračoval dál za mužem. Ten už se zastavil, otočil se a při pohledu na Sjoerda založil ruce v bok. Jako by tím postojem chtěl naznačit: „Jen se do mě zkus navážet.“

Sjoerd v kapse svíral ruličku bankovek. Ohlédl se a měl dojem – i když na tu dálku si tím nemohl být jistý – že se střetl s pohledem ženy na osušce. Rychle se odvrátila.

Od jejího muže už ho dělilo jen pár kroků. Má poslední příležitost se rozhodnout: buď ho mine a ušetří sedm set padesát eur, anebo mu udělá nabídku.

Za sebou uslyšel dusot. Pes nevydržel čekat a běžel ochránit pána před cizincem.

„Zůstaň!“ zařval chlap tak hrubě, že se Sjoerdovi sevřel žaludek. Nesnášel, když lidé na psy používali tenhle neurvalý tón. On na své psy nikdy nemusel zvednout hlas, a přesto ho poslouchali. Byl přesvědčený, že ho respektují z lásky. Což se tomuhle neandrtálci – pohlédl na chlapa a pak do dálky na jeho ženu – nejspíš ještě nikdy nestalo.

Postavil se mezi muže a psa dřív, než se přihodí něco, co mu bude ještě týdny hýbat žlučí.

„Koupím od vás toho psa,“ vyhrkl a překvapilo ho, jak udýchaně jeho hlas zní. Šel přece pomalu. „Nabízím sedm set padesát eur.“

„Cože?“

Pes už k nim doběhl, ale k pánovi nešel. Zjevně si uvědomoval, že porušil příkaz, a tušil trest. Sedl si opodál a snaživě vrtěl ocasem.

„Nabízím sedm set padesát eur,“ zopakoval Sjoerd.

„Co je to za blbost?“

„Váš pes se mi líbí.“ Sjoerd pokrčil rameny. „Chci ho. Tak vám dělám nabídku.“

„Není na prodej.“ Muž sjel pohledem jeho obnošené oblečení a sešmajdané boty a udělal gesto, jako by odháněl otravnou mouchu. „Dej si odchod, trhane, nebo ho na tebe pošlu.“

Trhane. Byl zvyklý, že ho lidi soudí podle oblečení -a bylo mu to jedno. Proč by se měl stydět za hadry, ve kterých je mu teplo, jsou čisté a drží pohromadě? Nebude přece utrácet, jen aby na cestách s dvoukolákem vypadal nóbl! Dokud žili rodiče, trochu ho korigovali a snažili se, aby „vypadal slušně“, ale když pak zemřeli při dopravní nehodě, na všechno se vykašlal. „Náš Sjoerd je prostě svůj,“ říkávala o něm máma a snažila se, aby to znělo láskyplně, ale on stejně věděl, že je to jen mírnější výraz pro „magor“ nebo „pošuk“, jak ho tituloval Pieter a ostatní kluci.

Přitom ve škole měl vždycky lepší známky než bratr. Při počítání úloh z matemaiky a geometrie si dokonce vymýšlel vlastní postupy, to ho bavilo. Školní psycholožka mu někdy v jeho třinácti čtrnácti letech dala vyplnit nějaké testy a pak řekla mámě, že by mohl vystudovat vysokou školu -kdyby mu totálně nescházela ctižádost a sociabilita. Sjoerd pochopitelně nevystudoval nic. Proč by to dělal? Aby trávil dny zavřený v kanceláři? Aby chodil mezi cizí lidi, a ti ho nutili mluvit o věcech, které ho nezajímají? Řekl mámě, že nechce od života nic víc než zůstat na ostrově a ve volném čase sbírat, co vyvrhlo moře, a to také nakonec dělal, a dokonce se tím dovedl jakžtakž uživit.

Co si asi rodiče myslí, pokud se teď z nebe dívají, jak jejich syn nabízí za psa sedm set padesát eur?

„Osm set,“ zvýšil nabídku, i když tím se mu ztenčí zásoby peněz na jídlo.

„Vypadni,“ řekl muž a přistoupil k němu tak blízko, že Sjoerd ucítil pach jeho potu. „Neotravuj.“

„Tisíc,“ řekl Sjoerd, i když tolik peněz už neměl ani doma. Byl menší a štíhlejší než muž a najednou si svoji nevýhodu nepříjemně uvědomoval. Koutkem oka postřehl, že se k nim z dun blíží žena.

V příští vteřině ho dvě silné ruce chytily za bundu a zatřásly s ním. Pes vmžiku přiskočil a zuřivě se rozštěkal, připravený bránit pána.

„Pusť ho,“ rozkázala žena nečekaně drsným, autoritativním tónem a muž ji kupodivu poslechl. Možná je nakonec ve vztahu ten slabší, utiskovaný, napadlo Sjoerda, a vztek si pak vybíjí na psovi.

Každopádně nemělo smysl dál se s ním handrkovat.

Domů to vzal oklikou přes přírodní rezervaci. Doufal, že cestou potká stádo koní, kteří na tamní pastvině o rozloze několika kilometrů čtverečních od května do listopadu žijí v podstatě divoce. Gwen je milovala, vždycky říkávala: „Kdybych si mohla vybrat, chtěla bych být koněm v naší rezervaci.“ I on se s nimi setkával rád. Jejich pastvina byla tak veliká, že je obvykle musel hledat – stádo se mohlo schovávat v některém z lesíků nebo odpočívat v závětrných dolících mezi dunami, které v těchto místech zasahovaly dobrý kilometr do nitra ostrova. Byla to místa, kde panoval naprostý klid.

Tentokrát se koně pásli na rovině mezi dunami porostlými trávou a sladkovodním jezírkem. Napočítal jich sedmadvacet, fajn, jsou všichni. Vůdčí klisna ho zdálky pozdravila zaržáním a několik koní, se kterými měl Sjoerd obzvlášť dobrý vztah, mu zamířilo v ústrety, aby do něj šťouchli nozdrami. Pohladil Dědka, Dědkovu starou a Mrňouse, jak si je pojmenoval. Tohle byli jeho skuteční přátelé – tihle koně a tři psi.

Od lidí se nedá čekat nic dobrého. To přece dávno ví.

Postál mezi koňmi a tomu nejpřítulnějšímu, Dědkovi, povyprávěl o borderkolii a neurvalém chlapovi. Stádo se začalo pomalu trousit mezi duny a Sjoerd se k němu připojil. Kam by spěchal? „Co pořád děláš?“ rýpal do něj občas Pieter v dobách, kdy ještě žili rodiče a oni dva spolu dobře vycházeli. „Prostě existuju,“ odpověděl mu vždycky Sjoerd. Co pořád dělají tihle koně? Co pořád dělají jeho psi? Prostě jsou. Zvláštní, že většině lidí to ke spokojenosti nestačí.

Loudal se spolu s koňmi po pěšinkách mezi pichlavým rakytníkem; byl teď členem stáda, jedním z nich, to ho bavilo. Duny tu byly docela vysoké a z údolíček mezi nimi dýchal chlad. V těchto místech kdysi stávala stará velrybářská vesnice, kterou obyvatelé museli opustit, protože jak se písečný ostrov působením větru a moře přirozeně posouval, začal ji pohlcovat písek. Nakonec pod ním zmizela úplně. Sjoerdovi se líbila představa, že všechny ty špičaté kopečky okolo jsou ve skutečnosti starodávné domy pohřbené v písku. Který z nich je kostel? Ten nejvyšší? Jak hluboko by asi musel hrabat, aby narazil na cihly? Anebo lidé domy nejdřív zbořili, a teprve pak je zasypal písek? Na tohle se nikdy nikoho nezeptal.

Několik metrů od něj se tři mladší koně začali pošťuchovat a vyhazovat kopyty, a tak se raději vydal jinou pěšinkou než stádo. Lidé se takhle daleko od civilizace mezi duny pouštěli zřídkakdy, ale on by se tu neztratil. Dobře to tady znal.

O chvíli později se v důlku mezi dunami skláněl nad ležícím mužem. Muž byl mrtvý.

Sjoerd vytáhl z kapsy mobil a vyťukal 112. Déjá vu.

Kapitola 6

Marit seděla na okenním parapetu v kuchyni a pomalu popíjela kávu.

Vždycky vstávala dřív než Lars a Eli. Měla „pomalý rozjezd“, jak nazývala svou ranní otupělost, a potřebovala být po probuzení chvíli sama, na nikoho nemluvit, probírat se. Velkým oknem viděla vpravo domek de Jongových, ale raději se dívala nalevo na pastviny. Klisny s hříbaty už postávaly u kovové brány s připevněnými vědry, do kterých jim Marit za chvíli naloží oves a granule. Výhled ohraničovala hráz chránící pastviny z jihu proti vlnám; byla zatravněná a přes léto na ní žily ovce. Marit zdálky poznávala berana Pifa, kterého Lars odchoval na dudlíku, později ho dal vykastrovat a choval ho jako mazlíčka. Pif si s ostatními ovcemi moc nerozuměl, neustále se loudal pozadu, a když se zapomněl na opačné straně hráze než zbytek stáda, bečel tak zoufale, že to bylo slyšet až uvnitř v domě. Ostatní ovce si ho nevšímaly a Marit si říkala, že ona je mezi ostrovany stejným vyvrhelem. Z nutnosti ji tolerují, ale nezapadla mezi ně a její problémy tu nikoho nezajímají.

Přitom kdysi jí připadalo jako geniální řešení zašít se právě tady…

Jenže časem se ukázalo, jak naivní to bylo rozhodnutí. Před důsledky některých svých činů člověk neuteče, i kdyby se přestěhoval na druhý konec světa. Vždycky ho můžou dostihnout.

Vzdychla a polkla další doušek kávy. Venku se nedělo nic, co by odpoutalo její pozornost od nepříjemných myšlenek. Tráva v příkopech u cesty se vlnila ve větru, koním povlávaly ocasy, ale nic jiného se nehýbalo. Nad pastvinami přeletělo hejno čejek chocholatých. V dálce se pohyboval zelený traktor. Marit se zastesklo po výhledu z amsterodamského bytu, po ulici, která neusínala ani uprostřed noci; pořád na ní byla spousta lidí, aut, dalo se pozorovat, co má kdo na sobě, co nese, uvažovat, kam asi jde a kdo na něj čeká. Tady na ostrově zůstával člověk jenom sám se sebou. Což bylo občas k nevydržení.

Slezla z parapetu (Lars neměl rád, když na něm sedávala, není to židle, říkával, a vůbec, jak to vypadá, když tě takhle někdo zvenku zahlédne), posunula květináče a sošky koní do původní polohy a šla opláchnout hrnek od kafe.

„Ahoj.“

Trhla sebou – nečekala, že v neděli Eli vstane takhle brzy. Zavřela vodu a otočila se. Večer Eli někam odjela na kole; Marit ji viděla z okna v prvním patře, kam po hádce s Larsem utekla. Eli se vrátila pozdě a chodba po jejím příchodu páchla kouřem a alkoholem. Když Marit prohledala kapsy její bundy, našla smítka tabáku a marihuany. Nejspíš zase byla s tím grázlem Alexem – Marit nesouhlasně zaletěla pohledem k domu de Jongových – a tou příšernou Dominique.

Lars evidentně nic z toho neví. Marit si nebyla jistá, proč za ním večer nešla, jakmile zaslechla, že Eli odjíždí. Kdyby se holka v noci nevrátila… kdyby se jí něco stalo, byla by to tak trochu i její, Maritina vina. Proč nevlastní dceru kryje? Aby si ji ještě víc neznepřátelila? Anebo večer mlčela prostě proto, že už měla Larse dost a nechtěla se s ním o ničem bavit? Krátce poté, co odjela Eli, sedl Lars do auta a také někam zmizel. Když se vrátil, Marit předstírala, že v obýváku usnula u televize. Nepokusil se ji probudit. Strávila na nepohodlné pohovce celou noc.

Měla by teď Eli říct, že ví o jejím nočním výletu, a vypáčit z ní, kde byla?

„Nazdar. Dáš si čaj? Nebo džus?“

Eli pokrčila rameny, sedla si ke stolu a zírala do prázdna. Byla bledá a pleť okolo očí měla svraštělou a odulou. Evidentně s Dominique a bůhvíkým dalším zažila divokou noc. Opravdu není dobře, že kamarádí s holkou starší o dva roky. Jenže copak ji v tomhle věku můžou nonstop hlídat? Stejně se za jejich zády bude stýkat, s kým bude chtít.

„Nevypadáš zrovna nejlíp,“ poznamenala Marit. „Je ti špatně?“

„Hele, přestaň mě kritizovat! Taky nevypadáš jako filmová hvězda,“ naježila se Eli.

Marit před ni postavila sklenici džusu. Říct, nebo neříct? Třeba by Eli mohla sice povědět, že zná její tajemství, ale pak slíbit, že tátovi nic neprozradí. Staly by se z nich spojenkyně, spiklenkyně...

„Proč jsi tak brzy vzhůru?“

„Vůbec jsem neusnula.“

Marit si všimla, že se Eli třesou ruce. Až teď o ni dostala opravdový strach. Stalo se něco horšího, než že si Eli s kamarádkou někde na lavičce zahulily, zapily to vínem a pak prozvracely noc? „Vrátila ses pozdě,“ řekla Marit a dala si záležet, aby jí v hlase nezazněla výčitka.

Eli k ní zvedla veliké, chrpově modré oči. Byla baculatá a nijak zvlášť hezká, ale kvůli těm očím a zvláštnímu, nepojmenovatelnému vnitřnímu kouzlu se do ní chlapečci zamilovávali už od školky. „Ví to táta?“

„Řekla bych, že ne,“ odvětila Marit.

Eli sklopila oči. „Ale ty mu to povíš.“

„Ještě jsem se nerozhodla,“ přiznala popravdě Marit. „Kdes byla, Eli?“

Ticho.

„Poslyš, když mi teď prozradíš, kde jsi byla, zůstane to jenom mezi námi dvěma,“ vyhrkla Marit. „Slibuju.“

Eli si skousla spodní ret. „Oukej. Byla jsem s Dominique a jejím bráchou.“

„Kde?“

„Venku. Různě. V přístavu a tak.“

„Jenom s nima?“

Ticho.

„Co jste dělali?“

„Chtěla jsi slyšet, kde jsem byla, ne? A to už víš. Tak mi dej laskavě pokoj!“

Marit chtěla dál naléhat, když si všimla, že Eli po tváři stéká slza smíchaná s řasenkou. Je nešťastně zamilovaná? Nebo jí někdo ublížil? Všechno by bylo o tolik jednodušší, kdyby ji Marit směla prostě obejmout! Mohla se jen domýšlet, jak by se tahle situace vyvíjela, kdyby šlo o její vlastní dceru. O kolik silnější emoce by cítila? O kolik víc by se o ni bála? Nejspíš by ji nenechala pozdě večer jen tak odjet z domu na kole, aniž by za ní vyběhla nebo zburcovala jejího otce. S pocitem provinění natáhla ruku a otřela Eli z tváře černou šmouhu. „Večer by ses vždycky měla odlíčit, jinak se ti udělají vrásky,“ prohodila, protože nic jiného ji momentálně nenapadalo. „Tohle mi vždycky říkávala máma, když jsem byla stejně stará jako ty.“

Máma. Zakázané slovo. Další chyba.

„Nech mě bejt!“ vykřikla Eli a prudce vstala od stolu. Sklenice džusu se zakymácela. „Víš co? Klidně si tátovi napráskej, že jsem byla venku. Mně už je všechno jedno!“

Vyběhla z pokoje a bouchla za sebou dveřmi tak hlasitě, že do pár minut bude jistě dole i Lars.

Marit si promnula oči. Bylo to čím dál horší. Když se k Larsovi nastěhovala, Eli se ještě chovala dětsky a docela dobře spolu vycházely… Jenže puberta všechno změnila. Eli si mrtvou mámu idealizovala a na živých si vybíjela vztek. Jak dlouho může tohle období trvat?

Zrovna když uslyšela na schodech z podkroví Larsovy kroky, zazvonil telefon.

Takhle brzy ráno se nesdělují dobré zprávy, napadlo ji.

Okamžitě pomyslela na Ingrid, která jí během večera několikrát volala, že postrádá strýčka Johana. A měla pravdu.

Volala Ingrid. Před chvílí jí oznámili policisté, že v dunách byl nalezen mrtvý muž. Neleží sice poblíž majáku, ale na opačném konci ostrova, dobrých dvacet kilometrů od místa, kde Johan zmizel – avšak má na sobě tmavě šedé sako a na zápěstí hodinky Edox.

Kapitola 7

Vždycky přišli v tu nejnevhodnější chvíli těsně předtím, než se jídelna v rybárně zaplnila. Zabrali nejlepší stůl naproti vchodu, nic si neobjednali, povídali si a smáli se tak hlasitě, až se po nich lidi ohlíželi. Byli na Dominique pyšní a dávali to nepokrytě najevo.

„Koukni na ni, jak za tim pultem kmitá. A vůbec nevypadá unaveně. Nebolej tě nohy, Dominique? Dominique! Vona neslyší. Holka šikovná. Z celý rodiny to dotáhla nejdál.“

„Jo, dyť vona dycky byla chytrá. Viď, táto?“

„A šikovná. Takovouhle práci nemůže dělat každej, kdo má díru v prdeli. Makat s jídlem. S lidma. To musíš mít fištrón.“

„A vem si, že jí ještě není ani vosumnáct. Ta se nám povedla. Viď, táto?“

Dominique Seghersová už ty řeči znala nazpaměť. Vytáhla z horkého oleje kovový koš s obalenými smaženými platýsi; jestli se na ni někdo ze zákazníků dívá, myslí si nejspíš, že je tak rudá od toho žáru. Mezi rameny lidí čekajících u pokladny se jí otevřel výhled na rodiče, bratra a sestru s dcerou. Otec si odsunul židli od stolu tak, že zády napůl blokoval vchod. Rozvaloval se s roztaženýma nohama, košili měl rozepnutou až skoro do pasu, spokojeně se usmíval a žvýkal párátko. Marcella si jednou rukou hladila obrovské břicho (hlavně ať nezačne rodit v rybárně, hlavně to ne), druhou houpala kočárek s osmnáctiměsíční prvorozenou a na vínově nalíčených rtech jí praskaly žvýkačkové bubliny. Právě s matkou řešila kouření v těhotenství; jedna byla pro, druhá proti (matka: „Ale prosím tě, já hulila pořád vo sto péro, vás jsem vodnosila na marlborkách a všichni jste se narodili zdraví jak řípy.“) Dvě turistky u sousedního stolečku zapomněly jíst a fascinovaně na ni zíraly.

Dominique přesypala čerstvě usmažené hranolky do velké hliníkové mísy, osolila je a protřepala, aby se rovnoměrně obalily krystalky soli, a pak je začala rozdělovat na plastové talíře, které kolegyně seřadila na pultě a položila k nim lístečky s objednávkami. Před chvílí přišla velká skupina německých turistů, zrovna když došly smažené sépiové kroužky; pochopitelně je tři z nich chtěli, takže budou muset počkat. Dominique byla ráda, že má plno práce a nemusí postávat u rodiny a povídat si s nimi. Šéf jí za to sice ještě nikdy nevynadal, ale pochopitelně její příbuzné registruje. Je hodný; když se před ním Dominique jednou zmínila, jak jsou šíleně chudí, nabídl tátovi jako vedlejšák občasný záskok za chlápka, co brzy ráno rozváží čerstvé ryby po restauracích na ostrově. Vážně by ji mrzelo, kdyby si to u něj pokazili.

Dominique návštěvy příbuzných protrpěla; na jednu stranu by si k nim ráda přisedla – rozhodně k matce a sourozencům, k tátovi už míň – a cítila se provinile, že na to nemá čas, a současně jí vadilo, že ji svou přítomností vtahují zpátky do světa, ze kterého se snažila uniknout. Než za ní do práce přišli, byla Dominique, prodavačka v nejlepší rybárně v Nes. V jejich přítomnosti byla Dominique z rodiny nuzáků, kteří žijí ve třech karavanech na rozbláceném pozemku se základovou deskou (rodiče na zbytek domu nikdy nesehnali peníze) a jsou ostudou ostrova.

Nejraději by je požádala, aby ji přestali navštěvovat, jenže jak by mohla, když za ní chodí, protože jsou na ni hrdí? Těžko by jim vysvětlila, že jestli někdy dostane padáka, bude to nejspíš kvůli nim.

A pak jí nezbude nic jiného než jako Marcella buď kojit, nebo být těhotná, anebo si vzít příklad z nejstarší Umy, prásknout do bot a nechat se píchat za prachy… jak o Umě říká táta.

Ve skutečnosti nejspíš Uma žije úplně jinak. Dominique si ji představovala krásně oblečenou, hezky navoněnou a uvolněnou, jako jsou všichni ti lidé, co na Schiermonnikoogu vystupují z drahých aut. Posílá pohledy z míst, jako je Cannes, Nice nebo Řím. A tu a tam z Amsterodamu, takže tam má nejspíš základnu. Určitě pracuje jako letuška nebo možná jako obchodní zástupkyně nějaké bohaté firmy, nosí v drdolu štrasové sponky a po návratu domů jí vlasy a kůže nesmrdí přepáleným tukem. Jistě má bohatého manžela a moc dobře ví, proč mu nikdy nechce ukázat, jak žila, než pláchla z Schiermonnikoogu.

Pro otce je Uma každopádně ostudou rodiny, černou ovcí, děvkou. Na rozdíl od Dominique „se nepovedla“. Jak si mohla dovolit utéct s nějakým lůzrem, kterého doma ani nepředstavila, a vykašlat se na rodiče? Máma nad každou pohlednicí od Umy tajně pláče, ale moc o ní nemluví. Dominique si občas vybavuje, jak se o ni nejstarší sestra starala, jak k ní byla něžná a laskavá – ještě laskavější než máma – ale i ona si vzpomínky na Umu nechává pro sebe.

Jednou, až si touhle hnusnou dřinou v rybárně vydělá dost peněz do začátku, zvedne kotvy a odstěhuje se taky. Uma na ostrově nebyla šťastná, stejně jako tu teď není šťastná Dominique. Ale byla ráznější. Jednou na jaře si prostě sbalila batoh, nechala na stole vzkaz, že odchází s nějakým mužským… a od toho dne ji na Schiermonnikoogu nikdo neviděl. Bylo jí tehdy osmnáct, jen o pár měsíců víc než teď Dominique. „Dělá placenou společnici,“ tvrdí od té doby otec, „děvku, co jinýho? Byla blbá jak soukromý rádio, čím slušným by se asi tak mohla živit, aby si mohla dovolit pendlovat takhle po světě?“

Dominique ví, co z něj mluví: žárlivost.

Když takhle táta sedí s ostatními u umakartového stolu, vypadá jako normální chlap; trochu buran a macho, ale jinak pyšná a pečující hlava rodiny. Co si o něm asi říkají lidi, když vidí, jak žvýká párátko a vyzutý ze sandálů si dalším párátkem čistí nehty na nohou? Možná je napadne: takovej zjev, ten měl vážně štěstí, že ukořistil tak hezkou ženskou (pohled na mámu, která i ve svém věku vypadá báječně), nejspíš ji zbouchnul hodně mladou anebo měla nějakej handicap, kterej na ní není na první pohled vidět. Obojí je pravda. Máma pocházela z nejchudší rodiny na ostrově a táta z druhý nejchudší. Tak to dali dohromady.

Co ale už ti lidi neuhádnou, je zbytek příběhu. Napadne někoho, že táta s mámou jsou hráči a všechny peníze, které vydělají jako údržbář v kempu a ošetřovatelka krav, naházejí do automatů? Tak jednou za rok přinese otec domů balík – vyhrál jsem, slavíme, jásá – jenže za pár týdnů jsou ty peníze zase v háji. A řekl by někdo, že tenhle chlápek roky obtěžoval svoji nejstarší dceru a jeho manželka, ta krásná exotická sfinga, předstírala, že o ničem neví? Když Uma utekla, Dominique byla ještě moc malá, aby si něčeho takového všimla. Později jí to ale vyprávěla prostřední sestra Marcella. A od toho dne se Dominique děsila, kdy přijde řada na ni.

Ale nic se nestalo. Ani Marcella si nikdy nepostěžovala.

Jako by si to všechno Uma jenom vymyslela… Ačkoli modřiny, které táta svým potomkům dokázal udělat, když se opravdu naštval nebo když mu bedny sebraly výplatu do posledního centu, byly skutečné.

Porce smaženého platýze vypadla Dominique z kovových kleští na podlahu. Nikdo se nedíval, a tak rybu odkopla pod pult a naložila na plastový talíř jinou.

Mezi netrpělivými hosty ve frontě se jí znovu otevřel průhled na rodinu zrovna ve chvíli, kdy otec vytáhl z kapsy košile krabičku marlborek a zapálil si. Marcella mu cigárosebrala a típla ho o stůl. Táta jí pocuchal vlasy; byl to náznak pohlavku a současně láskyplné gesto. Všichni se rozesmáli. Užívali si hezké odpoledne, a až je to tu přestane bavit, půjdou přes Nes procházkou domů a v karavanu si nalijou kolu z plastových lahví a usmaží si rybu sami. „Když to všechno máme doma, nebudeme přece platit euro deset za jeden blbej kelímek limonády,“ opáčila matka, když se jí jednou Dominique zeptala, proč si, do háje, v rybárně občas něco neobjednají. Aspoň ze slušnosti. Pro formu. Ale ne, vážně ne. Nasrat!

„Dvakrát platýz bez nápoje!“ zavolala do jídelny a po plastových talířích se hned natáhly ruce.

Sépiové kroužky byly konečně hotové. Vytáhla je z oleje a napadlo ji, že i kdyby si našla tu nejlepší práci na ostrově, i kdyby stokrát předstírala, že k rodině nepatří, stejně se nikdy neosvobodí – vždycky bude Seghersová, dcera chuďasů, hráčů, světských, nepřizpůsobivých.

Rodina konečně zvedla kotvy a mezi dveřmi se s nimi minula Eli.

A netvářila se moc mile. Byla bledá, rozcuchaná a měla opuchlé oči. Jistě, ta včerejší záležitost s Alexem… Dominique měla dávno jiné starosti a popravdě ji mnohem víc bavilo flirtovat s Alexovým tátou, který je starší, má už prachy, a kdyby se u něj vážně snažila, možná by ji dokázal dostat z ostrova. Ale o tom pochopitelně nikomu vykládat nebude. Nasadila tedy provinilý výraz, i když co proboha Eli čekala? Je jí přece teprve patnáct! Nenapadlo ji, že jestli si někdy Alex vybere jednu z nich dvou, bude to Dominique?

Eli se propletla mezi lidmi rovnou k pultu a neomaleně rozrazila skupinku Němců čekajících na sépie. Vyhrkla: „Dominique! Strejda Johan je mrtvej! Někdo ho zabil!“

„To jako zavraždil?“

„Můžeš jít na chvíli ven?“

„Vlastně ne, ale…“ Pohlédla na chladnoucí sépie v kovovém koši a pak zase na Eli. V takovéhle situaci nejspíš práce musí počkat. Dominique se otočila k zákazníkům zády a gestem Eli naznačila, aby obešla rybárnu k zadnímu vchodu.

„Ráno volala teta Ingrid, že ho našli. A před chvílí se ozvala znova, už z policejní stanice. Johana někdo bodnul nožem přímo do srdce, dokážeš si představit ten hnus?“ drmolila Eli, jakmile jí kamarádka otevřela zadní dveře. „A stalo se to asi v dunách kousek od majáku! A pak ležel až na druhým konci ostrova. Divný, ne? Policajti si myslej, že ho tam vrah převezl už mrtvýho. Našel ho Sjoerd.“

„Nemohl ho zabít a pak předstírat, že ho našel?“

Eli pokrčila rameny. „Asi ne. Nemá přece auto. Vždyť ti říkám, že si policajti myslej, že ho asi zavraždili u majáku a pak ho autem převezli přes celej ostrov!“

„Sjoerd ho klidně mohl přepravit na tý svý káře,“ namítla Dominique. „Vozí i těžký ocelový bójky. Kdyby jel v noci po pláži, nikoho by cestou nepotkal.“

„Víš, co je to kiláků? To by si docela máknul, ne?“ Eli netrpělivě mávla rukou. „Ale o Sjoerda nejde. Jde o nás! Byly jsme přece v tu dobu kousek odtamtud.“

„Jasně, ale nic jsme neviděly.“

Eli byla úplně bílá. „Ty jsi nic neviděla, Domi, protože jsi měla jiný starosti. Ale já... když jsem tam jela, v dunách mě málem srazil z kola člověk! Chápeš, že to třeba mohl bejt vrah?“

„Poznalas ho?“

Na Eli bylo vidět, že svádí vnitřní boj. „Ne,“ řekla nakonec.

„Proč jsi mi o něm včera neřekla?“

„Protožes mě naštvala – proč asi? Ale teď se musíme poradit. Mám našim povědět, kde jsem byla a co jsem viděla? Marit ví, že jsem večer pláchla z domova, ale nemá páru, žejsem jela až k majáku a co se tam dělo. A táta nejspíš netuší nic. Mám se teda přiznat?“

Dominique ji vzala za obě ruce a palci ji pohladila po zápěstích. „Kotě, to ať tě ani nenapadne.“

„Ale co když jsem cestou na pláž viděla -“

„Vždyť ani nevíš, kdo to byl! Ty chceš, aby tě grilovali policajti? Abys měla doma průser? Fakt tohle chceš?“

„Ne, ale -“

„Když ne kvůli sobě, zatluč to kvůli mně. Táta mě zabije, jestli zjistí, kde jsme s Matsem byli. Copak nevíš, co se na ostrově vykládá o Theovi? Že prodává drogy a klátí holky jako na běžícím pásu. Chceš, aby tvoje nejlepší kámoška měla kvůli tobě monokla přes půl obličeje? Tohle chceš?“

„Nepřeháněj, Domi.“

Dominique pomalu zavrtěla hlavou. „Já nepřeháním, Eli. Pamatuješ, jak jsem měla na jaře zlomený zápěstí a řekla jsem ti, že jsem spadla z kola?“

Eli se zamračila. „To ti udělal táta?“

„Nevypadá na to, viď? Usmívá se na lidi, pořád samá sranda, ještě se ti omluví, když do tebe strčí... Dokonce mi připadá, že s cizíma se bojí pohádat. Ale doma je úplně jinej. Proto se snažím ušetřit skoro celou mizernou vejplatu z týhle smradlavý díry “ bradou ukázala na rybárnu „ a proto se nemůžu dočkat, až vypadnu z Schiermonnikoogu. Od táty budu mít pokoj, jedině když od něj budu pár set kilometrů daleko. Jinak mi bude pořád v patách. Vždyť on za mnou leze i do práce, aby zkontroloval, jestli tu nesvádím chlapy! Občas jednu ubalí i Marcelle, a přitom jí je jedenadvacet. Řekne: ,Dokud žiješ pod mojí střechou…’ Je to střecha blbýho karavanu, jenže já ani Marcella nemáme jinou.“

„Proč jsi mi nikdy neřekla, že vás bije?“

„Protože jsem nechtěla, abys to všude vykecala. Bohatě mi stačí bejt ta, co bydlí v karavanu. Nepotřebuju bejt navrch ta, co ji ještě v sedmnácti mlátí táta.“

„Oukej, nechám si to pro sebe.“ „To si piš, že necháš.“

Chvíli se na sebe dívaly a Dominique uvažovala, jestli si ten autoritativní tón neměla odpustit. Jejich přátelství je nastavené tak, že Dominique vede a Eli se nechává vést, jenže to, co se stalo včera, vychýlilo jazýčky vah. Eli má plné právo být naštvaná kvůli Alexovi a je třeba být s ní zadobře, aby si nepustila pusu na špacír.

Dominique ji vzala za ruku a vedla ji zpátky k rybárně. „Bůh ví, koho jsi viděla. Pusť ho z hlavy. Pojď se najíst a kašli na něj. Objednej si na mě, na co máš chuť. Platí?“

„... Platí.“

Vážně ji podezírají. Domnívají se, že zabila svého muže. Ingrid koutkem oka pozorovala kriminalistu Jacoba Deelena z leeuwardenského oddělení vražd, kterého z rozhovoru vyrušil mobil vyhrávající ústřední melodii z Rockyho. Ingrid uvažovala, jestli je ten vyzváněcí tón myšlen jako sebeironie nebo se Deelen domnívá, že k drsnému chlapíkovi zkrátka patří drsná muzika. Poodešel ke dveřím, a zatímco s někým tiše mluvil, zabloudil k ní pohledem. Četla v něm antipatii. Byl by vstřícnější, kdyby se rozplakala? Zkusila myslet na Johana – na včerejší společnou večeři v Sunsetu a pak na dnešní dopoledne, kdy ho spatřila bezvládného v dolíku mezi dunami – jenže prášek proti úzkosti nahradil zoufalství prázdnotou. Ingrid si nebyla jistá, co z toho je lepší.

Souhlasila, že bude okamžitě vypovídat. Nechala se z místa nálezu těla odvézt zpátky na schiermonnikoogskou policejní stanici, kde si hostující kriminalisté vypůjčili jednu z kanceláří. Teď toho začínala litovat. Proč si hrála na silnou? Aby jí nic neuniklo, odpověděla si okamžitě. Měla si ale dopřát trochu víc času a možná se i na dálku poradit s právníkem. Tohle nevypadá dobře. Kriminalisté jsou vůči ní předpojatí, aniž by měli jedinou stopu, jediný důkaz. Ženská z Východu, stárnoucí kráska, evidentně zlatokopka, co se od takových dá čekat? Poblouznila pracháče, a když uvadla a hrozilo, že ji manžel dřív nebo později opustí kvůli mladší ženě, probodla ho a navlékla to jako zmizení. Anebo neunesla Johanův návrat do televize? Chtěl se odstěhovat do Amsterodamu bez ní a ona se bála, že vztah na dálku by nevyhnutelně spěl k rozvodu? Každopádně si pojistila slušné dědictví. „K útokům nožem vedeným z bezprostřední blízkosti nejčastěji dochází mezi partnery,“ informoval ji lakonicky jeden z kriminalistů. Anebo si snad zaplatila někoho silnějšího a chladnokrevnějšího, kdo bodl Johana přímo do srdce?

Tuhle otázku jí tři kriminalisté z oddělení vražd v Leeuwardenu pochopitelně nepoložili; chovali se k ní od první chvíle naprosto profesionálně a zdvořile, ale Ingrid vycítila, co se jim honí hlavou. Ještě ani nezahájili vyšetřování, a už ztratili nadhled. Anebo si to jenom namlouvá?

Jacob Deelen ukončil hovor, ale nevrátil se k ní. Poslouchala, jak se dvěma podřízenými mluví o tom, že vražednou zbraní byl pravděpodobně velký kuchyňský nůž; zatím se nenašel, ale policisté dál pročesávají duny u majáku i v okolí nálezu těla. Ingrid by snad byla raději, kdyby těm třem nerozuměla a nemusela poslouchat, jak zvažují, proč byl Johan naposledy viděn u majáku, avšak jeho tělo se našlo v dunách na opačném konci ostrova. S mrtvolou se po smrti manipulovalo a k tělu vedly stopy po vlečení, všechno tedy nasvědčovalo tomu, že Johana vrah zabil u majáku a pak tělo autem převezl na mnohem odlehlejší místo, nejspíš aby co nejvíc oddálil jeho nalezení. Do přírodního parku sice auta nesmí a poslední parkoviště se od místa nálezu těla nachází dobré tři kilometry, jenže dodržování zákazu nikdo nehlídá a po zpevněných cyklostezkách se jakékoli auto může dostat mnohem hlouběji do nitra rezervace. Nezamčenou bránou v ohradě pastviny pak mohl vrah pokračovat ještě dál do pustiny, zastavit, jak nejdál to šlo, a pak tělo poponést dalších několik desítek metrů mezi kopečky dun.

„Kdyby tamtudy nešel ten de Jong, mohla tam mrtvola ležet nepovšimnutá ještě pěkně dlouho,“ poznamenal Jacob Deelen.

„Pastviny každé odpoledne projíždí na mopedu pasák, kterého si najímá vlastník té přírodní rezervace,“ namítl jeden z schiermonnikoogských strážníků, který byl rovněž v místnosti a cosi hledal v řadě šanonů na policích. „Kontroluje zvířata.“

„A zajíždí i mezi duny? Pochybuju.“

Strážník pokrčil rameny a Jacob Deelen se k němu beze slova obrátil zády, jako by mu chtěl připomenout, že přes vraždy je tady on. „Škoda toho nočního lijáku. Zničil všechny stopy. Nebýt deště, nejspíš bychom našli v písku otisky pneumatik a byli bychom o kus dál.“

„Tím převozem dost riskoval,“ poznamenal jeden z kriminalistů.

„Možná zpanikařil,“ mínil Deelen. „Nebo měl původně jiný plán, ale ten mu nevyšel, a tak nakonec nechal tělo v dunách.“

„To auto bude plné biologických stop. Jenže těžko prověříme všechny vozy na ostrově. Navíc vrah nemusel být místní. Mohl mezitím odjet.“

„Potřebujeme záznamy všech bezpečnostních kamer, které zabírají silnici od majáku na opačný konec ostrova,“ obrátil se Deelen na místního strážníka. „Proklepneme všechna auta, která včera večer tu cestu absolvovala.“

„Jistě,“ odpověděl strážník a v hlase mu zazněl lehce triumfální tón. „Jenže kdybych já byl vrah, převezu tělo po pláži. Věřím, že pokud vraždil někdo, kdo Schiermonnikoog jen trochu zná, udělal to tak. Jestli vraždu plánoval, mohl už i na místo činu přijet po pláži a pak stejnou cestou zase odjet. Celé pobřeží je průjezdné, autem se na něj dostanete na mnoha místech. Po tvrdém písku za odlivu projede i osobák, nepotřebujete nutně terénní vůz, ačkoli většina zdejších ho má. Na pláž sice smí vzít auto jenom držitelé speciálního povolení od radnice, jenže u vjezdů na pláž to pochopitelně nikdo nekontroluje, jsou to opuštěná místa.“

„Žádná kamera?“

„Na celých čtyřiadvacet kilometrů pobřeží je jen jedna. Na plážové restauraci, ale nemá noční vidění – majitel té restaurace si ji pořídil jenom proto, aby na webu lákal lidi na záběry plážových radovánek.“

„Takže vrah nemusí být na žádném záznamu.“

Strážník zavrtěl hlavou. „Nemusí a podle mě ani není. Existují i jiné, nemonitorované cesty. Mohl například jet po cyklostezkách mezi dunami. Jsou úzké, ale zpevněné a osobní auto po nich projede. Anebo po cestách mezi pastvinami.“

„No senzace. Žádné otisky, žádný záznam, žádná vražedná zbraň.“

„Chlapi pořád ještě prohledávají okolí místa činu i nálezu těla. Kontrolují odpadkové koše a kontejnery. Ale jestli ho hodil do moře nebo zakopal do písku, je šance, že ho najdeme, minimální.“

„Můžeme použít detektor kovu.“

„Jo. V těsným okolí místa činu to možná smysl má,“ řekl amelandský strážník. „Jenže celej tenhle zasranej ostrov je z písku. Na dvacet čtyři kilometrů dlouhý pláži můžete cokoli kdekoli zakopat a vítr za pár minut zafouká stopy. Těžko projdeme každej milimetr Schiermonnikoogu s detektorem kovu.“

Jacob Deelen zaklel.

Ingrid si uvědomila, že ji jejich hovor vtáhl. Najednou byla ráda, že tu jen bezradně nesedí a nedívá se, jak policisté klapají pusou v neznámém jazyce. Je znevýhodněná už samotným faktem, že je cizinka. Bylo by deprimující ocitnout se v takovéhle situaci v zemi, kde se ani nedomluví.

„Omlouvám se, paní Ruttenová.“ Jacob Deelen se k ní pomalým krokem vrátil. „Vyprávějte mi prosím, co dělal váš manžel v den, kdy byl zavražděn. Hodinu po hodině, od rána až do chvíle, kdy jste ho viděla naposledy.“

Pokrčila rameny. „Dopoledne jsme byli spolu v našem domku. A pak měl schůzky kvůli reportáži, kterou chystal. Byl na práci natěšený. Neztrácel čas.“

„Jaké schůzky?“

„V poledne se setkal s manželem své neteře Larsem de Vriesem, ale jinak vlastně nevím. Asi se Svenem Kremerem, Gweniným otcem? Ráno mi řekl: ,Udělej si dnes svůj program. Na celé odpoledne jsem si domluvil nějaké schůzky. Pak zajdeme na večeři.’ A já v tom nešťourala. Navzájem jsme si nechávali dostatek prostoru. Oběma nám to tak vyhovovalo…“ Oči se jí zalily slzami; prášek zřejmě přestával účinkovat. „Víc nejspíš zjistíte z výpisu jeho telefonních hovorů.“

„A co jste dělala přes den vy?“

„Čekala jsem na něj v domku, co jiného bych asi tady “ rozhodila rukama „ mohla dělat? Na Schiermonnikoogu nikoho pořádně neznám… tedy kromě Johanovy neteře a její rodiny, samozřejmě, ale naše vztahy jsou odjakživa… jak bych to řekla… no, spíš zdvořilostní než vřelé. Okolo šesté se Johan vrátil a jeli jsme na večeři do baru Sunset. Pochopitelně jsem se ho zeptala, jak šla práce, a on mi vyprávěl o té schůzce s Larsem… ale když si to teď vybavuju, vlastně jsem se od něj nic moc zajímavého nedozvěděla. Zmínil se o nějakých divných novinových výstřižcích, který si Gwen dělala a Lars je našel až dost dlouho po její smrti, takže je policii při vyšetřování neukázal. Když jsem se ale začala vyptávat, stočil řeč jinam. Bavili jsme se o stěhování do Amsterodamu. Připadalo mi, že si prostě chce od práce odpočinout. A tak jsem ho nechala být.“

Kriminalista se od ní odvrátil a něco vyťukal na klávesnici počítače. „Dobře. Cestou z večeře jste se tedy s manželem zastavili u majáku a on odešel kamsi do dun… “

„Ano.“

„Může vám někdo potvrdit, co jste dělala od chvíle, kdy jste opustili restauraci, do okamžiku, kdy jste zavolala na nouzovou linku?“

Zrychlil se jí dech. Účinky prášku proti úzkosti rychle vyprchávaly a Ingrid si uvědomila, že ji kromě šíleného stesku po Johanovi zaplavuje strach. Teď už je to jisté, jdou po ní. Jaká je vůbec v Holandsku minimální sazba za vraždu?

„Když jsme s Johanem seděli pod majákem, míjeli nás samozřejmě lidi… turisti, cyklisti… ale těžko říct, jestli si nás někdo z nich zapamatoval a mohl by mi potvrdit, že jsme tam byli. Lišili jsme se možná slušným oblečením… víte, mě vždycky hrozně iritovali burani, kteří jsou schopní vyrazit na večeři v trekových botách a horolezeckých kalhotách.“ Usmála se na kriminalistu, ale narazila na neproniknutelný výraz. Sklopila oči k jeho nohám: měl na sobě kožené pohorky se zablácenou podrážkou. Ach tak. Znejistěla. „Pak Johanovi někdo zavolal, on odešel a já dál seděla u stolu na parkovišti. Nejsou tam třeba bezpečnostní kamery… ne? Škoda. Maják zhasl a vyšli z něj poslední návštěvníci, nasedli do aut a odjeli… možná by se dali nějak dohledat? Co myslíte?“ Na vzpurnost najednou neměla sílu. Od chvíle, kdy neopětoval její úsměv, si připadala jako neschopná, ale snaživá školačka, která se podlézáním paní učitelce marně snaží odvrátit pětku z matematiky. Úsměv, který ji v průběhu života vytáhl z mnoha průšvihů, na Jacoba Deelena nezabral… A proč by také měl, když ten maník je nejmíň o patnáct let mladší než ona?

Ingrid zachvátil jeden z dosud nejhorších poryvů paniky ze stárnutí, naprosto neadekvátní vzhledem k situaci, v níž se nacházela. Nejspíš už nikdy nevyvázne z pokuty za překročení povolené rychlosti jen proto, že se narodila krásná. Už nikdy jí cizí muž ve vinárně nepošle skleničku šampaňského jen proto, že mu připadá hezká. Zvadla. Je nejvyšší čas začít sázet na jinou kartu.

Zatoužila po pohledu do zrcadla, kterým si obvykle dodávala sebedůvěru, jenže poprvé v životě ji napadlo, že by možná měla být ráda, že v místnosti žádné zrcadlo není. Co kdyby se najednou uviděla očima toho kriminalisty? Co kdyby místo vadnoucí, ale pořád ještě přitažlivé ženy spatřila… důchodkyni? Asexuální důchodkyni, která zabila svého manžela.

„Uvedla jste, že jste seděla sama pod majákem skoro hodinu a pak jste skoro dvě hodiny hledala manžela v dunách. Nikdo vám to ovšem nemůže potvrdit. Na dobu manželovy vraždy tedy nemáte alibi.“

„Nemám,“ připustila. Za prosklenou přední stěnou policejní stanice dva muži v montérkách stříkali hadicí vodu na velká písmena POLITIE nad vchodem. Občas proud vody zadrnčel o sklo a Ingrid sebou pokaždé polekaně trhla. Byla na konci sil. Po probdělé noci a jízdě do přírodní rezervace (schiermonnikoogští policisté ji tam vzali s sebou, aby identifikovala tělo), poté co v dolíku mezi dunami uviděla ležet Johana a zhroutila se do trávy plné králičích bobků... poté co jí nabídli pomoc policejního psychologa, kterou odmítla (nesnášela tyhle povýšené žvanily, kteří si myslí, že vám vidí do hlavy)... poté co ji strážníci odvezli zpátky na služebnu na hlavní třídě v Nes, kde pod vlivem uklidňujících léků čekala na tohohle šťourala z leeuwardenského oddělení vražd… po tom všem už nechtěla nic než spolykat ty zatracené oblbováky po hrstech, někde ve tmě se stočit do klubíčka a umřít.

Proud vody znovu uhodil o sklo a Ingrid v tu chvíli něco napadlo. Večer u majáku té dívce nevěnovala moc pozornosti, ale vlastně... „Jedna cyklistka vypadala jako Eli… nevlastní dcera Johanovy neteře. Eli de Vriesová. Míjela mě v době, kdy už jsem pod majákem docela dlouho seděla sama.“

„Dcera Gwen de Vriesové?“ pochybovačně nakrčil čelo.

„No… ano, přesně tak, dcera Gwen.“ Nelíbilo se jí, jak nedůvěřivě se Jacob Deelen tváří. Odpustila by mu zablácené pohorky i dvoudenní strniště, ale přes ten povýšený výraz se přenést nedokázala. Možná by se jí vůbec nemělo dotýkat, že neopětoval její úsměv. Takovýhle týpek je přece hluboko pod její úroveň. Ta myšlenka ji trochu uklidnila. „Proč by kolem nemohla jet dcera Gwen de Vriesové?“

„Netvrdím, že nemohla jet kolem.“ Pokrčil rameny. „Jen je to zvláštní náhoda, ne? Váš manžel se šťourá v případu vraždy Gwen de Vriesové a vám by mohla alibi potvrdit zrovna její dcera. Byla sama?“

Ingrid sklopila oči. „Asi ano, ačkoli někdo další mohl jet kus za ní... nedávala jsem pozor. Nekoukala mým směrem, takže jsme se ani nepozdravily. Třeba mě ani neviděla. Nebo to vůbec nebyla ona. Když o tom teď uvažuju, nechápu, co by tam takhle pozdě večer dělala. Bydlí dost daleko od majáku, na opačné straně ostrova… vlastně jen kousek od místa, kde nakonec Johana našli -“ Sevřelo se jí hrdlo. Jak mohla tak věcným tónem pronést „kde nakonec Johana našli“, jako by šlo o její ztracený deštník nebo mobil? Pravý význam těch slov – Johan už nežije, není, je pryč – ji rozplakal. Byla obrovská úleva cítit zase na tvářích slzy. Tohle se nejspíš musí udělat se žalem – ne ho uspat a popřít, ale vykašlat, vyplivat a vyřvat ho ze sebe, dostat ho ven. „Prostě si ji najdě-te a zep-tttt-ej-te se jí!“ vyrážela mezi vzlyky. „A mně už... do hajzlu… dejte pokoj!“

„Za chvíli vás propustíme, paní Ruttenová.“ Tentokrát promluvil konejšivým tónem a pokynul kolegovi, aby jí přinesl další sklenici vody, ale Ingrid se nenechala zmást. Tenhle obtloustlý neandrtálec už má případ v duchu vyřešený. Umanul si, že to byla ona. „Z ničeho vás nepodezíráme, paní Ruttenová... zatím,“ pronesl stále tím uklidňujícím tónem, když se jí ramena přestala otřásat pláčem. „Sama jste přece souhlasila s tím, že podáte výpověď hned. Oba chceme najít vraha vašeho manžela. Vy jste důležitá svědkyně. A já musím oveřit vaše alibi. Stejně jako alibi dalších lidí, kteří by mohli mít ze smrti pana Ruttena prospěch. To je rutina.“

Mockrát tlumočila u soudu, ale v téhle roli se ocitla poprvé. „Já samozřejmě vím, co děláte,“ vzdychla. „Řekla jsem vám, že jsem překladatelka, ale asi bych to měla upřesnit… jsem soudní překladatelka. Tlumočím při policejních výsleších, překládám soudní spisy… Nemusíte mi nic vysvětlovat. Vím, jak to chodí.“

Očima mu prokmitla zvláštní emoce – nespokojenost? Doufal v její nezkušenost při jednání s policisty? Chtěl ji zahnat do kouta, zkusit na ni pár triků? No, Ingrid jich ovládala spoustu. Vždyť jedním z jejích nejbližších přátel byl šéf pražského oddělení vražd Josef Bergman. Znala ho dávno předtím, než potkala Johana, a dokonce i dávno předtím, než se rozhodla pracovat jako soudní překladatelka. Byli kamarádi od dětství.

Teď ji napadlo, že mu možná měla zavolat, hned jak zjistila, co se Johanovi stalo.

„Měl pan Rutten nepřátele?“

„Jistě.“ Provokativně mu pohlédla do očí. „Co třeba vraha Gwen de Vriesové? Zločince, který jedenáct let běhá na svobodě, protože ho vaši lidé nedokázali najít? Ten člověk mohl dostat strach, že při natáčení reportáže vyjdou najevo věci, které už měly spát.“

Jacob Deelen zachoval nehybnou tvář. „Měl i jiné nepřátele?“

„Samozřejmě. Spoustu. Víte, kolik lidí musely naštvat jeho reportáže o zločinu? Nebo Odhalení... ten pořad, ve kterém kdysi začínal jako moderátor. Ten byl přece přímo založený na zesměšňování hostů.“ Vysmrkala se. „Johan měl určitě spoustu nepřátel, jenže víte co? Většinu z nich naštval tak dávno, že už ho přece museli pustit z hlavy. Posledních jedenáct let se mnou žil v Čechách. Nepracoval. S nikým se nehádal. Nikomu neškodil. Sem jsme se vraceli jen na dovolenou a… než se Johan začal šťourat v případu Gwen de Vriesové, žili jsme naprosto nekonfliktně. Bezpečně. Proto jsem také nesouhlasila -“

„Na Schiermonnikoogu neměl s nikým konflikty?“

„No… konflikty… Připadá mi přinejmenším zvláštní, že Johana našel zrovna ten Sjoerd de Jong. Víte, je to trochu magor a dost těžce nese, že Johan v létě koupil od jeho bratra louku, na které má Sjoerd výběh pro zvířata. Ten pozemek leží na samé hranici přírodní rezervace a momentálně nemá valnou hodnotu, ale proslýchá se, že jednou by mohl být stavební. Každopádně ten Sjoerd de Jong v létě ztropil Johanovi celkem slušnou scénu. Přitom se mu zatím nic hrozného neděje! Johan mu tu louku dál pronajímal. Koupil ji jen -“ Chtěla říct „z legrace“, ale včas se zarazila; vyznělo by to příliš nabubřele. Místo toho dokončila: „Jen aby uložil peníze do půdy a počkal, jak se situace vyvrbí.“

„Chápu. Takže pan Sjoerd de Jong s prodejem louky vašemu manželovi nesouhlasil.“

„Ne. Nesouhlasil. Krátce po té transakci volal mému muži a plácal nějaké nesmysly o pohřbených psech a pietním místě, které se nikdy nemůže rozkopat.“ Zavrtěla hlavou. „Johan s ním byl rychle hotový. Pozemek patřil Sjoerdovu bratrovi. My ho od něj koupili. Tečka. Ten magor do toho vůbec neměl co mluvit. Johan mu řekl, že jakmile se změní územní plán a louku půjde rozparcelovat na stavební pozemky, nájemní smlouvu mu vypoví a víc o tom s ním debatovat nebude.“

„Aha.“ Kriminalista na ni upíral zvláštní pohled. Je ekologicky založený? Odsuzuje snahy o výstavbu na hranici přírodní rezervace? „Zajímavé.“

Ingrid pocítila potřebu manžela hájit; vždyť sám už na svou obranu nic povědět nemůže. „Mít psinec na stavebních parcelách je trochu luxus, nemyslíte?“ Když kriminalista nereagoval, pokračovala: „Mimochodem, Johan tu louku ani nekoupil, aby z toho měl sám prospěch. Chtěl ji v závěti připsat své neteři, Marit Foolenové. Její přítel Lars de Vries má totiž pastviny hned vedle. Kdyby se územní plán opravdu změnil, Marit s Larsem by na tom jednou hodně vydělali.“

„A stihl to?“ Kriminalista zabubnoval prsty o stůl.

„Co?“

„Stihl ty pozemky v závěti připsat Marit Foolenové?“

„J-já vlastně nevím.“ Nervozitou jí zaplály tváře. Udělala chybu, že mu o louce řekla? Dovedla si živě představit, co mu běží hlavou. Podívejme, zavražděný se chystal sepsat závěť. A česká zlatokopka se zbavila manžela, aby se nemusela s nikým dělit o dědictví. Měla by zmlknout? Zavolat Bergmanovi a požádat ho o radu? Nebo si rovnou najmout holandského právníka? Ale vždyť je tu jen jako svědkyně. Nesmí se chovat jako člověk, který se bojí vypovídat. „Každopádně nebyl ten typ, který by se spokojil jen s vlastnoručně napsanou poslední vůlí schovanou někde doma. Chtěl si kvůli tomu smluvit schůzku u notáře, ale nejsem si jistá, jestli to už udělal.“

„Nevadí, jeho závěť už prověřujeme.“

„Vážně?“

„Vždycky nahlížíme do databáze závětí. Je to rutina. Překvapuje vás to?“

„N-ne.“ Proč vždycky, když se v rozhovoru cítí nejistá, zrudne? Kdykoli měla Ingrid dojem, že by ji někdo mohl podezírat ze lži nebo nějaké nepravosti, rozhořely se jí tváře. Bojovala s tím od dětství. Stačila drobná nepřesnost, přeřeknutí, nevinné překroucení pravdy, a už se jí obličej proměnil v rudý semafor. Červenala se dokonce i v případě, že mluvila čistou pravdu, ale měla dojem, že druhý jí nevěří. Pochopitelně tím jeho nedůvěru posílila a při pomyšlení, jak si tím zatraceným rudnutím škodí, plála ještě víc.

Jako teď.

Kriminalista ulpěl na jejích horkých tvářích pohledem a nepatrně povytáhl obočí.

„Vraťme se ještě na okamžik k panu Sjoerdu de Jongovi,“ požádal ji po krátké pauze. „Kdysi patřil do okruhu podezřelých z vraždy Gwen de Vriesové. Dnes našel tělo vašeho manžela. A vy mi říkáte, že spolu předtím měli konflikt… Nemohl ten tajemný člověk, který včera večer zavolal vašemu manželovi a chtěl se s ním sejít v dunách u majáku, být právě pan Sjoerd de Jong?“

Bylo by jí vážně příjemné, kdyby kriminalisté upnuli pozornost na někoho jiného než na ni, ale popravdě přiznala: „Nevím.“

„Napadá vás ještě někdo, kdo by si mohl přát smrt vašeho manžela?“

„Napadá mě přirozeně Spam… ehm, Madelie Visserová, ale ta je asi spíš zoufalá a politováníhodná než nebezpečná.“ Zvedla k němu oči. „Johanova bývalá, víte? Majitelka zdejšího Muzea moře. Spolu s Johanem mi jaksi vstoupila do života i ona… naštěští jen na pár týdnů v roce.“

Přimhouřil oči. Zvažuje, nakolik má tenhle její tip brát vážně? Manželka využívá příležitosti pomstít se letité sokyni… „Váš manžel s bývalou partnerkou nadále udržoval styky?“

„Byli přátelé. Což jsem nikdy nepochopila vzhledem k tomu, že ho po rozchodu pronásledovala, házela mu do oken syrové maso, a nějaký čas dokonce měla soudní zákaz přiblížení.“ Poznala, že ho zaujala, a tak dodala: „Madelie se pak vdala a zklidnila, ale po smrti svého manžela – i když třeba je to jen můj dojem, nevím – se Johanovi ozývala častěji. A zase byla taková... urputná. Naštěstí bylo z Schiermonnikoogu do Čech daleko, takže nás nemohla obtěžovat.“

„A motiv?“

„Žárlivost? Nenaplněná touha? Šílenství? To ale není motiv, spíš příčina, viďte? No, každopádně šílená mi připadá dost. Ten příšernej kostým, ve kterým pracuje v tom svým muzeu… vypadá jako přízrak z roku osmnáct set padesát.“

Závěr už ho zjevně nezajímal. „Dobře, paní Ruttenová,“ řekl, aby ji umlčel. Promnul si ruce. Měl je tak suché, že se mu z kloubů odlupovaly kousíčky kůže, a Ingrid bojovala s nutkáním sáhnout do kabelky a nabídnout mu krém na ruce. „Chcete, aby vás někdo odvezl domů?“

„Půjdu pěšky,“ odpověděla upjatě a vstala. Nápis POLITIE už se zřejmě skvěl čistotou a umyvači si venku skládali nádobíčko. Za velkým oknem, které zabíralo skoro celou stěnu kanceláře, plynul běžný všední den: cyklisté kličkovali mezi hloučky turistů korzujícími centrem městečka, majitelka obchodu s bytovými doplňky na protější straně ulice právě vyšla na chodník s kouřícím hrnkem čaje, hejna vrabců přelétávala z keře na keř. Ingrid se nemohla dočkat, až se k té poklidné všednosti připojí. Bez ohledu na to, že ten prosluněný svět venku je stvořen pro zdravé, šťastné a bezstarostné, nikoli pro uklidňujícími léky omámené truchlící podezřelé z vraždy. „Takže můžu jít?“

„Ano. Ale neodjíždějte prosím v nejbližší době z Holandska.“

„Proč ne? Vy mě tu chcete držet? Už vám víc nepomůžu – nic nevím!“ „Paní Ruttenová -“

„Nechci zůstávat bez Johana v jeho domě! Všechno tam na mě padá! Proč bych nemohla odjet domů?“

Než Jacob Deelen stačil odpovědět, zazvonil mu telefon. Kriminalista přijal hovor a gestem Ingrid naznačil, aby ještě zůstala. Zdráhavě klesla zpět na židli a klouzala pohledem po stěnách. Visely na nich zarámované fotografie ostrovní přírody. Racčí mládě. Tráva na dunách. Čára přílivu za šedého větrného dne. Na první pohled vlastně ani nebylo poznat, že se člověk nachází na policejní stanici. Atmosféra odpovídala záležitostem, které se tu obvykle řešily: ztracení psi, zapomenuté brašny s fotoaparátem, na vrcholu turistické sezony občas nějaká krádež nebo rvačka v baru. Ale vražda?

Ingrid by se vsadila, že od případu Gwen de Vriesové na Schiermonnikoogu nic takového neměli. A určitě si dají záležet, aby tenhle případ také neskončil mezi odloženými. Budou chtít co nejrychleji na někoho ukázat. Zaměří se teď na Sjoerda de Jonga? Nebo pořád podezírají hlavně ji?

Zaposlouchala se do hovoru Jacoba Deelena a brzy pochopila, o čem je řeč.

Kriminalisté byli rychlí. Už stačili zjistit, že Johan sice zatím závěť nepořídil, ale už se o ní radil se svým právníkem, a ten domluvil schůzku u notáře. Měli se setkat za tři týdny.

„Věděla jste o tom?“

„O té schůzce? Ne. Věděla jsem jen, že se rozhodl odkázat Marit půdu a rovnou jí – a také své sestře a bohužel i Madelii Visserové – přenechat i trochu peněz.“

„Trochu? Jakou částku si pod tím mám představit?“

Pokrčila rameny. „Netuším.“

„Vám nevadilo, že rozdělí peníze, které mohly zůstat vám a vaší dceři?“

„Ne.“ Pokrčila rameny. „Byly jeho. Mohl si s nimi udělat, co chtěl.“

Kriminalista se na ni upřeně zadíval. „Teoreticky ano, paní Ruttenová. Opravdu si s nimi mohl udělat, co chtěl. Jenže to jaksi nestihl.“

Neuhnula pohledem. „Máte pravdu. Nestihl.“ A pak ji tělo zradilo tím nejhorším možným způsobem: rty se jí proti její vůli roztáhly do úsměvu. Tohle se jí v dětství stávalo na pohřbech nebo v situacích, kdy jí někdo oznámil špatnou zprávu – z nějakého záhadného důvodu jí začaly cukat koutky. Čím víc si uvědomovala, jak nevhodně a nepřijatelně se chová, tím víc se jí rty usmívaly.

Teď to bylo ještě horší. Rozesmála se nahlas. A trvalo několik neskutečně trapných minut, než ji záchvat přešel a vystřídal ho úlevný pláč.

Jakmile se uklidnila, rozloučila se s kriminalisty, vyšla z policejní stanice a na ulici zavolala Josefu Bergmanovi.

Kapitola 8

Po obědě zesílil vítr, moře za dunami hučelo a Theo Kiewiet se chystal převléknout do neoprenu a zkrátit si čekání na západ slunce surfováním. Policejní hemžení ho však přimělo všeho nechat.

Zaclonil si oči a sledoval, jak z několika policejních aut vystupují psovodi s vlčáky a míří do dun pod majákem. Trochu v něm hrklo, když si další policejní vůz vybral místo hned vedle jeho dodávky. Za ním zabrzdil terénní volkswagen. Theo se zvědavě díval, jak uniformovaný policista gestikuluje na řidiče neoznačeného vozu. Jeho šermování rukama by se dalo přeložit asi jako: „Támhleten. To je on.“ Theo ještě stihl zašoupnout sáček konopí pod matraci, jen pro jistotu. Ne že by si myslel, že se tak rozsáhlé policejní manévry konají kvůli zásobám hulení a jiného matroše v jeho dodávce, ale bude lepší muže zákona neprovokovat.

Z volkswagenu vystoupil zavalitý čtyřicátník s ježatým strništěm a namířil si to rovnou k Theovi.

„Jak jsem pochopil, jste ten malíř, který zvěčňuje na pláži západy slunce,“ řekl místo pozdravu.

„Jak vám můžu pomoci?“ Theo se snažil o uvolněný tón.

„Přespáváte tady? V přívěsu?“

„V dodávce. V přívěsu mám věci na malování. Ale jsem tu s požehnáním úřadů. Můj každodenní happening – malování západu slunce v přímým přenosu – inzeruje i radnice na svých webových stránkách.“ Muž – nepochybně policista v civilu, ačkoli se nepředstavil – na něj hleděl tak vážně, že Theo trochu vzpurně dodal: „Místní policie o mně ví. Zeptejte se kolegů támhle v autě. Nocuju tu legálně.“

„To je mi vcelku jedno,“ zavrčel muž, sahl do náprsní kapsy a ukázal odznak. „Jacob Deelen, oddělení vražd v Leeuwardenu. Potřebuju, abyste mi poskytl pár informací.“ Theo kývl. Na nic se neptal.

„To se ani nezeptáte, co se stalo?“

„Předpokládám, že mi to povíte.“

Deelen se zamračil. „Na ostrově došlo k vraždě. Oběť byla naposledy viděna včera večer kousek odsud – támhle na odpočívadle pod majákem. O vás mi místní strážníci řekli, že se celé dny i noci pohybujete tady v okolí. A včera jste požádal obec o povolení k zapálení táborového ohně na pláži.“

„Souhlasí.“

„Všiml jste si něčeho podezřelého? Například osob, které se chovaly nějak nestandardně?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. Ve styku s policií se držel jednoduchého pravidla: Mluviti stříbro, mlčeti zlato. Už párkrát se mu osvědčilo. Čím kratší dobu tu s ním chlupatí stráví, tím lépe.

„A vy sám jste byl mezi osmou hodinou večer a půlnocí kde?“

Trhl ramenem. „U toho táboráku přece.“ „Nikam jste se nevzdálil?“

„Ne,“ potvrdil. Do toho, že nějaký čas pendloval mezi autem a pláží a ukládal plátna, jim nic není. Kdyby jim to řekl, musel by se odvolávat na svědectví té holky… Evie?... ne, její jméno teď z paměti nevydoluje. Proč by na ni posílal policajty? Měl své důvody, proč se těm mladým od táboráku nechtěl zase tak moc připomínat.

„Kdo vám to může dosvědčit?“

Jmenoval Patricka, brigádníka z plážového baru Sunset; kluka z pevniny, který stejně jako Theo na ostrově nikoho pořádně neznal, a tak spolu občas surfovali nebo pokuřovali. Jen ať se ho klidně zeptají. Patrick byl u ohně od začátku do konce, skoro celou dobu ležel na zádech na písku a tu a tam potáhl z vodní dýmky. Nic neví, ale odkývá jim cokoli.

„A kdo další s vámi u toho ohně byl?“

„Spousta lidí, ale neznám je. Tu a tam si někdo přisedl, poseděl a zase odešel. Vždycky když někde maluju, udělám táborák. Přidat se může kdokoli, kdo jde kolem. Hrajeme na kytaru, povídáme, pokuřujeme. Ale že bych se těch lidí ptal na jména?“ Zavrtěl hlavou. „To fakt nedělám.“

Kriminalista nevypadal, že by mu věřil, ale spokojil se s tím. Došel k označenému policejnímu vozu, řidič stáhl okýnko a chvíli si povídali. Pak Jacob Deelen vrazil ruce do kapes a vrátil se k Theovi. „Najdu teď toho vašeho Patricka v baru?“ Theo mrkl na hodinky. „Snad ano.“

Jacob Deelen kývl a upřeně se mu zadíval do očí. „Ani jste se mě nezeptal, koho zavraždili.“

Pravda, tuhle otázku mu opravdu nepoložil. Theo si založil ruce na hrudi. „A koho tedy?“

„Televizního reportéra Johana Ruttena. Říká vám to jméno něco?“

„Už jsem ho někde slyšel… ale na televizi se nedívám. A rozhodně nemám tu čest znát toho pána osobně.“

Pokusil se o úsměv. Mluviti stříbro, mlčeti zlato…

Kriminalista stroze přikývl a zamířil přes parkoviště do plážového baru Sunset.

Slušelo se pozvat Ingrid na čaj, ale Marit upřímně řečeno doufala, že strýcova vdova nebude mít na její společnost náladu. Nikdy se neměly rády. Marit tušila, že ji teta považuje za rozmazleného fracka. Ona ji na oplátku v duchu nazývala sebestřednou hysterkou, ale uvědomovala si, že i kdyby měla Ingrid přívětivější povahu, nesnášela by jiO nic líp. Žárlila na ni. Vždyť tahle žena ji kdysi vyhnala z ráje… Marit samozřejmě chápala, že prapodivné soužití se sestrou a její dcerou nemohlo strýce Johana dlouhodobě uspokojovat. Bylo jen otázkou času, kdy potká ženu, se kterou bude chtít sdílet i něco víc než několikrát týdně postel. Marit se na něj nezlobila, že když nakonec takovou ženu našel, odstěhoval se za ní. Zazlívala mu něco jiného: že ji a její mámu ve chvíli, kdy je přestal potřebovat, prostě zazdil.

A z toho vinila Ingrid.

Ta ženská ho omámila, ovládla, spolkla. Chtěla ho jen pro sebe. Strýc přestal Marit a její matku navštěvovat, nikdy je nepozval do Čech, s Marit se vídal jen jednou, nanejvýš dvakrát do roka, když přijel na dovolenou na Schiermonnikoog. Kvůli té sobecké Češce přestal nejen pracovat, alei vídat holandské přátele a příbuzné. Prostě zmizel. A Marit se po něm nikdy nepřestalo stýskat.

Na druhé straně Ingrid teď neměla na Schiermonnikoogu nikoho bližšího než ji. A když ráno volala, že v rezervaci našli Johanovo tělo, poplakaly si společně jako dvě nejbližší. Takže jí Marit okolo čtvrté přece jen zatelefonovala a na odpolední čaj ji pozvala, ovšem když Ingrid odmítla, ulevilo se jí tak mocně, až se za to zastyděla.

„Nechci teď s nikým mluvit, promiň,“ řekla teta divným hlasem. „Ale vlastně je dobře, že voláš. Zapomněla jsem vás varovat, že se u vás nejspíš zastaví policajti.“

A zavěsila.

Odpoledne skutečně před farmou přibrzdil terénní volkswagen a vystoupili z něj dva zavalití muži v civilu; byli od kriminálky a chtěli mluvit s Eli. Marit zrovna chystala těsto na karamelizovaný jablečný koláč tarte tatin, který si se strýcem kdysi zamilovali na dovolené v Saint Tropez; chtěla ho upéct na Johanovu památku. Příchod policie ji tak zaskočil, že si otřela zamoučené ruce do džínsů místo do utěrky. Pozvala kriminalisty dál, zavolala ze stájí Larse s Eli, uvařila čaj a pak od kuchyňské linky poslouchala, co muži zákona s její nevlastní dcerou řeší.

„Jela jsi včera mezi devátou a desátou večerní na kole po silnici kolem majáku, viď?“ zeptal se kriminalista, který se představil jako Jacob Deelen.

„Ne,“ odpověděla Eli pevně, ale Marit z tónu jejího hlasu poznala, že lže.

„Tvoje teta Ingrid Ruttenová – má pocit, že tě tam viděla. Třeba jsi ji taky zahlídla?“

Eli odpověděla o vteřinu později, než bylo vhodné, ale kriminalista si té prodlevy zjevně nevšiml nebo se nad ní nepozastavil. „U majáku? Je to odsud pěknej flák cesty. Co bych tam asi jako dělala?“

„To já nevím. Kde jsi tedy byla, Eli?“

Marit pomalu vložila do kastrůlku kousek másla, pět lžic třtinového cukru a lžíci vody. Stála sice k ostatním zády, ale dvoukřídlé dveře do kuchyně nechala otevřené, takže slyšela každé slovo.

„Eli byla tou dobou pochopitelně doma s Marit – se svou nevlastní matkou,“ vložil se do hovoru autoritativním tónem Lars a Marit zalitovala, že mu o Elině večerním výletu nepověděla.

„Jen se svou nevlastní matkou?“ opáčil Jacob Deelen. „Takže vy jste doma nebyl?“

Marit míchala dřevěnou vařečkou pěnící cukr. Pomalu, pomaličku. Karamel zavoněl. Počkala, až ještě trochu víc ztmavne, a pak ho opatrně přelila na dno formy na koláč. Z delší odmlky pochopila, že Larse ta otázka zaskočila. Proč jim prostě nepoví, kde byl? Marit se ho na to nezeptala, předpokládala, že se zastavil u některého z kamarádů. Vlastně spolu dnes mluvili hlavně o Johanovi. Co pro ně jeho smrt znamená?

Teď si Marit uvědomila, že nikdo z jejich rodiny – ona, Lars ani Eli, ačkoli tu těžko někdo může podezírat – nemá na dobu Johanovy vraždy alibi.

„Ne,“ ozval se konečně chraptivým tónem Lars. „Já doma nebyl. S Marit jsme se večer trochu pohádali a já pak šel ven.“

„V kolik hodin jste odešel?“

„Mezi osmou a devátou. Přesně nevím.“

„Kam?“

„Nechal jsem auto na parkovišti u pláže v Nes. Jsem rybář. Mám tam sítě.“

„Byl příliv,“ namítl kriminalista. „Vaše sítě byly hluboko pod vodou.“

„Netvrdím, že nebyly. Jen vám vysvětluju, proč jsem jel právě tam. Jsem tam zvyklý. Prostě jsem se procházel. U moře si člověk nejlíp vyčistí hlavu. A když jsem se trochu uklidnil, vrátil jsem se domů.“

„V kolik hodin?“

Lars si odkašlal. „Já nevím, proboha! U moře čas utíká hrozně rychle. Mohl jsem být pryč hodinu, ale klidně i tři… nevím! Kdybych tušil, že budu druhý den podezřelý z vraždy, víc bych se díval na hodinky.“ V hlase mu zazněl sarkasmus, ale Marit postřehla i stopy paniky. Nebo se jí to jen zdálo? Začala klást na karamel tenké plátky jablek, ale pocit zvláštního smíření se smutnou realitou a souznění s mrtvým strýcem, který ještě před chvílí při přípravě koláče zažívala, byl tentam.

„Takže jste byl sám?“

„Ano.“

„Nikoho jste nepotkal?“

„Nikoho, koho bych znal. Takhle večer už bývá u moře vylidněno. Co by tam potmě kdo hledal? Touhle dobou už se tam toulává snad jen ten cvok Sjoerd, ale toho jsem nepotkal… Poslyšte, snad si nemyslíte, že jsem se nejdřív pohádal s Marit a pak jsem sedl do auta a jel se pomstít na jejím strýci?“

„Nic takového jsem nenaznačil. Jen se vás ptám, kde jste v době jeho vraždy byl.“

„Fajn, tak jsem vám to řekl.“

„Jelo v tu dobu po pláži nějaké auto?“

„Pár jich jelo… místní si často krátí cestu přes pláž. Proč?“

„Víte, kdo je řídil?“

„Nedíval jsem se. Přemýšlel jsem.“

„Jistě vám nebude vadit, když si půjčíme váš vůz, aby se na něj mohli podívat technici.“

„Proč sakra… ne, v pořádku. Jistě. Žádný problém.“

Marit upustila na podlahu plátek jablka. Sklonila se pro něj, a když se napřimovala, praštila se do temene hlavy o roh police, kterou nedávno Lars namontoval nad sporák. „Do hajzlu, zatracenej krám!“

V obýváku se rozhostilo ticho. „Mohli bychom si ještě promluvit s vaší ženou?“ zeptal se kriminalista.

Čím dál lépe. Marit se zhluboka nadechla a vstoupila do obývacího pokoje dřív, než ji stačili zavolat. Bříšky prstů si třela bolavé místo na hlavě. „Co byste potřebovali?“

Zavadila pohledem o Eli, o zorničky jako dvě studně -čeho se ta holka tolik bojí? – a horečně uvažovala, jak odpovědět, pokud se jí zeptají, jestli byla večer s Eli doma. Buď zalže, anebo se Lars dozví, že jeho dcera večer utekla z domova, kouřila marihuanu bůhvíkde a Marit ji kryla. Zase tak moc by se nestalo, Lars není žádný tyran, právě naopak, jeho benevolentní přístup k Eli se snad ani nedá nezvat výchovou… ale na druhé straně dal Eli týdenní domácí vězení, a pokud se dozví, že zákaz porušila, bude doma panovat ještě výbušnější atmosféra než dosud.

A navíc vyjde najevo, že ani Marit nemá alibi… Začnou ji otravovat. Vyptávat se jí. Ztratí s nimi spoustu času, místo aby se věnovala práci na farmě nebo svým kabelkám z lýka.

„Paní de Vriesová -“

„Nejsem paní de Vriesová,“ přerušila ho a loupla pohledem po Larsovi. „Nejsem vdaná. Jmenuji se Marit Foolenová.“

„Pardon. Takže slečno Foolenová, vy jste byla včera mezi osmou hodinou večer a půlnocí doma se svou nevlastní dcerou?“

Marit kývla, přistoupila k Eli, položila jí ruku na rameno a potěšilo ji, že dívka před dotekem neucukla. „Přesně tak,“ řekla pevně a usmála se. „Byly jsme spolu tady a povídaly si o klukovi, do kterého je Eli zamilovaná.“

Lars po ní střelil překvapeným pohledem – teď kecáš, říkaly jí jeho oči -, ale rychle se odvrátil a Marit nehnula brvou.

„Dobře, díky.“ Kriminalisté se tvářili pobaveně. Zvedli se a zamířili ke dveřím. Marit zalila podobná úleva, jako když na základní škole zfalšovala mámin podpis pod poznámkou a učitelka jí na podvod nepřišla. Rozhodla se vyprovodit kriminalisty ke dveřím, ale Jacob Deelen se najednou otočil a zatarasil jí cestu. Tak ji to překvapilo, že do něj málem vrazila; v nose ji zalechtal pach jeho potu.

„Ještě maličkost, slečno Foolenová. Doneslo se vám, že se strýc nedlouho před svou smrtí rozhodl odkázat vám značné jmění?“

Polkla. „Vlastně... “ „Ano, nebo ne?“ „Ano. Doneslo se mi to.“ „Měla jste radost?“

Zvláštní otázka. „Pochopitelně ano, ale nijak zvlášť jsem to neprožívala. Přála jsem strýci ještě dlouhý život.“ „Myslíte, že stihl tu závěť pořídit?“ Zvláštní. Tuhle otázku si doposud nepoložila. Nějak předpokládala, že závěť už existuje. Ale nic takového jí přece Spam neřekla. A od strýce samotného nevěděla nic. Z čeho tak vlastně usuzovala?

Bezradně na kriminalistu pohlédla. „Nevím.“

„Pak vás musím zklamat, Marit.“

Byla už tma, když Sonja de Jongová vyšla z domku Madelie Spam Visserové, kterou se (opět neúspěšně) snažila nalákat do kosmetické firmy. Už dávno si říkala, že Madelie je dokonalý materiál. Vůbec se o sebe nestará, nelíčí se, nebarví si vlasy. Kdyby začala používat produkty Sonjiny firmy, prokoukla by tak, že by si toho všiml celý ostrov. A všechny ženy by se ptaly, čemu za tu proměnu vděčí.

Madelie by byla chodící reklama.

Navíc není šťastná, to se pozná. Nikdy nepřestala milovat Johana Ruttena a jeho smrt s ní hodně zamávala, i když statečně předstírá, že tomu tak není. Johana ztratila už dávno a teď přišla i o naději. Muzeum už ji musí nudit, je to pořád totéž, a že by se tam dveře netrhly, se také nedá říct. Chybí jí smysl života… a ten by mohla najít v práci pro kosmetickou firmu. Sonja se vyznala v lidských citech a povahách a v její profesi se jí to nesmírně hodilo. Vnitřní radar měla neustále naladěný na ženy, které nejsou spokojené. Takové se dají nejlíp ulovit na vějičku svobody, růstu a nadstandardních příjmů. Chtějí změnu a Sonja jim ji může poskytnout. Když je zařadí do svého týmu kosmetických poradkyň, vlastně jim pomůže, vylepší jim život, to především. A kromě toho už napořád získává procenta ze všech jejich prodejů.

Dotáhla to tak daleko právě proto, že uměla vyčíhnout příležitost. A to byl také důvod, proč se zastavila za Madelií pouhý den poté, co byl zavražděn Johan.

Jenže Madelie odolávala.

„Mažu si obličej vepřovým sádlem,“ pravila s vážnou tváří. „Na internetu psali, že je základem všech drahých krémů. A stojí pár šupů.“

Takže to byl ztracený večer s jediným výsledkem: nánosem bílých čivavích chlupů na Sonjiných kalhotách i saku. Zbavila se chlupů lepicím válečkem (vždy připravena), sedla do auta a zamířila k domovu.

V ulicích vesnice Nes se převalovaly cáry těžké slané mořské mlhy. Chvílemi byla viditelnost dobrá, ale když Sonja vyjela mezi pastviny, obklopila ji neproniknutelná bílá stěna. Stromy podél cesty z ní vystupovaly jako přízraky. Sonja zpomalila a pokračovala dál téměř krokem. Po chvíli si všimla, že se jí na zadní nárazník lepí dodávka. Kdy se na ni pověsila? Co je to za blbce? Turista? Jestli mu připadá pomalá, proč ji sakra nepředjede?

Téměř zastavila, aby dala řidiči možnost pohodlně ji minout. Přibrzdil také. Reflektory auta ji přes zpětné zrcátko oslňovaly. Rozeznávala jen tmavou siluetu velkého auta, které nedokázala identifikovat. Znervózněla.

Jela teď po rovné silnici mezi pastvinami. Nikde nikdo, jen ona a dodávka. Bude lepší, když tomu magorovi uhne z cesty.

Zahnula na asfaltku mířící k asi kilometr vzdálenému kempu a předpokládala, že dodávka bude pokračovat dál po hlavní. Jenže to zatracené auto zabočilo za ní a pořád se na ni tak protivně tlačilo!

Zrychlil se jí tep. Ten člověk ji schválně pronásleduje? Co po ní chce? Snaží se ji jen vytrestat za to, že v městečku jela moc pomalu, anebo jde o něco víc? Nalepil se na ni hned poté, co vyrazila od Madelie? Čekal tam na ni? Nebyla si jistá.

Zachvěla se. Udělala chybu, když odbočila z hlavní silnice. Teď je sama s nějakým šílencem na liduprázdné silničce k maličkému kempu, kde už v září nejspíš nikdo nestanuje. Třeba tam přece jen budou lidé... Ale co když ne? Co udělá řidič dodávky? Na úzké silnici by Sonja vůz těžko otáčela. Pokusí se jí pronásledovatel zezadu zatarasit cestu? A pak?

Šlápla na plyn a auto poslušně vystřelilo do bílé nicoty. Podél silnice ubíhal dřevěný ohradník, jinak Sonja neviděla nic. Uvědomovala si, že riskuje, když v mlze jede takhle rychle, ale strach ji poháněl kupředu. Uteč, našeptával jí instinkt. Jsi kořist, tak se podle toho chovej. Dodávka však zrychlila úplně stejně jako ona. Řidič udržoval tak titěrnou vzdálenost, že kdyby Sonje vběhlo do cesty zvíře nebo se proti ní z mlhy vynořilo auto a ona zabrzdila, zezadu by do ní vrazil.

Ruce na volantu se jí chvěly. Polévalo ji horko. Kde má sakra mobil? V kabelce na vedlejším sedadle. Jednou rukou v ní začala šmátrat. Nemohla přístroj nahmatat. Druhou rukou se ve voze zamkla, takže chvilku vůbec nedržela volant.

Louka pro stanování byla temná a recepce zavřená. Sonja vjela na prázdnou louku, kde bylo dost místa k otočení vozu, a s úlevou zaznamenala, že dodávka se jí nesnaží zatarasit únikovou cestu po silnici, ale dál jede těsně za ní. Na výmolech zpomalila a dodávka také. V husté mlze z ní Sonja moc neviděla. Připadala jí tmavá a zdála se jí zablácená. Neměla dojem, že ji zná, ale to nic neznamenalo. Autům nikdy moc pozornosti nevěnovala. Konečně nahmatala v kabelce mobil. Když otáčela vůz, naslepo udělala snímek dodávky, která se na chvíli ocitla kolmo k ní. Snažila se zahlédnout, kdo sedí za volantem, jenže auto se za ní drželo tak blízko, že z něj skoro nic neviděla. Připadalo jí, že má na bočních sklech tmavé fólie. A fakt, že se řidič takhle schovává, ji vyděsil ještě víc.

Zpátky na hlavní uháněla na plný plyn. Pojede rovnou domů do Kooiplaats. Snad je Pieter nebo Alex doma. Pokud se na ni ta dodávka nepřestane lepit, nevyleze z auta a bude troubit tak, aby i sousedé vylezli z domů.

Ale když s poskakujícím srdcem zabočila doleva, ve zpětném zrcátku uviděla, že dodávka dává blinkr opačným směrem. Řidič se zřejmě rozhodl, že už ji vyplašil dost, a namířil si to zpátky do městečka.

S úlevou sledovala, jak se červená koncová světla rychle ztrácejí v mlze. Až pak jí došlo, že teď spíš měla převzít roli pronásledovatele ona a vyfotit nebo zapamatovat si poznávací značku.

Jenže na to už bylo pozdě a jezdit v husté mlze po Nes a hledat ho v bočních uličkách se jí nechtělo. Dávno se mohl ztratit v dunách nebo mezi pastvinami.

S povzdechem přidala rychlost a uháněla domů. Akutní nebezpečí pominulo, ale Sonja věděla, že pocitu štvance se hned tak nezbaví.

Kapitola 9

Člověk se těší na dalekou cestu, romantizuje si ji, a pak je to jenom popojíždění v kolonách, špinavé záchodky u dálnice a špatné kafe u benzinek.

Šéf pražské kriminálky Josef Bergman znechuceně vyhodil do koše kelímek od kávy, ještě jednou se protáhl a nastoupil do starého džípu Grand Cherokee. Hýčkal si ho a leštil, aby auto pořád vypadalo jako nové, ale džíp nezapřel své roky.

„Doufám, že vydržíš, dědku,“ prohodil Bergman a poplácal vůz po palubní desce. „Spoléhám na tebe.“

Až se vrátí do Česka, konečně si pořídí nové auto. Pochopitelně zase terénní, aby i v blátě a sněhu pohodlně dojel po polní cestě na svůj statek ve středočeských Kozích Horách, a možná dokonce opět džíp, ale to si ještě nechá projít hlavou. Šetřit teď každopádně nemusí... poprvé v životě si může koupit kterékoli auto, po jakém zatouží. Anebo skoro kterékoli.

Aby se stihl zařadit na dálnici, musel sešlápnout plyn až k podlaze; nikdy si nezvykne na ty šílené rychlosti v Německu, kde se auta v nejpomalejším pruhu řítí stočtyřicítkou. Měl za sebou šest set kilometrů a ještě zhruba tři sta před sebou, bolela ho záda, pálily oči a chtělo se mu spát. Do třicítky ho dlouhé štreky za volantem bavily, do čtyřicítky je zvládal, do padesátky snášel a teď... ho vyčerpávaly. Tělo by taky potřebovalo vyměnit za novější model. Šedesátiny ho na nějaký čas uvrhly do deprese, ale proč by vlastně měly být kulaté narozeniny významnější – a znepokojivější – než jiné? Lidi sice rozsekali čas na dny, měsíce a roky, jenže ve skutečnosti se život valí pořád dál – mrkl do zpětného zrcátka – jako auta na téhle dálnici. Ušklíbl se tomu přirovnání. Představil si, jak by se nad jeho pokusem o ilozofování Alžběta pousmála a škádlivě ho podrbala na zátylku, a na okamžik zalitoval, že ji s sebou nevzal.

Přitom dobře věděl, proč se rozhodl vyrazit do Holandska sám. Potřeboval získat odstup od každodenního života v Česku. Odpoutat se od vztahu s Alžbětou, který nabýval znepokojující intenzity, od práce, jež ho čím dál víc unavovala, od sebe samého.

Měl za sebou těžké období, poznamenané smrtí devětaosmdesátileté tety. Na rozdíl od vražd, jež vyšetřoval a dokázal je vnímat s profesionálním odstupem, jím tento přirozený konec lidského života hluboce otřásl. Teta ho pomáhala vychovávat a mnohdy k němu byla laskavější než matka. Pokud si po smrti rodičů ještě dokázal namlouvat, že jeho vlastní konec je prozatím daleko, teď mu s konečnou platností došlo, že na řadě je on.

Teta milovala kočky a Bergman po ní spolu s nečekaně vysokými úsporami zdědil zrzavého kocoura; tuláka, kterého se ujala. Chtěl mu zajistit hezký život, byť jeho vlastní kocour Diego Maradona nesl příchod nového člena rodiny s neskrývanou nelibostí. Jenže pár měsíců po příchodu k Bergmanovi se Zrzek nevrátil domů a objevil se až skoro po dvou týdnech, vyhublý a s hnisajícími otevřenými ranami na bocích. Zkoušel najít cestu do starého domova? Popral se s jiným kocourem nebo s kunou a pak se někde v ústraní vylízával z nejhoršího? Bergman netušil, ale okamžitě kocoura zavřel do přepravky a odvezl na veterinu, kde Zrzek dostal injekce a spoustu infuzí.

Do hodiny po návratu domů vydechl naposledy.

Tahle smrt s Bergmanem zamávala skoro stejně jako ta tetina, byť si uvědomoval, jak je jeho reakce neadekvátní.

Ale teta jako by se svým milovaným kocourem zemřela podruhé. Navíc se za Zrzkovu smrt cítil spoluzodpovědný: to on ho odvezl k lékaři, který ho nadopoval bůhvíčím, to on se o něj nedokázal postarat, přestože to tetě slíbil. Nemám jedinou jeho fotku, napadlo ho teď.

„Nejspíš by stejně do pár dnů pošel, i kdybys ho na tu veterinu neodvezl,“ snažila se ho uklidňovat Alžběta, ale vůbec mu tím nepomohla, protože vzápětí dodala: „A není pravda, že teď už ti po tetě nic nezůstalo. Máš přece její peníze.“

Bergmanovi se vůbec nelíbilo, jak často o těch penězích mluví. V poslední době se od ní vnitřně čím dál víc odtahoval. Mohl za to jen doznívající smutek? Nebo něco hlubšího?

Když mu Ingrid Ruttenová zavolala, že se na nějakém zapadlém holandském ostrově, o kterém nikdy neslyšel, stala podezřelou z vraždy vlastního manžela, hlavou mu bleskla sobecká myšlenka: „Mám záminku, abych vypadl.“ Našel si ten ostrov na Googlu. Byla to placka porostlá trávou a omývaná studeným mořem. Všude samé krávy, ovce, koně a hromady hnoje. Zapadákov. A Bergmana napadlo, že přesně tohle možná teď potřebuje. Prostě si vezme volno a zmizí. Už nějaký čas si s tou představou pohrával, jen se zatím nedokopal k činu. Jak předpokládal, Alžběta ho sice chtěla na Schiermonnikoog doprovodit, ale když nadhodil, že by raději jel sám, aby si vyčistil hlavu, smířlivě pokrčila rameny: „Jak chceš, stejně mám mraky práce.“ Dokonce mu připadalo, že jí očima prokmitla úleva, ale možná se mu to jenom zdálo.

Vlastně by se ani nedivil, kdyby si od něj potřebovala odpočinout stejně jako on od ní.

Nebydleli spolu, ale vídali se několikrát týdně. I proto, že Alžběta měla svůj život a nechávala ho žít jeho vlastní, se ještě nedávno domníval, že konečně potkal tu pravou. Jenže od doby, kdy se jejich debaty začaly točit hlavně okolo tetiných peněz, mezi nimi panovalo napětí.

Nakonec je snad lepší nic nemít, říkal si Bergman. Avšak už se stalo – bezdětná teta byla vdovou po schopném právníkovi a v závěti rozdělila úspory po manželovi mezi Bergmana a jeho mladší sestru Kamilu. Bergman tak ze dne na den získal dva miliony korun. Vlastně to není tak moc, napadlo ho, když mu dědictví přistálo na účtu, jenže když pak viděl, jak titěrně ve srovnání s celkovou sumou působí jeho měsíční výplata, názor přehodnotil.

Dva miliony korun jsou docela dost. I kdyby dal stranou všechny příjmy a nekoupil si ani rohlík, šetřil by tu částku roky. Co dál? Mohl by si každý měsíc trochu přisypat k výplatě a žít o něco rozmařileji než dosud. Mohl by si koupit nové auto, poslat něco na charitu a zbytek si uložit jako pojistku na důchod… anebo by mohl dát v práci výpověď a nějaký čas žít úplně jinak. Cestovat. Zažít volnost. Bezstarostnost. I když jen dočasnou. Není nakonec svoboda to nejlepší, co si člověk může koupit?

Než vyrazil z domova na Schiermonnikoog, řekl o svých úvahách Alžbětě.

„Ty bys dokázal odejít z práce?“ vyjevila se. „Myslela jsem, že bez ní nemůžeš žít.“

V tomhle si bývali podobní, jenže v poslední době na Bergmana padala únava. Vážně chce zasvětit všechen svůj zbývající čas hledání vrahů, chce se po zbytek života hrabat ve špíně, dívat se na louže krve, mrtvé děti a skelný pohled lidí, kterým někdo vystřelil mozek z hlavy? Chce dál slýchat, jak řadoví policisté zvrací nad znetvořenými těly a pozůstalí se zalykají pláčem? Těžko říct, kolik let má ještě před sebou; jeho otec zemřel ve čtyřiašedesáti. Bergman se občas z okna díval, jak se Diego pomalu noří do vysoké trávy, která se ve větru vlní jako hříva, a uvědomoval si, že kocourovi tu jeho bezcílnost a svobodu závidí.

„Lidi se mění,“ odpověděl Alžbětě.

„Kdybys z kriminálky odešel, za měsíc bys litoval.“

„Kdybych začal litovat, vrátil bych se. Třeba ne na stejné místo, ale na nějaké určitě. Pochybuju, že by mě nechali na ulici,“ odpověděl sebejistě. Zadíval se jí do očí. „Ty bys nechtěla jet se mnou? Nelákalo by tě to?“

Poznal na ní, že se jí rozhovor líbí čím dál míň. „Myslela jsem, že konečně opravíš statek. Padá ti na hlavu. Úplně vidím stodolu předělanou na letní kuchyni… a soukromou vinárnu v tý části s klenutým stropem… co v ní vlastně původně bylo, stáje?“ Oči jí najednou planuly nadšením. „A vůbec by neuškodilo, kdyby se udělalo obytný podkroví. Proč se mačkat dole? Neříkám, že hned teď, ale kdybychom jednou -“

Zarazila se, zaostřila na něj a zatvářila se polekaně, jako by na sebe prozradila příliš. Bergman věděl, co chtěla říct. Kdybychom jednou chtěli žít spolu, budeme potřebovat víc místa. Měla pravdu; Bergmanovi s Diegem dva pokoje s kuchyňským koutem bohatě stačily, ale další člen domácnosti už by se na statek nevešel.

Nevěděl, co odpovědět, a tak řekl jen: „Uvidíme.“

Zrekonstruovat dům by znamenalo přiznat si, že už nechce žít sám. Připustit, že si po čtyřech letech opatrného vztahu na dálku najednou dokáže představit společné stárnutí s Alžbětou. Vybrat si. Odmítnout všechny ostatní možnosti a zvolit si tuhle jednu. Místo jezera Ribničko v Srbsku, majáku Rua Reidh ve Skotsku, serpentin podél Cóte d’Azur a všech dalších míst, která si vyhlédl v automapě, si vybrat zrekonstruované podkroví statku v Kozích Horách. Bylo by to rozumné, ale měl by být člověk na prahu stáří rozumný? Není to s přibývajícím věkem čím dál zbytečnější?

Teď Bergman uháněl po dálnici k německo-holandským hranicím a poklepával prsty o volant v rytmu jazzové melodie. Čím dál na severozápad se dostával, tím byla dálnice volnější a okolí zajímavější. Doširoka se táhla rovná zelená krajina; pastviny s černobílými kravami a pitoreskní cihlové statky schoulené pod vysokými stromy. Od západu se přihnaly mraky a visely tak nízko nad silnicí, až Bergmanovi připadalo, že kdyby zastavil a zvedl ruku, dotkl by se jich. Ještě nikdy neviděl takhle nízká oblaka.

Vlastně si právě plní alespoň zlomek svého snu o cestování. Byť ho na ten ostrov, o jehož existenci ještě před třemi dny neměl tušení, vede násilná smrt člověka, docela se tam těší. Nemíří sice k jezeru Ribničko ani k majáku Rua Reidh, ale úzkost posledních dní nechal za sebou.

Čert vem všechno nepohodlí, únavu a špínu; být na cestě vůbec není špatné.

Kapitola 10

Madelie Visserová dnes hltala zprávy na internetu ještě dychtivěji než jindy. Zaznamenala informaci o vichřici na jihu Spojených států a o hromadné srážce na britské dálnici a s povytaženým obočím si přečetla článek o kuriózním soudu v Německu, který rozhodl, že muži mají právo močit vestoje. Do detailního čtení mnoha dalších novinek se však nepustila. Dnes na ně nemá čas. V prohlížeči měla otevřených osm nebo devět oken se zprávami o Johanově vraždě a usilovně pátrala po dalších odkazech. Netruchlila pro Johana, cítila spíš morbidní zvědavost než smutek. Nemůže se jí po něm stýskat, vždyť jí nepatřil. Oplakala ho dávno předtím, než naposledy vydechl.

Se zvrácenou nedočkavostí si o něm četla další a další články, přestože novináři ještě neměli moc informací a všude se psalo prakticky totéž: Televizní reportér Johan Rutten ubodán na ostrově Schiermonnikoog. Novináři spekulovali, zda mohla vražda souviset s jeho připravovaným pořadem o neobjasněných vraždách. Jeden z textů před chvílí jeho autor zaktualizoval a doplnil, že se bohatý reportér chystal napsat závěť ve prospěch své neteře a hlavní podezřelou je nyní jeho vdova.

Ingrid? Madelie se ušklíbla; ne že by té východoevropské snobce přála vyloženě něco zlého, ostatně kvůli ní ji Johan neopustil, ale neměla Ingrid ráda. Bývalo by jí bylo milejší, kdyby po jejich rozchodu Johan už napořád střídal nezávazné vztahy s tvůrčí samotou, jak původně chtěl. Nespouštěla ho ze zřetele, ani když už sama byla dávno vdaná. A vážně ji ranilo, že se nakonec oženil. Co Ingrid má a ona ne, že se s ní usadil?

Madelie těkala očima po řádcích a hledala svoje jméno. Dřív nebo později novináři zjistí, že na Schiermonnikoogu žije Johanova bývalá přítelkyně, a někdo jim jistě prozradí, jak těžce kdysi nesla rozchod. Pochopitelně se o ní dozví i kriminálka; je jen otázka času, kdy za ní přijdou do muzea.

Nějak to zvládne.

V pondělí dopoledne bylo Muzeum moře liduprázdné, takže ji od internetu nic nerušilo. Vypnula větrák, který povíval rybářskými sítěmi zavěšenými od stropu, pozhasínala zářivky ve vitrínách s mincemi, šperky, starou keramikou a dalšími cennějšími věcmi vyvrženými mořem (ještě nedávno je neměla pod zámkem, ale každou chvíli se jí něco ztratilo) a pak se vrátila k počítači.

Našla další článek o Johanovi. A už je to tady. Vdova po Johanu Ruttenovi podezírá z vraždy jeho bývalou partnerku. Její jméno tam nebylo, ale šlo nepochybně o ni. Kde bulvár bere tyhle informace? Má své zvědy přímo v řadách policie? Anebo nějaká dobrá duše z ostrova pocítila potřebu angažovat se a zamíchat kartami? Že by sama Ingrid, které jistě není milé, že se o ní píše jako o hlavní podezřelé?

Z nervozity se jí tak roztřásly ruce, že najednou nedokázala ani stisknout tlačítko myši. Bože, už je to tady zase. Začalo to asi před rokem, nenápadně, zprvu se jí ruce ve vypjatých situacích chvěly jen tak slabě, že si ani nebyla jistá, jestli si to jenom nenamlouvá. Jenže pak se jí jednou do muzea navalil dav rozeřvaných gymnazistů a tři z nich se hned za dveřmi poprali a shodili ze stěny kostru tuleně. Ruce se jí rozklepaly tak, že ani nedokázala utrhnout vstupenku. Současně se jí roztřásl i hlas, takže zněla jako porouchaná mluvící panna a puberťáci dostávali záchvaty smíchu. To už věděla, že s ní něco není v pořádku.

Madelie si začala googlovat informace o neovladatelném třesu rukou a nějaký čas byla přesvědčená, že trpí Parkinsonovou chorobou. Vyšetření naštěstí ukazovala na nepříjemnou, ale benigní poruchu jménem esenciální tremor. „Pomůže vám panáček alkoholu,“ poradil jí bodře lékař. „Uvolníte se a třes pomine.“

Johan byl první, komu to zavolala. Vždycky jí připadal jako muž, který se narodil, aby byl druhým oporou, ale bohužel si své poslání dosud neuvědomil. Schválně po telefonu svoje potíže ještě trochu zveličila; jen maličko, aby nic nepřivolávala, ale přece. Aniž se příliš vyptával nebo ji zahanboval projevy soucitu, poslal jí docela dost peněz. A v létě jí oznámil to s tou závětí.

A tak se stalo, že nemoc v jejím životě změnila dvě věci: Madelie začala zase pít a po mnoha letech znovu vstávat i usínat s myšlenkami na Johana Ruttena.

Teď třesoucí se rukou s obtížemi vytáhla ze spodní zásuvky stolu plochou lahev s ginem, nalila si stopku, a než alkohol zapůsobil, jen seděla a pátrala v paměti, jestli si před někým příliš nepustila pusu na špacír. Nevymýšlela si tuhle v pekařství, když se dala do hovoru s pár známými, že manželství Ruttenových je v troskách a Johan tráví prakticky všechny večery na skypu s ní, s Madelií? V poslední době o něm čím dál víc fantazírovala: zdály se jí živé, barvité sny, ve kterých jí oznamoval, že se k ní chce vrátit, a ona si pak v prvních vteřinách po probuzení nebyla jistá, jestli se to náhodou opravdu nestalo.

Třes rukou polevil, a tak vypnula internet, vstala od stolu a pustila se do oprašování exponátů. Je dobře, že dnes v muzeu nikdo není. Musí se zamyslet nad tím, co poví policii, až ji přijdou vyslechnout. Její otisky prstů mohly zůstat v databázi od doby, kdy se tak strašně opila a v návalu zoufalství hodila Johanovi do otevřeného okna letního domku igelitový sáček s krvavým kusem hovězího srdce přivázaný ke kusu cihly (chtěla tak prostě dát najevo, že jí krvácí srdce), a on z něj ve strachu, že jde o varovný vzkaz kohosi nebezpečného, koho naštval jednou svou reportáží, nechal sejmout otisky. Pak jí u soudu uložili zákaz přibližování k Johanovi. Jak dlouho se otisky v registru uchovávají? Napořád? To netušila. Teď se můžou najít na něčem, co pozornosti policie jistě neujde.

Když se dveře muzea otevřely a do předsíně vstoupila dvojice hřmotných chlapíků ve sportovním oblečení, obrátila se k nim se zdvořilým úsměvem.

„Vy jste jistě od kriminálky,“ řekla a o krok ucouvla pro případ, že by jí byl z dechu cítit gin.

Neuniklo jí, jak při pohledu na ni oba užasle zamžikali; jistě za to mohl její pracovní kostým, bohatě nařasená černá sukně po kotníky, černá pelerína s třásněmi a černý šátek zavázaný pod bradou na uzel. V muzeu se převlékala za Rixt, hrdinku jedné schiermonnikoogské legendy; turistům se to líbilo. Prováděla je mezi exponáty a vyprávěla příběh zlomyslné stařeny, která za dávných chmurných časů chodila za mlžných dnů po pláži na opuštěném východním cípu ostrova, kde je teď přírodní rezervace, a lucernou schválně naváděla lodě na mělčiny. Netušila však, že na jedné z těch lodí se plaví její jediný syn. Jeho loď ztroskotala a on se utopil…

„Když se za větrného podzimního dne vydáte na pláž u rezervace a uslyšíte kvílení a skučení, není to meluzína,“ vykládala Madelie návštěvníkům a schválně volila co nejteatrálnější tón. „To Rixt, jejíž duše nikdy nenašla klid, volá svého syna… “

Ty dva, kteří za ní teď přišli, však jistě zajímá něco jiného.

Nemýlila se. Starší z mužů jí ukázal služební odznak. „Jacob Deelen z oddělení vražd v Leeuwardenu. Paní Visserová?“

„Přesně tak. Víte, co před chvílí psali v černé kronice? Na silnici mezi Leeuwardenem a Dokkum nabouralo auto se dvěma kriminalisty do náklaďáku převážejícího živá prasata. Možná to byli nějací vaši kolegové?“

Pravdivá informace vyzněla jako posměšek. Kriminalisté si vyměnili zvláštní pohled a Madelie zalitovala, že raději nedržela jazyk za zuby.

„Hlavně za sebou zavřete, ať sem netáhne. Jistě se jdete zeptat na Johana.“ Pokynula jim směrem k dřevěné lavici naproti pokladně, ale neposadili se. Využila několika vteřin ticha, kdy se kriminalisté rozhlíželi po interiéru muzea, a pokračovala: „Ať nemusíte ztrácet čas vyptáváním, rovnou vám povím, že mi sem Johan v sobotu odpoledne zavolal a pak jsme se sešli. Vyzvedl mě po zavírací době muzea a hodil mě domů. Chvíli jsme si povídali na mojí předzahrádce, mám tam takovou příjemnou lavičku pod loubím z popínavých růží. Hodně jsme se nasmáli. Dál ale nešel.“ Všimla si, jak se Deelen nadechl, aby jí skočil do řeči, ale chtěla předem připravený proslov dokončit bez přerušení. Napřáhla proti němu dlaň a vyhrkla: „O nic nešlo, jen jsme probrali, co je u nás nového. Jsme – tedy byli jsme s Johanem staří a velmi dobří známí... jak už vás pravděpodobně informovala jeho manželka,“ spiklenecky zamrkala.

„V kolik hodin jste se s ním setkala?“ Na kriminalistovi byla vidět úleva, že se konečně dostal ke slovu.

„Zavřela jsem v pět, takže hned potom. Johan spěchal, protože byli s Ingrid domluvení, že spolu půjdou v šest na večeři do Sunsetu. Už byl pěkně oháklý, v kvádru. A Ingrid nesnášela, když se opozdil.“ Nedokázala potlačit úšklebek.

„Nemluvil pan Rutten o něčem neobvyklém?“

Našpulila rty. „Ne. Bavili jsme se spíš... o minulosti. Probírali jsme dávné zážitky. Byla to legrace.“

„A co třeba o závěti pana Ruttena? O té jste nemluvili?“

„Ne, o závěti ne.“ Madelie věděla, že tohle je důležité, kvůli tomuhle sem přišli především. „Proč bychom měli mluvit o jeho závěti?“

„Paní Ruttenová nás informovala, že se její manžel chystal pořídit závěť, ve které by obmyslel vás, svou neteř a sestru.“

Kývla. „Jistě, to ale od Johana vím už od léta. Bože můj, byl tak laskavý... Pořád mě to dojímá.“ A nelhala, do očí se jí tlačily slzy. Kde sakra udělala chybu, že ten muž nezůstal s ní?

Policisté se po sobě podívali. „Myslíte si, že ta závěť už existuje?“

„Vím, že existuje,“ odpověděla s důrazem na první slovo. „Johan mi v létě říkal, že ji pořídí, hned jak se vrátí z ostrova domů.“ Vzápětí jí došlo, že jistá si přece být nemůže, vždyť má jen Johanovo slovo. Naznačují kriminalisté, že jí Johan nakonec nic neodkázal? Znovu si vyměnili pohled a Madelie zalitovala, že jim nezalhala, že o té závěti nic neví. „Nebo je to snad jinak?“ zeptala se opatrně.

„Žádná závěť neexistuje,“ řekl Jacob Deelen.

„Aha.“ Na nic jiného se nezmohla.

„Jste překvapená?“

„No… poněkud.“ Muselo jim být jasné, co se jí teď honí hlavou: všechno je jinak, než si myslela od chvíle, kdy jí Johanova neteř zavolala, že Johana zavraždili. „Snad si nemyslíte, že jsem ho zapíchla, abych po něm dědila!“ dodala rychle. „Abych od něj dostala peníze, nepotřebovala jsem ho zabíjet. Stačilo zavolat mu.“

„Takže vás podporoval?“

„Tu a tam. Když jsem potřebovala, něco mi poslal. Jak už jsem řekla, Johan byl zlatý člověk.“ Odkašlala si, rozhodnutá nepouštět kriminalisty příliš ke slovu. „A jen pro případ, že byste na jeho oblečení nebo na těle… nebo na nějakých jeho věcech našli moje otisky prstů, vám hned vysvětlím, jak se tam vzaly. Když jsem vystupovala z Johanova auta, zakopla jsem o obrubník a skácela se rovnou na chodník. Udělala jsem si modřinu. Vidíte? Tady.“ Povytáhla lem sukně nad koleno a oba kriminalisté se poslušně předklonili. Zamrzelo ji, že musela tak nevkusně odhalit lem silonových podkolenek, zaříznutý do mléčně bílého lýtka, ale co jiného jí zbývalo? Potřebovala podložit svoje slova důkazem. „Johan rychle vystoupil a běžel mi pomoct vstát. Chytla jsem ho kolem krku…“ Cítila, jak rudne, ale to jim snad za těchto okolností nemůže připadat podezřelé. „Kdybyste mu sejmuli otisky z celého těla – já vlastně nevím, jestli se to tak dělá, nebo ne? – usoudili byste, že jsme se asi objímali.“ Zachichotala se. „Což se vlastně stalo, ale z praktického důvodu.“

„Na těle oběti se otisky systematicky nehledají,“ poučil ji Jacob Deelen. „Zviditelnit otisk pachatele na kůži oběti je dost složité.“

„A pokud jste se pana Ruttena dotýkala hodiny předtím, než zemřel, otisky se na kůži neuchovaly,“ dodal druhý kriminalista. „Ale stejně děkujeme za informaci.“

Zatraceně, měla raději mlčet. Jenže to nebyl její styl. Zrudla a zadrmolila: „Jen jsem vám chtěla ušetřit práci.“

Doufala, že téma je už vyčerpané, ale Jacob Deelen na ni upřel ponurý pohled. „Jak víte, že pan Rutten zemřel v saku a košili, kterou měl na sobě, když vás sbíral ze země?“

„No, předpokládala jsem -“

„Co jste dělala od chvíle, kdy vás vysadil doma, do půlnoci?“

„Dívala jsem se na televizi. Sama.“ „A co dávali?“

Třes se vracel, ale naštěstí jen slabě. Založila si ruce na hrudi. Bože, co dávají v sobotu večer? Měla by prohlásit, že vlastně dělala něco jiného? Ale pak si naštěstí vzpomněla: „Kriminálku Miami,“ vyhrkla a naléhavě zatoužila po další skleničce ginu. „V sobotu přece vždycky dávají Kriminálku Miami…“ Jacob Deelen se nadechoval k další otázce, ale Madelie už toho měla dost, a tak překotně plácla:

„Mimochodem, víte, ve které zemi loni přibylo šestapadesát procent vražd? V Salvadoru. V jihoamerickém Salvadoru,“ dodala, když na ni oba kriminalisté upřeli prázdný pohled. „Je to jedna z nejnebezpečnějších zemí na světě. Buďme rádi, že nežijeme tam.“

„Aha.“ Podíval se na hodinky. Zdálo se, že s ní právě ztratil trpělivost. „Tak vám tedy děkujeme, paní Visserová.“

Usmála se a vyprovodila je ke dveřím. Určitě netušili, jak moc ji potěšilo, že ji konečně nechali samotnou s její lahví ginu.

Za víkend se toho tolik přihodilo! Eli po dvou dnech pořád ještě bolela hlava z hloupé kombinace vína, piva a marihuany, a taky proto, že toho od soboty moc nenaspala. Neděli měla jako v mlze. Bylo jí celý den strašně špatně. Ráno brečela, byla celá rozhozená, a mohl za to Theo. Odpoledne přišli policajti a ona jim zalhala, že byla předchozí večer doma; vlastně to jako první řekl táta, který si to opravdu myslí, a ona se přidala. Neudělala to jenom kvůli sobě, ale také pro Dominique, přestože ji kamarádka tak hrozně zradila. Lhala, aby Diminique neměla doma průšvih, a cítila se díky tomu jako lepší, silnější člověk. Je fakt cool, je nad věcí. Lhala kvůli kámošce, která jí přebrala kluka. Kdo by tohle udělal?

Jenže ve skutečnosti se Eli nemusela nijak zvlášť přemáhat; Alex už jí byl volný. Těžko říct, jak se to mohlo tak najednou přihodit, ale dívala se na něj jinýma očima a viděla jenom hubeného pihovatého kluka odnaproti s předkusem a velkýma botama; chodidla mu tak narostla, že působila se zbytkem těla nesourodě. Co na něm donedávna viděla? Proč trávila hodiny u okna, jen aby ho zahlédla vycházet z domu? Jako by jí tu noc na pláži někdo zresetoval mozek. Stiskl tlačítko, a fúúú, všechny myšlenky a pocity se vymazaly.

Včera večer vklouzla k Marit do pracovny a poděkovala jí, že ji kryla; měly sice dohodu, ale Eli popravdě nečekala, že ji macecha dodrží. Dospělí obvykle dohody dodržují, jen dokud se jim to hodí, ne?

Ačkoli Marit se možná hodilo mít potvrzené alibi. Eli už viděla spoustu detektivních seriálů, aby naprosto jasně chápala, o co tady jde.

Usnula pozdě v noci a v pět ráno už byla zase vzhůru. Jako by najednou nepotřebovala spát, jíst, pít. Živilo ji něco zevnitř.

Nedokázala to pojmenovat.

Stačilo dál předstírat, že se hroutí z vraždy strýčka Johana, a směla dnes vynechat školu; přijel kovář, a tak s ním strávila skoro celý den ve stájích. Dívala se, jak sundává koním staré obutí, strouhá kopyta a pak venku před stájemi zatepla tvaruje doruda rozžhavené podkovy. Musela být pořád nablízku, aby při pasování každé nové podkovy podržela koně. Byla to rutinní práce a kovář moc nemluvil, takže Eli celou dobu myslela jenom na večer u ohně.

Stejně jako teď.

Byl podvečer a ona v sedle svého nového koně Trelleborga mířila na pláž. S Trellem se ještě moc neznali, dostala ho přede dvěma týdny k patnáctinám a díky tajně vyslechnutému rozhovoru otce s Marit už věděla, že jí táta pořídil vysloužilého plnokrevníka na dluh.

„Eli nepotřebovala nového koné,“ řekla Marit. „A já nemusela na svoje třicetiny zvát půlku ostrova.“

Pod tu druhou část by se Eli podepsala (ta oslava byla příšerně nudná), ale svého plňase potřebovala a Marit do toho má houby co mluvit! Eli si vlastního závodního koně přála od dětství a táta jí ho k patnáctinám slíbil ještě předtím, než se Marit s tím svým tlustým zadkem nakýblovala do jejich domu.

Trelleborg byl nervóznější a pohyboval se jinak než smolně černí fríští koně, kterých měl otec plnou stáj a Eli na nich jezdila od chvíle, kdy dosáhla nohama do třmenů. Sedět na frísovi bylo jako rozvalovat se na pohodlném gauči, člověk se mohl uvolnit, povolit otěže a klidně v sedle třeba svačit. Plnokrevníka děsilo všechno od králíků v trávě přes červenobílé patníky po cyklisty, ale Eli byla rozhodnutá nenechat se tím odradit. Tohle zvíře si přála, chtěla se odlišit, být „ta holka, co jezdí na plnokrevníkovi“, a tak ho tedy má a bude si to užívat.

Uhnula ze silnice na hippostezku v závětří za pásem pobřežních dun. Ta ji dovede ke vstupu na pláž. Byla zvyklá tudy jezdit o víkendech dopoledne a každé pondělí, středu a pátek pozdě odpoledne – prostě v době, kdy Alex místo pomáhání v krámku v majáku brigádničil pro změnu ve věži pobřežní hlídky – ale dnes se u něj na kolu a kus řeči nezastaví.

Ani ji nenapadne.

Co si asi Alex pomyslí, až uvidí Trelleborga cválat podél moře? Bude mu líto, že mu Eli ani nezamává na pozdrav? Bude vědět proč? Anebo to sice bude vědět, ale bude mu to jedno, protože s ním na terásce strážní věže sedí Dominique, které před hodinou skončila směna v rybárně, ale vůbec se Eli neozvala?

Eli pohodila hlavou a pobídla koně do klusu. Zvládá to. V sobotu večer si chvíli myslela, že umře žalem, jenže pak se jí svět převrátil vzhůru nohama.

No vážně, stalo se toho tak strašně moc…

Poté co jí v dunách pod majákem někdo skočil před kolo, na lavičce u vstupu na pláž se nezbavila šimrání strachu až do chvíle, kdy dorazil Alex. Připadalo jí, že přes hučení moře slyší někde v dunách startovat auto, ale světlo reflektorů nezahlédla. Mohla by jít k ohni napřed sama, v dálce nad dunami viděla jeho rudou záři, ale nechtěla propást příležitost být s Alexem sama, i když jenom chvíli. Nechal ji čekat dost dlouho, nebo jí to tak alespoň připadalo.

„Ty sralbotko,“ smál se, když mu vyprávěla o svém zážitku. „Tak šel někdo proti tobě po cestě, no. Nejspíš někdo, kdo se na chvíli stavil u ohně a teď mířil domů. Co má být?“

Když se cestou na pláž zabořila jednou nohou do hlubokého písku a zavrávorala, vzal ji za ruku.

Oheň už hořel a sedělo u něj dost lidí; Dominique s Matsem a pár jejich známých, ale i spousta cizích obličejů ozářených plameny. Jeden hrál na kytaru, kolovala vodní dýmka. Eli napadlo, že je tu nejspíš nejmladší; líbilo se jí to.

Malíř – Theo – polehával u ohně a kouřil jointa. Nově příchozích si nevšímal. Svalila se do hebkého písku a natáhla nohy k ohni. Plameny příjemně hřály. Někdo jí strčil do ruky plechovku piva, a tak pila, vzápětí jí někdo jiný podal jointa. Alex si během pár minut přesedl k Dominique a jeho místo zaujal Dominiquin brácha Mats; učil ji hrát na kytaru, což ji bavilo, jenže se na ni přitom hrozně lepil a páchlo mu z pusy. Tak proto chtěl, aby Eli s Dominique jely k táboráku? Možná si je s Alexem mezi sebou už předem rozdělili, aniž se jich zeptali. Požádal Mats Alexe, aby vylákal Eli k ohni, protože věděl, že Eli má pro souseda slabost? Už to tak začínalo vypadat. Dominiquin bratr jí nabízel další a další pití, pak vodní dýmku. Nikdy dřív se k ní takhle důvěrně nechoval. Připadalo jí, že ho nepoznává, jako by do Matsova těla vklouzl někdo jiný... Dostala z něj trochu strach.

Pak se podívala přes oheň a uviděla, jak Alex drží Dominique kolem ramen a naklání se k ní. V první chvíli si myslela, že ji utěšuje nebo jí něco šeptá, ale vzápětí pochopila, co se před ní odehrává. Ta děvka, blesklo jí hlavou a vstala z tureckého sedu tak prudce, že krkem kytary praštila Matse do oka. Spěchala od ohně k moři, jenže jak se rychle napřímila, udělalo se jí špatně od žaludku, nejspíš z té hloupé kombinace piva a marihuany. Pak zvracela uprostřed kruhu stojanů s plátny („Theo každej večer namaluje autentickej západ slunce,“ šeptal jí předtím Mats tím svým odporným dechem, „možná bysme se na ten happening spolu zejtra mohli přijít podívat.“) Zpětně nechápala, proč se zlomila v pase zrovna mezi těmi obrazy. Možná jí připadalo, že ji velká plátna alespoň trochu kryjí před očima ostatních? Pochopitelně ji nekryla. Malíř – Theo – si jí všiml. Když ho viděla přicházet – siluetu s ohněm v zádech – napadlo ji, že ten člověk, co ji cestou na pláž málem srazil z kola, byl možná on. Ale proč? Vždyť ta postava v dunách měla na hlavě kapuci, zatímco Theovi teď zezadu oheň ozařoval dlouhé vlasy spletené do dredů. Čím jí tu postavu připomíná?

„Jsi v pohodě?“ zeptal se.

Odplivla si a napřímila se. „Jo. Jasně. Jen… jsem vypila moc piva. A vína. A všeho.“ Strašně se styděla. „N-nepo-tkali jsme se už?“

Svraštil čelo. „Nemyslím. Každopádně nás ještě nikdo nepředstavil. Takže já jsem Theo. A tohle jsou moje obrazy.“ Opsal paží kruh.

Podala mu ruku. „Eli de Vriesová. Omlouvám se, že jsem vám tady nablila.“ Botou nahrnula písek na zvratky. „Nejsem zvyklá tolik pít.“ Podívala se za Theova záda a zjistila, že Alex s Dominique už u ohně nesedí.

„V pohodě. A tykej mi. Pojď, ukážu ti ta plátna.“ Pak ji vodil dokola a baterkou ozařoval obraz za obrazem. Všechny jí připadaly naprosto příšerné; jen šedé, oranžové a modré šmouhy. „Takhle zapadalo slunce včera,“ říkal Theo. „A takhle předevčírem. Tenhle obraz už je vlastně prodaný, dostal jsem za něj zaplaceno, ale jeho majitel souhlasil, že ho tu ještě můžu vystavovat, než mu skončí dovolená a on si ho odveze domů.“

„Lidi ti za tohle fakt platí?“ vyhrkla.

Posvítil jí baterkou do obličeje. „Divíš se?“

„Jo,“ odpověděla. Z nějakého důvodu jí připadalo, že k němu může být upřímná. Vlastně nemohl být o moc mladší než táta nebo Marit, možná byl dokonce i starší než oni, jenže se nechoval ani nevypadal jako oni. Byl z jejího pohledu starý, ale měl dredy, korálky na krku, piercing v obočí a modré conversky jako kluk.

„Platěj mi pět set eur za jedno plátno,“ řekl s uspokojením v hlase a začal sundávat plátna ze stojanů. „Už to dám dolů. Přes noc by to tady zvlhlo. Pomůžeš mi jich pár odnést do auta?“

Šla s ním tedy na liduprázdné parkoviště, kde pořád stála limuzína strýčka Johana; Eli to trochu znervóznilo. Pokud strýc s tetou sedí v restauraci v plážovém pavilonu, co když se pak půjdou projít po pláži a dojdou až k ohni? Pak si uvědomila, že už je dost pozdě a restaurace bude dávno zavřená. Možná Johan s Ingrid jeli domů taxíkem, protože se napili, a pro auto se vrátí zítra.

Ohromilo ji Theovo auto, pestře posprejovaný stařičký Volkswagen Transporter s ještě pestřeji posprejovaným přívěsem. „V přívěsu skladuju obrazy a někdy tam i maluju a v autě bydlím,“ vysvětlil malíř a opatrně si od ní vzal dvě plátna, která přinesla. Ve slabém světle pouliční lampy jí zamžoural do obličeje. „Poslyš, vědí vaši, že jsi tady?“

„Jasně,“ odpověděla a on s úsměvem opáčil: „Kecáš, ale co je mně po tom.“

Najednou se jí nechtělo vracet se k ohni. Zatímco rovnal plátna do přívěsu, sedla si za volant transporteru a vdechla pach tabáku a roky neuklízené kabiny vozu. „Máte… máš děti?“

Zabouchl dveře přívěsu. „Ne.“

„A tohle,“ bradou ukázala na přívěs s plátny, „je tvoje práce?“

„Přesně tak. I když práce to vlastně ani moc není.“ Spiklenecky na ni zamrkal. „Víš, Eli, já už jako kluk snil o tom, že budu jezdit po světě a třeba fotit nebo natáčet filmy… prostě si cestováním peníze vydělávat, ne je utrácet. Jenže jsem se k ničemu takovýmu pořád nemohl dostat. No a pak jsem jednou stál na pláži někde u Haarlemu, zrovna zapadlo slunce a z terasy plážovýho pavilonu explodovaly fotografický blesky. Desítky blesků. A mě trklo, jakej je západ slunce trhák. Během vteřiny jsem měl byznysplán: malíř před očima diváků zachycuje reálný západy slunce, den za dnem, celý léto. A prodává je za velký prachy lidem, co jsou na dovolený, ten západ slunce viděli a chtěj si ho pamatovat do konce života. Je to geniální, ne? Každý léto bivakuju na jiný pláži. Nebo spíš na několika plážích ročně.“ Usmíval se, evidentně spokojený sám se sebou. „A co ty, Eli? O čem sníš ty?“

Nevěděla, co odpovědět. Najednou jí připadalo totálně trapné, že sní o tom, jak zazdí vysokou, zůstane celý život na tátově farmě a bude kydat hnůj, pomáhat kováři a doprovázet turisty na vyjížďkách. Vzpomněla si na Trelleborga a vyhrkla: „Chtěla bych jezdit dostihy. A bejt v tom dobrá. Pracovat v dostihovejch stájích v Anglii, v Německu a všude možně... to by se mi fakt líbilo.“

Pokynul jí, aby vystoupila z auta, zamkl ho a zamířili zpátky na pláž. Bylo třeba přenést do auta postupně všechna plátna; vrátili se ještě třikrát.

Celou dobu si povídali, a když naposledy mířili od auta na pláž, Theo jí zezadu položil dlaň na krk, stejně jako to občas dělal táta. A Eli došly tři věci. Zaprvé už vůbec nemyslela na Alexe a Dominique, což bylo dost zvláštní. A zadruhé si připadala nabitá podivnou energií. Dosud snila jenom o tom, co by chtěla mít – koně, foťák, iPhone – ale ještě nikdy o tom, kým by chtěla být. Líbilo se jí, že si konečně jeden takový sen může hýčkat. Možná nějak takhle vznikají všechny. Nevíš, co říct, a tak si vymyslíš sen. A on se na tebe přilepí.

Poslední, třetí zjištění, ji mátlo ze všech nejvíc.

Při pomyšlení na hea – na totálně starýho chlapa, který by mohl být klidně její táta – ji šimralo pod žebry úplně stejně jako dřív při pomyšlení na Alexe. Když se pak vrátila k ohni, Dominique s Alexem se k sobě chovali jako pár. A jí to bylo najednou fuk. Rozloučila se dřív než ostatní (Alexe ani nenapadlo, aby jí nabídl doprovod) a domů šlapala na kole nocí úplně sama a nebála se. Cítila se plná síly. V nitru jí něco žhnulo. Načež celou noc a následující ráno probrečela. Byla prostě mimo sebe. Skoro jako kdyby… jako by…

To nemůže být pravda.

Stalo se toho vážně moc, moc, moc, a ať Eli ten večer převracela v hlavě tam a zpátky sebevíckrát, pořád z něj nebyla o nic moudřejší. A ke všemu strýček Johan… a teta Ingrid seděla pod majákem, ale Eli jí to nemůže potvrdit… a ten člověk, který ji chtěl v dunách srazit z kola… bože, mohl to vážně být Theo? Ale proč by vlastně člověk, kterého potkala v dunách, měl mít něco společného se strýcovou smrtí? Prostě tam jen šel, to ještě nic neznamená.

Měla z toho všeho v hlavě zmatek a neměla si s kým promluvit. Mohla by se svěřit Dominique… jenže včera v rybárně se to nějak nehodilo a od té doby jí Dominique nezvedá telefon. Nejspíš tráví všechen volný čas s Alexem.

Navedla koně na úzkou písečnou pěšinu vedoucí mezi hřebeny dun. Trelleborgovi se bořily štíhlé spěnky do písku, ale statečně pokračoval v cestě. Eli ho na nejvyšším bodě stezky zastavila. Odsud už byl výhled na moře. Krajina na Schiermonnikoogu byla úžasně jednoduchá; jen čtyři linie sbíhající se v obrovské dálce. Rovná linka mezi nebem a mořem, klikatá čára přílivu, hranice mezi šedobílým pískem a zelenými dunami a nakonec ježatá hříva slanomilné trávy proti nebi. Vlny s vysokými bílými hřebeny prozrazovaly, že i když na ostrově momentálně panuje téměř bezvětří, nad mořem už zase pořádně fičí. Shluky tmavých mraků na severozápadě přinesou bouřku, ale než se přiblíží, Eli už bude doma. Nechala koně chvíli odpočinout a rozhlížela se po široké pláži, táhnoucí se vlevo i vpravo až k obzoru.

Jezdit dostihy by znamenalo odejít odsud a začít někde jinde úplně od nuly, ale co jiného by měl člověk v patnácti letech udělat? Potřebovala by se s někým poradit i o tomhle, mluvit s člověkem, který jí opravdu naslouchá a třeba jí i chce pomoct, jenže nikdo takový ji nenapadal. Měla sice tátu a dědu a věděla, že ji mají rádi, jenže oba byli ochotní se jí věnovat, jen dokud je bavila a rozptylovala, dokud je nezatěžovala svými problémy a starostmi. Měli svých vlastních dost. Truchlili pro mámu, dodnes truchlili, věděla to. Byli smutní, osamělí. Zvykla si tedy být jim spíš oporou než se o ně opírat; ničím je neotravovat, protože i bez jejích potíží je toho na ně moc. Vědomí, že tu musí neustále pro někoho být, a přitom se cítí na všechno sama, se stalo součástí jejího života. Naslouchala, ale nesvěřovala se. Pomáhala, ale nežádala o pomoc. Bylo nemyslitelné, aby teď zašla za tátou a vyklopila mu všechno, co se jí honí hlavou. V obličeji by se mu objevil starý známý ztrhaný výraz, který znamenal: „Ještě ty mi přidělávej starosti.“ Nejspíš proto si našla o dva roky starší nejlepší kamarádku.

Nejspíš proto se zamilovala do chlapa starého jako táta.

Zamilovala?

Nechala Trelleborga sestoupit z duny na tvrdý písek a pobídla ho nejdřív do klusu a pak do cvalu. Běžel rychleji než koně, které dosud znala, a bylo znát, že napíná svaly rád.

Jenže ani ta opojná rychlost, ani šimrání hřívy na tvářích a čvachtání kopyt v příboji jí nevyhnalo z hlavy zmatek.

Před očima jí opět vytanula ta černá silueta, která ji cestou k majáku ve tmě málem srazila z kola. Že by to byl vážně Theo? Když s Alexem později přišli k ohni, malíř tam kouřil jointa a rozhodně nevypadal, že by před chvílí vraždil. Jenže mezitím uběhlo dost času – Alex ji nechal u vstupu na pláž pěkně dlouho trčet. Mohl Theo něco důležitého vidět? Anebo rovnou zabít strýce? Ale proč by to dělal, vždyť ho nezná!

A nepůsobí přece jako chlap, který by dokázal někomu ublížit…

Rozhodně mu nechtěla přidělat problémy. Měla by tedy dál mlčet?

Kapitola 11

Ingrid Ruttenová patřila k ženám, kterým věk krásu nebere, jen ji mění a vybrušuje do jiných tvarů. Bergman ji neviděl skoro rok a připadalo mu, že jí to sluší ještě víc než při jejich posledním setkání. Úkosem pozoroval její proil. Vystouplé lícní kosti a výraznější vrásky v koutcích očí jí spolu s víčky oteklými pláčem dodávaly vznešenější, tajemnější výraz. Anebo se mu to jenom zdá? Nebo Ingrid stejně jako většina smrtelníků s postupujícím věkem ztrácí půvab a jen on si to odmítá připustit, protože ji v pubertě platonicky miloval?

Druhá možnost je pravděpodobnější, pomyslel si Bergman. Kráčel vedle Ingrid po úzkém štěrkovém chodníčku mezi prázdninovými domky s doškovými střechami a uvažoval, co vlastně na Schiermonnikoogu dělá. Co od něj Ingrid očekává? Bude jí vůbec schopen pomoct? Vždycky měla sklon k hysterii a teď nepochybně také přehání; nejspíš není hlavní podezřelou z manželovy vraždy, kriminalisté ji jen vyslechli jako svědkyni. Proč za ní vůbec tak pohotově vyrazil přes půl Evropy? Jestli si potřeboval jenom odpočinout a vyčistit hlavu, mohl přece stejně dobře odjet na Šumavu, vzít si do batohu dalekohled a chodit pozorovat jeleny.

Pokrčil rameny a zapnul si bundu až ke krku. Zvedl se vítr a od severozápadu se přes moře blížily nízké ocelově šedé mraky. Bergman nechápal, proč si někdo postaví prázdninový domek na ostrově u studeného moře, kde je v půlce září sotva patnáct stupňů. Jemu každopádně nezbývá než se pokusit Ingrid alespoň trochu pomoct a pobyt na té prapodivné písečné placce si v rámci možností zpříjemnit.

Ingrid se do něj zavěsila a vzhlédla k obloze. „Bude pršet… ale než to sem přijde, stihneme se projít.“ Když kývl, pokračovala: „Ještě jsem ti ani nepoděkovala, že jsi přijel. Já ti nevím, Josefe… mám takovej zvláštní pocit. Na ostrově se stala vražda po víc než jedenácti letech. A tu předchozí nikdy nevyřešili. Takže si říkám, že teď budou chtít dopadnout vraha za každou cenu… že klidně i ukážou na nevinnýho, jen aby mohli případ uzavřít… “

„Nestačí na nevinnýho ukázat, Ingrid, to přece víš. Taky mu musíš dokázat, že vraždil.“

Šla dál s hlavou skloněnou proti větru. „Mám špatnej pocit,“ zopakovala. „A nechci tu bejt sama.“

O tohle jde především, pomyslel si Bergman. Nechce tu být sama. Ingrid je jedináček, její rodiče už nežijí a nemanželská dcera se provdala někam do Tennessee. A nejspíš nemá ani moc přítelkyň; vždycky byla ten typ, co vnímá ženy jako konkurentky a líp si rozumí s muži, jenže ti s ní obvykle chtěli dělat něco docela jiného než se s ní kamarádit. Po Johanově smrti se musí cítit hodně osamělá. Vybavil si, jak okolo dvacítky žertovali, že pokud ještě v třiceti zůstanou oba svobodní, vezmou se. Vždyť proč by se přátelé nemohli vzít, když nemají lepší možnost? O pár let později se Bergman poprvé oženil a „dohodu“ pustil z hlavy. Nebyl na tom tak špatně, aby bral zavděk manželstvím se ženou, která ho nemiluje.

„Podezíráš někoho?“

„Pár lidí mě napadlo.“ Rozhodila rukama. „Ale co já vím? Až teď mi dochází, že jsem ho ani pořádně neznala. Když se lidi dají dohromady až kolem padesátky, myslím, že už si jeden druhýho nepustěj doopravdy k tělu. Možná to ani nejde. Společný roky jsou moc malej zlomek života… víš, jak to myslím?“

„Jo.“ Bergman si představil svůj vztah s Alžbětou. „Přesně vím, jak to myslíš.“

„Johan sem jezdil dávno předtím, než jsme se poznali. Mohl tu mít nevyřešený záležitosti. Spoustu věcí mi o sobě nejspíš vůbec neřekl. Nebylo to ani nutný. Za svým předchozím životem udělal tlustou čáru a byl se mnou v Čechách. Připadalo mi, že se ani moc nechce ohlížet.“

„Vysvětlil ti vůbec někdy, proč v padesáti sekl s prací a odstěhoval se do Čech? Na vrcholu kariéry? Relativně mladej?“

„Syndrom vyhoření.“

„Vážně? Nic víc?“ Bergman zamyšleně mlaskl. „Žádný výhrůžky? Problémy? Pronásledování... Nešlápnul předtím nějakou svojí reportáží někomu na kuří oko?“

„Tak… naštval asi spoustu lidí. Vyprávěl mi třeba, jak mu celý měsíce někdo věšel na kliku igelitky s psíma hovnama.“ Zasmála se. „Ale to ti neublíží... to tě spíš znechutí.“

„Tak proč za sebou teda v Holandsku zametl stopy? Proč se vracel jenom jednou nebo dvakrát za rok sem na Schiermonnikoog a chtěl jezdit na výlet na různý jiný ostrovy a pláže, ale třeba do Amstru nestrčil nos? Má tam sestru, ne? Copak se mu nestýskalo?“

„Vídal se s ní tady na ostrově. Přijela na pár dní, vždycky když jsme tady byli i my. I teď se měla zastavit… někdy příští týden, tuším.“

„Nikdy ti nepřipadalo zvláštní, že tak najednou změnil život?“ Když Ingrid neodpovídala, Bergman se zastavil a vzal ji kolem ramen. „Neschovával se třeba v Čechách před někým?“

V očích se jí zablýsklo. Poznal, že ji popudil, i když si nebyl jistý čím. „Odstěhoval se do Čech kvůli mně. Prostě a jednoduše kvůli mně,“ zdůraznila. „Copak ti to připadá tak nepochopitelný?“

Ach tak, dotkl se její ješitnosti. Bergman se usmál. „Nepřipadá, Ingrid. Právě naopak.“ Těch několik slov stačilo, aby mu úsměv oplatila.

Domky s doškovými střechami už nechali za zády a kráčeli mezi dunami porostlými trávou, šípkovými růžemi a rakytníkem. Pod nohama měli písek posypaný slámou. „Zvláštní povrch cesty,“ prohodil.

„Tu slámu sypou na nezpevněný cesty, aby po nich mohli projet cyklisti. Jinak by se zabořili do písku,“ vysvětlila Ingrid. „Tenhle ostrov je celej jenom z písku. Pod pastvinama a trávníkama je tenoulinká vrstva hlíny, ale když kopneš o pár centimetrů hlouběji, narazíš na písek. Farmáři dostávají zvláštní dotace na dobytek na pastvinách, protože ten svejma exkrementama vlastně vytváří hlínu a zpevňuje ostrov. Alespoň nějak tak mi to jednou vysvětloval Lars… No věřil bys tomu?“

„Zvláštní představa.“ Bergmana nezaujala ani tak důležitost kravských a koňských výkalů jako fakt, že pod nohama má jenom písek. Něco nepevného, pohyblivého, zrádného. Jak je vůbec možné, že ostrov drží pohromadě? I před silou moře ho zjevně chrání pouze hromady písku. Bergman zvedl pohled k dunám vpředu a zauvažoval, jak asi odolávají příboji za bouří a vichřic. Vybavil si, jak cestou od trajektu míjel pitoreskní cihlové domy ze šestnáctého a sedmnáctého století; jejich stáří hlásaly tepané letopočty nad vchodem. Pokud ty stavby stojí v nitru ostrova tolik staletí, aniž by je ohrozilo moře, snad k povodni nedojde, zrovna když je na Schiermonnikoogu on.

Chvíli kráčeli mlčky. Za dunami hučelo moře. Bergman si vzpomněl na klidnou kalnou vodu Waddenského moře mezi ostrovem a pevninou, přes kterou ho před několika hodinami převezl trajekt. Tak ho zklamala, že se na lodi ani neobtěžoval vystoupit z auta. Sklopil si sedačku a zavřel oči. Na co by se díval? Hukot, ke kterému se teď s Ingrid blížili, mu k té krotké šedé louži na druhé straně ostrova nějak nepasoval. Že by se za tak krátkou dobu zvedly velké vlny? Nebo se severní pobřeží tolik liší od jižního?

Vystoupali do svahu a v proluce mezi hřebeny dun se jim otevřel výhled na pláž. Bergman se zastavil. Tohle bylo docela jiné moře než to, po němž se přeplavil na ostrov. Rovněž ocelově šedé, ale kromě barvy nemělo s louží mezi ostrovem a pevninou nic společného. Bylo divoké a hlučné. A na obou stranách se až k obzoru táhla široká šedobílá písečná pláž. Ten prostor, na který s Ingrid shlíželi z úbočí duny, byl… ohromující. Nejenže vpředu se rozprostírala jen voda, voda a samá voda až někam k břehům Grónska a ještě dál, ale navíc se zdálo, že ať se člověk vydá vpravo či vlevo, může kráčet po písku celé hodiny. Podél vody se procházelo několik dvojic, dohromady nanejvýš deset lidí, a po pláži se honili dva zlatí retrívři. Asi o kilometr dál vpravo narušovala čisté linie obzoru, příboje a dun plážová restaurace. Jinak nikde nic a nikdo, jen písek, voda a vítr. Bergman dostal pošetilou chuť rozpřáhnout ruce a seběhnout do toho prostru jako malý kluk.

Pochopitelně to neudělal. „Tohle je krásný,“ řekl a podíval se na Ingrid. Dlaní si chránila oči před větrem a pískem.

„Kdyby zrovna nezačalo tak ičet, bylo by to lepší.“ Začala pomalu sestupovat z duny na pláž a Bergman ji následoval. Vzápětí mu poryv větru mrštil do tváře spršku písku. Droboučká zrníčka ho štípala v očích a skřípala mu mezi zuby. Ingrid se ohlédla. „V pohodě?“

Kývl. „Líbí se mi to, i když už mám písek i v krku.“

„To nadšení tě za chvíli přejde. Až se tu projdeš potřetí počtvrtý, začne tě ta šedivá placka nudit. Moře je tu i v létě jako led. Zčeřenej písek kalí vodu, takže nevidíš, na co šlapeš ani k čemu plaveš. Z toho mám hrůzu. Co kdyby byl kousek ode mě žralok? Nebo co kdyby z písku čouhala železná tyč, k jaký rybáři připevňujou sítě, nebo něco jinýho, na co se můžeš nabodnout? Příboj sem přináší spoustu krámů. A v písku jsou pohřbený desítky lodních vraků, který občas příliv odhalí, no jen si to představ! Rezavý šrouby a shnilý dřevo… nic pěknýho. Jednou mě Johan přemluvil, ať jdu po kolena do moře a já kopla do obrovskýho chomáče rybářskejch sítí. Dostala jsem hysterickej záchvat!“

Zasmál se. „Koupat se nepotřebuju. Zatím jsem tu spokojenej.“

„Fajn. Aspoň mi nebudeš chtít hned zase ujet domů.“

Narazila na ožehavé téma; Bergman na ostrově nechtěl strávit víc než sedm, nanejvýš osm dní. Ještě jí to však neřekl. Tušil, že jí za tu dobu nedokáže nijak výrazně pomoct; těžko dopadne vraha Johana Ruttena v zemi, kde místním nerozumí ani slovo. Snad jí alespoň bude oporou.

Došli k moři a Ingrid ho požádala, aby vybral směr, kterým se projdou. Sílící vítr fičel přímo od moře, takže ať se vydají na kteroukoli stranu, vždycky jim bude narážet nejdřív do jednoho a pak do druhého ucha. Bergman se po krátkém váhání rozhodl pro procházku na východ; chtěl si prohlédnout plážový pavilon.

„Tak povídej, Ingrid,“ vybídl přítelkyni po několika krocích. „Co bych měl udělat?“ Když přijel, chvíli si v Johanově domě povídali o večeru, kdy zmizel, a pak o dni, kdy se našlo jeho tělo. Dál se zatím nedostali.

„Chtěla bych, aby sis promluvil s pár lidma,“ odpověděla. Bergman se ostře nadechl, aby zaprotestoval, ale nedala mu příležitost. „Zaprvé s Larsem, partnerem Johanovy neteře. Ten chlap je věčně v dluzích… bůh ví, co dělá s penězma. Mohl si myslet, že když Johana oddělá, Marit po strýci něco zdědí. Zajímavý je, že obětí tý nevyřešený schiermonnikoogský vraždy, o který chtěl Johan natáčet reportáž, byla právě Larsova žena Gwen. Lars bral její životní pojistku.“

„A bude Marit po Johanovi dědit?“

Zavrtěla hlavou. „Chtěl jim něco odkázat, ale nestihl pořídit závěť.“

Minuli plážový pavilon, restauraci s terasou na pilotách, které zřejmě za vysokých přílivů tonou ve vlnách. Vedle ní stála věž pobřežní hlídky. Na stožáru se třepotala žlutá vlajka. Bergman se rozhlédl po pláži.

„V tomhle počasí se ještě někdo koupe?“

Ingrid pokrčila rameny. „Občas někdo vleze do vody. Ale je září. Bývají tu i mnohem přívětivější dny.“

Kývl. „Ingrid, nemyslím si -“

„Než se začneš vymlouvat, ještě chvíli poslouchej. Další, kdo mohl mít na Johana pifku, je místní blázen Sjoerd de Jong. Jeden z těch magorů, který těší, že několik desítek kilometrů od pobřeží vede rušná lodní trasa a moře odtamtud věčně přináší bordel. Chodí po pláži s dřevěnou károu a nakládá na ni všechno možný od provazů přes dřevěný palety po mrtvý ptáky. Bůh ví, co s nima pak dělá. Říká se o něm, že je chytrej, ale absolutně nepřizpůsobivej. Každopádně mě znervózňuje. Má takový divošský oči… “

„Co si s Johanem udělali?“

„Johan koupil od jeho bratra louku, na který má tenhle Sjoerd výběh pro osly, kozy, psy a další havěť. Ty pozemky budou časem stavební. Takže zvěřinec bude muset pryč.“

„A obecní blázen ho nemá kam přestěhovat,“ odtušil Bergman.

„Přesně tak.“ Stiskla rty. „Ale to přece nebyl Johanův problém! Byla to výhodná nabídka, tak jí využil – kdo by to na jeho místě neudělal, proboha? Jestli by si měl někdo sypat popel na hlavu, tak jedině Sjoerdův bratr.“

„Vždyť nic neříkám.“

„Fajn. Já jen že každý, komu se o tý louce zmíním, hájí toho asociála.“

Ingrid byla jako nášlapná mina, ale Bergmana to nepřekvapovalo; chovala se tak od dětství. Stará dobrá divoká a sebestředná Ingrid. Nikdy s ní nebyla nuda. Zaostřil do dálky; podél moře se rychle blížilo něco velkého hnědého, možná auto nebo jezdec na koni. „Zlato, nejsem si jistý, jestli si s těmi dvěma dokážu promluvit. Já vím, že mi můžeš tlumočit, ale -“

„Samozřejmě že ti budu tlumočit.“

Občas musel při výsleších cizinců využívat pomoc tlumočníků, ale nikdy z toho nic dobrého nevzešlo. A už vůbec si nedokázal představit, jak by se mohl něco kloudného dozvědět, kdyby v místnosti s ním a s podezřelým seděla právě Ingrid. Nejenže by se spousta jemných nuancí ztratila v překladu, ale její přítomnost by nejspíš každému svázala jazyk, vždyť je vdova po zavražděném. Jistě, je soudní překladatelka, tohle je její obor… Avšak Bergman se nemohl zbavit dojmu, že by mu byla spíš ke škodě než k užitku.

„Ale pokud mě u toho nechceš,“ dodala, jako by mu četla myšlenky, „jsem si jistá, že většina zdejších lidí mluví německy.“

Bergman se německy domluvil výborně, ale o to nešlo. „Inko, nemůžu chodit po ostrově a vyslýchat lidi. Není to můj případ. Nemám právo vměšovat se do vyšetřování.“

Zastavila se. „Nemusíš se do ničeho vměšovat,“ namítla s nakvašeným důrazem na poslední slovo. „Jen si s nimi popovídáš. A třeba na něco přijdeš.“

„Inko, můžu ti poradit, jak máš vypovídat. Můžu ti vysvětlit, jak bude vyšetřování nejspíš dál probíhat. Můžu s tebou chodit na procházky a pomáhat ti vymýšlet teorie, co se asi Johanovi mohlo stát, ale obávám se, že víc ti tady platný nebudu.“

Oči jí nesouhlasně potemněly. Naštěstí je vyrušil dusot koňských kopyt; jezdkyně na vysokém štíhlém hnědém koni mířila přímo k nim.

„Hi, tante Ingrid!“

Nemohlo jí být víc než šestnáct, měla ještě dětsky naducané tváře, pronikavě modré oči a zpod jezdecké helmy jí trčely rozcuchané světlé vlasy. Nebyla hezká ani ošklivá. Kůň pod ní netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu.

„Hallo, Eli.“ Ingrid pokračovala německy: „Tohle je můj přítel Josef Bergman z pražské kriminálky. Z oddělení vražd. Přijel za mnou, aby mě trochu podpořil… Josefe, tohle je Eli de Vriesová, moje… dalo by se říct neteř, i když vlastně vůbec příbuzné nejsme.“ Usmála se na Eli. „Co jsi moje, Eli? Nevlastní neteř? Náhradní neteř?“

Dívka pokrčila rameny; buď neměla chuť se s Ingrid vybavovat, nebo nemluvila zase tak dobře německy.

„Dobrý den,“ kývl na ni Bergman.

Zavadila o něj pohledem, oplatila mu kývnutí, ale evidentně ji moc nezajímal. Seskočila z koně, zamířila k Ingrid a ta jí vyšla vstříc; podaly si ruce a Eli jí něco tiše holandsky říkala. Pak ji objala. Vyhoupla se zpátky do sedla, pokynula Bergmanovi a pobídla koně do klusu.

„Larsova dcera,“ vysvětlila Ingrid. „Kondolovala mi. Je v pubertě, ale docela milá.“

„Nevlastní neteř,“ zopakoval po ní Bergman. „Takže jestli to dobře chápu, Lars ji měl se svou první ženou? S tou Gwen, která se stala obětí vraždy?“

Kývla. „Prý je jí hodně podobná.“

Svižnou chůzí pokračovali dál na východ. Bergman se za jezdkyní ohlédl. Vedla koně po čáře přílivu a od kopyt odletovaly spršky vody. „Jak vlastně ta Gwen zemřela?“

„Otrávili ji. Byla s Eli na pláži a nedávaly pozor na svý věci. Někdo Gwen nalil do termosky, ve který měla kafe, roztok ze silných prášků na spaní a antidepresiv. Napila se a do dvou hodin byla mrtvá. Pitva prokázala neobjevenou srdeční vadu. Zdravýho člověka by ten koktejl nejspíš nezabil. Vyvstala tedy otázka, jestli ji někdo chtěl opravdu zavraždit anebo jenom uspat či přiotrávit, aby jí bylo špatně. Ale nikdy se na nic nepřišlo.“

„Žádní svědci?“

Zavrtěla hlavou. „Přímí svědci ne. Sice se přihlásilo několik lidí, kteří to odpoledne byli někde poblíž, ale vraha nejspíš neviděli. Vždyť se rozhlídni, jak je to tu rozlehlý. Každý má pro sebe spoustu prostoru. A ať si vybereš jakýkoli dolík v dunách, budeš v něm mít totální soukromí. Když si do něj lehneš, nevíš, co se děje pár metrů od tebe. A máš slušnou šanci, že tě celý den nikdo neobjeví. V tomhle jsou duny zrádný. Prý se v nich ve světě děje dost zločinů.“

„Kde se to stalo?“

„Ještě asi o dva kilometry dál na východ. Cíp ostrova před námi už je neobydlený. Je tam přírodní rezervace… Právě tam našli i Johana, i když ne u moře, ale v pastvinách. Tu vzdálenou část pláže mají rádi nudisti, ale nikdy jich tam není moc. Za dunami se táhne nejprve planina porostlá trávou a keři a o kus dál v nitru ostrova ta velká pastvina pro koně, ovce a krávy. Lidí tam bývá málo… Kdokoli se mohl nepozorovaně přiblížit zezadu k dunám a třeba si počkat, až Gwen s Eli odejdou k vodě, otrávit kafe a pak zase nikým neviděn odejít.“

„Jestli ale byly Gwen s dcerou schované v dolíku a pláž je kilometry dlouhá, jak mohl vrah vědět, že je najde právě tam?“

„Snad podle Gwenina kola? Nechala ho prý u vstupu na pláž. Na řídítkách měla přivázaný pestrobarevný lýkový koš, a pokud to vrah věděl, stačilo, aby našel u vstupu na pláž kolo s košem a pak se plížil zezadu podél dun, nahlížel do všech dolíků a poslouchal. Možná s Gwen předtím, než ji zabil, dokonce mluvil a pak si počkal, až půjde do vody? Kdo ví? Eli byla ještě moc malá, aby podala věrohodnou výpověď.“ Ingrid pokrčila rameny. „Jeden z těch lidí, co se přihlásili policii, vypověděl, že po hřebeni duny viděl přecházet muže. Popis ukazoval na Sjoerda de Jonga. Na sponě Gwenina pásku a na termosce s otráveným kafem se našly jeho otisky prstů. Nejdřív zapíral, ale pak přiznal, že ji v dunách našel už mrtvou. Snažil se ji prý oživit… dával jí masáž srdce a dýchání z úst do úst… Termoska mu překážela, tak ji odhodil stranou. Otisky tomu prý víceméně odpovídaly. Byly jenom na termosce, ale ne na jejím víčku. Vypověděl, že když pochopil, že je Gwen vážně mrtvá, prý zase odešel, aniž to ohlásil policii.“

„Trochu zvláštní, ne?“ Bergman nakopl chomáč chaluh.

„Jo.“ Kývla. „Sjoerd s Gwen byli nejlepší přátelé od dětství, takže Sjoerd argumentoval tím, že se po nálezu těla psychicky zhroutil. Tvrdil, že když Gwen našel, dítě u těla vůbec nebylo. A Eli ho tam taky neviděla… anebo to nikomu neřekla. Možná zrovna utíkala pro pomoc, ale pak pochopila, že je to k lidem daleko, a tak se k mámě vrátila? Na tom nesejde. Stejně byla moc malá na to, aby ji mohli vyslýchat. Sjoerdu de Jongovi nic nedokázali, jinýho podezřelýho neměli a případ byl odložen.“

„Víš něco o možných motivech?“

„Moc ne. Lars tvrdil, že Gwen neměla nepřátele. A jak už jsem říkala, kriminalisti prý pracovali dokonce i s verzí, že ji někdo chtěl jenom přiotrávit… Předpokládal, že jí bude po lécích špatně, ne že ji zabije. Možná ze msty… Zajímavý taky je, že jí otrávil kafe, a ne limonádu. Jako by se chtěl pojistit, že se roztoku z léků napije jenom Gwen, ale ne malá Eli. Ale to jsou už dohady… “

Bergman uskočil před vlnou, která mu málem šplíchla na boty. Začínal příliv. „Tohle všechno ti vyprávěl Johan?“

„Ano. Sehnal si spoustu novinových výstřižků z té doby. Uchovával všechno ve třech kopiích. Jednu jsem dala policii, když se včera přišli podívat na Johanovy věci. Dvě jsem si nechala.“

„Takže mi je můžeš ukázat.“ Začínalo ho to zajímat. „Ačkoli stejně nebudu rozumět ani slovo.“

„Žádný strach, všechno jsem pro tebe přeložila do češtiny. A představ si, dneska ráno jsem našla i Johanovy poznámky k tomu případu. Byly pod matrací pohovky v obýváku.

Schoval je tak důkladně, jako kdyby předpokládal, že mu je snad někdo přijde ukrást. Určitě budou zajímat policii a předám jim je, ale chci, aby ses na ně podíval i ty. Takže jsem je taky přeložila. Vzala jsem čistý sešit a opsala jsem do něj všechno se stejnou grafickou úpravou, jakou má originál.“

Obdivně na ni pohlédl. Pečlivá jako vždycky. Tohle ji naučila profese soudní překladatelky, ale smysl pro dokonalost a zájem o detaily měla odjakživa. „Je v nich něco zajímavého?“

Pokrčila rameny. „Uvidíš. Těch zápisků ale není zase tolik. Johan teprve začínal. Připadá mi, že čerpal hlavně z Larsova vyprávění. Ten si podle všeho myslí, že Gwen měla v posledních měsících před svojí smrtí tajnosti. Jako by po něčem šla, ale nechtěla o tom mluvit. Těsně před smrtí prý byla smutná, občas se bezdůvodně rozplakala. Dělala si podivnou sbírku výstřižků z novin, koupila si drahý teleobjektiv, kterým mohla fotit na velkou dálku. Odcházela z domu pod různými záminkami, ale několikrát náhodou vyšlo najevo, že lhala a byla někde úplně jinde.“

„Měla milence?“ napadlo Bergmana nejjednodušší vysvětlení.

„Lidi ji podezřívali z pletek se Sjoerdem de Jongem, ale ti dva byli spíš přátelé. Ne, Lars si myslí, že pořizovala nějaké důkazní materiály. Ona Gwen totiž měla sklon zachraňovat svět. Ráda se pletla do spousty věcí, do kterých jí nic nebylo. Týrání zvířat nebo dětí, kožešinové farmy, ničení přírody… “

„Takže přece jen měla spoustu nepřátel?“

„Pár jich asi měla. Ale Lars tvrdí, že ji lidi měli rádi. Pak si to přečteš. A až Larse s Marit navštívíme, můžeš se ho zeptat sám.“

„Všechno to ale asi kdysi prošetřovala policie, ne? Pochybuju, že se Johan po jedenácti letech dozvěděl něco nového.“

„A to by ses divil.“ Ingrid významně zvedla prst. „Lars sice kdysi nahlásil, že měl dojem, že Gwen po něčem jde, ale ty divný výstřižky našel až dlouhý roky po její vraždě, a to její podivný chování – jak pořád mizela na nějaký pochůzky – si nechal pro sebe. Johan v těch poznámkách píše, že se Lars bál, aby to nevypadalo, že mu byla Gwen nevěrná a on ji zabil ze žárlivosti. Nechtěl tehdy policajtům říkat nic, co tuhle teorii přiživí.“

„A teď to Johanovi prozradil?“ Bergman pochybovačně svraštil čelo. „Co ho k tomu vedlo?“

„Johan má u týhle poznámky připsáno: důvěrné, v reportáži nepoužívat. Lars asi věřil, že Johan na základě těch informací něco vyšťourá. Je fakt, že člověk nikdy neví. Vrah po takový době mohl přestat dávat pozor.“

„Těším se, až si ty zápisky přečtu.“

Kývla. „Je tam ovšem i pár poznámek, kterým vůbec nerozumím. Jednotlivá slova… Uvidíš sám.“

„Předpokládám, že jeho počítač si odnesli.“

„Přesně tak. Vzali notebook, diář a celou aktovku, ale v té nic zvláštního nebylo, sama jsem se do ní předtím podívala. Jen jedna věc mě zarazila – byl tam takový ten sáček z banky, v jakým ti dají hotovost, když si ji vybíráš u přepážky. A byl prázdný. Měl na sobě logo český banky, kam si Johan převedl nějaké peníze. Jenže po cestě v autě mi Johan řekl, že nemá moc eur v hotovosti, takže se mám na pumpě zeptat, jestli jim určitě funguje terminál na platební karty. Tomu nerozumím. Proč měl u sebe sáček na peníze, ale ne peníze?“

„Třeba ten sáček nosil v tašce dlouho.“

Okamžitě zavrtěla hlavou. „Johan? To určitě ne. Ve všem měl úzkostlivý pořádek, byl ještě větší pedant než já.“

„Přesto mu mohl nějakým nedopatřením v aktovce zůstat.“

„Mohl,“ připustila, ale neznělo to moc přesvědčeně. Náhle ho chytla za rukáv. „Málem bych zapomněla! Víš, co mu policajti našli v kapse saka, které měl na sobě, když zemřel? Dva malý plastový sáčky s marihuanou. Zírala jsem na ně jako blázen. Nikdy jsem neviděla Johana kouřit ani cigarety, natož trávu.“

Usmál se. „Je chyba myslet si, že svoje blízké stoprocentně známe.“

„Ale proč to měl u sebe, když šel se mnou na večeři? V kapse saka! Představa, že si spolu sedneme pod maják a ubalíme si jointa, mi připadá směšná.“

„Jemu třeba směšná nepřipadala,“ mínil Bergman. „Ale s tím si hlavu nelámej. Jestli byly ty sáčky jenom dva, těžko ho někdo zabil kvůli nim.“

„Taky si říkám.“

Nějaký čas kráčeli mlčky. Bergman se znovu ohlédl a podivil se, jak rychle cesta ubíhá. Krajina, která se téměř neměnila, vyvolávala v člověku dojem, že ušel sotva pár set metrů, ale měli už za sebou dobré dva kilometry.

„Podívej.“ Ingrid ho šťouchla loktem do boku. „Dva tuleni. Počkej, zase se vynoří.“

Zaostřil na mořskou hladinu několik desítek metrů od břehu. Asi za minutu se opravdu z vln vynořila nejprve jedna a pak druhá šedá hlava s lesklýma korálkovýma očima.

„Žije jich tu spousta,“ prohodila Ingrid. „Písčitý hřbety v průlivech mezi ostrovama jsou jich plný. Schiermonni-koog znamená v překladu Ostrov šedých mnichů. V průvodcích se dočteš, že ho pojmenovali podle cisterciáckých mnichů, kteří ho v patnáctým století obývali, ale mezi místníma se traduje, že dostal jméno spíš podle tuleňů. Je fakt, že když tuleň vykoukne z vody, připomíná jeho hlava mnicha v šedivý kápi. Legrační, že?“

Bergman si uvědomil, že ve volné přírodě vidí tuleně poprvé v životě. Už jen kvůli tomu se vyplatilo přijet, napadlo ho a pousmál se. Stáli, dokud tuleni zase nezmizeli pod vodou, a pak znovu vykročili. Vítr změnil směr, teď ičel od západu a opíral se jim do zad. Hnal těsně nad zemí pramínky světlejšího suchého písku, které se vlnily a zmítaly a dodávaly pláži přízračný vzhled.

„Víš, s kým dalším kromě Larse Johan o té reportáži mluvil?“ zeptal se Bergman a zvedl si límec, aby mu tolik nefoukalo na krk.

„Lars byl jeho klíčový zdroj, věděl o Gwen všechno. Ale Johan měl i jiný schůzky, jen netuším s kým. Víš, Josefe, mě tak štvalo, že se zase pustil do práce, že jsem všechno, co s ní souviselo, vytěsňovala. Když mi to vyprávěl, schválně jsem si četla noviny nebo pustila televizi. Teď si to vyčítám…“

„Výčitky nikam nevedou.“

„Naznačuješ, že bych se měla spíš ze svých chyb poučit a příště je neopakovat?“ Hořce se zasmála. Znovu kráčeli mlčky. Ingrid kopala do chaluh a mrtvých medúz a Bergman se díval na moře. Vítr zvedal chomáče pěny a hnal je podél příboje.

„Má policie jeho mobil?“

„Nenašel se, ale mají už výpis hovorů. Než jsi přijel, stavil se u mě Jacob Deelen. Společně jsme identifikovali některý čísla. Johan ten den kromě Larse telefonoval mně a svojí sestře do Amsterodamu – to by nemělo být důležitý, jen jí chtěl oznámit, že už jsme na ostrově. Pak ale volal ještě do muzea svojí ctěný bývalce Madelii Spam Visserový, potom do věže pobřežní hlídky, dál Pieteru de Jongovi – od něj Johan v létě koupil tu pastvinu – a Gweninu tátovi Svenu Kremerovi. Nepamatuju si, v jakém pořadí ty hovory proběhly. Jenže kromě toho Johan přijal ještě tři telefonáty ze dvou veřejných automatů na ostrově. Ani jednu z těch budek bohužel nezabírají kamery. Z budky v Nes Johanovi někdo zavolal dvakrát odpoledne asi s dvouhodinovým odstupem. A z tý druhý, která je u silnice kousek od majáku, se mu někdo ozval večer, když jsme “ zajíkla se „ seděli pod majákem.“

„Takže se dá předpokládat, že z té druhé budky mu volal člověk, se kterým se pak sešel.“

„Ano. Ta budka je jen nějakých sto padesát metrů od majáku, ale schovaná za lesíkem. Vede od ní taky pěšinka do dun. Policajti si myslí, že Johan a volající ve stejnou chvíli vyrazili každý po jedný pěšině a sešli se v dunách v místě, kde se ty pěšiny stýkají. Je to až skoro u moře. Našli kousek od křižovatky cest stopy krve. Poslali je na DNA. Předpokládají, že jde o Johanovu krev.“

„Mohl, ale nemusel mu volat vrah,“ řekl Bergman a mozek mu proti jeho vůli začínal třídit a zpracovávat fakta. „Třeba se s volajícím sešel, ale vraha potkal až po schůzce cestou zpátky. Jestliže zmizel jeho mobil, doklady a peněženka, mohlo jít o loupežnou vraždu.“

„Měla jsem trvat na tom, že půjdu s ním. Pak by třeba pořád ještě byl -“

Zlomil se jí hlas. Zastavila se, předklonila a opřela se dlaněmi o kolena, jako by se jí udělalo špatně. Bergman ji objal. Pomalu se napřímila a přimkla se k němu; bylo to sice důvěrné, ale za daných okolností zcela adekvátní přivinutí. Bergman si vybavil dobu, kdy si nic nepřál víc než ji přesně takhle objímat. Proč by se vlastně nemohl nad vraždou jejího muže pořádně zamyslet? Případ, za který nenese odpovědnost, je možná přesně to pravé, co potřebuje, aby si vyčistil hlavu.

„Kdo je Madelie Spam Visserová?“ zeptal se Bergman jemně, když se od něj Ingrid odtáhla. Zaujalo ho jméno i fakt, že jde o Johanovu bývalou.

Ingrid si odfrkla. „Taková zvláštní osůbka, která si založila soukromý muzeum věcí vyplavených mořem. Turisti jí platí za to, že se můžou podívat na rozbitý bójky, roztrhaný rybářský sítě a barbíny rozežraný solí.“

„Říkalas, že je to Johanova bývalá?“

Kývla. „Johan měl vlastně jenom dva dlouhý vztahy s Madelií a se mnou. Ale s ní nikdy nežil ve společný domácnosti,“ dodala a v hlase jí zazněla hrdost, že jen jí se podařilo toho muže zkrotit. „Ona měla práci na ostrově, on v Amsterodamu, vídali se o víkendech v jeho letním domku. Ani jeden z nich se nechtěl přestěhovat a na tom ten vztah ztroskotal… Tlačila ho do manželství, a tak se s ní rozešel a nějaký čas měl co dělat, aby ji setřásl. Najednou jí nebylo zatěžko jezdit za ním do Amstru a spávala mu prý namol opilá na rohožce před bytem, no jen si to představ! Johan jí nakonec zainvestoval to muzeum… byl to její sen. Pak mu dala pokoj a nakonec se vdala. Ale to už je dávno. Rozešli se roky předtím, než jsem Johana poznala.“

„Jak přišla k tomu prostřednímu jménu?“

„Spam?“ Ingrid se zasmála. „To je jenom přezdívka. Docela zlomyslná. Na ostrově se jí tak říká, protože v jednom kuse zásobuje okolí nevyžádanými informacemi. Potkáš ji na ulici a hned ti začne vykládat, co psali na internetu nebo v novinách. Anebo ti poskytne drby o místních lidech, který ani neznáš a jsou ti úplně ukradený. Jakmile začne mluvit, nepustí tě ke slovu. Lidi před ní prchají na protější chodník.“

„Ale s Johanem nakonec zůstali přáteli.“

Neodpověděla hned. „Neměla bych to říkat, aby to nevypadalo, že podezírám každýho, kdo se tady s Johanem bavil, ale… spíš na něm parazitovala. Manžel jí už zemřel a ona je věčně švorc. Kdykoli jí došly prachy, volala Johanovi. Jeden takový telefonát jsem zaslechla, když měl hands-free na hlasitý režim: ,Mám problém, bankomat už mi nechce dát penízky!’“ Zapitvořila se. „Tak nějak jsem si zvykla, že má Johan na krku ještě tuhle přísavku. Ale radost jsem z toho pochopitelně neměla. Říkal, že jí kdysi ublížil, že s ním ztratila devět let života a pak už ani nestihla mít dítě... “

„Takže měl výčitky. Ale to nevysvětluje, proč ji podezíráš.“

Vzdychla. „Vlastně nevím, jestli ji podezírám. Jen mi připadá, že se po smrti svýho muže zase začala čím dál víc upínat k Johanovi. Jakmile jsme sem přijeli, už se k nám cpala na návštěvu a trousila spamy o tom, že Češi jsou čtvrtej nejobéznější národ Evropy, nebo o nějakým pitomým výzkumu, ze kterýho vyplývá, že Východoevropanky jsou větší špindíry než ženský ze zemí starý Unie. Anebo nám u večeře triumfálně sdělila, že usvědčili nějakou ženskou z východní Evropy, která zavraždila svýho holandskýho manžela, aby po něm dědila. Už mi to vážně začínalo jít na nervy. Cestou sem jsem Johanovi řekla, že se s ní nechci stýkat.“

Bergman přemýšlel. Mohla se osamělá bývalá znovu upnout na někdejší objekt touhy natolik, že si řekla „Když ho nemůžu mít já, nebude ho mít nikdo“? Neznal ji, takže to nedokázal posoudit.

Nakonec připustil: „Všechno to stojí za prověření, Ingrid, ale já bych se zaměřil na minulost. Na Gwenina vraha. Protože co se v Johanově životě změnilo? Vrátil se do práce a začal se šťourat v nevyřešeným zločinu, kterej jedenáct let vypadal jako uzavřená záležitost.“

Znovu přikývla a pestrobarevnou holínkou nakopla mořskou hvězdici. „Já vím. Ale bohužel si nemyslím, že zdejší kriminálka bude pátrat takhle hluboko v minulosti. Říkala jsem jim o Madelii i o Sjoerdovi. Nic. Zajímá je jenom jeho závěť. Prachy. Vidí jenom dědictví a lidi, kteří by z něj mohli něco mít. Johan vždycky říkal, že je zoufalý, jak se s ním devadesát devět procent lidí baví kvůli jeho penězům. A když umřel, zase se všechno točí jenom kolem nich. A právě proto chci… doufám… zkrátka, Josefe, pomůžeš mi prosím?“

„Co mám udělat?“

„Něco zjistit. Najít stopu, která vede jinam než ke mně.“ „Nevím, jestli to dokážu,“ odpověděl upřímně.

„Ale zkusíš to?“ „Jistě. Zkusit to můžu.“

Pokračovali podle příboje pořád dál na východ, přestože bouřková mračna už se povážlivě přiblížila a na pláži vpředu neviděli živou duši. Procházky podél tohoto moře jsou jako droga, napadlo Bergmana, okusíš trošku a chceš víc a ještě víc. Odliv vyhloubil v písku strouhy a jezírka, na jejichž hladině se leskla mračna, a Bergman se přistihl, jak si v duchu říká: Ještě k támhleté louži, ještě k támhleté hromadě harampádí, vyplavené mořem. Vítr se mu opíral do zad, jako by ho pobízel, aby šel dál.

„Zmokneme,“ poznamenal, ale nezastavil se.

„A nebude to naposled,“ odpověděla Ingrid. „Tady každou chvíli sprchne. Místní už jsou na to zvyklí. V létě ani nenosí nepromokavý oblečení – mají jinej trik. Když je na pláži překvapí déšť, jdou do dun, tam si úplně všechno svlíknou, oblečení strčí do igelitky nebo zahrabou do písku a přečkají déšť nahatý. Pak se nechají osušit větrem, vyhrabou svoje věci a oblíknou se zpátky do suchýho. Tady nikdy neprší dlouho. Počasí se mění desetkrát denně.“

„Můžeme to udělat taky tak.“

Ingrid na něj zkoumavě pohlédla. „Proč jsi vlastně přijel?“

„Přece proto, že jsi mě o to požádala.“

„Ale proč jsi souhlasil? Popravdě řečeno, moc jsem nepočítala s tím, že si na mě uděláš čas.“

„A vidíš, udělal jsem si ho.“ Usmál se. „To pozvání přišlo ve správnou chvíli. Potřeboval jsem si trochu vyčistit hlavu.“

„Nebo spíš před něčím utéct?“

Utéct? Znělo to zbaběle, ale ano, Ingrid má nejspíš pravdu, uvědomil si zdráhavě Bergman. Takže proto ho v poslední době tolik láká putování po neznámých místech v Evropě? Utíká? Je i tahle cesta útěkem? A jeho dva rozvody?

Bezdětnost? Stěhování z města na venkov? Náročná práce, která mu nedovoluje vést rozumný soukromý život?

Jsou to všechno samé útěky? A před čím vlastně?

Bergman se rozhlédl v naději, že uvidí něco, k čemu by mohl převést řeč, čím by se rozptýlil, ale okolo nebylo nic než voda, písek a střapatá tráva na dunách. Široká šedivá pláž omývaná ještě šedivějším mořem přímo vybízela ke zpytování svědomí.

Jaký paradox, že sám před sebou utekl na ostrov, na kterém před sebou nemá kam utéct.

Kapitola 12

Mrchožrouti, tak se přezdívá sběračům naplavenin. Kromě pokladů z moře sbírají z pláže i mrtvoly: stěhovavé ptáky, kteří během dlouhého letu vyčerpáním spadli do moře, tuleně zamotané do rybářských sítí, uhynulé ryby. Sběrači s sebou vždycky mají lopatu, a když některý z nich objeví mrtvé zvíře, vyfotí ho, poznamená si jeho polohu, pak ho odnese mimo dosah přílivu a pohřbí do písku. A jeden z mrchožroutů teď našel oběť vraždy. Jak příznačné, pomyslel si Bergman, když následující den ráno vystoupil z auta před zanedbaným starým cihlovým domem, v němž Sjoerd de Jong bydlel.

Dům se nacházel na východním cípu ostrova na kraji zemědělské osady Kooiplaats. Byl součástí větší usedlosti tvořené stodolou a několika chlívky. Směrem na východ se zvedaly kopečky dun porostlé trávou a nízkými keři; zřejmě přírodní rezervace, v níž bylo nalezeno tělo Johana Ruttena. K rezervaci se táhly široké pruhy dokonale rovných oplocených pastvin; některé byly prázdné, na jiných se pásl dobytek. Bergman zdálky rozpoznal dva osly a stádečko ovcí a koz. Tohle asi bude pastvina, která se stala předmětem sporu mezi Sjoerdem de Jongem a Johanem Ruttenem.

Na dvoře nikdo nebyl, jen zpoza rohu se ozýval hysterický štěkot několika psů. Když Bergman zamířil ke dveřím, z trávníku uprostřed dvora se zvedlo hejno čejek. Před domem neparkovalo žádné auto, ale Bergman si všiml letitého dřevěného dvoukoláku před stodolou. Od Ingrid věděl, že takovou předpotopní pomůcku používá Sjoerd de Jong při sbírání naplavených věcí z pláže. Takže je doma? Nikde neviděl zvonek, a tak zaklepal a o krok ucouvl, aby si mohl s odstupem prohlédnout člověka, který mu otevře. Uvnitř se však nic nepohnulo.

Bergman přejížděl pohledem po domě. Měl nízkou přízemní obytnou část a mnohem vyšší půdu s bočními vikýřky na podávání sena. Omšelou cihlovou fasádu zdobil letopočet 1767, vyvedený z tepaného kovu. Dům měl zboku kromě vstupních dveří ještě pět vysokých oken s bíle natřenými dřevěnými rámy. Bergmana fascinovalo, kolik prostoru se v Holandsku věnuje oknům. Většina lidí nepoužívala záclony ani závěsy, takže bylo možné z ulice komukoli nahlédnout do domácnosti. I Sjoerd de Jong zůstával věrný místní tradici a nezataženými okny dával kolemjdoucím najevo, že nemá co skrývat. Dlouho nemytá skla se leskla v odpoledním slunci, ale přesto Bergman nejbližším oknem viděl výsek obývacího pokoje: krbovou římsu, odrbané opěradlo křesla, roh dřevěného stolu bez ubrusu, protější stěnu pokrytou prazvláštní výzdobou… Co to k čertu je? Zvědavost ho přiměla dojít blíž k oknu a nahlédnout dovnitř.

Leknutím ucouvl. Ze stěny z neomítnutých cihel i dřevěného stropu s masivními trámy na něj shlíželi ptáci. Rackové, kormoráni, ústřičníci, divoké husy. Někteří seděli na nejrůznějších bidýlkách a nehybně na něj upírali oči jako korálky, jiní s roztaženými křídly kroužili těsně pod stropem… Jsou vycpaní, uvědomil si Bergman a pousmál se svému prvotnímu zděšení. Ptáci nebyli zdaleka jedinou výstřední výzdobou pokoje. Od stropu visely jako baldachýny různobarevné rybářské sítě a zauzlovaná lodní lana a na dveřích do vedlejšího pokoje byly jedna vedle druhé natlučené pestré narezlé cedule. Bergmana upoutala zejména jedna žlutá: Gevaarlijk terrein: drijfzand, hlásala. Varovala před tekutými písky. Podobnou ceduli mu ukázala Ingrid při dnešní ranní procházce po pláži, a ještě tím posílila jeho nepříjemný pocit z nestabilní půdy pod nohama. Vyprávěla mu, co pohyblivé písky dokážou: často jde jen o malé trychtýře v jinak pevném terénu, takže stačí jeden krok, a najednou se začnete propadat níž a níž jako do bažiny. Vážně je moudrý nápad trávit čas na velikém pískovišti, omývaném ze všech stran mořem?

Interiér de Jongova domu byl naštěstí tak netradiční, že mu nedovolil nad tekutými písky dlouho přemítat. Velký kus boční stěny zabírala dřevěná knihovna, ale místo knih v ní byly vyrovnány desítky skleněných lahví všemožných tvarů. Prázdné, avšak ne úplně... Bergman si zakryl oči dlaní, aby se v okenní tabuli nic neodráželo a on lépe viděl dovnitř. No ano, v těch lahvích něco je – snad srolované papíry? Vzkazy v lahvi. Připluly opravdu po moři, nebo si Sjoerd de Jong vyrobil dekorace sám?

Zběsilý štěkot psů vpovzdálí ustal, ale Bergmana natolik pohltilo okukování de Jongovy domácnosti, že nad důvodem neuvažoval.

Sjoerd de Jong (pokud to tedy byl on) se zjevil za Bergmanovými zády jako duch a řekl něco holandsky. Stál s rukama v kapsách špinavé vatované bundy a tázavě si Bergmana prohlížel. Byl to vychrtlý čtyřicátník, na tvářích měl několikadenní strniště a světlé vlasy mu trčely do všech stran. Má takový divošský oči, řekla o něm Ingrid a měla pravdu, ačkoli za pronikavost de Jongova pohledu nejspíš mohl hlavně kontrast jeho tmavě opálené pleti a jasně modrých očí.

„Promiňte,“ řekl Bergman německy, odstoupil od okna a omluvně se usmál. „Hledám pana Sjoerda de Jonga.“

„To jsem já. Co potřebujete?“ Perfektní němčina neladila s ošuntělým vzhledem mrchožrouta i celé jeho usedlosti. Ale proč by vlastně člověk, který nedbá na svůj zevnějšek a v obývacím pokoji má místo drahého porcelánu a autorských grafik vycpané ptáky, nemohl být vzdělaný?

„Jsem Josef Bergman. Z Čech. Přítel Johana Ruttena.“ Bergman napřáhl ruku, ale Sjoerd de Jong ji nepřijal. Bergman nechal ruku klesnout a pokračoval: „Mohli bychom si promluvit?“

Světle modrýma očima prokmitla obezřetnost. „O čem?“

„Jen bych se vás chtěl na něco zeptat. Nezdržím vás dlouho. Mimochodem, omlouvám se, že jsem vám tak nevychovaně nakukoval do domu. Obvykle to nedělám, ale zaujali mě ti vaši ptáci. Úchvatná výzdoba.“

Muž kývl, avšak nezdálo se, že by ho lichotka potěšila. „Jste policajt?“

„Proč myslíte?“

„Působíte tak.“

Vážně má napsáno na čele, čím se živí? Bergmanovi se nechtělo lhát. „Šéfuju oddělení vražd v Praze. Ale tady nejsem služebně. Vdova po Johanovi je moje kamarádka z dětství.“

Bergman očekával odmítnutí. A spokojil by se s ním. Nepřijel pracovně a nemůže nikoho nutit, aby mu odpovídal na otázky. Pokud ho Sjoerd de Jong vyhodí, vlastně se tím všechno jenom zjednoduší. Bergman bude moct říct Ingrid, že se snažil a neuspěl. Zůstane s ní ještě nějaký čas na Schiermonnikoogu, bude jí oporou, ale dál už ve vraždě jejího manžela šťourat nebude. Od toho je přece místní kriminálka.

Jenže Sjoerd de Jong ho zaskočil. „Dobře,“ řekl. „Pojďme dovnitř.“

„Jste laskavý.“

Sjoerd de Jong hvízdl a zpoza rohu stodoly se vyřítili tři psi; Bergman poznal boxera a švýcarského ovčáka, třetí pes byl zřejmě kříženec dobrmana s nějakým menším plemenem. Čekali za rohem na pokyn, uvědomil si. Kdyby se rozhovor vyvíjel směrem, který by se Sjoerdu de Jongovi nelíbil, možná by psy na nezvaného hosta poštval. Bergman pohlédl muži ve vaťáku do tváře. Obecní blázen, připomněl si Ingridina slova. Může udělat cokoli.

Mrchožrout ho uvedl do pokoje s vycpanými ptáky.

Uvnitř bylo teplo a vzduch slabě páchl kouřem. V krbu dohoříval velký kus zkrouceného dřeva.

Sjoerd de Jong zachytil Bergmanův pohled. „Dřevo je na ostrově nechutně předražený. Roste tu málo stromů. Ale já pálím jenom to, co přineslo moře. Divil byste se, kolik padlých stromů a dřevěných palet připluje po vodě. Každá bouře mě zásobí na několik týdnů. Na Vlielandu mají dokonce kostel postavený jenom z naplavenýho dřeva. Dřevěný sloupy uvnitř jsou ze stožárů ztroskotaných lodí. Jestli máte čas, zajeďte se tam podívat.“

Bergman kývl. Kéž by měl čas procestovat všechny Waddenské ostrovy. Místo toho bude kysnout na Schiermonnikoogu a hrát si na soukromého detektiva. Jeho pozornost upoutala velká nekvalitně zarámovaná reprodukce na stěně nad odrbanou sedací soupravou. Ocelově šedé nebe, vodní tříšť, rackové a nahá dlouhovlasá nymfa, dovádějící v rozbouřeném moři s delfínem.

„Beneš Knúpfer,“ řekl de Jong. „Nymfa na delfínu.“

Bergmana překvapilo, že se na první pohled tak nekultivovaný muž vyzná v umění. Anebo má slabost jen pro tohoto malíře? „Váš oblíbenec?“

Sjoerd de Jong se dlouze zadíval na reprodukci. „Svým způsobem ano,“ odpověděl vyhýbavě.

„Čím se vlastně živíte?“

„Sbírám na pláži věci naplavený příbojem. Začal jsem s tím už jako kluk.“ Mluvil unaveně, jako by mu tuto otázku lidé kladli opakovaně a jeho už nebavilo na ni odpovídat. „Cennosti rovnou prodám přes internet a zajímavosti zdejšímu muzeu. Něco jde na výrobu suvenýrů, něco si nechám. Ve stodole mám ještě mnohem větší sbírku než tady. Nežiju si špatně.“

Bergman si sedl ke stolu a zatěkal pohledem po místnosti. Všechno funkční, ale staré, sešlé. „Nežít si špatně“ v podání Sjoerda de Jonga zjevně neznamená mít materiální nadbytek. Přesto se Bergmanovi nechtělo věřit, že toho muže uživí jen občasný prodej nalezených věcí a výroba suvenýrů. Vážně nemá jiný zdroj příjmů? Musí se přece starat nejen o sebe, ale také o všechna svá zvířata.

„To vás baví pořád jenom chodit podél moře?“

De Jong si svlékl vaťák a přehodil ho přes opěradlo židle, která pravděpodobně pamatovala ještě jeho prarodiče. „Baví? Prostě to dělám.“ Pokrčil rameny. „Na pláži jste jenom sám se sebou. Přemejšlíte si. Nic vás neruší.“

Bergman si vybavil procházku s Ingrid a nával paniky v okamžiku, kdy si uvědomil, že mu na široširé šedivé pláni nezbývá nic jiného než bilancovat. „Většina lidí chce, aby je něco rušilo. Říkají tomu zábava. Na vašem místě by se unudili k smrti.“

Sjoerd se pousmál. „Není to vůbec nuda. Spíš takový lov beze zbraní. Zdálky zahlídnu, že na pláži něco leží. Co to je? Má to cenu? Teď ani tak nemám na mysli inanční hodnotu, i když pochopitelně peníze se hodí, nikdo se bez nich nemůže úplně obejít, ale mluvím spíš o hodnotě sběratelský, jestli mě chápete… Může tam ležet třeba bedna na ryby, jakou ještě nemám; z místa, odkud sem moc často nepřiplouvají... Nebo bójka se jménem lodi, ze který se utrhla… A než k ní dojdu, může mě předjet týpek v džípu a sebrat mi ji před nosem… chápete? Je to zábava.“

A je úplně zadarmo, dodal v duchu Bergman. Tenhle člověk je ztělesněním noční můry většiny ekonomů a byznysmenů; dokáže se dobře bavit, aniž utrácí nebo vydělává peníze. Kdyby jako on smýšlela většina lidí, systém se zhroutí... lidem by stačilo prostě jenom být.

Bylo by však bláhové jen na základě toho usoudit, že Sjoerd de Jong je nevinný sympaťák. Bergman se začal po místnosti rozhlížet s ještě větším zájmem než před chvílí. Pohled mu ustrnul na policích plných lahví od alkoholu. „Ty vzkazy v lahvích jsou pravé?“

„Všechny jsou pravý a všem, kdo je napsali, jsem odpověděl,“ odvětil mrchožrout s hrdostí v hlase. „Víte, já nikdy moc nechápal, proč bych se měl učit a studovat něco víc, než mě může naučit sám život – ovšem s výjimkou jazyků. Už jako mrňous jsem se chtěl naučit anglicky a německy, abych si mohl dopisovat s těmi, co píšou vzkazy v lahvích. Na Schiermonnikoogu jich totiž přistává hodně.“

„Jak to?“

„Házejí je do moře turisti z trajektů mezi Anglií a pevninou. Všichni píšou zhruba totéž: Právě se vracím z dovolené ve Velké Británii, tady je moje adresa, napište mi, kam můj vzkaz doputoval a kdy.“ Poprvé se usmál. Rozhovor na důvěrně známá témata ho uvolnil, přesně jak Bergman předpokládal. Práce ho dávno naučila, že se vyplatí nejdřív s lidmi pohovořit o něčem, v čem se dobře vyznají nebo co je jim blízké. Není to ztráta času, ale strategie. Podezřelý či svědek ztratí obezřetnost a víc se otevře. „Mám díky těm lahvím známý po celým světě,“ pokračoval po krátké odmlce de Jong. „I když docela dost vzkazů připluje jen z okolních ostrovů. Proud sem přináší hlavně lahve z Amelandu a Terschellingu. Ty mě tolik nezajímají.“

„A co ti ptáci?“ pokračoval Bergman a bradou ukázal nad sebe. „Jste lovec?“ Na Schiermonnikoogu umějí všichni muži zacházet se zbraněmi, vysvětlila mu Ingrid, protože v listopadu začíná lovecká sezona a je třeba vyčistit ostrov od přemnožených divokých králíků. Ne každý se ovšem v zabíjení vyloženě vyžívá...

Nejspíš to nebyla dobrá otázka, protože mrchožroutovy modré oči zchladly. „Nezabíjím zvířata. Nikdy. Nezabiju dokonce ani komára, když mi vlítne do místnosti. Chytnu ho do sklenice a pustím ven. Nestvořil jsem ho, takže nemám právo vzít mu život.“ Vstal a došel k mladému rackovi s roztaženými křídly, zavěšenému na průhledných vlascích připevněných ke stropu. Ve vlnách teplého vzduchu z krbu se pták kolébal a otáčel, jako kdyby opravdu letěl. De Jong zvedl ruku a konečky prstů ho pošimral na břiše. „Sbírám na pláži mrtvý ptáky. Naučil jsem se je preparovat a vycpávat.“

„Proč to děláte?“

„Aby tam nezůstali jen tak ležet…“ Pokrčil rameny. „Připadá mi nedůstojný, jak do nich lidi kopou a psi je tahají po pláži. Tady se mají líp. Dělají mi společnost. Jsou to moji přátelé... Ačkoli občas mě napadá, jestli by přece jen nebyli raději, kdyby se o ně po smrti postaralo moře…“ Podíval se na Bergmana. „Co vy? Byl byste raději, kdyby vás po smrti vycpali a vaše žena si vás vystavila v obýváku, nebo kdyby si vaše tělo vzala zpátky příroda?“

Obecní blázen, připomněl si znovu Bergman. Rozhovor s ním bude mnohem složitější než s člověkem, jehož myšlenkové pochody lze alespoň trochu předvídat. Anebo je to všechno divadelní představení? Nestvořil jsem ho, takže nemám právo ho zabít. Jak patetické! Neřekl to Sjoerd de Jong jen proto, aby bylo zřejmé, že když nedokáže zabít ptáka ani komára, tak člověka už vůbec ne? Bergmanovi už bylo jasné, že mluví s výstředním, avšak inteligentním mužem. „Asi bych se raději rozložil v moři,“ odpověděl na jeho prazvláštní otázku.

De Jong vážně kývl. „Škoda že se na totéž nemůžu zeptat i jich.“

Bergman usoudil, že tlachání už bylo dost. Prudce změnil téma: „Jak dobře jste znal pana Ruttena?“ „Skoro vůbec.“

„Z výpisu hovorů Johana Ruttena ovšem víme, že jste mu v den jeho vraždy telefonoval,“ blufoval Bergman. Proč to nezkusit? De Jong se nadechl, ale Bergman pokračoval: „Z telefonní budky v Nes. Máme svědka, který vás tam v danou dobu viděl. Co jste s panem Ruttenem řešil?“

„Nevolal jsem mu. Ten svědek lže.“

„Aha. Dobře. A co jste dělal v sobotu mezi osmou hodinou večer a půlnocí?“ Bergman si uvědomoval, že nemá právo chovat se jako vyšetřovatel ve službě, ale nemohl si pomoct. Přestože cestou na Schiermonnikoog uvažoval o tom, jak málo už ho jeho povolání uspokojuje, touha zjišťovat fakta ho zjevně neopustila.

„Byl jsem tady. Sám. Jinými slovy nemám alibi.“ Sjoerd de Jong mu pohlédl výsměšně do očí. „To má být jako co? Výslech?“

„Ne. Jak už jsem řekl – přišel jsem za vámi jen jako rodinný přítel Ruttenových. Vdova po panu Ruttenovi by ráda zjistila, co předcházelo vraždě jejího manžela, a požádala mě, abych jí s tím pomohl. Vy jste našel tělo -“

„A taky jsem Johana Ruttena nenáviděl, protože to byl intrikán a nenažranec.“

„Nezastírám, že i tuhle skutečnost mi o vás paní Ruttenová prozradila.“ Bergman kývl a čekal, co se dozví dál. „Prý jste se v létě s Johanem pohádali.“

„Rutten přiměl mýho bratra, aby mu prodal pastvinu, kterou využívám. Měli ji mí rodiče, prarodiče, praprarodiče… Rutten mi ji sice dál pronajímá, jenže smlouva na dobu neurčitou s roční výpovědní lhůtou je pěkný svinstvo. Kdykoli mě může vypakovat. A já žádnou jinou půdu nemám. Nevlastním nic než tenhle dům, pastvina byla bratrova.“

„Bratr se s vámi o prodeji neporadil?“

„Nemluvíme spolu. Už nějakých třináct let. Pieter neskousnul, že mi rodiče odkázali tenhle dům… A přitom to není zase takový terno, jak se může zdát. Mám sice statek, jenže tím, že veškerá zemědělská půda připadla bráchovi, jsem vlastně celej život v kleštích. Naši tím nejspíš chtěli zajistit, abychom spolu nějak kooperovali… jenže dosáhli pravýho opaku.“

Bergman se pousmál. „Slyšel jsem hodně podobných příběhů. Začínám mít dojem, že příbuzní jsou v podstatě lidi, se kterými se jednoho dne začneme nenávidět kvůli dědictví.“

„Pro naši rodinu to platí. Pieter má oblíbenou hlášku: Peníze jsou až na prvním místě. Je mu úplně fuk, že mám zvířata, a že pokud jednou Johan na naší pastvině něco postaví nebo ji prodá developerům, nebudu je mít kde pást.“

„Johan už na ní nepostaví nic. Půdu zdědí paní Ruttenová,“ připomněl mu Bergman. „Takže se vyplatí vyjít jí vstříc, aby vám půdu dál pronajímala.“

Sjoerd de Jong stočil pohled k oknu s výhledem na oslíky, kteří bok po boku stáli na pastvině otočení zadkem proti větru a přeháňkám. „Co znamená vyjít paní Ruttenové vstříc?“

„Pro začátek odpovídat na moje otázky.“

„Nemám vám moc co říct. Ruttena jsem osobně neznal. Na procházce jsem našel jeho tělo, tak jsem zavolal policajty. Tečka.“

„Co jste na tak odlehlém místě dělal? Ingrid mi ukázala na mapě, kde jste Johana našel. Je to dost daleko od moře i od vesnice. V dolíku mezi dunami, a ještě uvnitř oplocené pastviny. Kdybyste tělo neobjevil vy, kdo ví, jak dlouho by tam leželo.“

Pokrčil rameny. Bylo na něm vidět, že je mu rozhovor nepříjemný a podstupuje ho jen s vidinou možných výhod. „Chodím tam za koňmi. Jsou to moji přátelé.“

„Jako tihle racci?“ Bergmanovi se proti jeho vůli do hlasu vetřel posměšný podtón.

De Jong po něm loupl očima, ale odpověděl věcně: „Lepší. Protože jsou živí.“

„Nepochybně. A potkal jste cestou někoho?“

„Ne. Tam nikdo nebývá. Koně mají pro sebe pár kilometrů čtverečních. Žijou jako svobodní... proto za nimi tak rád chodím.“

„Všiml jste si něčeho podezřelého?“

„Ne.“ De Jong zjevně ztrácel trpělivost. „Už jsem vám řekl, že o Ruttenovi ani jeho vrahovi nic nevím.“

„Ale o Gwen de Vriesové něco víte.“

Její jméno na něj zapůsobilo víc, než Bergman předpokládal. Sjoerd de Jong sebou trhl a ztěžka polkl. Je takhle prudká reakce jedenáct let po smrti kamarádky z dětství ještě normální? Instinkt Bergmanovi napovídal, že právě vstoupil na cestu, po které by se měl vydat.

„Proč se na ni ptáte?“

„Johan Rutten chtěl natáčet reportáž o její vraždě. Vy jste to nevěděl?“

„Nne.“ Sjoerd znovu vyhlédl z okna, jako by u oslíků na pastvině hledal podporu. „Nevěděl jsem to.“

Možná lhal, ale nemělo smysl ho teď dusit ve vlastní šťávě; jen by se zatvrdil a pravda nejspíš nakonec stejně vyjde najevo. „Gwen byla vaše nejlepší přítelkyně,“ pokračoval Bergman. „Co mi o ní můžete povědět? Jaká byla, co měla ráda a nerada, jestli se třeba něčeho bála nebo měla nepřátele… “

„Gwen byla jako zvířata. Taková... bezelstná. Přirozená. Divoká. Milovala přírodu. Milovala ty koně na pastvině v rezervaci.“ Usmál se, a když na Bergmana znovu pohlédl, v bleděmodrých očích měl hřejivý výraz. „Měl jsem ji rád.“

„Chodili jste spolu někdy?“ zeptal se Bergman, ačkoli moc pravděpodobné mu to nepřipadalo. Gwen de Vriesová se mu podle fotek, které objevil na internetu, zdála nesmírně pohledná; se Sjoerdem ji možná spojovala láska k přírodě a vzpomínky na dětství, ale těžko něco víc.

„Chodili?“ Sjoerd to vyslovil udiveně. „Když jsem řekl, že jsem ji měl rád, nemyslel jsem to takhle… víte, já si nikdy moc nepotrpěl na vztahy… na lidi. Je mi nepříjemné se jich dotýkat.“

Bergman si vybavil, jak mu Sjoerd de Jong odmítl podat ruku. Takže to nebyl výraz arogance? „Co ji bavilo?“

„Chodit podél moře. Jako mě. Sbírali jsme spolu krámy z pláže.“ Znovu se usmál. „Nějaký čas žila na pevnině, aby mohla vystudovat přírodovědu. Můj brácha na ni čekal, jenže ona si ještě na škole vzala Larse… “

Z kusých článků na internetu, které byly napsány po její vraždě, Bergman věděl, že když se Gwen vrátila ze studií, začala pracovat jako průvodkyně turistů po přírodní rezervaci. Vodila výpravy po dunách a ukazovala jim rostliny, ptáky, vyprávěla o dvou zaniklých vesnicích. Stejně jako Sjoerd de Jong dobře znala ta nejodlehlejší místa na ostrově. Mohla třeba zahlédnout něco, co neměla? „Nemohla třeba vražda souviset s její prací?“ řekl nahlas, co se mu honilo hlavou.

Sjoerd zavrtěl hlavou. „Pochybuju. Poslední čtyři roky předtím, než -“ ztěžka polkl, „zemřela, byla s Eli doma. Chtěla si ji užít. V rezervaci jen příležitostně vypomáhala. Občas se tu za mnou zastavila. Dál jsme sbírali věci z moře. Plánovali jsme, že spolu založíme zvířecí útulek.“

„Měla nepřátele?“

„O žádných nevím. Gwen měli všichni rádi.“

„Třeba ji zabil někdo, komu vadily vaše plány s útulkem?“ naléhal Bergman a po krátké odmlce opatrně dodal: „Nebo váš bratr, kterého odmítla?“

„Pieter?“ Sjoerd de Jong prudce zavrtěl hlavou. „Ne! Když Gwen zemřela, brácha už byl dávno ženatý se Sonjou.“

„A ta Sonja? Nemohla na Gwen z nějakého důvodu žárlit?“

De Jong přejížděl bříšky prstů po rýhách na desce starého stolu. Za nehty měl měsíčky špíny. O něčem usilovně přemýšlel, ale těžko říct, zda o Bergmanově poslední otázce. „Kdo ví?“ pronesl po chvíli nepřesvědčivě a plácl dlaněmi do stolu. „Chápu, že jste ode mě čekal víc, pane Bergmane, a že tímhle jsem si nejspíš další nájem pastviny od paní Ruttenové nevysloužil, ale vážně vám nemám co dalšího povědět. Popravdě řečeno mi připadá nesmyslné se v tom po jedenácti letech šťourat.“

„Takže vás vůbec nenapadá, kdo mohl vaši kamarádku zabít? Nikoho nepodezíráte?“

Mrchožrout vstal, přiložil do krbu další kus starého dřeva, doběla vyšisovaného mořskou vodou, a zády k Bergmanovi odpověděl: „Podezíral jsem Larse. Jejího muže.“

„Proč?“

„Víte, je to dlouhá historie. Nejsem si jistý, jestli se mi chce ji vyprávět.“

Bergman mlčky čekal, a dočkal se.

„Gwen a můj brácha spolu kdysi chodili do třídy. Já s Larsem jsme byli o dva roky výš. Gwen, brácha a já jsme byli nerozlučná trojka. Pořád jsme společně lítali někde venku, zatímco Lars nám byl v patách. Líbila se mu Gwen. A nakonec,“ otočil se k Bergmanovi a rozhodil rukama, „ji vážně nějakým zázrakem získal. Gwen si ze všech chlapů na světě vybrala zrovna toho bačkoru Larse de Vriese! Možná proto, že ho měla po ruce, a přitom nebyl její nejlepší kamarád… Gwen byla vždycky taková. Nijak zvlášť náročná.“

„Ale proč by ji pak Lars zabíjel?“

„Lars si vždycky chtěl hlavně užívat. Utrácet peníze za nesmysly… carpe diem. Na tohle taky nejspíš Gwen ulovil. Jeho heslo vždycky bylo: Peníze nezaručí štěstí, ale uklidňují nervy. Problém byl v tom, že Lars jich nikdy moc neměl. Hodně cestovali, koupili si na splátky loď. Museli mít jedině koně s excelentním původem, pořádali večírky… Gwen se tím nechala strhnout. Na jedné straně to byla pořád ta stará Gwen, kterou jsem měl rád, ale v něčem se změnila. Nasekali s Larsem dluhy. Gwen si kvůli Eli platila životní pojistku… Výsledek té rovnice je, myslím, celkem jasný.“

„Věříte, že by ten člověk dokázal zabít ženu, o kterou roky usiloval, jenom kvůli penězům?“

De Jong pokrčil rameny. „Myslím, že jejich životní styl měl ještě raději než ji.“

„Řekl jste kdysi tohle všechno policii?“

„Jistě. Pochopitelně jsem jim to řekl. Proč bych něco tajil, když se hledá vrah mojí nejlepší kamarádky?“ De Jong si promnul oči a rezignovaně na Bergmana pohlédl. „Abych byl upřímný, tenhle rozhovor mi nedělá moc dobře. Spíš se snažím na Gwen nemyslet. Byla to jediná opravdová přítelkyně, jakou jsem kdy měl.“

„Omlouvám se.“ Bergman se zvedl. Měl žízeň, jazyk se mu lepil na patro, ale nějak se mu nechtělo žádat de Jonga o sklenici vody. Nebyl si jistý, jaká hygiena se v domě vyzdobeném mrtvými ptáky dodržuje. „Půjdu,“ řekl a cestou ke dveřím zběžně pohlédl na police starožitné komody plné drobných nálezů z moře. Mince, zrezlá bižuterie, úlomky keramiky… „Máte hezkého koníčka,“ prohodil, aby závěr setkání trochu odlehčil.

Sjoerd de Jong si stoupl těsně vedle něj. „Vidíte tu keramiku? Je docela stará. Nejhezčí kousky jsem prodal do muzea, tohle jsou jen zbytky. Už se tu o ně zajímalo pár archeologů... “

„Vystavujete všechny ty věci pro veřejnost?“ Bergmana napadlo, že Sjoerd de Jong možná vybírá za prohlídku naplavených předmětů vstupné. Může být domluvený s majiteli penzionů, aby k němu posílali hosty. Nějak si přece vydělávat musí.

„Vůbec ne.“ Mrchožrout zavrtěl hlavou. „Ty archeology mi sem poslala Madelie z muzea… ale jinak sem nechodí nikdo. Madelie si občas přijde vybrat, co se jí hodí, a já jí to pak dovezu do muzea. Dřív mě navštěvovala Gwen, ale co umřela, žiju dost samotářsky. Ne že bych si schválně nikoho nepouštěl do domu, nemám žádný tajnosti, ale lidi o mě nestojí – a já o ně taky ne.“ Odkašlal si a rychle ukázal na jednu z nižších polic, jako by se snad snažil od něčeho odpoutat Bergmanovu pozornost. „Mrkněte sem. Tohle je taky zajímavý. Nábojnice z roku 1944. Měl jsem jich víc, ostatní šly do muzea. Těžký malý věci většinou pohřbí písek, ale někdy je příboj vyplaví spolu s hroudama jílu. Jednou s jílem vyšel z moře dokonce i platinovej náhrdelník, no věřil byste tomu? Prodal jsem ho přes internet za slušnej balík.“

Sbírka byla různorodá: kromě nábojnic si Sjoerd vystavil šrouby, hřebíky, koňské podkovy, nejrůznější cetky, kapesní nože, nářadí, kovové části koňských postrojů, keramické vázičky a sošky, z nichž některé, jak se Bergman domníval, opravdu můžou být docela staré.

Na výstavce bylo cosi zvláštního… něco úplně nehrálo, ale co?

Bergman si s tím chvíli lámal hlavu, ale pak usoudil, že je nejvyšší čas odejít. Ztratil už s mrchožroutem příliš mnoho času a ještě je spolu s Ingrid čeká návštěva u Marit a Larse.

„Díky za ochotu,“ řekl Sjoerdu de Jongovi a nechal se vyprovodit na zápraží. „Promluvím s paní Ruttenovou o té vaší pastvině.“

Samozřejmě nevěřil, že by Ingrid udělala tomuto muži nějaký ústupek; může jí být ukradený a s budoucí stavební parcelou si podnikne, co sama uzná za vhodné. Ale když už Sjoerdovi s pomocí tohoto úskoku rozvázal jazyk, alespoň se jí na plány s loukou zeptá.

Nasedl do auta a rozjel se přes osadu Kooiplaats, skládající se jen z několika domů, hospůdky a mládežnické ubytovny, ale daleko se nedostal. Před nejmenším, avšak hezky upraveným domem na rohu ulice právě zaparkoval taxík bez pasažéra. Řidič vystoupil, mířil k domu… a byl tolik fyzicky podobný Sjoerdu de Jongovi, že měl Bergman okamžitě jasno: tohle musí být Pieter de Jong. Jeden z lidí, kterým Johan v den vraždy volal.

Dupl na brzdu a zacouval; muž se zastavil a zíral na něj s typickou mírně popuzenou zvědavostí obyvatele klidné osady, kde se málokdy zastaví někdo cizí.

„Pan Pieter de Jong?“ zeptal se Bergman německy.

Muž kývl, založil si ruce na hrudi a nasadil blahosklonný výraz domorodce mluvícího s turistou. „Potřebujete si objednat taxi?“

„Ne, ne. Chtěl bych se vás na něco zeptat.“ Bergman vystoupil a obešel vůz. „V sobotu vám volal můj známý, Johan Rutten. Mohl byste mi naznačit, o co šlo?“ Muž se zatvářil tak překvapeně, až Bergman pocítil potřebu dodat: „Johanova vdova – moje kamarádka – se snaží zjistit, co Johan poslední den dělal… a požádala mě, abych jí s tím pomohl. Prozradíte mi to?“

„Na tohle už se mě ptali policajti. Všechno jsem jim pověděl,“ řekl muž a začal se malíčkem šťourat v uchu. Jako by se tím snažil zakrýt nervozitu nebo potřeboval čas na rozmyšlenou. „Vám do toho nic není.“

„Máte pravdu, ale přesto vám budu moc vděčný, když mi pomůžete.“

Za oknem domku se objevila tvář silně nalíčené ženy s vlasy vyčesanými do pevně nalakovaného drdolu, jaký byl v módě v šedesátých letech. Zatěkala pohledem mezi Bergmanem a taxikářem, našpulila rty a pak prudkým škubnutím zatáhla závěsy. Pieter de Jong koutkem oka zachytil pohyb, podíval se tím směrem a vzdychl.

„No tak dobře.“ Pokrčil rameny. „V létě jsem Ruttenovi prodal pastvinu. Volal kvůli ní.“

„Proč?“

De Jong zřejmě usoudil, že nemá smysl vzdorovat, protože čím rychleji odpoví, tím dřív se Bergmana zbaví. „Nikdy předtím nevlastnil zemědělskou půdu, takže se v tom nevyznal. Pronajímal ji mému bratrovi a Sjoerd bere dotace za to, že na jeho pozemku pase ovce a kozy. Ruttena zajímalo, s jakým předstihem by musel Sjoerdovi oznámit, že další rok už mu půdu pronajímat nechce.“

„Chystal se mu vypovědět nájem?“

Taxikář přimhouřil oči. „Pokud vím, tak zatím ne. Zajímal se čistě teoreticky.“

„A to je všechno?“

„Jo. Čekal jste něco zajímavějšího?“

Bergman si nebyl jistý, co čekal. Mohl Sjoerd de Jong bodnout Johana ve vzteku, protože nechtěl přijít o půdu pro svoje zvířata? Že by to bylo tak jednoduché? Ale kdyby se současného majitele pozemku zbavil, nijak by si nepolepšil. Půda už se do rodiny nevrátí.

Rozloučil se, sedl do auta a vyjel z osady. Úzká silnička protínala pastviny s řídce roztroušenými statky a stodolami a Bergman si uvědomil, že si na plochou krajinu s dalekými obzory rychle zvykl. Měl v ní pocit volnosti; myšlenky se měly kam rozletět. Teď se však točily hlavně okolo Sjoerda de Jonga. Všechno zatím ukazovalo na jeho pronajatou pastvinu, jenže Bergman se v duchu pořád vracel spíš ke sbírce drobných nálezů z pláže a ke zvláštnímu pocitu, který se ho při jejím prohlížení zmocnil. Co v ní chybělo nebo přebývalo? Co ho znepokojilo?

Možná jen její majitel, který mu celou dobu stál za zády a jehož temně opálený obličej se odrážel ve skle vitrínky spolu se skleněnýma očima mrtvých ptáků?

Kapitola 13

Kdyby máma žila, Eli by všechno řekla jí...

Jako vždycky, když se Eli po matce zastesklo, dostala chuť přečíst si její deník. Byly to jediné věty, které jí po mámě zbyly; jediná slova, která se zrodila přímo v mámině hlavě a zůstala na papíře uchovaná pro Eli. Jen díky tomu deníku si Eli dokázala představit mámu jako bytost z masa a kostí, ne jen jako průsvitného ducha, který se prochází jejich domem uprostřed pastvin. Táta jí sešit v černé koženkové vazbě dal asi před rokem („Měla bys ho u sebe mít ty. Myslím, že už jsi dost velká na to, abys tomu rozuměla.“) a Eli ho brala do ruky tak často, že už měl ohmatané rohy.

Otevřela nejspodnější zásuvku a položila deník na desku stolu. Obsahoval jen dva zápisy. Tolik ji mrzelo, že jich není víc! Bylo poznat, že někdo vytrhl spoustu stránek.

„Takhle jsem ten deník našel v máminých věcech,“ řekl jí táta, když se ho na ně zeptala. „Ty stránky musela zničit ona.“

Eli si nebyla jistá, jestli mu věří. Stojí v dalších zápiscích něco, na co tátovi připadá ještě moc malá, a tak je před ní dál schovává? Anebo vážně máma měla co tajit a některé záznamy raději vyhodila?

Přelétla očima po řádcích. Máma měla hezké písmo, oblé, velké a trošku rozevláté. Kdysi seděla u stolu tak jako teď Eli, skláněla se nad stránkami, dotýkala se jich bříšky prstů a psala. Bylo jí v té době jen o několik měsíců víc, než je teď Eli – patnáct a půl.

25. srpna

Dneska za soumraku jsem byla s tátou vybírat úlovky ze sítí. Vyrazili jsme později, než jsme chtěli, protože jsme se pohádali. Táta si nepřeje, abych chodila ven s Pieterem a Sjoerdem. „V tvým věku už je divný, když se holka potlouká sama s dvěma klukama,“ řekl. Já s nima ale chodím ven celej život, a nehodlám s tím přestat. Proč to nevadilo, když mi bylo šest nebo deset, a teď to najednou vadí? Jiný kamarády nemám – ne opravdový. A holky mě vážně nebaví, bože, ty jejich stupidní řeči!

Když jsme konečně dojeli na pláž, odliv už postoupil moc daleko a sítě byly úplně na suchu. Zbyly v nich jen cucky ryb. Rackové si pochutnali. Táta nadával, a když se mu Barry připletl pod nohy, nakopnul ho, ne moc, ale přece – zase má to svoje vzteklý období, kdy ho rozčílí úplná prkotina. Přitom já vím, že je hodnej. Tuhle kopal turistům do auta jen proto, že se z něj přes duny nesla hudba z rádia. „Něco s ním je,“ slyšela jsem před pár dnama říkat mámu do telefonu. „Takovýho magora jsem si nevzala, nepoznávám ho.“

Když jsme se vrátili domů, předstírala jsem, že si jdu k sobě do pokoje číst, ale jakmile naši zhasli, vylezla jsem oknem a pěšky jsem se vrátila na pláž. Šla jsem těsně podél moře až skoro k tekutejm pískům. Zase jsem tam byla úplně sama (proč lidi nechodí k moři za tmy, když je v tu dobu nejkrásnější?). Vpravo blikal maják (blik-blik-blik… blik) a vlevo vrtná plošina (blik-blik-bliiiiiik), po obzoru se sunuly dopravní lodě a já si představovala strašně dávný časy, kdy žádný z těch světel nesvítilo a po schiermonnikoogský pláži v noci chodili pobřežní piráti s lucernama a naváděli lodě na mělčiny. Trosečníky pak na břehu umlátili. Je dost dobře možný, že nám v žilách koluje krev některýho z těch vrahounů. Naše rodina žije na Schiermonnikoogu po staletí a pobřežních pirátů tu kdysi bydlely mraky, i když táta vždycky zdůrazňuje, že jeho předkové rozhodně nebyli žádní zabijáci, že to byli poctiví velrybáři.

Baví mě chodit daleko podle moře. Člověk je tam jenom sám se sebou, nic ho neruší. Došla jsem až k cedulím s varováním; písek se mi pod nohama začal víc propadat a už jsem se neodvažovala jít dál.

A pak jsem až za cedulema, v zakázaným území, uviděla Sjoerda. Blížil se ke mně. Už zdálky jsem poznala, že je to on: tlačil ten svůj dvoukolák se spoustu krámů naplavených mořem. Vím, že chodí i na písečnou kosu podél mokřin; prý ví, kam může šlápnout a kam už ne. Dá se tam najít nejvíc věcí, vyplavených mořem, protože sběrači v autech už si tam netroufnou.

Počkala jsem teda, až dojde ke mně.

„Čau,“ řekl, jako by ho vůbec nepřekvapilo, že mě tam vidí. Chvíli jsme kecali, ale hodně foukalo a mně už byla zima. „Nevykoupeme se?“ navrhl Sjoerd, a když jsem se na to moc netvářila, prostě se svlíknul a rozběhnul se do vln. Neřešil, že se na něj dívám, že jsem holka a on kluk. „Nemá to v hlavě v pořádku,“ říká o něm táta. Sjoerdova máma o něm zase tvrdí: „Žije si ve svým vlastním světě.“ Takže jsem se rozhodla nahotu taky neřešit, hodila svoje oblečení a boty na písek a pak jsme skákali přes hřebeny pěny dál a dál do černýho moře, až nám voda sahala až do pasu. Už jsem začínala mít trochu strach, ale Sjoerd postupoval pořád dál, podplavával vlny a mně bylo trapný protestovat. Vzápětí se zase dno začalo zvedat a nějakých dvacet třicet metrů od břehu jsme najednou stáli na mělčině a vlny nám šplouchaly o kotníky. Fičelo a já se třásla zimou, ale byl to tak zvláštní pocit stát potmě tak daleko v moři a dívat se, jak se bílý řádky vln sunou k pobřeží, že jsem ani necekla.

„Třeba uvidíme ty vodní nymfy,“ řekl Sjoerd.

Jeho máti nám totiž nedávno vyprávěla o malíři Knupferovi, kterej maloval pořád jenom moře a vodní nymfy v rozbouřenejch vlnách. Sjoerda to hodně zajímalo a od tý doby o něm často mluví.

Dívala jsem se na vodu a představovala si je tam. Dlouhovlasý macatý ženštiny, který si hrajou ve vlnách jako tuleni a kamaráděj s rybama a rackama.

Nejzvláštnější je, jak ten malíř nakonec umřel. Utopil se. Za bouře skočil z parníku do moře. V noci se vrhl do moře jeden cestující, aniž bylo ihned zpozorováno, že zmizel, napsali pak v novinách.

Jak jsem na něj myslela, tak jsem zase dostala strach. Představovala jsem si, jak zejtra najdou na pláži moje kalhoty, svetr a boty. Se Sjoerdem člověk nikdy neví. „Proč myslíš, že se ten malíř utopil?“ zeptala jsem se ho.

„Třeba zahlíd nějakou tu svoji nymfu a ta si ho odvedla.“

A já na to: „Podle mě spíš spad do vody ožralej.“

Protože ožralej se utopil můj prastrejda, vyprávěli mi to. Šel si cestou z hospody zaplavat do moře a na břehu po něm zůstala jenom hromádka oblečení. Drkotala jsem zubama a doufala, že mě Sjoerd nehodlá táhnout mělčinama pořád dál a dál do moře a zjišťovat, jestli nezahlídneme ty nymfy. Jenže když jsem se na něj podívala, poznala jsem, že už je pustil z hlavy. Díval se na mě. Možná jsem se před ním přece jenom neměla svlíkat, napadlo mě, jenže to jsem si moc fandila. Jemu bylo úplně fuk, že jsem nahá. „Dneska kvečeru jsem na vás koukal shora z duny,“ řekl. „Na tebe a tvýho fotříka. A víš co? Jestli ho ještě jednou uvidím kopnout do Barryho, rozbiju mu hubu. Klidně mu to pověz.“

„Pověz si mu to sám,“ odsekla jsem a začala se brodit zpátky ke břehu. Sjoerd fakt není jako my ostatní. Ví spoustu věcí, jenže pro život je nepoužitelnej. Nejspíš věří, že vůbec nikoho nepotřebuje, dokonce ani Pietera a mě, ačkoli kromě nás dvou se s ním nikdo nebaví. A nepředpokládá, že bychom my mohli potřebovat jeho.

Kdybych mu řekla, jak moc pro mě znamená, nejspíš by ani nepochopil, co tím myslím.

29. října

Tenhle deník není od toho, abych sem zaznamenávala nudný věci. A proto jsem do něj dlouho nepsala: nic zajímavýho se nedělo. Až dneska.

Nejdřív jsem se u máminy kadeřnice v Nes nechala konečně ostříhat na mikádo a dopadlo to katastrofálně. Ta káča mi to tak natužila, že se mi vlasy ve větru ani nepohnuly a zpátky jsem se raději vracela oklikou po cyklotrase mezi dunama, abych nepotkala nikoho známýho.

Doma jsem si umyla hlavu a šla s klukama de Jongovýma uklízet do domku, kde dřív bydleli, a teď, když zdědili statek na Kooiplaats, ho jejich rodiče pronajímají lufťákům. Když jsme měli hotovo, pustili jsme si tam klipy. Hosti nechali v lednici lahev vína, a tak jsme si ji otevřeli. No a za chvíli Pieter navrhl, že by se Sjoerdem mohli hrát karty o to, kdo se bude smět se mnou líbat. Zeptala jsem se, jak k tomu jako přijdu já – copak jsem věc, abych tam jenom dřepěla a čekala, kterej z nich na mě vyjde?

A tak řekli, že teda budeme hrát karty všichni tři, a kdo vyhraje, ten si vždycky vybere, s kým se bude líbat. Což vyšlo skoro nastejno, protože pochopitelně Pieter si nikdy nevybral Sjoerda ani naopak.

Takže jsme hráli. Když jsem vyhrála, vybírala jsem si poctivě na střídačku jednoho a druhýho. Ale upřímně? Souhlasila jsem s tím jenom proto, že jsem byla zvědavá, jak líbá ten mimoň Sjoerd. Zajímalo mě, jestli se třeba neprobere a nezačne se chovat jako normální kluk. Ale připadalo mi, že je mu to spíš nepříjemný. Asi vážně nemůžeme být nic víc než nejlepší kámoši.

Pořád jsem se v něm snažila rozproudit trochu života a ke konci jsem při svý volbě jednou Pietera vynechala. Pochopitelně mu to neušlo a tvářil se jako vrah.

Dávno vím, že s námi Pieter chodí ven jenom proto, aby mi byl nablízku. Jinak by byl radši někde ve vsi se svojí motorkou. Není jako já a Sjoerd; nebaví ho sbírat věci vyvržený mořem ani pálit na pláži obrovský ohně z naplavenýho dřeva nebo se kamarádit se svobodnejma koňma v rezervaci. Není prostě divokej.

Když mě dneska kluci doprovodili domů, Pieter mi řekl, že to se mnou bylo hezký.

A já, abych ho neurazila, jsem odpověděla „Jo, s tebou taky“. Teď jen aby si od toho něco nesliboval.

Jestli se někdy dozví, že jsem s tou dnešní hrou souhlasila jen kvůli jeho bráchovi, zabije mě.

A to bylo všechno, co jí po mámě zůstalo.

„Správná puberťačka, ne?“ poznamenal táta, když si zápisky poprvé přečetla, a spiklenecky na ni zamrkal. „V tý době už jsem ji znal, ale nekamarádili jsme spolu.“

„Nemohl ji strejda Pieter fakt zabít?“ zeptala se.

Táta se rozesmál. „Pieter? Neblázni, vždyť byli ještě děti!“ Pocuchal jí vlasy. „Možná jsem ti ty zápisky ještě neměl dávat… ale připadalo mi, že by tě mohlo bavit číst, jaká máma byla v tvým věku. Každopádně to, o čem píše, se událo před spoustou let. A strejdu Pietera přece známe. Je to fajn chlap.“

Eli samozřejmě věděla, že táta s Pieterem de Jongem dobře vychází.

Ale upřímně – copak ho při čtení poslední věty v mámině deníku nemrazí?

Sven se cítil čím dál hůř.

Přistoupil k oknu s výhledem na severozápad, směrem k moři, které bylo blízko, ale skryté za hradbou dun. Tráva se divoce zmítala ve větru a nebe potemnělo. Blížila se bouře. Řádění živlů Sven odjakživa miloval, dokonce i v dobách, kdy sloužil na majáku. Bavilo ho chodit na vyhlídkovou plošinu na vrcholu věže, která se za velkého vichru kymácí dopředu a dozadu v rozpětí půl metru.

Ještě nedávno by si za takového počasí vzal teplé prádlo, natáhl by si plášť do deště, obul pevné boty a vyrazil ven. Dnes ale jeho klouby protestovaly proti jakémukoli pohybu. Ne že by nemohl chodit… jen už z toho nedokázal čerpat potěšení.

Odvrátil se do okna, přiložil do krbu, sedl si ke stolu a otevřel zápisník vázaný v kůži. Byly v něm výstřižky z novin, staré fotky a spousta jeho ručně psaných poznámek o soukromém vyšetřování dceřiny vraždy. Vlastně už nemá valný smysl těmi záznamy listovat. Johan Rutten je mrtvý a reportáž o Gwen se nejspíš natáčet nebude.

Jenže minulost Svena nepřestávala vábit. Už několik dní nemohl vyhnat z hlavy jednu příhodu…

Gwen bylo asi šestnáct a přinesla domů něco, co tam nepatřilo, co si Sven pod svou střechou rozhodně nepřál mít. Zuřil, ale nechtěl sobě ani nikomu jinému přidělávat problémy, a tak tu věc jednoduše odnesl na pláž a zahrabal do písku. Co písek schvátí, nikdy nenavrátí, říkával jeho otec, ale Sven věděl, že docela pravda to není. Když byl malý, začal písek vydávat pozůstatky vesnice, která kolem roku 1730 padla za oběť erozi dun a pohltilo ji moře (na druhém konci ostrova naopak jinou vesnici spolkl písek). Najednou se na pláži začaly objevovat úlomky staré keramiky a příboj občas obnažil kamenné kruhové stavby sahající do veliké hloubky; staré studně. A vraky dřevěných rybářských lodí, vynořující se po velkých bouřích ze svých úkrytů pod pláží a znovu mizející v písku, už patřily ke koloritu ostrova. Kdyby Gwenino tajemství někdy také takhle vyplulo na povrch, už by je nikdo nerozluštil. Přesto se Svenovi občas při pomyšlení na tu nahrávku sevřelo hrdlo. Proč ji u sebe měla? Co znamenala? Pravdu mu tenkrát určitě neřekla, tím si byl jistý. Nepochybně ji do něčeho zatáhli ti dva de Jongovi kluci, se kterými se pořád stýkala; Sven byl proti, jenže jak zabráníte dítěti, aby si dělalo, co chce, jakmile vám odběhne z očí? Ti dva – grázl a podivín – byli Gweninými nejlepšími kamarády, možná dokonce jejími jedinými kamarády. Nikdy to nebyla holčička v krajkách, o jaké snila Klara. „Jsem zklučená holka,“ říkávala ve čtyřech pěti letech a s dětskou vynalézavostí tak pojmenovala, co bylo zjevné: chovala se jako kluk. Jako divoký kluk.

Když de Jongovi zdědili po prarodičích usedlost na Kooiplaats na opačné straně ostrova a svůj maličký domek nedaleko majáku se rozhodli pronajímat turistům, Svenovi se nesmírně ulevilo.

Farmářská osada Kooiplaats byla od majáku vzdálená dobrých patnáct kilometrů. Dost daleko na to, aby si Gwen našla jiné kamarády. Když byl Sven malý, lidé za západní a východní části ostrova se mezi sebou stýkali daleko méně než dnes, ale pořád existovala šance, že větší vzdálenost pouta zpřetrhá.

Jenže se mýlil.

Kluci de Jongovi bydleli na Kooiplaats sotva několik měsíců, když Gwen přinesla domů tu nahrávku. Samozřejmě nepřiznala, že s tím ti dva grázlíci mají něco společného, zapírala a zapírala, prý tu věc našla na pláži – cha! Na videokazetě neulpělo ani zrnko písku. Sven nejdřív křičel a pak se rozhodl nechat to být.

Pustil tu záležitost z hlavy. A nikomu o ní neřekl ani po Gwenině vraždě. Vždyť jak by s její smrtí mohlo souviset něco, co se stalo o čtrnáct let dřív?

Jenže teď, když ho bolely klouby a neměl na práci nic jiného než sedět v teple u krbu a listovat svými starými zápisky, mu poznámka o videokazetě připadala čím dál znepokojivější.

V neděli o ní řekl Johanu Ruttenovi – a ten chlap byl druhý den nalezen mrtvý!

Sven po krátkém váhání přiložil do krbu ještě jedno poleno a poklepal prstem na svoji poznámku z doby těsně po Gwenině vraždě: Co ta stará videonahrávka? Nestálo by za to trochu se v té záležitosti pošťourat? Promluvit s Pieterem? Se Sjoerdem? Poznámka byla přeškrtnutá a vedle stálo jiným inkoustem: Zbytečnost.

Jenže s odstupem let a ve světle nedávných událostí se najednou tahle stopa zbytečná nejevila. Měl by Sven zajít na policii? Určitě prověřují i verzi, že zavraždění Johana Ruttena souvisí se starým případem vraždy, o kterém se chystal natáčet reportáž. Na jedné straně ho lákala možnost, že by Gwenin případ znovu otevřeli. Třeba by teď postupovali jinak… vyšetřování by se ujal někdo jiný... a nejsou třeba k dispozici modernější vyšetřovací metody než tenkrát?

Jenže pokud se o Gwen začnou zajímat, kdo ví, jaká špína vypluje na povrch.

Sven zavřel sešit, namáhavě vstal a šel se převléknout. Čert vem bolest kloubů; je pánem svého těla, to on rozhoduje, čeho jsou ty stárnoucí údy schopné a čeho ne. Jestliže touží po procházce za bouřky, pak k ní tu svou rozvrzanou kostru donutí za každou cenu. Vysedávání doma mu nesvědčí. Ještě z toho přijde o rozum.

Než vyšel z domu, otevřel v předsíni dveře, kterými se vcházelo rovnou do hospodářské části domu; když byl malý, měli tu chlívky s prasaty a kozami, ale Klara se o hospodářství nechtěla starat, a tak tuto část domu začali používat jen na uskladnění věcí.

Když se pak z Gwen stala vášnivá sběračka harampádí z pláže, dovolili jí, aby tu uskladňovala své nálezy. V bývalých laťkových ohrádkách pro zvířata se vršily pestrobarevné bójky, lodní lana, úlomky keramiky, boty rozežrané slanou vodou a bezpečnostní helmy dělníků z plošin na těžbu zemního plynu. Gwen vozila odpadky z moře do otcova domku i v době, kdy už žila na Larsově farmě; sbírka musí být pohromadě, žertovala, ale Sven měl podezření, že Lars doma ty krámy prostě nesnese. Ne že by mu vadil nepořádek, spíš mu nebylo po chuti, že Gwen tráví tolik času touláním po pláži s nejlepším kamarádem Sjoerdem.

Sven dosud nikdy neměl sílu se tou veteší prohrabávat, až příliš mu připomínala dceru, která v přítmí provoněném solí a starým senem trávila celé hodiny přerovnáváním bezcenných krámů. Po její vraždě si myslel, že sbírka naplavených věcí bude kriminalisty zajímat, ale do bývalých chlívků jen zběžně nahlédli a haldy starých bot, plastových hraček a provazů se jim zkoumat nechtělo. Svena jejich přístup zklamal; čekal by, že se budou víc snažit. Vodítka se přece můžou skrývat všude! Pak se ale pustil do čtení vzkazů v lahvích, které Gwen přinesla z pláže, a když už posedmé nebo poosmé louskal: „Hážu tento vzkaz v lahvi do moře u plážového pavilonu na ostrově Terschelling. Napište mi, kde a kdy jste ho našli,“ musel uznat, že ve stodole asi vážně nic zajímavého nebude.

Neměl by dceřinu sbírku přece jen nějak roztřídit, než ho úplně opustí síly? Nebo ji tu nechá jako svérázné dědictví pro Eli?

Chvíli postál v šeru, ze kterého vystupovaly obrysy Gweniných pokladů, a vdechoval vůni starého dřeva, hliněné podlahy a zaprášeného haraburdí. Pak se vrátil do předsíně, stáhl z věšáku černý plášť do deště, z rohu u dveří vzal vycházkovou hůl a vyšel ven.

Eli s Dominique seděly na posledním schodě a poslouchaly hlasy z přízemí. Před chvílí na farmu přijela na návštěvu teta Ingrid se svým známým, českým poldou, ale Eli ani nenapadlo poslat kvůli nim kamarádku domů; řešily dnes důležité věci. Přišel další pohled od Umy. Tentokrát z Amsterodamu. A když s ním Dominique přiběhla, ruce se jí třásly ještě víc než jindy.

„Eli, já ji prostě musím najít. Musím. Táta už zase roztočil všechny prachy, který o víkendu vyhrál. A když si máma dovolila zaprotestovat, vyházel všechno nádobí z oken. Už tady nevydržím! Pojedeš se mnou do Amstru? Pomůžeš mi?“

Eli si nedokázala představit, jak by Umu mohly najít, když nikomu z rodiny nedala adresu, ale přitakala. Chápala, proč kamarádka tolik visí na sestře, která dokázala změnit svůj život. Spousta lidí roky vykládá, jak jednou zvednou kotvy, ale nakonec neudělají nic. Uma byla jiná. Vyhlédla si na ostrově turistu, který o ni stál, popletla mu hlavu, sbalila si kufr a odjela. Zůstala s ním? Jak asi žije? Byl ten chlápek bohatý? Mockrát s Dominique zkusily zadat její jméno do Googlu, ale nezjistily nic. Nejspíš se vdala a žije sen, jaký spřádají skoro všechny holky na Schiermonnikoogu.

Eli před chvílí napadlo, že by mohly zkusit přesvědčit malíře západů slunce, aby je, až bude příští pátek dopoledne odjíždět z Schiermonnikoogu, vzal svojí dodávkou do Amsterodamu a nechal je u sebe dvě noci přespat. Představovala si, jak leží v posteli v jeho bytě, a tělo jí ztěžklo touhou, přestože věděla, že tam s nimi pochopitelně pořád bude i Dominique. Přes den se budou toulat po čtvrti Jordaan, odkud je hodně razítek na amsterodamských pohlednicích od Umy, a doufat, že Dominiquinu sestru potkají. A večer…

„Po tolika letech už bych Umu možná ani nepoznala,“ prohodila Dominique, která zjevně zrovna myslela na totéž.

„Třeba jo.“ Eli bylo jedno, nakolik pošetilá záminka povede k dobrodružství. Hlavně že se něco rýsuje! Rodičům namluví, že stráví víkend u bývalé Dominiquiny spolužačky Rity, která se odstěhovala na pevninu; snad bude ochotná je krýt.

Dolů sešla jen na nezbytně nutnou dobu, aby přivítala Ingrid a toho Čecha, prý kriminalistu, který přijel s ní. Kvůli Čechovi se mluvilo německy, takže Eli sice rozuměla, ale nebyla schopná do debaty moc přispět; jazyky jí nešly. Mlčela a kousala si nehty. Táta s Marit jako obvykle lezli Ingrid do zadku a ona je svým typickým povýšeným stylem sekýrovala.

„Vy posloucháte Sade?“ pohoršila se, jakmile táta pustil přehrávač. „Proboha, takový kýč!“

Marit se rychle zvedla a přehrávač vypnula. Jenže za chvíli se jí dostalo dalšího kázání: „Tohle je margarín? Marit, vy mažete na pečivo místo másla margarín?“

„Přešli jsme na něj,“ pípla Marit. „Tenhle typ s máslovou příchutí je vážně moc dobrý a já si musím začít trochu hlídat postavu. Aby se nestalo, že mě koně neunesou.“ Neupřímně se zasmála.

„Margarín je náhražka, Marit.“ Ingrid promluvila učitelským tónem. „A transfigurovaný tuky jsou jed! Tahle umělohmotná pomazánka má úplně stejný množství kalorií jako máslo. A vitaminy se do něj musí přidávat uměle. Víš, že žádný zvíře se ho nedotkne? Jen zkus nabídnout margarín psovi nebo kočce. Vůbec nepozná, že jde o jídlo! Škodí to zdraví, Marit. A ty se tím dobrovolně cpeš.“

Marit zrudla a bezděčně přitáhla podnos s jedovatými jednohubkami blíž k sobě.

„A olivy by sis nedala?“ vyhrkl snaživě táta a vstal. „Máme španělský, sušený na vzduchu.“

„Hmmm, těmi bychom asi nepohrdli, viď, Josefe,“ usmála se blahosklonně Ingrid a našpulila rty na svého společníka, který se na židli u krbu potil v podpaží a okouzleně hltal každé její slovo. Náhradu za strýce Johana si našla vážně rychle, napadlo Eli. Truchlí vůbec? Černé kruhy pod očima a zarudlá bělma sice prozrazovaly, že Ingrid v poslední době hodně plakala, ale teď na sobě nedávala smutek vůbec znát. Eli si nedokázala představit, že by několik dní po smrti svého přítele (na jeho místo v duchu dosadila Thea, i když od večera u ohně se neviděli ani spolu nemluvili) na návštěvě tlachala o margarínu a olivách. Ale třeba teta Ingrid prostě potřebuje přijít na jiné myšlenky. A když spolu dva lidi žijou dlouho, možná si navzájem už tak lezou na nervy, že je pro ně loučení jednodušší.

Eli se styděla hlavně za otce a Marit. Proč se nechají takhle buzerovat od cizí ženské, ke všemu z Východu? Teta Ingrid není ničí příbuzná, a kdyby nezdědila majetek strýce Johana, nejspíš by se jí tu nikdo nesnažil zavděčit. Takovouhle moc tedy mají peníze?

Několikrát usrkla čaje, vzala si dvě trans-něco jednohubky, a jakmile se hovor rozproudil, vstala a vrátila se nahoru k Dominique. Nikdo se ji nesnažil zadržet.

Byla teprve v polovině schodů do prvního patra, když se dole začalo mluvit o mámě. Dospělým její odchod zřejmě přišel vhod. Možná dokonce celou dobu čekali, až se zvedne a nechá je o samotě.

Eli došla do pokojíku pro Dominique, která si krátila čekání brouzdáním po internetu, a sedly si vedle sebe na schodiště.

„Vám nevadilo, že chce Johan natočit reportáž o vraždě vaší ženy?“ ptal se zrovna český policajt. Proč vůbec Ingrid toho čmuchala přivedla?

„Vůbec ne. Naopak. Vždycky je naděje, že se těmi nejnečekanějšími cestami doberete pravdy.“

„Takže jste se s Johanem v den jeho vraždy sešel a mluvil s ním o Gwen?“

Eli se na schodišti nervózně ošila. Proč se táty takhle vyptávají? Chtějí, aby se nějak podřekl? Snaží se Ingrid hodit vraždu na něj? Ale stejně jako otec mohla strýce oddělat třeba Marit! Byla sama doma a nikdo nemůže vědět, co dělala.

„Potkali jsme se v plážovém pavilonu. Johan miluje -miloval tu terasu s výhledem na moře,“ odpověděl otec. „Řekl jsem mu v kostce, jak to tehdy všechno bylo. Johan si dělal poznámky.“

„Ano, ty zápisky máme,“ přitakal Čech. „Ingrid mi je přeložila.“ Mluvil strohým a lehce autoritativním tónem, ale nechoval se povýšeně jako teta Ingrid. „Řekl vám Johan, s kým dalším se chce kvůli té reportáži sejít?“

„Když jsme spolu seděli, volal Svenovi… Gweninu tátovi. Vlastně jsme se s Johanem shodli, že pokud by Sven nesouhlasil, reportáž by se vůbec nerealizovala. Přišlo nám to… etické.“

„Ale on souhlasil,“ odtušil kriminalista.

„Přesně tak. Souhlasil a domluvili si s Johanem schůzku. Ale kdy a kde se měli sejít, to už nevím. Snad u Svena doma. O žádných dalších setkáních se mnou Johan nemluvil. Prostě jsme se rozloučili a šli si každý po svých.“

„V poznámkách Johana Ruttena mě zaujala jedna věc. Je tam napsáno: Noviny + fotky = incest + utrpení. A u toho poznámka, že ta informace je důvěrná a nemá ji používat v reportáži. Můžete mi to nějak osvětlit?“

Ticho se protáhlo. Ingrid si odkašlala.

„Dáte si kávu?“ zeptala se Marit. „A zákusek?“

Někdo hlučně odstrčil židli.

„Gwen byla úžasná ženská, ale měla trochu výstřední záliby,“ odpověděl konečně otec. Eli zbystřila. Tohle jí o matce nikdy nevyprávěl a sama si to těžko mohla pamatovat. „V posledních letech sbírala noviny s články o znásilněních a incestu. Měla jich plnou krabici. Tvrdila, že chce napsat detektivku, ale to jsem jí moc nevěřil, protože jsem ji nikdy neviděl nic psát. Byla spíš přes ty obrázky. Tuhle informaci jsem kdysi policii nedal a teď lituju, že Johanovi jsem o těch výstřižkách řekl. Nerad bych ublížil Svenovi… a nepochybně právě k němu by se tím obrátila pozornost.“

„Takže si nemyslíte, že ji otec zneužíval?“

„Proboha ne! Měli se Svenem hezký vztah… tedy aspoň myslím. Ale co se asi začne říkat, když vyplujou na povrch výstřižky o incestu? Vím z vlastní zkušenosti, jak člověku je, když o něm kolujou zlý drby.“

„A ty fotky? Proč k nim Johan napsal poznámku utrpení?“

„Vždycky když jsme byli někde na dovolené, chtěla Gwen chodit na místa, ze kterých jsem já osobně vůbec nadšený nebyl… třeba na hřbitovy, do chudinských čtvrtí. A tady v Holandsku podnikala s foťákem ještě divnější výlety. Například si domluvila focení na jatkách. Prý chtěla zjistit, jestli se tam s dobytkem zachází humánně. A taky dokumentovala na pastvinách a v zahradách zvířata, o která se jejich majitelé pořádně nestarali. Pak posílala stížnosti. Moje Gwen byla taková... spasitelka.“

„Vystavovala ty snímky někde?“

„Ne, to vůbec ne, byla jen nadšená amatérka. Fotila od dětství. A pořád jenom na analog… odmítala přejít na digitál, líbila se jí zrnitost klasických černobílých fotek.“ Otec se odmlčel. „Většinu těch fotek dokonce ani nikdy nevyvolala, negativy skladovala v krabicích. Já je detailně neprohlížel… tyhle morbidity nemusím. Nikdy jsem nebyl ten typ, který se dělá zajímavý tím, že se poflakuje po hřbitovech. Vždyť tam leží mrtví lidi, proboha! Copak je třeba si připomínat, kde jednoho dne všichni skončíme?“ Eli z otcova hlasu poznala, jak je rozrušený. Proč to všechno vykládá úplně cizímu chlapovi, zatímco jí o máminých fotkách nikdy neřekl? Připadá mu pořád ještě malá na to, aby si mohla prohlížet negativy z jatek?

„Kde jsou ty výstřižky a negativy?“

„Když Gwen… zemřela, její věci prohledala policie. Odnesli si tenkrát nějaký vyvolaný fotky a negativy, ale tyhle krabice s negativy a výstřižky nenašli. Gwen je měla dobře schovaný na půdě. Párkrát jsem ji přistihl, jak si něco vystřihuje z novin, a jasně že jsem věděl, že fotí, ale netušil jsem, kde ty věci ukládá. Máme půdy, komory, kumbály… všude se válí spousta krámů. Ty krabice jsem objevil až o pár let později a uskladnil jsem je u tchána. Kvůli Eli… Připadalo mi, že to nejsou věci, který by si měla prohlížet malá holka.“

Eli s Dominique se na sebe podívaly. Dominique se zapitvořila, ale Eli jí úšklebek neoplatila. Dominique zvážněla a pohladila ji po předloktí. „Ty fotky si musíme prohlídnout,“ pošeptala jí.

„Určitě.“ Eli přikývla. „Vůbec jsem netušila, že máma fotila.“

Venku zahřmělo a vzápětí začal do střechy bubnovat déšť. Dole se ozývalo šoupání nohou o podlahu z dřevěných fošen a cinkání porcelánu. Zřejmě se podávala káva a dezert.

„Možná si teď ty věci od vašeho tchána vezme kriminálka,“ odtušil Čech.

„To by jim o nich musel povědět on. Ale pochybuju, že je budou zajímat. Připadá mi, že Gweninu vraždu s Johanovou zatím nespojují. Zajímá je jen jeho závěť. Prachy. A ti, kteří by z nich mohli něco mít.“

„Přemýšlel jste nad jejími pravými důvody? Proč podle vás sbírala informace o incestu? A proč ji fascinovala všechna ta morbidní tematika?“

Následovalo dlouhé ticho. „No… občas jsem si říkal, že se tím jenom dělá zajímavou. Že je to všechno póza. Vy nemáte dojem, že umělci zbytečně často znázorňujou utrpení a zabývají se negativními tématy? Jako by ve filmu musel někdo umřít, aby na něj vyšly dobrý kritiky, a na fotce musel být člověk v posledním tažení, aby dostala nějaký ocenění. Tak jsem si říkal, že se Gwen drží tohohle trendu. Pochopitelně mě ale taky napadlo, že to všechno pro ni byla nějaká terapie.“ Odmlčel se. „Že se jí třeba někdy dřív stalo něco hroznýho.“

Cože? Eli naskočila na předloktích husí kůže.

Dole se rozhostilo ticho. A pak se ozval pronikavý hlas tety Ingrid: „Ale fuj! To není pravá šlehačka! Že ne, Marit?“

Kapitola 14

Když se Sven vrátil z procházky, zdálky poznal, že dveře domku jsou vylomené. Kymácely se ve větru a z dřevěného rámu trčely čerstvé třísky.

Sven přidal do kroku, i když kyčle ho po procházce bolely tak, že moc zrychlit nedokázal.

Na prahu zaváhal. Co když je vetřelec ještě uvnitř? Tohle byly nevýhody bydlení na samotě; nebylo u koho rychle hledat pomoc. Neměl by zavolat na policii a počkat na silnici, než strážníci přijedou?

Vzápětí se zastyděl, jak zbaběle uvažuje. Celý život byl vlk samotář, nikoho nepotřeboval a se vším si dokázal poradit. Sám obsluhoval maják a ve volném čase se na motorovém člunu plavil po moři, aby přinesl domů ryby. Když se něco pokazilo, musel se spolehnout jenom sám na sebe. A teď bude utíkat jenom proto, že už nemá tak pružný krok a začaly ho bolet klouby?

Sevřel dřevěnou hůl pevněji, aby ji v případě potřeby mohl použít jako zbraň, a vešel do předsíně.

V domě panovalo ticho. Dveře do obýváku byly pootevřené a letmý pohled dovnitř Svenovi prozradil, že tenhle zloděj není žádný troškař. Obsah všech zásuvek a skříní byl vysypaný na zem, na podlaze se válely matrace z gauče. Jako by vetřelec něco hledal. Na stole byl vysypaný obsah Klařiny šperkovnice, ale nezdálo se, že něco chybí. Přitom některé přívěsky a prsteny, které Klara zdědila po matce, jistě měly cenu.

Zvláštní. Odnesl si ten člověk vůbec něco?

Sven stál uprostřed místnosti a prohlížel si tu spoušť. Bude muset zavolat Larsovi nebo Eli, aby mu pomohli uklidit. Pohled mu zaletěl k otevřené zásuvce stolu, ve které schraňoval trochu hotovosti. Překvapilo ho, že bankovky zůstaly na svém místě. Proč je zloděj nevzal? Znamená to, že ho Sven vyrušil? To by se pořád mohl skrývat v domě...

V témže okamžiku se odněkud z chodby nebo hospodářské části domu ozvala dutá rána a Svenovi se zježily chloupky na zátylku. Uteč, radil mu instinkt, klidně vylez oknem, hlavně pryč odsud, ale Sven se ho rozhodl neposlechnout a vrátil se do předsíně.

Zvuky se ozývaly ze stodoly a Sven je poznal; někdo zevnitř otevíral těžkou dřevěnou závoru na vratech, aby mohl utéct z domu. Stačí vyjít hlavními dveřmi a na rohu si počkat, až se zloděj dostane ven a poběží přes duny, uvědomil si Sven. Buď vetřelce stihne vyfotit mobilem, nebo si alespoň zapamatuje, jak vypadal. Rychle se obrátil ke dveřím.

Udělal ale moc překotný pohyb a strašlivá bolest v kyčli ho na několik drahocenných vteřin paralyzovala.

Mezitím slyšel, jak se vrata stodoly rozletěla a venku se vzdaluje dusot.

Když vyšel před domek, okolo už byla jen tichá prázdná krajina, porostlá trávou vlnící se ve větru.

Život na cestě mu připadal čím dál těžší. Ještě před nějakými pěti lety Theo Kiewiet věřil, že to takhle potáhne, dokud udrží v rukou volant a štětce, ale v poslední době se mu nepohodlí začínalo zajídat. Čtyřicítka na krku… Že by to byl vážně takový zlom, jak se povídá? Opravdu se jednou ráno probudí a spíš než po další štrece zatouží po domově, který nemá kola? A co pak udělá? Theo stál na parkovišti opřený o bok své dodávky, díval se na maják a hřál si dlaně o pomačkaný plechový hrnek. Před chvílí přeparkoval tak, aby mu auto sloužilo jako clona proti vlhkému větru, a pak si na plynovém vařiči uvařil kafe. Vítr ale jako by dnes foukal úplně ze všech stran, zalézal pod bundu a kafe rychle stydlo. Theo se ohlédl k západu; slunce už si sedlo na hřeben duny. Nejvyšší čas dopít, jít na pláž a připravit si barvy, ale vůbec se mu nechtělo. Přitom donedávna byl ze svého živobytí nadšený; uděláš pár žlutých, červených a šedých čar a lidi se seběhnou, vzdychají obdivem, vytáhnou foťáky a zvěčňují na střídačku oblohu a plátno zaplňující se barvami. Pak se jeden z nich – často se nějaký najde -rozhodne ohromit přítelkyni romantickým gestem a plátno koupí; „Bude to krásná vzpomínka na dnešní večer, viď, lásko?“ Theo maloval západy slunce na holandských plážích už skoro devatenáct let a nepřestávala ho ohromovat snadnost jeho profese. Nouzí rozhodně netrpěl. Povolení od místních úřadů obvykle získal bez problémů; je přece akademický malíř a obec by se měla cítit jeho přítomností poctěna. A na prázdných písečných plážích působil jeho kruh stojanů s plátny jako magnet na turisty. Theo takhle putoval od května do září a vydělal si dost na to, aby mohl po zbytek roku lenošit ve svém hezkém pronajatém bytě v Amsterodamu a malovat si jen tak pro radost úplně jiné věci, třeba propracované studie domů, které vypadají skoro jako skutečné, ale místo z cihel, pálených tašek a dřeva jsou vytvořeny z důmyslně propletených rostlin, stromů, živočichů a lastur. Tahle díla občas vystavil v nějaké menší galerii a skoro žádné neprodal, ale zajistil si tím pověst „opravdového“ umělce.

Fungovalo to a Theo byl šťastný, že si našel způsob, jak proplouvat, aniž by jako tolik jiných lidí každý den vyplýtval většinu energie na práci pro někoho jiného, protože „jinak to přece nejde“.

Byl šťastný, ale v poslední době i unavený. Matrace v dodávce mu připadala čím dál méně pohodlná, vlhký spacák odpornější a studené noci otravnější. Lelkování na pláži ho přestávalo bavit. Pořád ho těšilo, že se za ním otáčejí ženské – paleta s barvami a štětec v ruce na ně prostě působí zvláštní přitažlivou silou -, ale kolikrát už se s nimi ani nedal do řeči; stačilo, že se podívaly.

Uvědomoval si, že se s ním něco děje, a vůbec si nebyl jistý, jestli se mu to líbí.

Téhle práce ale nemůže nechat; potřebuje ji. Kde jinde dostane pět set eur za jeden obraz? Kde jinde získá obrovské výdělky za tak málo námahy?

Dopil poslední hlt kávy a zašklebil se; byla už úplně ledová. Pak vzal z auta tašku s barvami a štětci, přehodil si ji přes rameno a pomalu zamířil k pláži.

Zvláštní, že právě tady na Schiermonnikoogu mu došlo, že už je na tuhle práci nejspíš starý. Moc často na tenhle ostrov nejezdil, i když kšefty tu byly slušné. Od jisté doby Schiermonnikoog neměl rád. Nějak neměl chuť jitřit vzpomínky…

Pochybnosti ho poprvé přepadly ten večer, kdy jako obvykle na pláži udělal táborák a pozval k němu místní lidi i turisty, prostě každého, kdo měl zájem si přisednout. Byl to snadný způsob, jak trochu zapadnout, udělat svým obrazům reklamu a ukrátit si dlouhou chvíli. Už mockrát se takhle u ohně seznámil se ženou, se kterou pak příjemně strávil buď několik dní (když to byla turistka), nebo celý zbytek štace (pokud byla místní). „Jen na tohle jedno léto,“ říkal jim vždycky už dopředu. „Nechci rodinu, nechci děti, byla bys se mnou nešťastná.“ Některým to tak taky vyhovovalo, jiným ne; těm pak šel raději z očí a na tamní pláž se dlouho nevracel.

Jenže tentokrát ho zaujala strašně mladá dívka. Jak jen se jmenuje? Evie? Eli?

Taky se jí zalíbil, to poznal hned; stačilo chvíli si s ní povídat a její oči hned dostaly ten měkký, zastřený výraz.

Díval se na Eli a uvažoval, kolik jí asi tak může být. Sedmnáct? Osmnáct? Byla trochu při těle, měla průzračně modré oči a se silně nalíčenými horními řasami vypadala jako starožitná porcelánová mrkací panenka. Měl by si tedy zpříjemnit tuhle štaci s ní? O tolik mladší přítelkyni ještě neměl…

Pak začala vykládat, že by se chtěla stát dostihovou jezdkyní a že k patnáctinám dostala od táty vlastního plnokrevníka; je zvyklý rychle utíkat, tuhle s ní na pláži zdrhl a dokázala ho zastavit až na východním cípu u přírodní rezervace. K patnáctinám?

„Jak dlouho už ho máš?“ zeptal se, aby nebyla mýlka.

Udiveně na něj pohlédla. „Chvíli. Ještě to není ani měsíc.“

Aha. Tak o tolik mladší přítelkyni ještě opravdu neměl. A v tu chvíli si uvědomil, jak trapně a směšně se chová; kouří trávu, zpod čepice mu čouhají dredy, spí v dodávce pomalované graffiti a dělá oči na patnáctiletou holku. V duchu si připadá skoro jako její vrstevník, a vlastně ani není divu, když žije pořád stejně jako v devatenácti, jenže ve skutečnosti je mu osmatřicet a klidně by mohl být její táta. Měl by se častěji dívat do zrcadla.

Proto je v poslední době tak unavený a otrávený?

Protože tenhle život už zkrátka není pro něj?

Eli pořád vykládala něco o koních, ale Theo ji poslouchal jen na půl ucha. Ne, vážně, na tuhle si musí nechat zajít chuť. To už je zajímavější ta hezoučká tmavooká Dominique, sestra Umy Seghersové, ta u ohně vykládala o práci v rybárně, takže bude jistě starší.

Měl se u vatry s touhle Dominique blíž seznámit a rovnou se jí zeptat na Umu, ale lepila se na svého kluka, a tak ji nechal být. Stačilo mu, že se na ni po očku díval a hledal v její tváři podobu s Umou…

S myšlenkou vyhledat Umu si Theo pohrával při každém návratu na Schiermonnikoog, ale doposud vždycky odolal. Jen kvůli ní tentokrát pozval k ohni její mladší sourozence; když se Mats s kamarády na pláži přišel podívat na jeho obrazy, poznal ho na první pohled, přestože Uma je nikdy nepředstavila. Mats měl stejné ostré exotické rysy jako ona, byl její klučičí kopií. Uma kdysi hea neukázala vůbec nikomu ze svých blízkých, nevodila ho domů, jejich vztah byl z kategorie přísně tajných. „Táta by mě zabil,“ říkávala, když spolu lehávali v dunách a dívali se na racky proti modrému nebi, „on pořád věří, že si vezmu pracháče a vytáhnu rodinu z bídy, a ty máš holou řiť.“

Tenkrát ještě opravdu byl docela chudý, teprve se rozkoukával a zatím nevěděl, jak na to. Nejspíš proto ho nakonec Uma odkopla.

A přitom zrovna s ní by asi dokázal pokračovat. Bylo mu tenkrát sedmadvacet, a i když ho stálý vztah svým způsobem děsil, dokázal si představit, že by s ní měl děti…

Váhal, jistěže váhal, ale nakonec si dovolil opatrně uvěřit, že mu Uma Seghersová možná změní život. Ona však rozhodla jinak. Nechala ho odjet a přestala mu brát telefon. Zkrátka ho zazdila.

Zraněná ješitnost ho bolela ještě docela dlouho a od té doby choval k Schiermonnikoogu rozporuplné city.

Ne, nebude se na ni sourozenců ptát, rozhodl se, když se s rozkošnou patnáctiletou Eli de Vriesovou vracel k ohni, a teď, o několik dní později, se v tom rozhodnutí utvrdil. Nebude se na ni ptát, protože by se zaprvé shodil a zadruhé zbytečně rozjitřil staré rány. Nejspíš by se měl usadit, ale tohle by mu nepomohlo. Krok zpátky ještě nikoho neposunul dál. Pokud Uma Seghersová pořád žije na Schiermonnikoogu, jistě už se k ní dávno doneslo, že je Theo zase tady. Určitě ví, že přijel od onoho jara už potřetí. Kdyby ho chtěla vidět, ví, kde ho najde. A zatím nikdy nepřišla. Takže se buď náhodou potkají... anebo zůstane dál zamčená v minulosti, kam patří.

Bouře pročistila vzduch a těsně nad obzorem zpod pruhu temně šedých mraků vykouklo slunce. Na mokrém, krátce zastřiženém trávníku pod šňůrami na prádlo hodovala skupinka divokých králíků, vylézajících z nor vždycky před soumrakem a za úsvitu. Johanův laťkový letní domek s doškovou střechou stál v krajní řadě podobných staveb a okna obývacího pokoje směřovala do dun, takže výhled navozoval dojem odloučenosti uprostřed přírody. Bergmanovi se líbil.

Před chvílí Ingrid zavolal Jacob Deelen a požádal ji, aby zítra přišla na stanici. Potřebuje, aby podala vysvětlení k faktům, jež vyšla při vyšetřování najevo. Ingrid podráždilo, že jí po telefonu neřekl nic bližšího.

„Idiot,“ vyštěkla, když zavěsila. „Proč mi nemohl zavolat až ráno? Je mu úplně jedno, že nebudu celou noc spát.“

Bergman spolkl odpověď, že takhle to při vyšetřování vraždy prostě chodí. Prioritou je najít vraha, ne chránit city svědků a podezřelých.

„Co podnikneš dál?“ zeptala se teď. Aby se uklidnila, pustila se do vytváření Johanovy svatyně. Stála u kredence, vyndávala z ní porcelánové sošky a vázičky a na jejich místo aranžovala Johanovy fotografie.

Vzdychl. „Zřejmě počkám, co vypadne z toho Deelena.“

Podrážděně si odfrkla. „Ztráta času. Co by z něj asi tak mohlo vypadnout? Jenom další arogantní řeči a výmysly. Vidí ve mně hlavní podezřelou. Na tom se určitě nic nezměnilo.“

„Třeba se dozvíš, jak pokračuje vyšetřování,“ namítl Bergman. „Jestli mají otisky prstů, stopy DNA, jestli už našli vražednou zbraň... Moc informací ti nejspíš nedají, ale možná ti řeknou, že mají ve vazbě podezřelého. To bych už zítra nemusel jezdit ke Svenu Kremerovi.“

Drhla poličku houbičkou na nádobí tak energicky, jako by chtěla do laku vydřít díru. „Podezřelého ve vazbě? To leda že by si tam rovnou nechal mě. Musíš počítat s tím, že se třeba ani nevrátím domů. V tom případě,“ varovně se na něj ohlédla přes rameno, „tě ovšem nesmí ani napadnout odjet do Čech. Slib mi, že nezmizíš, Josefe. Slib mi to. Mám už jenom tebe!“

Teatrální prohlášení bylo o to děsivější, že bylo nejspíš pravdivé. Ingrid kromě dcery žijící ve Spojených státech neměla příbuzné. Často mluvila o spoustě přátel z té díry u Lužnice, kde s Johanem žili, ale Bergman měl podezření, že jde jen o povrchní vztahy, které fungují, když všechno běží hladce, ale v krizi se vytrácejí. „Jasně že neodjedu,“ odpověděl, i když si nebyl úplně jistý, jak dlouho tu ještě chce s Ingrid zůstat. Měl ji rád, samozřejmě, ale vzal si jen čtrnáctidenní dovolenou a nějaký čas chtěl strávit v klidu doma s Alžbětou.

„Uvědomuješ si doufám, že bez tebe se odsud už nikdy nemusím dostat? Že můžu dostat doživotí a chcípnout mezi drogovejma dealerkama v nějaký smradlavý holandský base?“

„Určitě by ti dovolili odsedět si trest doma,“ odpověděl automaticky.

„No dovol! To si snad děláš srandu.“

Znovu vzdychl. Když se zlobila, slušelo jí to; přesně tímhle bojovným výrazem ho odháněla a současně lákala, když jim oběma bylo šestnáct. „Tím samozřejmě nenaznačuju, že považuju tvoje zatčení za reálné, jen -“

„Radši mi pověz, jak budeš postupovat ve vyšetřování.“

Ve vyšetřování? Nějak zapomněla, že je tu jen na dovolené. Otevřel pusu, aby zaprotestoval, ale pak se rozhodl na její hru přistoupit. „Jsi hrozná, Ingrid, víš to? Johan musel mít těžký život.“ Zmírnil svoje slova spikleneckým zamrkáním. „Tak tedy zítra, hned jak ty vyrazíš na policejní stanici, zajedu za Svenem Kremerem. Pokud by ses náhodou přece jen dozvěděla, že už někoho mají, hned mi zavolej. A stejně tak mi dej vědět, kdyby se na policii dělo něco, s čím bys potřebovala pomoct. Ale -“ odmlčel se a opatrně volil slova, „nepočítej, že s nima něco zmůžu. Tady je úplně fuk, jestli jsem kriminalista nebo instalatér. Nejsem ve službě. A jsem tvůj přítel. Ať řeknu nebo udělám cokoli, budou předpokládat, že se tě jen snažím vysekat z průšvihu. Moje slovo tu nebude mít velkou váhu.“

Chvíli mlčela. Bylo na ní vidět, že se jí vůbec nelíbí, co právě slyšela. Nejspíš předpokládala, že s českým kriminalistou z oddělení vražd v zádech bude před holandskou kriminálkou ve větším bezpečí. „Jistě,“ řekla nakonec. „Nejsem naivní. Pojedeš za Svenem kvůli těm Gweniným negativům, že?“

„Ano. Požádám ho, jestli bych se na ně mohl podívat. V Johanových poznámkách o nich nic bližšího není. Pokud si je tedy už neodvezla kriminálka… Ale Ingrid, opravdu si od toho moc neslibuj. Nemám tu žádný pravomoci. Nemám informace z průběhu vyšetřování. Kdyby k tý vraždě došlo v Praze, znal bych pohyby na Johanově účtu, měl bych k dispozici výpis jeho hovorů, věděl bych, jestli se na jeho těle našly otisky prstů nebo stopy DNA...“ Rozhodil rukama. „Nemůžu zajít na zdejší policii a říct: ,Já jsem nějakej Bergman z Prahy, náhodou taky pracuju u kriminálky a chci se tady podílet na vyšetřování.’ Jsem obyčejnej civilista. Jako ty. Jako Marit s Larsem.“

„Stejně si myslím, že mi můžeš pomoct,“ odpověděla pevně.

„Co si vlastně představuješ, Ingrid?“ Odvrátil se od okna a zamířil k ní.

Otočila se k němu s fotkou v každé ruce. „Třeba že společně najdeme podezřelýho a ukážeme na něj?“ nadhodila vyzývavě.

„Jako Hercule Poirot a Arthur Hastings?“ popíchl ji.

Vzala to vážně. „Ano, tak nějak. Slyšels přece Larse. Zaměřujou se jenom na prachy. Na závěť. Na současnost. Na nejjednodušší řešení. Takže na mě. A přitom já věřím, že někdo prostě nechtěl, aby se Johan šťoural v Gwenině případu.“

Zastavil se těsně vedle ní. Voněla jako kdysi. Používá celý život stejný parfém? Šampon? Anebo je to pach jejího potu, co mu připomíná ty opojné roky, kdy byl šťastný z pouhé možnosti trávit čas v její přítomnosti, bavit se s ní, dívat se na ni? Pousmál se nad ozvěnou dávné náklonnosti. Dlouho takhle o Ingrid neuvažoval. Když se setkávali při práci nebo zašli se společnými známými na skleničku, vnímal ji zkrátka jako dlouholetou kamarádku, která se mu kdysi líbila, ale nejevila o něj nejmenší zájem, a tak si na ni nechal zajít chuť. Ovšem když s ní teď trávil čas v prázdném domě, chvílemi si připadal zase jako v patnácti šestnácti.

„Udělám, co budu moct,“ řekl, ačkoli věděl, že moc toho nebude.

„Díky.“ Už se na něj nepodívala a zaujatě aranžovala okolo Johanových fotografií kruh z lastur a snítek vřesu. Bergman přimhouřil oči. Pohyb jejích prstů mu něco připomněl, vyvolal v něm záchvěv pocitu… ale jakého? Byl si jistý, že jde o něco, co se stalo docela nedávno.

A vzápětí si to uvědomil.

Výstavka drobných naplavených věcí u Sjoerda de Jonga. Ten dojem, že ho něco mělo trknout, ale netrklo…

Otočil se na podpatku, sebral ze stolu klíče, strhl z věšáku bundu a otevřel dveře.

„Hned se vrátím.“

„Kam jdeš?“ vyjekla Ingrid.

Ale to už za sebou zabouchl dveře. Najednou bylo úplně jedno, že vraždy Johana Ruttena a Gwen de Vriesové nejsou v jeho kompetenci. Ve chvílích, jako byla tato, neztrácel čas vysvětlováním a kašlal na zdvořilost. Zapomínal, že mu na někom záleží, a měl by na něj tudíž brát ohled.

Byl jako lovecký pes, který právě chytil stopu.

Kapitola 15

Vítr, který snad na ostrově nikdy neustával, cloumal otevřenými dveřmi do stodoly a divoce plácal cípy Bergmanova svrchníku. Už zase začalo poprchávat a nebe bylo ocelově šedé, jen těsně nad obzorem zbyl po zapadajícím slunci úzký ohnivě rudý pruh. Osli na pastvině netečně stáli se svěšenými hlavami zadky proti větru a zdálo se, že navzdory nečasu pospávají. Měli k dispozici dřevěný přístřešek, kam se mohli před větrem a deštěm schovat, ale stejně jako ovce a kozy o něj nejevili zájem.

Sjoerd de Jong sice Bergmanovi otevřel, ale z jeho výrazu bylo zřejmé, že toho okamžitě zalitoval. Za zády mu zuřivě štěkali psi.

„Proč se neschovají před tím deštěm?“ zeptal se Bergman místo pozdravu a mávl rukou směrem ke zvířatům na pastvině.

„Asi nechtějí.“ Sjoerd pokrčil rameny. „Mají nepromokavou kůži. Vy ne?“

„Dávám přednost deštníku. Ale proto tady nejsem. Něco bych od vás potřeboval,“ vysvětlil Bergman. „Nemusíte se se mnou bavit, ale byl bych vám vděčný, kdybyste mi věnoval ještě deset minut.“

Dveře se o několik centimetrů přivřely. Bergman si vyčítal, že si cestou sem nepřipravil žádný lepší úvod, ale roky u kriminálky ho naštěstí naučily lhát stejně přirozeně jako dýchat. „A také nesu zprávy od paní Ruttenové,“ dodal.

De Jong něco tiše řekl psům a štěkot okamžitě utichl. „Povídejte,“ vyzval Bergmana, ale neustoupil ode dveří, aby ho nechal vejít. To bylo nemilé, protože Bergman se potřeboval dostat dovnitř.

„Pastvinu zatím k ničemu nepotřebuje, přesně jak jsem se domníval,“ bájil Bergman. „Bude vám ji dál pronajímat. A dokonce tvrdí, že i kdyby se změnil územní plán, část přiléhající k vašemu dvoru vám nechá. Takhle blízko vedle vašeho statku by stejně nikdo nic stavět nechtěl.“

Byly to samé výmysly, ale Sjoerd de Jong je zjevně slyšel rád. Rysy v obličeji se mu trochu uvolnily, avšak vzápětí se ušklíbl: „Proč by to dělala?“

Bergman pokrčil rameny. „Stejně jako vy má doma dva oslíky. Chápe, že se ti vaši potřebujou někde pást.“

De Jong byl podivín, ale ne hlupák. Pochybovačně ohrnul rty. „Nevěřím vám ani slovo. Co ode mě ještě chcete?“

Déšť zesílil a Bergman se rozhodl využít ho jako záminku. „Mohli bychom jít na chvíli dovnitř?“

Sjoerd de Jong mu mlčky ustoupil z cesty.

Psi z Bergmana nespouštěli oči, ale nevrčeli; jeden dokonce přátelsky zabušil ocasem o zem. Bergman okolo nich opatrně prošel do obývacího pokoje, který mu připadal dobře známý, přestože ho dnes po poledni viděl poprvé.

Za okny se rychle stmívalo, ale Sjoerd de Jong si ještě nerozsvítil. Šetří? Nebo světlo prostě nepotřebuje? Bergman by se nedivil, kdyby člověk jeho typu chodil spát a vstával v rytmu přírody. Siluety vycpaných ptáků působily v přítmí přízračně a Bergman cestou do jednoho z níže zavěšených vrazil čelem. Dotek hladkého peří ho polekal a znechutil. Moji přátelé, vybavil si Sjoerdova slova. Muže, který nemá jiné kamarády než tyhle zdechliny, nelze než litovat.

Bergman se zastavil před komodou. „Mohl byste rozsvítit?“

De Jong znovu neodpověděl, ale stiskl vypínač. Bergmana zabolelo v očích.

Na nepříjemný pocit však vzápětí zapomněl, protože to, kvůli čemu sem přišel, bylo skutečně tak pozoruhodné, jak si vybavoval.

Věci, které vyvrhl příboj, se válely za prosklenými dvířky komody jedna přes druhou bez ladu a skladu, ale jedna z nich měla spoustu prostoru jen pro sebe. Na prostřední polici tvořil kruh dřívek ohlazených mořem a lastur dekorační rám pro starožitné zlaté kapesní hodinky. Masivním očkem hodinek byl provléknutý řetízek ze sytě žlutého zlata. Na svrchním plášti byla jemná rytina ve tvaru několika zvířat; Bergman poznal nosorožce a tygra. Tahle věc jistě není bezcenná, tak proč si ji de Jong nechal, když jinak podle svých slov prodá všechno hodnotné, co přinese moře? A proč hodinkám vytvořil zdobný oltáříček? Jen proto, že je považuje za klenot své sbírky? Zjevně jsou pro něj důležité, a přitom na ně prve vůbec neupozornil, naopak se snažil Bergmanovu pozornost strhávat jiným směrem; ukazoval nábojnice, keramiku. Je to nějaká památka? Patřily třeba Gwen? Když se na ně Bergman zeptá, nedozví se o ní něco bližšího? Možná přece jen se Sjoerdem měla poměr, jakkoli se ta hypotéza zdá přitažená za vlasy, a Lars ji skutečně zabil ze žárlivosti, jak se o něm na ostrově povídá. Pak naoko předstíral, že chce Johanu Ruttenovi pomáhat s natáčením reportáže, a když zjistil, co všechno reportér odhalil, raději ho také umlčel.

Prkenná podlaha zapraskala, jak Sjoerd de Jong za Bergmanovými zády netrpělivě přešlápl. Pes tiše zakňučel. Hodiny tikaly. Bergman přejížděl očima po výstavce a přemýšlel.

„Tak co potřebujete?“

„Přijel jsem se vás zeptat na tyhle hodinky.“ Poklepal na sklo. „Proč jste je neprodal?“

Sjoerd de Jong se chrčivě nadechl. „Co je vám do toho?“

„Jen se ptám. Říkal jste, že všechny cenné věci zpeněžíte.“

„No, tuhle jsem nezpeněžil.“ „Proč?“

Bergman dělal u kriminálky dost dlouho na to, aby z výrazu člověka poznal, že se dotkl citlivého místa. A přesně tenhle výraz teď nasadil Sjoerd de Jong. „To jste se táhl až na Kooiplaats, abyste se mě zeptal na jedny pitomý hodinky?“

„Vlastně ano,“ připustil Bergman. „Ležely mi v hlavě. Vypadají jako zajímavá starožitnost. Mám tyhle věci rád, trochu se v nich vyznám. Napadlo mě, jestli byste je třeba nechtěl prodat.“ Opět lež. Ale pravý důvod svého zájmu si Bergman chtěl nechat pro sebe. Dohnala ho sem jedna kratičká poznámka Johana Ruttena, načrtnutá obyčejnou tužkou na poslední stránce zápisníku k případu Gwen. Bergman ji objevil, hned jak mu Ingrid přeložené zápisky podala, a on jimi zběžně zalistoval, ale tehdy jí nerozuměl. Poznámka působila, jako kdyby ke zbytku úvah, dedukcí a tipů vůbec nepatřila: Zvířátka!!! A vedle zlehka načrtnutá kresbička hodinového ciferníku.

Třeba je úplně vedle a Johanova zvířátka, která mu připadala tak důležitá, aby za ně připojil tři vykřičníky, nemají s rytinou na plášti těchto hodinek nic společného, ale přesto…

„Johan Rutten vás krátce před svou smrtí přece jen navštívil, viďte?“ zkusil to Bergman. „A stejně jako já si všiml těch hodinek. Možná se vás na ně dokonce zeptal?“

De Jong zkřivil tvář. „Co je to za nesmysl? Už jsem vám řekl, že ten chlap tu nikdy nebyl.“

Bergman zrovna otevíral pusu, aby na něj trochu přitlačil, když těsně vedle něj pronikavě zadrnčel mobil. Bergman sebou trhl; zvuk telefonu v pitoreskní místnosti zařízené archaickým nábytkem a střežené vycpanými ptáky působil nepatřičně. Ale proč by ho mělo překvapovat, že Sjoerd de Jong vlastní něco tak moderního a normálního jako mobil? Rozhodl se žít stranou od civilizace, nikoli civilizaci ignorovat.

De Jong chňapl po přístroji tak rychle, že Bergman nestihl přečíst jméno na displeji. Postřehl jen, že jde o prastarý model omotaný lepicí páskou.

„Ahoj,“ ohlásil se de Jong. „Teď úplně nemůžu, nejsem tu sám. ... Ne, toho asi neznáš. ... To je přece jedno. Kolik mi za ni tedy můžeš dát? ... Aha. No, to mi připadá docela málo.“

Poslední věta zněla zklamaně. Následovalo dlouhé ticho, ve kterém volající zřejmě něco vysvětloval. De Jongovi se mezi obočím prohloubila vráska. „Je ale moc hezká, Madelie. Červená, přitáhne pozornost. Ocelová, asi metr vysoká. Nadřel jsem se s ní jako kůň.“

Znovu s nespokojeným výrazem naslouchal. „No dobře, dobře, samozřejmě že to beru, co mi zbývá? Ale potřeboval jsem za ni víc. . Na psa. . Jo, na psa. . Vlastně není na prodej. A já za něj chci nabídnout patnáct set eur. Osm set mám, zbytek potřebuju nějak schrastit. Co nejdřív. . Mně je jedno, že je to za psa moc. Za tohohle psa to moc není. . Jak to myslíš, blbosti? Nedělám žádný blbosti. Není mi patnáct, Madelie. A ty nejsi moje máma.“

Bergman si všiml, že Sjoerd de Jong zrudl. Střetli se pohledem a de Jong se k němu obrátil zády. „Já tě chápu, Madelie. Jestli mi za tu bóji nemůžeš dát víc, nevadí. Ale neser se mi do – Hele, promiň. Jsem trochu nervózní. Ty za to nemůžeš, promiň. Jo, přivezu ji. Díky. Měj se.“

Pohlédl na Bergmana a přejel si dlaní přes tvář. „Potřebujete ode mě ještě něco?“ zeptal se unaveně.

„Neřekl bych do vás, že vlastníte mobil.“ Bergman se pokusil odlehčit atmosféru. Nebyl tu služebně a de Jong ho mohl každou vteřinou vypakovat ze dveří. A Bergman se nemohl zbavit pocitu, že v tomto domě se může dozvědět něco, co ho posune dál. „Ale kdo ho dneska nemá, že?“

De Jong zamrkal, jako by úplně nechápal, o čem je řeč. „Mobil? Jasně... Mám jich tolik, že mi vystačej na zbytek života.“ Vytáhl zásuvku ve stole a uvnitř zachrastilo jistě víc než deset přístrojů. „Lidi mi posílají ty starý, když si pořizujou novej model. Všechny fungujou. Jen už nebyly dost šik… Sbírá je pro mě Madelie Visserová – majitelka Muzea moře – po svejch známejch. Zrovna volala. Dneska za bouře jsem na pláži našel ocelovou bóji, která by se jí mohla hodit. Před chvílí jsem ji přivlekl domů. Ale moc mi za ni dát nechce. Dře mě z kůže.“ Smutně se usmál a dlouze se zadíval na výstavku ve vitríně. „Takže vás zajímají tyhle hodinky.“

Bergman kývl. „Připadá mi -“

„Na prodej rozhodně nejsou. Ale možná -“ zkoumavě na Bergmana pohlédl, „byste byl ochoten zaplatit za informaci, která se týká těch hodinek a Gwen de Vriesový?“

Bergmanovi se nepatrně zrychlil tep, přestože nemohl vědět, jestli se dozví něco důležitého nebo se ho podivín snaží svést na falešnou stopu. Nějaké peníze u sebe má, tak proč nezariskovat? Pobaví se podobně jako na dostizích, kam ho před pár lety poprvé vzal trenér Prokop Soukup, se kterým se Bergman seznámil při vyšetřování sériových vražd. „Kolik byste si představoval?“

„Dvě stě eur.“

Bergman přimhouřil oči. Trochu vysoká cena za informaci, ze které se může vyklubat naprostý nesmysl. „Sto,“ řekl. „Víc ani euro.“

Sjoerd de Jong pokrčil rameny. „Nic vám říkat nemusím. Ale byl byste první, kdo se to dozví. Fakt úplně první. Tak přemýšlejte.“

Bergman s povzdechem vytáhl peněženku. O žádnou bombu jistě nepůjde, když ji pobuda tolik let držel pod pokličkou a najednou je ochotný vyměnit ji za dvě stovky jen proto, že si chce pořídit dalšího psa. Kdyby mu ale nezaplatil a odjel s prázdnou, užíral by se zvědavostí. Možná právě díky tomu, že tu není služebně a nebudí přehnaný respekt, se mu podaří proniknout hlouběji než jeho zdejším kolegům, před nimiž si každý dává pozor na pusu… „Jestli mi povíte nějakou kravinu, vymlátím z vás ty prachy zpátky,“ zahučel, přestože vzhledem k nejméně dvacetiletému věkovému rozdílu a de Jongově atletické postavě, vytrénované každodenními pochody po pláži, šlo o planou pohrůžku.

„Žádnej strach, kámo.“ V očích mladšího muže se poprvé objevila jiskřička přátelského pobavení. „Hraju fér.“

Dvě stoeurové bankovky putovaly z ruky do ruky. Cena benzinu z Prahy na Schiermonnikoog a zase zpět, blesklo hlavou Bergmanovi. Tahle dovolená ho přijde draho. Nestál ale nakonec právě o tohle – o trochu dobrodružství -když doma nad mapou snil o neznámých končinách?

„Ty hodinky jsou poslední věc, kterou jsme našli společně s Gwen na pláži,“ řekl Sjoerd. „Vlastně byly dvoje. Dva staromódní ciferníky navlečený na tomhle řetízku. Na víčku toho druhýho byly taky vyrytý nějaký zvířata. Myslím, že opice a ještě něco. Ten si nechala Gwen. Připadalo mi zvláštní, že u sebe někdo nosil dvoje hodinky. Ke všemu takhle velký a starý. Jedny přece stačí.“

„Jak dlouho před její smrtí jste je našli?“

„Jen asi dva týdny.“ Povzdechl si. „Uvízly v hroudě jílu. Byly tak omotaný chaluhama, až jsem se divil, že si jich Gwen vůbec všimla. Kdyby se nezachytily v jílu, zapadly by na dně moře hluboko do písku a možná by se už nikdy nepodívaly na denní světlo. Byly plný písku a nějakej čas si pobyly ve slaný vodě, takže i když jsem je vyčistil, nejdou.“ Odmlčel se. „Gwen měla tyhle drobnosti nejraději.“ Rukou opsal půlkruh před policí s nábojnicemi, starými šrouby a kovovými částmi koňských postrojů.

„Jak často s vámi chodila hledat?“

Pokrčil rameny. „Když měla čas a chuť. Nepřestala, ani když si vzala Larse, ani když porodila Eli. Vyčistím si s tebou hlavu, říkávala…“ Na chvíli se odmlčel a zíral do země. Zjevně teď mluvil spíš sám k sobě než k Bergmanovi. Bergman čekal. Venku už se setmělo a v okenních tabulích se pokřiveně odráželo haraburdí v místnosti; oprýskané cedule na dveřích, smyčky z lodních lan visící od stropu. Vypadají jako výstavka zboží v obchodě pro sebevrahy, napadlo Bergmana. Je libo žluté lano, pane, nebo byste se raději oběsil na modrém?

„Takže jste si je nechal jako památku?“ Bergman si pomyslel, že jestli tohle je celý příběh hodinek, měl by snad chtít svoje peníze zpátky.

„Nejen jako památku. Gwen jeden ciferník sundala z řetízku a strčila si ho do kapsy. A ten s řetízkem – tenhle – mi dala. A řekla, ať ho dobře schovám, a pamatuju si, kde jsme ho našli a kdy, protože by to mohlo být důležitý.“

Až teď Bergman opravdu zpozorněl. Vyvrhlo snad moře něco, co mělo zůstat pohřbeno na dně?

„Nic bližšího vám neřekla?“

De Jong zavrtěl hlavou. „Ne. A já na ni netlačil. Prostě jsem ji poslechl a nešťoural se v tom.“ „Nebyl jste zvědavý?“

„Heleďte se, kdyby mi to chtěla říct, tak mi to poví, ne? Víte, my se znali od dětství a ani jeden z nás si nikdy moc nepotrpěl na zbytečný řeči. Courali jsme spolu venku třeba od rána do večera a prohodili sotva pár slov. Rozlišuju lidi podle toho, jak dobře se mi s nima mlčí, a bohužel… Gwen se v tomhle nikdo nevyrovná.“

„Takže to je všechno, co o těch hodinkách víte?“ Bergman se nemohl ubránit zklamání.

Sjoerd pokrčil rameny. „Jo. Všechno. Jestli se Gwen potřebovala někomu svěřovat, tak od toho měla Larse. Můžete se zeptat jeho. Ale pochybuju, že si bude pamatovat nefunkční starý cibule, který kdysi dávno přitáhla z pláže… Copak? Čekal jste víc?“

Čekal? Nebyl si jistý. „Vy jste o nich při vyšetřování Gweniny vraždy neřekl policii?“ „Proč bych měl?“

Bergman se zamračil. „Třeba proto, že může jít o důležitou informaci. Sama Gwen vám to přece pověděla. Nenapadlo vás, že nález těch hodinek třeba mohl přímo souviset s jejím zavražděním?“

De Jong opatrně vrátil šperk do vitríny a pomuchlané bankovky uložil vedle něj. „O tom pochybuju,“ odpověděl zády k Bergmanovi. „Zase tak velkou cenu nemají, aby kvůli nim někdo vraždil. Nebo snad ano?“ Ohlédl se a tázavě povytáhl obočí. „A nikdo se mě na ně nikdy neptal. Až vy.“

„A Johan Rutten, když vás tu navštívil,“ doplnil Bergman vyzývavě.

„Kolikrát vám mám opakovat, že ten chlap u mě doma nikdy nebyl!“

Odkud se pak ale vzala v Johanově sešitě poznámka Zvířátka!!!? Těžko jde o shodu náhod. Johan samozřejmě mohl vidět hodinky s opicí, které si nechala Gwen. Kdo mu je ukázal? Pravděpodobně Lars de Vries, když se spolu v poslední den Johanova života setkali, aby si popovídali o Gwen. Lars by tedy mohl vědět, proč připadaly Gwen hodinky tak důležité. Nebo spíš Gwenin otec? Bergman si umínil, že se jich na to zeptá.

„Víte, kdo teď má u sebe ty druhé?“

„Ne. Asi Lars. Kdo jiný?“ Mladší muž zavrtěl hlavou a pohled mu sklouzl k bankovkám ve vitríně. Zjevně uvažoval, jestli mu peníze za tyhle nepříjemnosti vůbec stály. Ani Bergman si výhodností obchodní transakce nebyl jistý.

Každopádně nemělo smysl dál se tu zdržovat. Zamířil k východu. Všichni psi se zvedli a přátelsky vyprovodili hosta ke dveřím. „Musí toho spoustu sežrat,“ prohodil

Bergman s rukou na klice. „Vážně chcete živit ještě čtvrtého?“

„Tři nebo čtyři, to už není velký rozdíl.“

Bergmanovi se chtělo namítnout, že pokud de Jong nemá ani na pořizovací cenu zvířete, pak asi není moudré si ho brát, ale poznámku spolkl. Zeptal se jen: „Jaký je to pes?“

Sjoerdovi se uvolnily rysy a svitlo mu v očích jako každému, kdo mluví o své radosti nebo vášni. „Krásný. Už má prošedivělý čumák. Starý pán.“

„Proč si chcete kupovat starého psa za tak velké peníze?“

Sjoerd de Jong se znovu zachmuřil a jeho oči dostaly tvrdý lesk. „Jsou situace, kdy člověk prostě nemůže hledět na prachy.“ Otevřel dveře a ustoupil ke stěně, aby Bergman mohl vyjít z domu do vlhké tmy. „Hezký zbytek večera.“

Z výrazu jeho tváře bylo patrné, že víc už o psovi povědět nechce, a Bergmana to popravdě řečeno ani nezajímalo. Dnes už měl všeho dost a nemohl se dočkat, až si nalije sklenici koňaku, a zatímco si Ingrid bude ve zlatavém světle lampy s hedvábným stínidlem u velkého dubového stolu vykládat na počítači pasiáns, on se jen uvelebí v křesle a bude poslouchat, jak do oken domku naráží vítr.

V půl třetí ráno dostala Eli žízeň, sešla dolů a našla otce v obýváku. Měl na sobě džíny a svetr; nejspíš seděl u stolu od večera. Připadalo jí, že v poslední době toho moc nenaspal. Pod očima se mu udělaly tmavé kruhy a kůže na obličeji mu zežloutla a zprůhledněla, takže připomínala papír na pečení. Když natáhl ruku, aby Eli pohladil po rameni, ucítila, jak se mu chvějí prsty. Exekuce, zaznělo Eli v hlavě. Dluhy. A strýček Johan nestihl natočit reportáž ani pořídit závěť... Všechno se vyvíjelo špatně. „Co tady děláš?“ zeptala se táty.

„Pálila mě žáha,“ řekl a pokusil se o úsměv. „Musel jsem se napít mléka.“

Prázdná sklenice s těžkým dnem, kterou Eli našla ve dřezu, však byla cítit po něčem docela jiném.

Eli se vrátila do svého pokoje, ale už neusnula. Dívala se, jak obrysy nábytku vystupují ze šera, a myšlenky jí zběsile vířily hlavou. Anebo nejde o dluhy? Nebo se táta bojí? Nemá alibi na noc vraždy strýčka Johana, a jasně že policajti budou podezírat chlapa, který si myslel, že by mu dědictví po Johanovi zachránilo střechu nad hlavou… A co když táta strýce vážně probodl? Suzuki Jimmy, který vypadal přesně jako otcův, jel ten večer směrem k majáku… sice odbočil ze silnice k moři, ale mohl přece dál pokračovat po pláži. Táta vždycky radši jezdil podle vody než po silnici. Byla to přímější, a hlavně hezčí cesta… a taky měl na pláži větší soukromí. Co když kdysi vážně zabil mámu, jak říkají lidi, a Johan ho teď odhalil? Eli se zachvěla. S jistotou věděla jediné: v dunách nedaleko místa, kde nejspíš zavraždili strýce, ten večer neviděla tátu – toho by přece poznala.

Třeba je jediná, kdo potkal poblíž místa činu vraha. Měla by se bát, že se ji pokusí umlčet? Vlastně vůbec neví, kdo to byl. Má nějaké podezření, ale jistá si být nemůže. Dělá tedy dobře, když si to nechává pro sebe, že?

Možná by jí mělo být fuk, kdo zabil strýčka Johana, protože ho nikdy neměla ráda. Pokud půjde na policii, kriminálka nejspíš bude chtít mluvit i s Dominique, Matsem a Alexem, kteří byli taky nedaleko, a ti tři jí za to vážně nepoděkují. Ale na druhé straně – Dominique ji přece taky zradila, když si odvedla Alexe na duny…

V šest uslyšela Marit scházet ze schodů. Po chvíli pod okny zařinčela vědra a zdálky se blížil dusot koní, kteří strávili noc na pastvinách. Ti, kteří zůstali zavření ve stájích, začali jeden přes druhého ržát a kopat do stěn svých boxů.

Eli se na posteli posadila; za chvíli jí zazvoní budík. Měla by jít pomáhat s krmením, ale dnes si Marit bude muset poradit bez ní.

Vstala, oblékla se a vyplížila se z domu. Když procházela předsíní, otci zrovna v kuchyni zazvonil telefon a on hovor přijal. Byl celou noc dole?

Zatímco se obouvala, slyšela, jak táta s někým mluví. „Zlatý starožitný kapesní hodinky? Cože? S opicí na víčku? To mi fakt nic neříká, Ingrid. Ne, vyřiď mu, že tady v domě nejsou nebo o nich aspoň nevím.“

Doufala, že se jí podaří vypadnout dřív, než táta zavěsí a uslyší ji šramotit v předsíni. S ním teď mluvit nepotřebovala.

Doopravdy totiž důvěřovala jen jednomu člověku. A otec to nebyl.

Kapitola 16

Děda jí uvařil čaj, jaký dělal jen on; silný, černý s kapkou mléka a lžící medu. Jeho chuť připomínala Eli doby, kdy děda pracoval jako strážce majáku. Bylo jí teprve necelých sedm, když maják zautomatizovali a děda přišel o práci, ale přesto si živě vybavovala stoupání po příkrých schodech do prosklené místnosti ve velké výšce, chrchlavé hlasy kapitánů lodí, linoucí se z vysílačky, blikání monitorů s navigačními systémy a kvílení větru, který někdy dokázal kovovou věž pořádně rozkomíhat. Děda jí v majáku vždycky uvařil čaj s mlékem a medem do hrnku s červenými puntíky a pak spolu pozorovali lodě na obzoru a písečný ostrůvek s tuleni. Vždycky jí připadalo, že jsou dva nejdůležitější lidi na ostrově, protože se na něj dívají z největší výšky. Bylo zvláštní, že ačkoli mámu ztratila jenom o tři roky dřív, než přestala chodit za dědou na maják, takhle živě si nevybavuje nic, co s ní zažila.

Až na záblesky z toho posledního večera… a ty by si raději vygumovala z hlavy.

Je jí patnáct a už podruhé jí do života zasáhla násilná smrt. Na strýci Johanovi jí nikdy nezáleželo, přesto s ní jeho vražda zamávala. Už jen tím, že jí znovu připomněla, co se stalo mámě.

Rozhlédla se po místnosti. Dědův domek milovala, líbily se jí malé místnosti s nízkými stropy, výhled do dun, police s malovanou keramikou a starožitné truhly, díky kterým obývací pokoj trochu připomínal skanzen. Děda dům po svých rodičích trochu zmodernizoval a přistavěl obytné podkroví, ale některé věci nechal, jak byly, třeba dvě velké dřevěné skříně, které zabíraly celou jednu stěnu obývacího pokoje. Teď v nich byly police s knihami, ale dědovi předci v nich prý spávali; za jedněmi dvoukřídlými, pestře pomalovanými dveřmi měli matraci vycpanou slámou rodiče a za druhými děti.

Kdykoli Eli přišla za dědou, připadalo jí, že právě tady, v jeho domě by jednou, až bude dospělá, měla žít. Teď se ten pocit tloukl s novým plánem zvednout kotvy a pracovat v cizině u koní. Ale závodit přece nemůže celý život. Až jí bude nějakých třicet nebo pětatřicet, nejspíš už bude mít kočování plné zuby a ještě ráda se vrátí na Schiermonnikoog – a bude svým dětem vyprávět, jak její praprababička s prapradědečkem spávali ve skříni.

Usmála se. Uslyšela v předsíni kroky a odsunula hrnek stranou. Vešel děda; tvářil se pořád ještě nesouhlasně, ale postavil před ni na stůl dvě lepenkové krabice s máminými věcmi.

Eli zvědavě nadzvedla víko první. Uvnitř byly desítky průhledných plastových složek s černobílými negativy, tři štůsky starých pohlednic převázané provázkem, několik alb se známkami a kartičky s kuchařskými recepty, vytrhané z časopisů. Ve druhé bedně našla spoustu zaprášených novinových výstřižků.

„Proč jsi mi to neukázal dřív?“

„Jsou tam věci, který se nehodí pro malou holku.“

„Už nejsem malá, dědo.“

Lítostivě přikývl. „Je to všechno tvoje. Přeber si to.“ Odsunul židli, s heknutím klesl naproti Eli a složil sukovité ruce na stole.

Zalilo ji vzrušení. Dnes vynechá školu (dědovi namluvila, že jim první dvě hodiny odpadly) a bude pak muset všechno vysvětlit tátovi a přemluvit ho, aby jí napsal omluvenku, ale za tenhle pocit všechny ty nepříjemnosti stojí. Opatrně sáhla do krabice, vytáhla negativ a podržela ho proti oknu. Terénní motorky na pláži. Zkusila další. Psi v klecích. Nějaký útulek? Vzala další negativ. Vyhublí koně na blátivé pastvině. I na maličkých políčkách negativů bylo znát, jak se jim pod kůží rýsují žebra. V krabici byly i vyvolané fotografie. Na jedné se liščata v kleci zoufale snažila překousat kovové mříže. Eli ji otočila. Kožešinová farma, stálo na druhé straně máminým rukopisem. Čerstvě odstavená liščata držená v otřesných podmínkách.

Eli se znovu podívala na snímek a otřásla se. Jedno lišče se dívalo do objektivu. V očích mělo utrpení. „Dědo, podívej se na ty oči! Bože, tohle mi úplně stačí. Už nikdy bych si nekoupila nic z pravý kožešiny. Jak mohla máma takovýhle věci fotit? Jak to mohla vydržet?“

„Říkala, že někdo to dělat musí.“ Děda pokrčil rameny. „Pořád něco dokumentovala, někam psala, někoho se snažila zachraňovat… Jeden statkář ze Seedune kvůli ní dostal pokutu a přišel o dotace, protože držel ovce na pastvině bez napajedla, nosil jim vodu jen v kbelíkách a občas se na to vykašlal. Naše Gwen na něj poslala kontrolu. A pár kluků ze vsi přišlo o řidičák na motorku, protože jezdili po pláži do ptačí rezervace a rušili ptáky při hnízdění. Gwen je tak dlouho z duny dlouhým objektivem fotila a pak otravovala policajty, aby si tam na ně počíhali, až to fakt udělali. Prostě si nedala pokoj. Občas to přeháněla. Madelii Spam udala ochráncům zvířat, protože jí někdo řekl, že Madelie drží ty svý chovný čivavy v klecích. Ukázalo se, že čokli spí s Madelií v posteli a každej má vlastní křeslo. Já abych pak chodil kanálama. Ale jsou tam i hezký snímky,“ dodal unaveně. „Ptáčci a tak.“

Skutečně, na spoustě jiných negativů Eli našla detaily květin a momentky letících nebo hnízdících ptáků, zachycených dlouhým objektivem. „Nemohl ji někdo zabít, protože si na něj stěžovala, že týrá zvířata nebo ničí přírodu?“

Děda zavrtěl hlavou. „Policajti kdysi vyslýchali chlápka, co kvůli ní přišel o dotace, i kluky, kterým sebrali řidičáky.

A dost dalších lidí. Nikdo z nich to neudělal. Nevidím důvod, proč by sis s tím teď měla lámat hlavu.“

Eli kývla a přesunula pozornost k novinovým výstřižkům.

Děda vzdychl. „Ty jsem měl možná vyhodit. Nic hezkýho v nich není.“

Eli si četla jen titulky. Mladík strhl ženu z kola a znásilnil za bílého dne. – Mladá žena brutálně znásilněna cestou do práce. – Většině žen, které prožily násilnou zkušenost, bylo v té době mezi šestácti a pětadvaceti lety. – Muž opakovaně znásilňoval svoji desetiletou dceru. Ušklíbla se. „Tohle jsem jako neměla vidět? Takovejch věcí je plnej internet, dědo.“

Našpulil rty, ale neřekl nic.

Eli četla dál. Pořád totéž. „Proč si máma vystříhávala články o znásilnění?“

Obličej měl najednou jako vytesaný z kamene. „Tvrdila, že chce jednou napsat detektivku. Tvoje maminka měla spoustu zájmů, Eli. Fotila, malovala, psala…“

„A co psala?“

Pokrčil rameny. „No… vlastně jsem ji neviděl nic psát… prostě jen řekla tvýmu tátovi, že si pořizuje ty výstřižky, protože chce jednou napsat detektivku. Byl to zřejmě jenom nějakej plán. Ale když byla stará jako ty, smolila si deník. Schovávala ho před námi… třeba je u vás doma.“

„Ten mám, dědo. Ale někdo z něj vytrhal stránky.“

Pokrčil rameny. „O tom já nic nevím.“

Sbírky starých pohlednic a receptů Eli zajímavé nepřipadaly, ale pro jistotu si je prohlédla. Nic pozoruhodného neobjevila. Cítila se trochu zklamaná. Ale dobře, stejně sem přijela kvůli něčemu jinému. Předstírala, že si čte zažloutlý recept na chobotnici na víně, a přitom uvažovala, jak povědět dědovi to nejdůležitější.

„Poslyš, dědo. Ten večer, kdy zabili strýčka Johana… “

Nevěděla, jak pokračovat. Není přece jen nesmysl vykládat to dědovi? Nebylo by nejlepší držet pusu? S největší pravděpodobností o nic nejde. Ten, kdo jí v dunách zastoupil cestu, nemusí mít se strýcovou smrtí nic společného.

„Copak?“ Děda zpozorněl.

Znovu sklopila oči k receptu. „Měla jsem předtuchu, že se něco špatnýho stane,“ zalhala a cítila, jak rudne.

„Předtuchy neexistujou,“ namítl. „Každá takzvaná předtucha má svůj podnět, jen si ho neuvědomíš.“

Pohlédla na něj a střetla se s jeho zkoumavým pohledem. Zřejmě poznal, že mu původně chtěla povědět něco jiného.

„Můžu říct tátovi, ať mi ty krabice odveze domů?“ zeptala se rychle.

„Klidně,“ odpověděl a přemýšlivě stiskl rty. „Nic víc už mi o strýčku Johanovi nechceš povědět?“

Trhla ramenem. „Co jako?“

„Nevím. Připadalo mi, že máš ještě něco na srdci.“ Chvíli čekal, a když se ostentativně přehrabovala v obsahu krabice, vzdychl. „Někdy bychom spolu taky měli roztřídit tu máminu sbírku ve stodole, Eli. Povíš mi, co si chceš nechat a co můžu vyhodit.“

Udiveně k němu vzhlédla. Zaprášené krámy, které kdysi máma natahala z pláže, ji moc nezajímaly. Celou dobu se válely ve stodole a nikdo si jich nevšímal. Proč by je měli zrovna teď třídit? „Nechceš je prostě nechat, kde jsou?“

Položil jí dlaň na hřbet ruky. Překvapilo ji, jak horkou a suchou kůži má. „Táta ti to ještě neřekl, viď?“ „Co mi měl říct?“

„Včera večer jsme se domluvili, že prodáme tenhle domek. Už tady nebudu moct dlouho bydlet sám… a vaši potřebujou peníze.“

„Co je to za blbost?“ Vytrhla se mu.

„Není to blbost, Eli. Mám revmatoidní artritidu. Za pár let můžu skončit o berlích. A včera jsem tu měl zloděje… Asi jsem ho vyrušil včas, protože utekl a nic neodnesl. Ale v tu chvíli mi došlo, že bych se mu nedokázal ubránit. Jsem prostě starej slabej chlap.“

Vybavila si rozhovor o dluzích, exekuci a prodeji Lepelaaru, který vyslechla za dveřmi obýváku. „Půjdeš bydlet k nám?“ zeptala se dědy.

Děda se usmál. Vlídně a smutně. „Táta ti to vysvětlí.“

„Co mi vysvětlí?“ Znělo to tak zlověstně, že se zachvěla. Dluhy. Exekuce. Tátův prázdný pohled dnes v noci v kuchyni… „Pověz mi to ty, dědo.“

„Hlavně se neboj,“ začal děda. „Koně ti zůstanou. Většina z nich. Prodáme Lepelaar i vaši farmu. K vám bychom se všichni nevešli a farma potřebuje rekonstrukci, na kterou by nám peníze z Lepelaaru nestačily. Takže jsme vymysleli, že koupíme větší statek v lepším stavu na pevnině a budeme žít všichni pohromadě... Je tam mnohem, mnohem levněji, Eli. To se vůbec nedá srovnat. Tvůj táta poplatí všechny dluhy a ještě nám zůstane dost na to, abych si já mohl platit nějakej dobrej soukromej ústav, až to se mnou jednoho dne bude tak zlý, že bych vám byl na obtíž. Klid, Eli, nebreč, najdeme si něco jen kousek od ostrova, poblíž Leeuwardenu. Táta už objevil v realitkách pár nabídek. Ty stejně půjdeš brzy z domu -“

„Nepůjdu z domu!“ vybuchla, ačkoli předchozí večer si na internetu hledala učební obor jezdec a ošetřovatel koní, a pokud by do něj chtěla nastoupit, musela by odejít na internát. Jenže to by bylo jenom na čas. „Nikdy nepůjdu z ostrova, nikdy! Mám tady kamarády… jsem tady doma!“

Samotnou ji překvapilo, jak moc se jí z Schiermonnikoogu nechce; vždyť s Dominique včera celý večer mluvily o tom, jak by bylo fajn putovat v dodávce po světě tak jako Theo… Jenže kdyby táta s Marit a děda zůstali na ostrově, věděla by, že se za nimi může kdykoli vrátit.

„Měl jsem to nechat na Larsovi,“ zalitoval děda a vstal od stolu. „Zvykneš si, Eli.“

„Nechci si zvykat.“

„Kdykoli se sem můžeme zajet podívat… “

Tak kvůli tomuhle šla za školu? Aby se dozvěděla, že brzy nebude mít nejen mámu, ale ani domov? Najednou jí bylo jasné, proč táta probděl noc. S vraždou strýčka Johana to nemá nic společného. „Nechci se sem jezdit dívat. Chci tady žít, do háje! Chci jezdit na koni po pláži, ne někde po smradlavejch polích. Celej život mi říkáš, jak jednou tenhle domek bude můj! A pak se na mě vykašleš!“

„Je v hrozným stavu. Potřeboval by novou střechu a rozvody, a navíc praská jedna nosná zeď -“

„Ale slíbil jsi mi, že bude můj!“

„Eli -“

„Víš co? Já na tebe teda taky kašlu! Kašlu na vás všechny! Budu si dělat, co budu chtít!“ Odstrčila krabici s máminými věcmi a vstala tak prudce, až převrátila židli. Mrzelo ji, že na dědu křičí, ale nedokázala se ovládnout. Domluvili se s otcem za jejími zády a nikdo se neobtěžoval zeptat se jí na názor. Jako by byla dítě. Jako by byla věc.

Práskla za sebou dveřmi, naskočila na kolo a prudce šlápla do pedálů.

Na konci příjezdové cesty se málem srazila s autem s cizí poznávací značkou. Poznala ho. Včera jím ten český čmuchal přivezl tetu Ingrid. Teď v něm seděl sám, prudce šlápl na brzdu a vykřikl něco, čemu Eli nerozuměla. Jde slídit v těch máminých negativech? Jen ať se podívá, pomyslela si Eli, stejně v nich nic zajímavého není. Minula ho dřív, než se stačila omluvit, že mu vjela do cesty, nebo ho alespoň pozdravit.

Policajtům je lepší se vyhýbat, říká táta, a má nejspíš pravdu.

Se zaťatými zuby zahnula k parkovišti u pláže. Theova dodávka stála na stejném místě jako posledně a měla zatažené záclonky.

Ingrid vyšla z policejní stanice v Nes a bez rozhlédnutí vstoupila do vozovky. Zkřížila cestu skupince cyklistů, kteří se těsně před ní rozdělili a vzteklým cinkáním jí dali najevo, co si o ní myslí. Ingrid si připadala jako omámená. Johanovo auto jí kriminalisté zabavili; musejí se prý na něj podívat technici. Budou mimo jiné porovnávat vzorky jeho kol s otisky pneumatik v písku nedaleko místa, kde se našlo Johanovo tělo, sice zničených deštěm, ale přece jen trochu čitelných, a pak je taky třeba zjistit, jestli v autě nebylo převáženo mrtvé tělo.

Tohle jí Jacob Deelen oznámil s nehybnou tváří a ledovým výrazem v očích.

Měla co dělat, aby mu nevychrstla sklenici vody do obličeje. Od toho auta přece v době vraždy ani neměla klíče! Stálo na parkovišti pod majákem, dokud si pro něj časně ráno, ještě než jí zavolali, že našli Johana, nedojela s náhradními klíčky taxíkem! Ještě teď se chvěla vzteky.

Možná by si měla dát někde kafe, než vyrazí pěšky domů.

Pomalu zamířila ke kostelu. Takhle brzy ráno byla většina restaurací ještě zavřená. Z rybárny právě servírka s dlouhým copem vynášela lýkové židličky a kulaté stolky. Ingrid v ní poznala Elinu kamarádku Dominique, ale neobtěžovala se ji pozdravit. Jak můžou Lars s Marit dovolit, aby se jejich dcera paktovala s takovou lůzou? Co může mít ta holka v hlavě, když v necelých osmnácti, místo aby se dál vzdělávala, od rána do večera smaží ryby a hranolky?

A proč se vůbec baví s Eli? V tomhle věku dvouletý věkový rozdíl ještě představuje propast. Vrstevnicím zřejmě holka z karavanu není dost dobrá, takže jí nezbývá nic jiného než se spokojit s mladší kamarádkou. Akorát zatáhne Eli do potíží, blesklo hlavou Ingrid, ale vlastně jí to bylo úplně jedno. Marit, Lars i Eli jí mohli být ukradení; když už nežije Johan, nejspíš se s nimi přestane stýkat.

Rychle minula rybárnu páchnoucí přepáleným tukem, zašla do pekárny na protějším rohu náměstí a u pultu si objednala dvojité espresso a koblihu s vanilkovým krémem. Potřebuje kofein a cukr. Pořádnou vzpruhu.

Byla pochopitelně ráda, že se z policejní stanice dostala zase ven a může si tu sedět u mramorového stolečku před prosklenou stěnou, nastavovat obličej rannímu slunci a převalovat na jazyku sladký krém. Jenže současně ji břicho bolelo úzkostí, takže si kávu ani koblihu nedokázala vychutnat.

To, co jí Jacob Deelen řekl, vážně nedávalo smysl. Rozhodně ta část, která se týkala peněz.

Josef bude každopádně spokojený, že se jí povedlo vyslídit informace o průběhu vyšetřování. V tomhle byla vždycky dobrá; uměla lidi rozpovídat. A s Jacobem Deelenem, jakkoli jí byl nesympatický, už si také pomalu začínala vědět rady. Vytáhla z kabelky zápisník a tužku a poznamenala si, co všechno zatím ví:

– Vražednou zbraní byl nůž z nerezové oceli s čepelí dlouhou dvacet centimetrů; zatím se nenašel.

– Rána byla vedena mírně zespodu, takže útočník byl zřejmě menší než Johan, jenže to je při Johanově výšce dva metry spousta lidí, mužů i žen.

– Na dvou sáčcích s marihuanou, které měl Johan v kapse, se našly troje otisky: jeho, druhé neznámé, třetí patří Spam!!!

– Na těle nejsou známky souboje, žádná cizí tkáň nebo krev pod nehty nebo pohmožděniny. Takže se s vrahem nepral. Přitom bodná rána do srdce byla zasazena z těsné blízkosti. Dá se tedy předpokládat, že Johan útočníka znal nebo se ho nebál, pustil si ho k tělu a útok nečekal.

– Poslali k analýze DNA biologické stopy z domnělého místa činu v dunách u majáku (krev, o které se domnívají, že by mohla být Johanova), ale výsledky ještě nemají.

– Není jasné, jak se Johan dostal z místa činu u majáku na dvacet kilometrů vzdálené místo na opačném cípu ostrova, kde bylo v dunách nalezeno jeho tělo. Kriminalisté se přiklánějí k názoru, že vrah tělo autem převezl do přírodní rezervace – zřejmě aby nebylo tak brzy nalezeno a on měl čas zamést stopy. Prověřují auta, která v danou dobu zachytila bezpečnostní kamera na hlavní silnici. Jde ale převážně o vozy turistů. Vrah mohl k majáku přijet a odjet po pláži, po cyklostezkách nebo po cestách mezi pastvinami, nemusel po silnici. Všechny tyhle trasy jsou nemonitorované. Pokud vrah zná místní poměry, zřejmě použil jednu z nich.

Ten řidič, který tělo po nemonitorovaných cestách převezl, jsem podle nich byla já, pomyslela si Ingrid a zvedl se jí žaludek. Právě proto teď prozkoumávají Johanovu limuzínu, stejně jako – jak ji ujistili – samozřejmě prověří vozy všech podezřelých. Koho mezi ony podezřelé počítají a jestli vůbec nějaké kromě ní mají, už ovšem neprozradili.

Ingrid začala poklepávat propiskou o desku stolu tak hlasitě, až se po ní pekařka za pultem tázavě ohlédla. A teď přichází ta nejpodivnější část:

– Johan každý rok těsně před podzimní cestou na Schiermonnikoog vybral ze svého účtu vedeného v eurech u české banky vysokou částku v hotovosti. Sedm let vybíral patnáct tisíc eur, pak tři roky dvacet tisíc eur, letos opět jen patnáct tisíc. Úspory se mu tím podstatně ztenčily.

Začal s tím tedy v roce, kdy se poznali.

Potvrdila kriminalistům, že data výběrů se shodují s jejich cestami na Schiermonnikoog.

„Vy nevíte, na co tu hotovost potřeboval?“ zeptal se jí Jacob Deelen.

Nevěděla. Dovolenou na Schiermonnikoogu trávili v jeho letním domě, takže za ubytování neplatili nic. Každý den zašli na oběd nebo večeři a před odjezdem v obchůdku s ručně vyráběnými bytovými doplňky v Nes nakoupili dárky pro české přátele. Jinak ale neutráceli. Nebylo za co.

„Takže jste ani nevěděla, že váš manžel tuhle částku pravidělně vybíral? Nikdy jste neviděla jeho výpisy z účtů?“ naléhal pohoršeným tónem, jako by patřilo k povinnostem manželek kontrolovat finance manželů.

„Ne,“ pípla. Prázdný sáček z banky, blesklo jí hlavou. Tohle vysvětluje ten prázdný sáček. Ale kde jsou peníze? Komu je Johan za ten jediný den na Schiermonnikoogu stačil dát? „Ani nevím, kolik účtů měl. Možná podporoval Spam… Madelii Visserovou. Jestli jsou na marihuaně otisky jich obou, tak ji asi někde spolu kouřili.“ Snad to ani nechtěla vědět. „Třeba jí dával na drogy? Nebo jí pravidelně platil, aby mu dala pokoj, co já vím. Ale dvacet tisíc eur každý rok? To je trochu dost.“

„Jednou z hypotéz je, že váš manžel byl na ostrově obětí vydírání.“ Jacob Deelen se na chvíli odmlčel, jako by předpokládal, že Ingrid něco dodá. Mlčky na něj zírala a v mysli měla nehybnou spoušť jako po výbuchu bomby. „Ta poslední částka byla vybrána z jeho účtu teprve před deseti dny,“ pokračoval. „Možná je hotovost pořád ještě v domě? Když naši lidé prohlíželi jeho věci, nic nenašli, ale třeba existuje místo, kam se nepodívali. Prohlédla byste znovu dům, paní Ruttenová? Byla byste tak laskavá? Je pro nás důležité zjistit, zda peníze stihl předat či nikoli.“

Otupěle kývla. Dvacet tisíc eur v hotovosti! Johan jezdil přes půlku Evropy s pořádným balíkem v kufru jako nějaký mafián. Ucítila, jak se jí v nitru rodí podobný hysterický záchvat smíchu jako při prvním setkání s Jacobem Deelenem, ale tentokrát ho naštěstí dokázala potlačit.

„Napadá vás, kdo mohl vašeho muže vydírat a proč?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla.

„Neměl někdy z něčeho strach?“

„Ne,“ odpověděla, ale popravdě řečeno si najednou ze společné minulosti s Johanem nedokázala vybavit nic než okamžik, kdy ho viděla ležet mrtvého mezi uschlými králičími bobky v zatravněném dolíku mezi dunami.

Až teď v pekárně, po několika doušcích kávy se její mysl vzpamatovala z otřesu a líhly se v ní samé nepěkné představy. Celé roky s Johanem náhle viděla v jiném světle. Opravdu ho někdo vydíral? Takže proto museli každý rok přijet na Schiermonnikoog? Jezdil sem jen proto, že potřeboval někomu předat hotovost? Třeba vyděrači neplatil přímo na ostrově, napadlo ji. K čemu byly ty jeho každoroční závěrečné výlety na další pláže v Holandsku – nesetkával se s někým právě tam?

Zvedla telefon a zavolala to Jacobu Deelenovi. „Myslím, že Johana nemusel nutně vydírat někdo z ostrova,“ řekla. „Měl takový zvyk – každý rok chtěl kromě Schiermonnikoogu vidět ještě další holandské pláže. Tvrdil, že vzpomíná na dětství, kdy je objížděl s rodiči, ale ve světle toho, co jste mi pověděl, se na to dívám jinak.“

„Ale proč by se setkávali pokaždé jinde?“

To už se jí ptal moc. „Netuším,“ odpověděla a rozloučila se.

Zírala skrz výlohu pekárny, ale neviděla náměstíčko se starými stromy ani cyklisty na vysokých silničních kolech.

Snažila se vybavit si Johanovu tvář. Je vůbec možné, že tak dlouho žijete vedle nejbližšího člověka a vůbec netušíte, jak velké tajemství před vámi má? Je možné, že z jeho reakcí, gest a tónu hlasu nepoznáte, co se v něm odehrává? Představila si, jak s Johanem chodili po pláži, grilovali, večeřeli v plážové restauraci. Celou dobu se choval úplně normálně, a přitom měl třeba za pár hodin schůzku se svým vyděračem. Jak jí mohl něco tak obrovského tajit? Proč se jí nesvěřil? Možná šlo o něco, co se právě ona nikdy neměla dozvědět. Třeba o něm vyděrač věděl něco, co by se jí nelíbilo… Ale co může být tak hrozného? Měl snad Johan homosexuální minulost? Nemanželské dítě? Nějakou úchylku? Anebo se při práci pro televizi dopustil něčeho nelegálního? Myslela si, že o něm ví všechno, ale možná znala jen titěrný zlomek pravdy. Možná za jeho překotný odchod z televize a stěhování z Holandska nemohla jen „šílená únava a pocit vyhoření“, jak jí tvrdil. Třeba potřeboval od něčeho utéct. Byl pro něj jejich vztah jen příhodnou cestou z úzkých? Vzal si Johan cizinku, aby získal jasnou záminku zvednout kotvy a opustit zemi, kde udělal něco, kvůli čemu ho někdo začal vydírat? Cítil se devět set kilometrů odsud bezpečněji?

Přistihla se, jak míchá asi centimetr studené kávy tak energicky, až lžička cinká o šálek. Ale vždyť jsme se opravdu milovali, napadlo ji. Poznala by přece, kdyby Johan svoje city jen předstíral. Jenže z čeho se ta láska zrodila? Co když z Johanovy strany byla na začátku jenom vypočítavost – a láska přišla až později, ze zvyku?

Kapitola 17

V krabicích s Gweninými výstřižky, negativy, pohlednicemi a starými recepty nebylo nic zajímavého – alespoň Bergman měl ten dojem. Výstřižky na téma znásilnění a incestu neprozrazovaly nic víc, než že se o tuto tematiku zajímala. Byly v holandštině, takže Bergman stejně nerozuměl ani slovo. Snímky vyhublého dobytka, liščat v klecích a starých lidí v nějaké léčebně či domově důchodců zase dokazovaly, že měla soucit se slabými.

„Pořád něco kontrolovala, někam psala a hájila něčí práva,“ prohodil na vysvětlenou Sven. „Ale lidi, který namíchla, kdysi prověřovala kriminálka. Řekl jsem jim o všech, s kým měla konflikt. Nikomu nic nedokázali.“

„Tyhle fotky a výstřižky policie neviděla, že?“

Stařík zavrtěl hlavou. „Ne. Ale i kdybych jim je dal, moc by jim nepomohly. Vždyť z těch negativů se ani nedá poznat, kde to je focený.“

S tím Bergman nesouhlasil, ale nechtěl se s Kremerem přít. Zběžně si prohlédl ještě sbírku pohlednic. Skládala se ze tří štůsků; každý byl převázaný režným provázkem jako balíček. V jednom štůsku byly pohlednice velkých holandských měst, v druhém lístky ze zahraničí a ve třetím s fotograiemi přírody.

„Když bylo Gwen asi dvanáct, sbírala je,“ řekl Sven. „Byla šikovná, našla spoustu způsobů, jak si je shánět. Nejvíc si vážila těch nepopsaných.“

Bergman znovu svázal pohlednice do tří balíčků. Uvažoval, proč se cítí tak zklamaný. Co čekal?

„Johan Rutten si tyhle věci také prohlédl?“ zeptal se opatrně. Bývalý strážce majáku nepůsobil jako člověk, který se svěřuje na potkání. Jeho domov byl strohý stejně jako jeho tvář: nikde žádné dekorace, jen praktická účelnost. Obývací pokoj zdobila jen úhledně srovnaná polena do krbu, jedna police se starou malovanou keramikou a dvě starožitné dřevěné skříně s dvoukřídlými dveřmi, jež byly zřejmě otevřené záměrně, aby byly vidět police s knihami uvnitř. Na stole stála dřevěná mísa se svrasklými jablky, která vypadala jako padavčata. Nábytek s odřenými rohy a děravá utěrka přehozená přes dvířka prehistorické kuchyňské linky nasvědčovaly, že má Sven Kremer buď hluboko do kapsy, nebo nesnáší utrácení za věci, které ještě slouží.

Poprvé od Bergmanova příjezdu na ostrov byl nádherný slunný den. Dvěma vysokými okny bez záclon se naskýtal výhled na zatravněné kopečky dun a zářivě modré nebe, proti kterému se ostře rýsovala věž majáku vzdálená jen asi tři sta metrů. Bergman zauvažoval, jak se asi spí v domě, kterému celou noc do oken v pravidelných intervalech září silné reflektory. „Myslím, když vás navštívil,“ dodal, aby porušil dlouhé ticho. Svenu Kremerovi se nějak nechtělo odpovídat.

„Jak víte, že tady byl?“

„Ingrid Ruttenová mi řekla, že vám po příjezdu na Schiermonnikoog volal. Nic nevím, ale předpokládám, že ho stejně jako mě zajímaly Gweniny negativy a výstřižky, o kterých mu pověděl Lars.“

Starý muž kývl. „Pozval jsem ho na návštěvu. A máte pravdu, tyhle krabice jsem mu taky ukázal.“

„Odnesl si něco z Gweniných věcí?“

„Ne… ale něco si odnést chtěl. Ty hodinky, co jsou na dně té menší krabice.“

Bergmanovi se zrychlil tep. „Hodinky?“

„Jo, zlatý starožitný hodinky. Docela hezká věcička. S vyrytou opičkou a žirafou na víčku. Ale nejdou. Hrábněte na dno. Někde tam budou. Ty ho zaujaly. Vyptával se, odkud je mám a tak. Možná měl dojem, že by je dovedl výhodně střelit někde v antiku… Pochopitelně jsem mu je nedal, když je to památka na Gwen. Všechny ty věci si jednou přebere Eli.“

Bergman zalovil rukou pod zažloutlými novinovými výstřižky. Nic. Vyndal všechno z krabice, aby měl jistotu, že hodinky nikde neuvízly. „Nejsou tady.“

„Nejsou?“ Sven pokrčil rameny. „Tak si je musela vzít Eli… byla tu chvilku před vámi.“

„Nebo je bez vašeho svolení sebral Johan Rutten?“ nadhodil Bergman.

Stařík zavrtěl hlavou. „Ne, jen si je vyfotil na mobil. Měl jsem ho pořád na očích. Když odjel, hodinky zůstaly na desce stolu. Řekl jsem mu, že žádný památky na svou dceru nedám z ruky, a pokud je bude chtít ukázat v reportáži, může si je kdykoli přijít natočit sem. Víte, tihle reportéři nejsou moc spolehliví. Mají pocit, že z nich všichni padají na zadek. Něco vám slíbí, ale ani je nenapadne to splnit. Vždyť jsou přece od televize a vy byste měl být rád, že se vůbec snížili k tomu, aby se s vámi bavili… Dobře tyhle týpky znám. V době, kdy jsem se staral o maják, jsem s televizákama měl tu čest několikrát.“

Bergman kývl. Zvířátka. Se třemi vykřičníky. Proč Johan napsal zvířátka, a ne hodinky? Protože je důvěrně znal, anebo proto, že cítil potřebu použít něco jako šifru? Sjoerd de Jong každopádně nelhal; Johan neviděl hodinky u něj ani u Larse, ale tady, v domku na samotě pod majákem. Ale proč mu připadaly tak důležité?

„Znáte historii těch hodinek?“

Sven zavrtěl hlavou. „Historii? Ne. Prostě jsem je objevil ve stodole mezi Gweninýma věcma z pláže. Ani to není moc dávno, tak rok dva nazpátek. Byly v krabici s mušličkama. Shodil jsem ji, když jsem ve stodole něco hledal, všechny ty lastury se vyklopily a s nima vypadly tyhle hodinky.

Připadalo mi, že by se takováhle věc neměla válet mezi haraburdím, a tak jsem je uložil do krabice s výstřižkama.“

Bergman přemýšlel. Zapadalo to do sebe, ale nedávalo to smysl. Kam dál? Za kým jít? Koho se ptát?

„Je to zvláštní.“ Sven Kremer se ztěžka zvedl ze židle, nahlédl do krabice a sukovitými prsty v ní zašmátral. „Zeptám se Eli, jestli je má,“ dodal spíš pro sebe než pro Bergmana. Pak prudce vzhlédl. „Nebo že by je odnesl ten zloděj?“

„Zloděj?“

Sven Kremer zamířil ke kabátu pověšenému na háčku na vnitřní straně dveří a z kapsy vytáhl mobil. Zády k Bergmanovi mávl rukou. „Zas tak moc se nestalo. Ani jsem to nehlásil policii. Někdo vylomil dveře a vlezl do domu, když jsem byl na procházce, ale vrátil jsem se právě včas. Vyplašil jsem ho dřív, než něco vzal.“ Obrátil se zpátky k Bergmanovi. „Nejspíš puberťák z toho mládežnickýho tábora u lesa… ty děcka nám tu dělají rotyku. Prázdný flašky od chlastu v dunách, posprejovaný auta na parkovišti… Za našich mladejch let tohle nebylo.“ Mávl rukou.

„Viděl jste ho?“

„Slyšel jsem ho utíkat, pelášil pěkně rychle, takže starej páprda jako já to rozhodně nebyl. Ale jak říkám, nedělám z toho vědu, když se nic neztratilo.“

„Kromě hodinek,“ doplnil Bergman.

Sven Kremer neohrabanými prsty cosi vyťukával na mobilu. Krátce k Bergmanovi zvedl oči. „No ano – kromě hodinek. Ale já pochybuju, že zmizely při tom vloupání. Proč by někdo bral nefunkční starý hodinky a jinak nic? Hotovost zůstala na svým místě a dokonce i šperky po nebožce -“ Nedokončil větu, přiložil si telefon k uchu a čekal. Po chvíli pokrčil rameny. „Eli mi to nebere. Ale někde bych tu ty hodinky měl mít vyfocený. Kvůli pojišťovně. Loni jsem měnil pojistku. Říkali, ať si nafotím všechny cennosti, od kterých nemám účtenku… ale já vzácných věcí moc nemám, takže jsem vyblejsknul i ty hodinky. Ačkoli si nemyslím, že mají valnou cenu. Jak říkám, ani nejdou.“

Vyšel z místnosti a za chvíli Bergman slyšel jeho kroky nad hlavou. Sven Kremer se vrátil s barevným, špatně zaostřeným snímkem na nekvalitním papíře.

„Není to moc ostrý. Fotil jsem mobilem a pak jsem si to nechal vyvolat v drogerii v Seedune.“

Ale nebylo pochyb. Snímek zachycoval podobné hodinky, jaké pečlivě opatruje Sjoerd de Jong.

Bergmanovi pípla esemeska. Josefe!!! Johana asi někdo vydíral, psala Ingrid. Cože? Jedna bomba za druhou. Jsem zničená!!! Přijeď, prosím, co nejdřív domů. Potřebuju tě tady.

Domů? Bergmana překvapilo, jak prudce se mu při pohledu na to slovo zastesklo po statku v Kozích Horách, kocourovi Diegovi a… ano, také po nezávislé a umírněné Alžbětě, přestože ta k jeho domovu zatím úplně nepatřila. V Ingridině domku v dunách se doma rozhodně necítil. A najednou sám před sebou nedokázal uspokojivě obhájit, proč v něm přebývá. Co ho přimělo přijet na Schiermonnikoog? Proč plýtvá dovolenou na cizí starosti a pídí se po nějakých starých hodinkách, místo aby trávil čas s milovanou ženou? Proč tady sedí s úplně cizím mužem a mluví s ním v cizím jazyce o jeho mrtvé dceři? I když esemeska sdělovala závažnou skutečnost, její hysterický tón ho popudil. Jestli se okamžitě nezvedne a nepojede za Ingrid, vyslechne si, že jí není oporou. Jak je možné, že vlastnosti, jimiž ho ta žena od mládí tolik okouzluje, ho zároveň popouzejí? Ty její bouřlivé, na odiv stavěné emoce! Ta její potřeba být neustále středem pozornosti! Na vteřinu byl v pokušení oznámit Ingrid, že končí a vrací se do Čech, vydírání nevydírání. Od toho je tu přece místní kriminálka, aby našla vraha. Jenže případ Johana Ruttena a Gwen de Vriesové už se mu zasekl v mysli drápkem.

Bergman vstal. „Už vás nebudu dál zdržovat, pane Kremere. Zkusíte ještě později Eli zavolat a dáte mi vědět, co vám řekla? Docela by mě zajímalo, jestli ty hodinky vzala ona nebo zloděj.“

Sven Kremer po něm loupl zvláštním pohledem, ale kývl. „Stejně s ní chci ještě mluvit. Začala mi dnes vykládat něco tom o večeru, kdy zabili Johana, a pak se najednou zarazila a změnila téma. Načež jsme se pohádali. U děcek v tomhle věku nikdy nevíte. Jsou jak nášlapný miny.“ Doprovodil Bergmana ke dveřím a bez úsměvu mu podal ruku na rozloučenou. Měl roztřesený stisk. Zkoumavě si Bergmana prohlížel. „Takže vás si Ingrid Ruttenová najala, abyste vyřešil vraždu jejího manžela? No, nedivím se jí, že místní policii nevěří. Je to banda neschopných blbů. Já po Gweninu vrahovi roky pátral sám, protože na soukromýho detektiva jsem neměl peníze.“

Bergman zavrtěl hlavou: „Nikdo si mě nenajal. Pracuju sice v Praze na kriminálce, ale sem jsem přijel Ingrid jen trochu podpořit… přátelíme se od dětství. Jsem tu na dovolené.“

„Nerad bych se vás dotkl, pane, ale kdybyste tu byl jen na dovolené, nebavil byste se teď se mnou o Gwen, ale procházel byste se po pláži,“ opáčil starý muž a dál si Bergmana prohlížel, jako by se rozhodoval, nakolik mu může důvěřovat. „Líbíte se mi. Povím vám ještě něco, co by vás mohlo zajímat, chcete? Třeba to něco znamená, třeba ne.“ Opřel se ramenem o dřevěný rám dveří, ze kterého poblíž zámku trčely čerstvé třísky. Nedávné vloupání, připomněl si Bergman, ale nestihl se nad tím zamyslet, protože Sven bez vyzvání pokračoval: „Když bylo Gwen asi šestnáct, přinesla jednou domů videokazetu. Našel jsem ji ve stodole a pustil ji. Byly na ní záběry, který vypadaly jako pořízený skrytou kamerou v koupelně. Jak si ženská čistí zuby, svlíká se, sprchuje se… pak přijde chlap a ve sprše si to rozdají. Bylo to narafičený jako kamera skrytá za zrcadlem, ale podle mě šlo o hraný amatérský porno. Uhodil jsem na Gwen a ona tvrdila, že tu kazetu našli s kamarádama na pláži. Pořád odtamtud nosila domů nějaký krámy… jenže tohle těžko mohlo být něco, co přinesla voda. Vždyť ta kazeta nebyla vůbec poškozená, nebyl v ní písek… a ten vleze do všeho. Radši jsem se v tom moc nešťoural, kazetu jsem odnesl k moři a zahrabal ji. Co písek schvátí, nikdy nenavrátí, říká se u nás, ačkoli tak úplně pravda to není... Pak už se to nikdy neopakovalo a my o tom s Gwen nemluvili.“

Bergman kývl a čekal. Když Gwen zavraždili, bylo jí asi třicet. Mohlo hrát roli něco, co se stalo v jejích šestnácti? Těžko. „Řekl jste o té kazetě policii? Hned asi ne, k tomu nebyl důvod, ale myslím poté, co byla vaše dcera zavražděna?“

Stařík vzdychl. „Ano, ale nebrali to vážně. Přece jen mezitím uběhlo hodně let… Ale když se teď Johan Rutten chystal o Gwen natáčet reportáž, požádal mě o nějaký historky z její minulosti. Chtěl slyšet něco pikantního, kontroverzního, třeba moje domněnky, který se nepotvrdily ani nevyvrátily – však znáte jeho pořady. Tak jsem si vybavil tu kazetu.“ Odmlčel se. „No a ještě tentýž den byl Johan mrtvý.“

„Vy si myslíte, že ho někdo mohl zabít jen proto, že se dozvěděl o amatérském pornu natočeném před takovou spoustou let?“ Tohle už bylo vážně přitažené za vlasy.

„Nemyslím si nic. Jen vám říkám, co se stalo. Je to přinejmenším zvláštní, ne?“

„Pokud vám to dělá starosti, měl byste o té záležitosti povědět spíš policii,“ mínil Bergman. „Udělal jste to?“

Sven Kremer neodpověděl hned. Bříškem palce zkrouceného revmatismem hladil poničený rám dveří. „Víte, já mám k policii dvojaký vztah. Když po mně něco chtějí, poslušně odpovídám na všechny jejich otázky, ale sám je nekontaktuju. Ze zásady. Jako kluk jsem považoval kriminalisty za hrdiny… jenže vyšetřování smrti mojí dcery mě vyléčilo. Byl jsem zničenej chlap a oni se ke mně chovali jako k podezřelýmu. Ta jejich arogance a povýšenost… a stejně to k ničemu nevedlo. Radši si ani nepředstavuju, jak by se mnou zametli, kdyby Lars našel tyhle výstřižky -“ ukázal na krabici, „hned po její smrti. Předpokládám, že by neviděli nic než slovo incest. Víte, nechci vás urazit, ale pochybuju, že kriminálka vždycky dopadne skutečnýho viníka. V base určitě sedí spousta nevinnejch lidí.“

„V tom s vámi nesouhlasím. Ale pokud vám ta kazeta připadá důležitá, povězte o ní policii,“ poradil mu Bergman. „I když nejspíš s vraždou nesouvisí.“

Stařík kývl, ale nezdál se přesvědčený. „Pořád bych bez potíží našel místo, kde jsem ji zakopal,“ řekl zamyšleně. „Zabalil jsem ji tak, aby ji nepoškodil písek ani vlhkost.“

„Proč? Chtěl jste se jí zbavit, ne?“

„Pro případ, že by byla nějak důležitá... vlastně nevím. Víte, když jsem byl malý, s klukama jsme vždycky zahrabávali věci do písku tak, aby vydržely neporušený a abychom je v případě potřeby zase dokázali najít. Vybrali jsme si jeden z dřevěných sloupků na pláži – mají čísla, který značí vzdálenost od začátku pláže v kilometrech a stovkách metrů, všiml jste si? – a pak jsme vykopali jámu v linii mezi tím sloupkem a čárou přílivu. Stačilo poznamenat si někam číslo sloupku. Ten zvyk mi zůstal.“

„Šikovné.“

„Víte, když chcete něco pohřbít na pláži,“ pokračoval Sven, „musíte to zahrabat nad nejvyšším bodem přílivu, aby příboj úkryt neodkryl. Víte, co je tady pod pláží věcí? Starý vraky lodí a třeba i pozůstatky vesnice, kterou pohltilo moře. Po bouřích občas vylezou na povrch věci… A pak je příliv zase zahrne pískem.“

Bergman si vybavil, jak kráčel po pláži. Takže neměl pod nohama jenom nestabilní písek, ale ke všemu se pod ním skrývaly trosky domů? Nebyla to nejpříjemnější představa.

„Ale proč bych tu kazetu hledal, že jo?“ pokračoval Kremer ve své samomluvě. „Po těch letech už je to jedno. Bude tak hluboko pod navátým pískem, že bych ji stejně nevyhrabal.“

Bergman spolkl poznámku, že pokud by stará videokazeta s domácím pornem zakopaná kdysi dávno na pláži opravdu nyní zavinila smrt Johana Ruttena, pak by mohl být v nebezpečí i Sven Kremer. Pravděpodobně nejde o nic víc než výplod fantazie osamělého, zahořklého staříka.

Nebo je to ještě jinak? Třeba Sven Kremer vytahuje a přehnaně zdůrazňuje starou bezvýznamnou historku, jen aby odpoutal pozornost od něčeho jiného, mnohem důležitějšího. Co když Johan Rutten při šťourání v Gwenině minulosti objevil něco, co se jejímu otci nelíbilo? Sven Kremer žije sám a pravděpodobně neexistuje nikdo, kdo by mu potvrdil alibi na dobu Johanovy vraždy. Co když v něm představa, že jakási informace o Gwen vypluje na světlo, vyvolala takový děs, že všetečného reportéra v náhlém hnutí mysli umlčel?

Eli seděla na matraci v nákladovém prostoru Theovy dodávky, potahovala z marihuanové cigarety a připadala si zhýrale. Dveře dodávky byly otevřené dokořán, aby dovnitř svítilo slunce, ale tím pádem se s Theem nevyhnuli ani zvědavým pohledům turistů mířících na pláž. Oproti včerejšku se hodně oteplilo a přes parkoviště přecházely hloučky plážově oblečených, převážně postarších lidí, odhodlaných ignorovat svěží vítr od severu a vymáčknout maximum z jednoho z posledních záchvěvů babího léta. Eli se každému čumilovi drze zadívala do očí a pomalu přitom vyfukovala kouř. Jen se dívej, myslela si. Nejspíš mi závidíš, že jsem mladá, hezká a vysedávám si tu na sluníčku s nejzajímavějším chlápkem na ostrově. Udělala dobře, že se cestou od dědy za heem zastavila. Zvedl jí náladu.

Děda se jí pokoušel dovolat, ale nebrala mu to, a když zavolal potřetí, ztišila zvuk. Nechtěla riskovat, že hea telefonátem s dědou otráví a on ji pošle pryč. Zapáleně jí vysvětloval, proč bydlí v dodávce, vaří si na plynovém vařiči a myje se pod plážovými sprchami, a jí připadalo nezdvořilé ho přerušovat.

„... jen si vem, jak lidi žijou v těch šílenejch bytech na sídlištích, nikde žádná příroda, jenom plácek s lavičkama a pochcanou trávou uprostřed, a oni kmitaj ráno do práce, večer z práce, vždyť je to jedno, že je to tady hnusný, stejně jsme celý dny pryč.“

Kývla a cvrnkla zbytek cigarety ven na asfalt. „Táta říká: ,Pracuj, abys žila, nikdy ne naopak.’ On si potrpí na tyhle moudra. Asi byste si rozuměli, jenže to nikdy nezjistíte, protože táta tě předem odepsal. Po ostrově se vykládá, že seš špinavej feťák a povaleč, co przní slušný holky.“ Zasmála se. „Říkala jsem ti ten večer u ohně, že se s tebou nesmíme stýkat? Já ani kámoši. Pár starejch prďolů si dokonce chce stěžovat na radnici, že ti neměli dovolit tady bivakovat. Prej máš táhnout někam k Haarlemu a netahat drogy na jedno z posledních míst, kde žijou slušný lidi. Věděls to?“

Zavrtěl hlavou. Oči měl jako ze skla.

„Přitom táta taky není svatej. Napůjčoval si spoustu prachů, jen aby se zavděčil Marit – mý nevlastní mámě. Teď mu hrozí exekuce a asi se budeme muset odstěhovat z ostrova.“

Nebyla si jistá, jestli ji Theo vůbec poslouchá. Zavřel oči a opřel se temenem hlavy o stěnu dodávky. Možná patřil k lidem, kteří se na rozhovor soustředí, jen když mluví oni sami; táta se občas choval podobně. U otce ji to štvalo, ale Theovi by odpustila cokoli. Brala jako výhru už jen pouhý fakt, že s ním může sedět v autě jako jemu rovná; jako žena, nikoli dítě. Jakmile zmlkla, Theo se nadechl a pokračoval stejným tónem jako prve; jako by jeho hlas byl nahraný na disku a někdo právě povolil tlačítko pause: „Znáš vůbec nějaký sídliště, Eli? Já vyrost v Bijlmer-Oost v Amstru… naši tam pořád žijou. Všechno je tam dělaný pro novodobý otroky; kotec, kde se vyspíš a ve volným čase si vymeješ mozek televizí a počítačem, aby se mu náhodou nechtělo přemejšlet a tobě nedošlo, že žiješ blbě a že existujou alternativy. Dají ti vydělat akorát tolik, aby ses uživila, ale už ne dost na to, aby sis mohla našetřit a přestat na nějakej čas pracovat. Protože jakmile bys z toho kolotoče jednou vypadla, jakmile bys poznala svobodu, už by pak nebylo tak jednoduchý tě znova zotročit. Posloucháš mě, Eli?“ Otevřel oči a přistihl ji, jak na něj zírá.

Trochu vypustila pozornost; to kázání už bylo dlouhé, a tak se soustředila na Theovu tvář, na vrásky v koutcích očí, pihy od sluníčka na tvářích a nose, hřívu dlouhých dredů... jak by jí asi slušel takovýhle účes? „Poslouchám,“ odpověděla a zrudla.

„Představ si, že seš pořád zavřená ve svým bytě v osmým patře, odkud můžeš jít maximálně ven na tu pochcanou trávu. Z pěti stran ve dne v noci slyšíš sousedy, který tě furt nějak rušej. Je jasný, že když se chceš něčím potěšit, nenapadne tě nic než věci, co stojí peníze. Za všechno zaplatíš, za restauraci, za kino, za bowling, za cvičení. Anebo si jdeš něco koupit takzvaně pro radost, abys neměla pocit, že život stojí za hovno. Takže jim ty prachy, který jsi pět dnů v tejdnu vydělávala, zase pěkně rychle nacpeš zpátky do chřtánu -“

„Komu?“ zeptala se, vytáhla mobil a udělala si s heem společnou selie. Na facebook ji hned dát nemůže, to dá rozum, protože tím by prasklo, proč dnes není ve škole, ale večer ji ukáže Dominique.

„Společnosti přece.“ Zase zavřel oči. „Tomuhle posranýmu systému. Přišel jsem nedávno na návštěvu k mámě a říkám jí: ,No schválně, kolik hodin jsi pracovala, místo abys žila, aby sis mohla koupit tenhle cínovej stojánek na ubrousky? A doma ho někam mrskneš, možná ho pár tejdnů budeš používat, ale pak ho zašantročíš a zapomeneš, že ho máš. O co seš šťastnější, že máš ten blbej stojánek?’ A víš, co mi na to odpověděla máma? ,Mě stejně nejvíc bavilo si ho kupovat.’ To je katastrofa, Eli! Tahle společnost je nemocná.“

Eli vyfotila další selie, protože na té první se jí udělaly šeredné záhyby na krku, jak natáčela hlavu na stranu. „To je fakt,“ odpověděla nepřítomně. Uvelebila se pohodlněji a ve škvíře mezi matrací a stěnou auta se rukou dotkla něčeho tvrdého a studeného. Podívala se tam. Zpod matrace vyčuhovala střenka velkého kuchyňského nože z nerezové oceli. Proč ho tu Theo má? Bojí se, že by ho mohl někdo přepadnout, když nocuje v dodávce na parkovišti v dunách? V noci tu nejspíš jeho auto zůstává jako jediné, ale přesto… k Theově uvolněnosti jí nůž nějak neseděl. Znovu sklopila oči k lesklému ostří. Strýčka Johana někdo bodl… nedaleko odsud. Zamrazilo ji. Vzápětí si vynadala, že je paranoidní; proč by Theo strýci ubližoval, když ho ani nezná? Napadlo ji, že by se mohla hea na nůž zeptat, ale pak si to rozmyslela.

„Vždycky jsem si říkal, že jestli si jednou pořídím děti, budu se snažit, aby se z nich nestali otroci,“ říkal právě Theo. „Ty bys klidně mohla bejt moje dcera, Eli, takže to zatím povím aspoň tobě. Lidi vyměňujou svůj čas za prachy. Vzdávají se ho strašně lehkomyslně, takhle.“ Lusknul prsty. „A pak se mezi sebou chlubí posranejma křeslama a vázama a mobilama a dalšíma kravinama, za který zaplatili kusem vlastního života.“

Eli spustila ruku s mobilem do klína. Byla na něj pyšná a Theovo kázání už ji vážně přestávalo bavit. Pro tohle sem nechodila. Neměl by se po trávě člověk spíš smát a vykládat vtipy? „Vlastně je to geniální forma otroctví,“ pokračoval Theo, „když lidi svoje podrobení ještě považujou za privilegium. Učíme se to odmalička. Proč asi děti začínají tak brzy chodit do školy? Aby si zvykly na pevnej režim, dokud jsou ještě pružný. Říkal jsem kdysi Umě...“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „To je jedno.“

„Umě?“ zpozorněla. Tohle bylo konečně opravdu zajímavé. Eli v životě neslyšela o jiné Umě než o herečce Thurmanové a Dominiquině sestře. „To jako Umě Seghersový? Ty ji znáš?“

„Znám.“ Jeho hlas zněl najednou jinak. Jako by zalitoval, že se o Umě vůbec zmínil.

Eli okamžitě pustila z hlavy nůž pod matrací. Že by to bylo takhle jednoduché? Theo zná Umu. To je neuvěřitelná náhoda! Nebudou ji s Dominique muset v Amsterodamu složitě hledat; prostě požádají hea, aby jim na ni dal číslo nebo adresu nebo je k ní rovnou zavezl. „To je naprostá bomba! Takže víš, že Dominique s Matsem, jak jsem s nima přišla k ohni, jsou její sourozenci?“

Sotva znatelně kývl.

„Tak proč jsi jim u ohně neřekl, že se s ní vídáš?“ Protože si Uma nepřeje, aby o ní na Schiermonnikoogu mluvil? Chce zůstat od původní rodiny odříznutá a Theo teď lituje, že ji prozradil a zmínil její jméno? „Jak dobře ji znáš?“ naléhala. „Jste kamarádi? Bože, Theo, ani nevíš, jakou bude mít Dominique radost! Pořád plánujeme, že spolu někdy vyrazíme do Amstru a pokusíme se Umu najít -“

Překvapeně se zamračil. „Copak vy nevíte, kde je?“

„Ne. Ona ti neřekla, že vůbec nejezdí domů? To ji zase tak dobře neznáš, co? Nebyla tady už jedenáct let, Theo! Jen občas pošle lístek. Dominique ji šíleně obdivuje, že našla sílu odsud vypadnout. U nich doma to je… no… složitý a Dominique by taky chtěla brzy zmizet. Uma je taková její modla.“

Theo zareagoval divně. Vstal z matrace tak prudce, až hlavou narazil do stěny dodávky. Vyskočil na asfalt, udělal pár kroků od auta, prudce se otočil a zase se vrátil. „Takže ty mi tady tvrdíš, že Uma Seghersová před jedenácti lety odjela z Schiermonnikoogu a od tý doby se neukázala doma?“

„U Seghersů se říká, že pláchla s nějakým týpkem, s turistou. Jejich otec z toho tenkrát mohl zešílet.“

Byl úplně bílý. „Kdy odjela? Myslím v jakým ročním období?“

„Proč se ptáš? Myslím, že na jaře. Ale jestli to chceš vědět přesně, musíš se zeptat Dominique nebo Matse. Zavolej jim, dám ti čísla. Nebo je máš? Budou mít radost, že víš, jak se Umě vede.“

Prohrábl si vlasy. „Ale já nevím, jak se jí vede, Eli. Já ji znal tenkrát. Na jaře před jedenácti lety. To já jsem ten týpek, se kterým chtěla pláchnout z ostrova… Ale vykašlala se na mě.“

Eli na něj zůstala užasle zírat. „Ty? A ona nakonec odjela bez tebe?“

„Už to tak vypadá.“

„Chodili jste spolu, jo?“ Eli se dychtivě předklonila. „Tohle až budu vyprávět Dominique!“

„Krátce. A tajně. Tvrdila, že kdyby se o nás dozvěděl její otec, oba by nás zabil.“

„Já vím, starej Seghers je cholerik. Raději ani k Dominique nechodím na návštěvu.“

„Znali jsme se s Umou sotva měsíc a už se mnou chtěla odejít z domova, to mě trochu děsilo. Ale oukej, zamilovanej jsem byl. Courali jsme po dunách a plánovali, jak pár tejdnů pobudeme u mě v bytě v Amstru a pak zmizíme na rok do Thajska… Malovala si, jak si po návratu najdeme podnájem hned vedle na ostrově, na Amelandu.“

Oči se mu projasnily a Eli se přistihla, že na Umu Seghersovou žárlí. Muselo být fajn chodit s Theem po dunách a plánovat společný život. „Proč chtěla zrovna na Ameland, a ne někam na pevninu?“ zeptala se.

„Protože je stejnej jako Schiermonnikoog, ale nežije tam její fotr, říkala. Věřila, že tam by ji nenašel, a vymejšlela různý složitý krycí manévry… Já to bral jenom jako takový řeči. Jenže Uma je myslela vážně. Docela jsem zíral, když mi řekla, že už se odhlásila z holandskýho zdravotního pojištění, aby ho zbytečně neplatila, když budeme žít v tom hajsku!“

„Tak proč nakonec odjela bez tebe?“

Rozhodil rukama. „Jak to mám vědět? Ještě před chvílí jsem si myslel, že se na poslední chvíli hodila do latě, zůstala na Schiermonnikoogu a dneska už má pět dětí s nějakým místňákem, kterýho jí vybral táta. Během těch jedenácti let jsem sem ještě několikrát přijel malovat, ale Umu jsem nehledal. Proč se šťourat v minulosti… Říkal jsem si, že přece musela vidět moje plakáty. Kdyby se mnou chtěla mluvit, mohla kdykoli přijít na pláž.“ Pokrčil rameny. „A stejně jsem většinou nebyl sám,“ dodal vzdorovitě.

Kývla. „A teď? Teď nikoho nemáš?“

„Ne.“

Potěšilo ji to, i když rozhovor o Umě Seghersové jí ještě naléhavěji připomněl velký věkový rozdíl. „Vyprávěj mi o Umě,“ pobídla ho. „Jak ti dala kopačky?“

„Prostě mě zazdila.“ Pokrčil rameny. „Měli jsme sraz u posledního trajektu. Říkala, že tam dojede na kole. Pamatuju si, jak jsem na ni čekal na parkovišti v přístavu. Opozdila se a já jí zkoušel volat, ale nebrala mi to. Pak už jsem musel zajet autem do fronty, abych se vůbec na trajekt dostal, ale Uma pořád nikde. Telefon nezvedala. Čekal jsem do poslední chvíle. Ale nepřišla. A neposlala mi ani esemesku jako vysvětlení. Byl jsem naštvanej a mrzelo mě to, ale – upřímně? Svým způsobem se mi ulevilo, protože jsem si nebyl úplně jistej, jestli je správná věc brát s sebou holku, kterou znám teprve měsíc. Takže jsem zajel na trajekt a vypadl odsud.“ „Proč?“

„Dobrá otázka. Řekněme, že jsem byl spokojenej se životem svobodnýho chlapa, kterej si vždycky najde holku jenom na léto.“

„No, Uma si tebou evidentně taky nebyla jistá. A já se jí ani nedivím.“

Překvapeně vzhlédl. „Proč?“

Usmála se. „No přece proto, že ty sis nebyl jistej. Poznala to na tobě. A nechtěla se ti vtírat a věšet se ti na krk. Tak odjela sama třeba až druhej den. Anebo naopak zmizela dřív než ty? Řekla bych, že jsi jí dodal odvahu k tomu, aby vypadla, ale možná ani nechtěla vypadnout s tebou.“

„Nejsi na patnáctku nějaká moc chytrá?“ Zazubil se na ni. „Ale možná máš pravdu. Zkoušel jsem jí pak ještě několik dní volat, ale nebrala mi to. A později už její číslo ani nefungovalo. Tak jsem si řek – co bych se vnucoval?“

„Já vím. Dominique mi říkala, že si Uma změnila číslo. Ani rodině už to nový nedala. Dokonale za sebou zametla stopy, co? Novej život… A nikdo se jí nemůže divit. Ty víš o tom zneužívání?“

„O jakým zneužívání?“

„Dominique si myslí, že jejich táta a Uma… “ Zašklebila se. „Že proto takhle zmizela a nejezdí domů a proto starej Seghers nikdy nepřekousl, že odešla, a tvrdí, že je děvka a pro něj je mrtvá. S tím se ti Uma nesvěřila?“

„Ne!“ Vypadal šokovaně. „Její táta? Takže proto chtěla vypadnout?“ Stál se založenýma rukama a špičkou boty drtil špačka cigarety. „Tak to je síla.“

Eli si představovala, jak to asi tenkrát bylo. Uma byla statečná, když nakonec vypadla úplně sama, a Dominique ji zřejmě tím spíš bude chtít najít. Získá o důvod víc, proč Umu nekriticky obdivovat.

„Třeba fakt bydlí vedle na Amelandu a domů pošle lístek vždycky jenom z dovolený nebo z výletu do Amstru, aby si rodiče mysleli, že žije daleko,“ napadlo ji. „Ty vado, to by od ní bylo mazaný. Maluješ občas na Amelandu?“

Kývl. „Byl jsem tam dvakrát. A jasně, taky mě to napadlo. Ale Umu jsem tam nikdy nepotkal.“

Seskočila z dodávky, stoupla si vedle něj a změnila téma: „Poslyš, Theo… až odsud budeš odjíždět, vzal bys nás s Dominique s sebou do Amstru? Říkal jsi příští pátek, viď?“

Nepřítomně kývl, aniž se na ni podíval. „Jo, ale jen se tam otočím. Vezmu si z domova čistý věci a tak… Chtěl bych odsud odjet prvním ranním trajektem, protože večer už chci malovat na pláži v Noordwijku. Poslední letošní štace.“ Zaostřil na ni. „A vy budete mít v Amstru kde spát?“

„Nevím,“ pípla a se zatajeným dechem čekala na jeho reakci. Ať řekne, že tedy zůstane doma až do neděle a ony můžou bydlet u něj! Čekal by ji nádherný víkend. Nejúžasnější víkend v jejím životě...

Povytáhl koutek úst. „Poslyš, malá, mně připadá, že patnáctiletá holka by se ještě neměla sama s kámoškou poflakovat po Amstru. Nechceš ten výlet podniknout až tak za rok za dva?“

„Tak to fakt nechci.“ Do očí se jí natlačily slzy. Vztekle trhla ramenem a byla vděčná, že má kolo zaparkované u předních dveří dodávky, takže má záminku otočit se k Theovi zády. „Kdo si jako myslíš, že seš? Můj táta?“

Vyhoupla se na kolo a šlápla do pedálů, ale bolest v ní rostla, bobtnala a potřebovala ven. Jakmile se Eli dostala od hea do bezpečné vzdálenosti, zaječela na něj přes rameno: „Stejně bych s tebou nikam nejela! Nejsem blbá, abych sedla do auta s chlápkem, co má pod matrací nůž jako krávu!“

Vyjela do mírného svahu. Byla silná a zvyklá jezdit často na kole, takže se ani nezadýchala. Oči měla zalité slzami, ale přesto si všimla, že na odbočce k dědovu domu stojí auto s českou značkou a staženými okýnky. Ingridin čmuchal ji bůhvíjak dlouho pozoroval, jak se baví s heem. Uklidnila se tím, že i kdyby k němu dolehl její poslední výkřik, je to jedno, protože přece nerozumí holandsky. Když ho míjela, sklopila hlavu a nepozdravila. Nepokusil se ji zastavit, avšak za zády uslyšela, jak se německy ptá dvojice cyklistů: „Můžete mi prosím přeložit, co před chvílí křičela támhleta dívka?“

Jejich odpověď už k ní nedolehla, ale při své smůle si byla jistá, že mu slovo od slova přeložili všechno.

Kapitola 18

Měl někdy Johan zlé tušení, když uviděl v kalendáři den a měsíc své budoucí smrti? Zamrazilo ho? A jaké datum jednou bude stát na jejím parte? Ingrid se odvrátila od kalendáře na stěně kuchyně a přitiskla si dlaně na spánky. Na co to proboha myslí? Neměla souhlasit, aby Josef odjel ke Svenu Kremerovi bez ní. Kde vůbec tak dlouho vězí? Požádala ho přece, aby se co nejrychleji vrátil.

Aby zabila čas, položila na stůl kabelku a začala z ní vyklízet nepotřebné věci. Jako obvykle v ní měla chaos: účtenky, obaly od bonbonů, ulámané hroty plastového hřebenu, pomačkané vizitky lidí, kteří jí byli úplně ukradení. Rozhodla se vyhodit i několik svých vizitek s otřepanými rohy a při pohledu na vlastní jméno ji znovu zamrazilo, protože si ho najednou živě představila na ceduli v pohřební síni. Máloco je tak jisté jako to, že její jméno jednou na té ceduli bude napsáno. Bude se Kristýna obtěžovat a přiletí z Tennessee alespoň na její pohřeb, když za života ji vůbec nenavštěvuje?

Sevřel ji tak prudký stesk po dceři a pocit osamělosti, že bez rozmýšlení popadla telefon a vytočila Maritino číslo. Zeptá se jí, co dělá a jak nese strýcovu smrt. A poví jí o těch penězích. Marit žije na ostrově a Johana dobře znala; třeba ji napadne, kdo a proč mohl jejího strýce vydírat. Nikdy se neměly rády, ale měly by držet spolu, napadlo Ingrid; obě přece Johana milovaly.

Marit se ohlásila hned po prvním zazvonění. Měla zastřený a dutý hlas, jako by byla nemocná nebo hodně plakala.

„Marit? Tady Ingrid. Co děláš? Nemáš chuť se zastavit? Nebo zajít na procházku?“

„Ingrid, já...“ Marit se odmlčela. „Vlastně proč ne? Nechceš přijet sem? Udělám jednohubky… “

Ingrid si představila, jak místo v prostorném, elegantním, dokonale uklizeném Johanově domě sedí v zaneřáděné klaustrofobické kuchyni na farmě, poslouchá kýčovitý pop, konzumuje nechutné jednohubky s margarínem a snáší Eliny přidrzlé poznámky… a kupodivu dostala chuť pozvání přijmout.

„Přijedu moc ráda, Marit,“ řekla a zavěsila.

Alespoň se může převléknout ze splývavého domácího úboru zpátky do kostýmku, přelakovat si vlasy, nasadit si náušnice s maličkým briliantem a vyplnit rty korálově červenou rtěnkou. Když se mohla „dát dohromady“, jak tomu říkala, hned jí připadalo, že má svůj život víc pod kontrolou. Po Johanově smrti se až do Josefova příjezdu nelíčila a nečesala a zpětně jí připadalo, že tím své zoufalství ještě prohloubila. Jako by otevřela smutku dveře dokořán; tady jsem, dělej si se mnou, co chceš. Do toho stavu se už nesmí vrátit.

Vyšla ze dveří domku s pocitem, že se snad rány začínají maličko hojit a všechno, co ji znepokojuje, se jistě brzy vysvětlí. Jenže povznesený pocit jí dlouho nevydržel. Cestou k autu se nemohla zbavit dojmu, že ji někdo pozoruje. A když se rozhlédla, zjistila, že se nemýlí.

Z hřebenu duny, zpola skrytý mezi vlajícími stébly vysoké trávy, její dům upřeně sledoval Sjoerd de Jong.

Chtěl si s Ingrid Ruttenovou promluvit o té pastvině, ale zpražila ho tak zlým pohledem, že raději zůstal, kde byl. Přesto doufal, že až se ji odváží oslovit, bude s ní jednodušší řeč než s jejím manželem. Snad mu ta vražda pomohla.

Když Ingrid odjela, sešel z duny k jejímu domu a obhlédl si ho. Každý květináč, zahradní židle a dlaždice vypovídaly o nadbytku. Ingrid Ruttenové může být úplně jedno, jestli bude dál pronajímat nějakou zavšivenou pastvinu, anebo ji nechá rozparcelovat a zastavět. Peníze nepotřebuje. Jenže to bohužel nic neznamená; lidé, kteří mají dost, obvykle chtějí ještě víc.

Sjoerd vyšplhal zpátky na duny a zamířil k domovu. Pes mu klusal u nohy, ale uši držel sklopené dozadu a ocas stažený mezi nohama. Nevypadal vůbec spokojeně, takže si Sjoerd nevyhnutelně musel klást otázku, jestli opravdu udělal dobře, když ho koupil. Ze všeho nejvíc ho rozčílilo, že když psa na pláži odváděl od pána, pro něhož se nabídka patnácti set eur ukázala neodolatelná, zvíře kňučelo a vzpíralo se mu na vodítku, což ve tváři předchozího majitele vyvolalo samolibý úsměšek.

Nicméně borderkolie je teď jeho a záleží převážně na něm, jak spolu budou vycházet. O psech věděl své a byl přesvědčený, že se dokáže postarat o to, aby ho jakékoli zvíře začalo milovat a respektovat.

A nebyl to jediný plán, který na dnešek měl. Před svítáním, když ležel bdělý v posteli a uvažoval, jestli na pláži zase zastihne pár s borderkolií a podaří se mu psa koupit, si položil ještě jednu otázku: proč si nedá pokoj a míchá se do cizích záležitostí? Zbláznil se snad, že se chystá zaplatit patnáct set eur za starého šedivého psa, kterého už nejspíš předchozí majitelé stačili natolik zkazit, že z něj nikdy nebude bezproblémový společník? Má už tři psy, dva osly, dvě kozy, stádo ovcí – všechna ta zvířata byla dříve týraná a u něj našla hezký domov. Proč mu to nestačí? Proč na sebe uvazuje další bytost, když si vůbec není jistý, co s ním bude dál? Důvod vlastně znal – dělá to všechno ve jménu Gwen… ano, ve jménu Gwen.

Ale stačí to?

Napadal ho jen jeden způsob, jak udělat víc – obětovat víc. Sjoerd si s tím nápadem pohrával už delší dobu a v posledních dnech jeho plán získával čím dál jasnější obrysy. Když dorazil domů, počkal na dvoře, až se jeho psi a nový přírůstek do smečky navzájem očichají, a pak šel rovnou dovnitř, zalistoval ve starém papírovém telefonním seznamu a našel číslo na notáře – snad pořád platí. Nenáviděl telefonování, jednání, zařizování, nenáviděl lidi a všechno s nimi spojené, ale věděl, že teď bude muset překonat všechny své fobie. O tom, co se chystá udělat, nepoví Madelii Visserové ani nikomu dalšímu. Musí si poradit sám.

O dvě hodiny později Ingrid seděla v Maritině kuchyni a uvažovala, proč si myslela, že jí tahle návštěva prospěje. Zbláznila se snad, že si tohle semeniště bakterií představovala jako oázu? Na hraně jejího šálku se proti světlu ježila vlákna z utěrky a v dóze s krystalovým cukrem byl krátký černý hrubý chlup, nejspíš koňský. Ingrid od chvíle, kdy ji Marit s Larsem usadili na pohovku, bojovala s nutkáním sebrat z ubrusu chlebový drobek a nakonec neodolala, vzala ho mezi palec a ukazováček, vstala a odnesla ho do odpadkového koše.

Neuniklo jí, jak významný pohled si Marit s Larsem vyměnili. Oba měli na tváři nalepený úsměv jako herci z reklamy na životní pojištění a podstrkovali Ingrid samé lahůdky; dnes žádná odporná šlehačka z rostlinného tuku ve spreji ani kolečka bagety s margarínem. Ať řekla cokoli, dychtivě jí přitakávali, bylo to samé „to máš tedy pravdu, Ingrid“, „hm, zajímavý názor“ a „no vidíš, to by mě nenapadlo“. Připadalo jí, že by snad nadšeně souhlasili i s návrhem, že jakmile si vypijí čaj, udělají si společně hezké odpoledne na nudapláži a pak si to ve třech rozdají v dunách. Ingrid se nemohla zbavit dojmu, že po ní něco chtějí a je jen otázkou času, kdy se jeden z nich odváží žádost vyslovit.

„Nedala by sis ještě kousek bábovky, teto Ingrid?“

Zakuckala se. Teto Ingrid? Dokud Johan žil, Marit nikdy tohle důvěrné oslovení nepoužila. Tak proč teď najednou? Bylo by naivní domnívat se, že se po Johanově smrti cítí stejně osamělá jako Ingrid, a tak si hýčká skrovný počet blízkých. Má tady přece Larse a nevlastní dceru a na pevnině žije její matka. Ingrid by jí mohla vyprávět, jak vypadá skutečná osamělost.

Ne, Marit pohání něco docela jiného. Chytá se poslední šance získat něco ze strýcových peněz.

Byla to veskrze nepříjemná návštěva. Ingrid by dala přednost špatně skrývané antipatii, na niž byla u Marit zvyklá. Takhle napjatě čekala, až padne otázka, která celou dobu visí ve vzduchu, a zvažovala, jak by měla odpovědět. Cítil se takhle Johan celý život? Nikdy si nemohl být jistý, kdo o něj projevuje upřímný zájem a koho zajímají jen jeho peníze. Dostala na něj zlost, že ji nechal samotnou v situaci, na kterou není zvyklá a neumí si s ní poradit. S jeho penězi možná nebude mít nouzi o společnost, ale vnitřně bude osamělejší, než kdyby zůstala chudá.

Z nervozity prozradila Marit s Larsem o vyšetřování Johanovy smrti víc, než měla původně v úmyslu. Ačkoli kriminalisté přece museli počítat s tím, že všechno, co jí povědí, pošle dál. A novinky, které zjistil Josef, snad také nejsou tajné; vždyť na starožitné hodinky z pláže už se na jeho přání Larse po telefonu ptala.

Pověděla jim o ztracené vražedné zbrani, o otiscích pneumatik v písku nedaleko místa nálezu těla i o krvi, kterou psi vyčenichali poblíž křižovatky cestiček v dunách. Informaci o záhadných výběrech vysokých částek si nechala až na konec.

Marit do té chvíle plály oči zvědavostí, ale najednou se v jejím výrazu cosi změnilo. „Cože? Takže kriminálka si myslí, že strýce na Schiermonnikoogu někdo vydíral?“

Zděšený důraz na poslední slovo Ingrid překvapil. Ji samotnou fakt, že Johan možná někomu platil za mlčení, zase tak moc neudivil. Při své profesi se přece mohl zaplést do čehokoli… Spíš ji šokovalo, že vedle ní celé ty roky žil a ona na něm nic nepoznala.

„Přesně tak,“ odpověděla upjatě. „Těžko si můžou myslet, že tady ty peníze každý rok odevzdal na dobročinnost. Každopádně vás chci poprosit, abyste se nad tím zamysleli. Hlavně ty, Marit. Znáš strýce a znáš místní lidi. Nepotkalas ho třeba s někým, s kým se normálně nestýkal? Nezmínil se ti třeba, že má starosti?“

„Ne.“ Marit začal v ruce poskakovat šálek na podšálku. Rychle ho postavila na stůl. „Třesou se mi z toho ruce,“ prohodila celkem zbytečně.

Ingrid zazvonil mobil právě ve chvíli, kdy práskly vchodové dveře a do místnosti strčila hlavu Eli. Zamávala dívce na pozdrav a hovor přijala.

Josef se lehce podrážděně domáhal vysvětlení, proč ho nejprve žádala, aby co nejdřív přijel domů, a pak zmizela. Čeká na ni v Johanově domku už nejmíň hodinu a vážně ho nebaví takhle marnit čas. Nemohla mu aspoň nechat vzkaz, když ho předtím honila jak nadmutou kozu? Žijeme spolu v jednom domě několik dnů a už se chováme jako manželé po dvaceti letech, napadlo Ingrid. Bože, s takovým mužským by nevydržela ani den, což ostatně věděla vždycky. Potřebuje k sobě někoho mnohem přizpůsobivějšího, pružnějšího, oddanějšího… někoho, jako byl Johan.

„Trvalo ti to, tak jsem si našla jiný rozptýlení,“ odsekla a byla ráda, že s Josefem mluví česky. Jinak by to vyznělo nezdvořile vůči Marit a Larsovi. „Můžeš sem přijet za námi, jestli chceš,“ nabídla.

„Nemám zájem.“ Z hlasu mu pořád ještě nezmizel onen napružený podtón. „Poslyš, Ingrid, nechtěla bys to tam zkrátit? Dozvěděl jsem se u Kremera něco, co bych s tebou rád probral… A kdybych věděl, že tu nebudeš, nejspíš bych si ještě promluvil s Eli. Viděl jsem ji na parkovišti kousek od majáku, seděla tam s nějakým dredařem v posprejovaný dodávce a pak na něj přes půl parkoviště ječela, že ví o jeho obřím noži pod matrací. Zajímalo mě, co má s tím týpkem za konflikt, a tak jsem si ten její výkřik nechal přeložit od nějakých místních cyklistů. Jela na kole, minul jsem ji pak autem na silnici kousek za majákem, ale jak říkám, spěchal jsem za tebou. Vzhledem k příčině Johanovy smrti bych si s ní o tom chlápkovi s nožem rád promluvil.“

„Pochybuju, že Eli seděla s nějakým sprejerem nebo kým u majáku, Josefe,“ namítla Ingrid. Těžko by tam po škole stihla dojet, s někým se tam vybavovat a pak se zase vrátit domů. „Podle mě sis ji s někým spletl. Ale počkej, hned se jí můžu zeptat. Právě přišla.“ Svěsila ruku s telefonem a holandsky se zeptala: „Eli, viď že jsi dneska neseděla pod majákem s nějakým vagabundem v posprejovaný dodávce? Josef má dojem, že tě tam viděl, ale…“

Nechala konec věty viset ve vzduchu, protože pochopila, že odteď ji bude Larsova dcera nenávidět ještě víc než dřív. Eli na ni zírala s výrazem naprostého zděšení, který prozrazoval, že se Josef nespletl. A Marit s Larsem na dceři okamžitě poznali, že otázka ťala do živého.

„Eli!“ zařval Lars. „Tys nebyla ve škole?“

„Kdes byla? S jakým vagabundem v posprejovaný dodávce?“ zaútočila na nevlastní dceru Marit a Eli se místo odpovědi jen opřela zády o stěnu, svezla se po ní k zemi a hlasitě se rozplakala. V jedné vteřině se pevně a odbojně dívala na Ingrid a v příštím okamžiku se zhroutila. Jako když praskne křehká skleněná baňka, kterou někdo moc silně sevřel mezi prsty.

Ingrid pošeptala Bergmanovi, aby raději nejezdil; poněkud se změnila situace. Pak rychle zavěsila.

Tady nejde jen o tenhle jeden problém, o jedno záškoláctví, napadlo ji při pohledu na vzlykající dívku. Eli se zachovala jako někdo, kdo už nemůže, na koho už je toho moc.

Madelie Visserová měla dobrý den. Sjoerd de Jong jí za všeobecného pozdvižení přivezl do muzea na vozíku taženém oslem obrovskou červenou kovovou bóji. Umístila ji před vchod do muzea vedle staré rezavé kotvy; turistům se bude líbit. Zaplatila za ni Sjoerdovi víc než štědře – nakonec z ní vytáhl vyšší částku, než na jaké se původně domluvili, ale bóje přiláká pozornost kolemjdoucích a peníze se jistě brzy vrátí.

Provedla po muzeu dvojici slovenských turistů. Neuměli ani slovo holandsky ani německy, ona zase nedala dohromady v angličtině víc než pět šest vět, takže si moc nepopovídali, a nemohla jim ani vysvětlit, proč v muzeu obsluhuje převlečená za stařenu z předminulého století. Uvažovala, jestli nebudou chtít vrátit vstupné, když popisky ke všem exponátům jsou jen v holandštině a němčině, ale nestěžovali si.

Když odešli, usedla k internetu, aby se podívala, co se mezitím událo ve světě, ale nebylo jí přáno dlouze se začíst.

Sotva přeletěla pohledem titulky, na štěrkové cestičce ke vstupu do muzea se ozvaly rázné kroky a vzápětí vzal někdo za kliku. Vzhlédla od obrazovky a nespokojeně našpulila rty. Co od ní policajti chtějí tentokrát?

„Poslouchejte! Dítě vypadlo z okna ve třetím patře a odešlo po svých,“ přečetla jim místo pozdravu titulek zprávy, kterou se právě chystala otevřít.

Podívali se po sobě. „Také vám přeju dobrý den, paní Visserová. Budete nám muset něco vysvětlit,“ pravil Jacob Deelen a měřil si ji samolibým, povýšeným a současně vyzývavým pohledem, který by se dal přeložit asi jako: „Mám tě v hrsti, babizno.“

„Ano? A co?“ zeptala se a pravá ruka jí bezděčně sklouzla k madlu zásuvky, ve které měla schovaný gin.

Jacob Deelen položil na stůl fotografii. „Podívala byste se prosím na tohle?“

Madelie se zvedla ze židle, aby se na povrchu snímku přestalo odrážet světlo z okna. A uviděla – ach bože! – dva průhledné sáčky s marihuanou. Tak přece. Tolik doufala, že se ubrání ostudě, ale mohla si spočítat, že to nakonec praskne. „Znáte je?“ zeptal se triumfálním tónem Jacob Deelen.

Zhluboka se nadechla a zpříma mu pohlédla do očí. „Jistěže je znám,“ odpověděla. Nedá se nic dělat. Jen ať si o ní klidně celý Schiermonnikoog vykládá, že se na stará kolena dala na drogy; podstatnější je nepůsobit jako někdo, kdo má co skrývat. „Našli jste je v kapse Johanova saka, že?“

Oba kývli a čekali na vysvětlení.

„Tu marihuanu přivezl pro mě. Nevím, kde ji koupil. Myslel si, že by mi mohla pomáhat proti projevům mého onemocnění – trpím esenciálním třesem, víte? Není to nebezpečné, jen dost nepříjemné. Prostě se mi občas začnou nekontrolovatelně třást ruce, někdy i hlava a hlas.“

„Ach tak.“ Z tváře Jacoba Deelena zmizel svrchovaný výraz. „Proč vám tedy pan Rutten ty sáčky nakonec nedal, když vám je přivezl?“ zeptal se kriminalista.

Propletla prsty na stole. „Přivezl mi jich víc,“ přiznala. „Celkem šest. Všechny jsem je nechtěla… dva jsem mu vrátila. Nechtěla jsem u sebe mít takové množství... drogy.“ Zrudla. „Když mi Johan volal ještě z Čech, říkal, že bych to měla aspoň jednou vyzkoušet, jenže já nejsem člověk, který se jen tak sebere a zajede si do Amsterodamu do coffee shopu nebo třeba požádá kamarádku, aby až sem příště pojede, přivezla kromě cibulí tulipánů ještě nějaké kuřivo.“

Poslední slovo posměšně zdůraznila, aby bylo jasné, že ho běžně nepoužívá. „Na ostrově jsme velmi tradiční, konzervativní komunita. Coffee shopy tu nemáme. Ani uzavřené kluby, kde by se marihuana prodávala. Nebo alespoň já o žádném nevím. Ne že bych v mládí leccos nevyzkoušela… ale už desítky let jsem jointa neviděla ani zdálky.“

„A opravdu to pomáhá?“ vyhrkl mladší z policistů.

Připadalo jí, že teď z něj mluví spíš zvědavost než profesionalita. „Vážně o tom pochybuju, Johan se nejspíš zmýlil. Pokud vím, marihuana dělá dobře spíš pacientům s Parkinsonovou chorobou, ti žvýkají listy nebo si ji dávají sušenou do jídla, jenže moje nemoc nemá s Parkinsonem nic společného. Občas se roztřesu, ale příčina je docela jiná. Také proto jsem si nechtěla nechat všechno, co mi Johan přinesl. Připadalo mi to jako marná snaha. Pomáhá mi něco jiného, mám svoji metodu… nepotřebuju zkoušet žádné alternativy.“

„Co vám pomáhá?“

„Alkohol,“ odvětila a upřímně dodala: „Kdysi jsem s ním měla potíže a Johan se bál, že do toho spadnu znovu. Proto celý ten nátlak s marihuanou. V sobotu odpoledne mi ubalil několik cigaret a chtěl, abych příště, až se začnu třást, zkusila místo panáčka tohle. Ale zatím sázím na osvědčenou metodu.“

Sepjala ruce na stole. Překvapovalo ji, jak je klidná, když mluví o věcech, které si chtěla nechat pro sebe. O diskrétnosti policie si nedělala iluze. Byla si jistá, že jakmile se historka o majitelce Muzea moře s jointy po kapsách donese k místním strážníkům, brzy obletí celý Schiermonnikoog.

Pohlédla Jacobu Deelenovi do očí. „Ještě něco?“

„Vlastně ano,“ odpověděl. „Posledně jste se zmínila, že vám pan Rutten dával peníze na přilepšenou. Byly to pravidelné splátky?“

Zamračila se. „Splátky? Nedostávala jsem od něj žádné splátky. Kdysi mi zainvestoval tohle muzeum. A od té doby, co jsem ovdověla, jsem se mu tu a tam ozvala, že jsem se dostala do úzkých. Pokaždé mi hned pomohl. Bylo na něj spolehnutí. A když jsem mu před rokem zavolala, že mám trápení s tím třesem, přilepšil mi opravdu výrazně.“

„O jakou částku šlo?“

„Deset tisíc eur.“

„Hotově?“ Do tváře kriminalisty se znovu vloudil ten nepříjemný výraz. „Přispíval vám hotově?“

„Převodem z účtu. A nedá se říct, že by mi přispíval… to zní tak pravidelně. Líp se hodí výraz, že mi občas zalepil díru v rozpočtu.“

„Byli jste si zjevně docela blízcí.“ Kriminalista si neodpustil lascivní podtón. „Nemáte tušení, komu mohl na ostrov vozit větší částky v hotovosti?“

„Řekla bych, že nikomu. Pokud měl u sebe větší sumu, tak nejspíš jenom pro svoji potřebu. Johan byl hodně bohatý člověk. Muži jako on nosí v peněžence desetitisíce se stejnou lehkostí jako běžný člověk stovky.“

Zdálo se, že je sice nepotěšila, ale otázky už jim došly. Obrátili se k odchodu.

„Hezký kostým,“ poznamenal mladší z kriminalistů a pak za nimi zapadly dveře.

Aspoň něco se jí povedlo zatajit. O tom tučném jointu, který si v sobotu vykouřili s Johanem na lavičce před jejím domkem (a který vedl ke spontánnímu objetí, sice krátkému, ale vášnivému), jim nepověděla nic. A zatajila i další joint, který si na lavičce vykouřila za soumraku o samotě a pak v povznesené náladě dostala chuť na osamocené toulky… takže z večerního televizního programu neviděla nic.

Madelie se vrátila zpět k bulvárním zprávám v naději, že přijde na jiné myšlenky, ale stal se pravý opak. Reportéři z jejího oblíbeného webu snad mají vlastního špeha přímo mezi policisty!

Reportér Johan Rutten vozil na Schiermonnikoog každoročně desetitisíce eur v hotovosti. Policie prověřuje teorii vydírání. Vdova Ingrid Ruttenová se nicméně domnívá, že její manžel mohl tajně podporovat svou bývalou přítelkyni, která...

A následoval starý příběh s divokým rozchodem, syrovým masem a přespáváním na rohožce.

Madelii se zatočila hlava. Tak proto se jí ptali na ty peníze. Tohle Ingrid vážně přehnala!

Zhluboka si lokla ginu, pak vstala od stolu a tak, jak byla, ve staromódní sukni a směšném šátku s uzlem pod bradou, vyšla z muzea a nasedla na kolo.

Ve stejné chvíli si Ingrid s Bergmanem přinesli talíře se slanečky, čerstvými bagetami a kostičkami cibule k jednomu z kulatých stolků před rybárnou v Nes.

A až když se Ingrid pustila do vyprávění o dramatu u de Vriesových, teprve jí došlo, jak podstatné věci byly během návštěvy vyřčeny. Eli byla v době vraždy nedaleko místa činu. Malíř, který za souhlasu schiermonnikoogské radnice bivakuje na parkovišti pod majákem a svérázným způsobem se stará o kulturní vyžití turistů, schovává v autě velký nůž... A Marit nemá na sobotní večer alibi. Proč původně všem včetně Larse tvrdila, že byla s Eli doma? Kryla nevlastní dceru, nebo se jí spíš hodilo, že ji nikdo nebude podezírat?

Ingrid zalitovala, že se nechala vylekat domácí hádkou, kterou nechtěně vyvolala, a urychleně odešla. Kdyby zůstala, asi by se dozvěděla víc.

Jako první začal křičet Lars: „Já ti hned řeknu, Marit, s jakým vagabundem se moje dcera stýká místo školy! S tím feťákem od majáku, ten má dodávku pomalovanou jako velikonoční vejce. Je to tak, Eli? Stýkáš se s tím pobudou? Jak dlouho ho znáš?“

Eli se z očí řinuly slzy. „Jenom od so-soboty… “

„Takže tys byla v sobotu večer venku s ním? S tím hnusným malířem?“ vyjekla Marit. „Dal ti drogy? Ublížil ti nějak? Mluv! Do háje, Larsi, měla jsem ti to říct hned, omlouvám se… “

Lars se k ní prudce obrátil. „Cos mi měla říct hned? V jakou sobotu večer? Myslel jsem, že Eli byla s tebou doma!“

„No… nebyla. Vrátila se dlouho po půlnoci. Nechtěla jsem, aby ses na ni zlobil, Larsi… ach bože, jsem pitomá. Měla jsem ti to povědět.“

„Výborně, takže mi obě lžete!“ Lars vyčítavě pohlédl na Marit. Pak si dřepl před Eli a vzal ji za ramena. „Proč tolik brečíš, Eli? Udělal ti něco? Nutil tě, ať si něco vezmeš? Nebo tě... Ten hajzl! Přísahám, že ho vlastníma rukama zabiju, jestli -“

Eli se mu vytrhla a prudce vstala. „Nic mi neudělal! Co by mi jako měl dělat? Prostě pálil na pláži oheň a pozval nás k němu.“ Otřela si rukávem nos. „Kdybyste se ke mně pořád nechovali jako k malýmu fakanovi… kdybyste mě furt nekontrolovali a nehlídali… a nepodezírali… a nezavírali mě doma… normálně bych vám řekla, že jedu k majáku. A řekla bych vám mnohem víc věcí... důležitejch! Jenže s váma se vůbec nedá mluvit. Když mě něco trápí, tak to nemám komu říct. Nikdy to nemám komu říct. Na všechno jsem sama! Tak si to taky sama vyřeším!“ Než ji otec stačil chytit za paži, vyběhla ze dveří a vydusala po schodech nahoru.

„Mám jít za ní?“ zeptal se Lars.

Marit nevěděla.

„Podle Josefa na toho malíře volala, že ví o noži pod jeho matrací,“ vyhrkla Ingrid. „Třeba o nic nejde, ale možná by se to měla dozvědět policie.“

„Nejsem si jistý, jestli mě má víc znepokojovat nůž nebo matrace,“ pravil ponuře Lars.

V nastalém tichu Ingrid hlesla, že už raději půjde. Nevšímali si jí. Ale když nasedala do auta, vyběhla za ní z domu Marit. A otázka, na niž Ingrid celou návštěvu čekala, nakonec skutečně byla vyslovena.

„Teto Ingrid… ještě jsem ti chtěla říct… zeptat se tě... bože, to je tak hloupý, takhle to ze sebe sypat narychlo a ještě za takových okolností. Omlouvám se ti za tu scénu.“ Marit se zachvěla. Měla na sobě jen tričko s krátkým rukávem, a i když svítilo slunce, ve větru jí na předloktích naskočila husí kůže.

„To já tu scénu vyvolala. Takže odpusť ty mně.“

Marit zjevně nevěděla, jak začít.

„Prostě to vyklop,“ pobídla ji Ingrid.

„Víš... Lars má dluhy. Dozvěděla jsem se o nich nedávno. Rozhodli jsme se prodat tenhle dům a taky dům Elina dědečka a přestěhovat se všichni společně na pevninu do levnějšího a většího, ale… Lars se s tím hodně těžko smiřuje. Tak mě napadlo, jestli bys od nás nechtěla ty dvě nemovitosti koupit… a třeba je pronajímat? Nebo alespoň Svenův domek? Aby tak nějak… zůstal v rodině?“

Musí na tom být opravdu hodně špatně, napadlo Ingrid, když se Marit ani po tak emotivním výstupu nerozhodla nechat ponižující žádost na jindy. Ingrid nevěděla, co odpovědět. Takovéhle věci by se neměly řešit na větrné příjezdové cestě s jednou nohou v autě a s hlavou plnou nezodpovězených otázek. Nemohla se zbavit pocitu, že před ní Marit něco tají.

Nenapadlo ji nic lepšího než Johanově neteři s hranou laskavostí stisknout rameno a slíbit, že se nad tím zamyslí.

V rybárně celou hádku slovo od slova převyprávěla Bergmanovi.

„Co bys na mém místě udělal?“ zeptala se a vzala si dalšího slanečka. Milovala jejich vůni i chuť. Cestou z farmy zavolala z auta Bergmanovi a navrhla, aby se zašli někam najíst. Přál si ochutnat slanečky s cibulí, a tak Ingrid vybrala rybárnu na náměstí v Nes; nepříliš honosný, ale autentický a vyhlášený podnik se stoly a židlemi vyhřezlými přímo na pěší zónu. Bylo plně obsazeno a stoly namačkané těsně k sobě jim neposkytovaly příliš soukromí, ale povídali si česky, takže mohli probírat i ta nejdůvěrnější témata bez obav, že je uslyší někdo nepovolaný.

Bergman pokrčil rameny. „Není to tvoje příbuzná a myslím, že když už nežije Johan, stýkat se s ní nebudeš. Nebo ano?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Spíš ne. Ale Johan ji měl rád.“ „Hlavně jí nic neslibuj. Ještě ani nevíš, kolik ti po Johanovi zůstalo.“

Měl pravdu. Netušila, co kromě jejich jihočeského domu a pastviny na Schiermonnikoogu po manželovi zdědí. Finance měli po celou dobu manželství striktně oddělené a oběma to tak vyhovovalo.

Bergman vzal slanečka za ocas, obalil ho v droboučkých kostičkách cibule, zaklonil hlavu, zvedl rybu do výšky a spustil si ji do otevřených úst, jak to odkoukal od okolosedících hostů. Ingrid se pousmála. „Umíš jíst slanečka jako pravej Holanďan.“

„Konečně si připadám aspoň trochu jako na dovolené. Ačkoli někde tady,“ poklepal si na hlavu, „stejně celou dobu mám tu záležitost s Johanem.“

To je dobře, chtělo se odpovědět Ingrid, ale ovládla se. Nemůže na Josefa moc tlačit; není jeho povinností jí pomáhat. „Co uděláš dál?“

Založil si ruce za hlavou. „Dneska už nic. Rád bych měl po zbytek dne volno – souhlasíš, Ingrid?“ Když neochotně přikývla, pokračoval: „Pořád myslím na tu malou – na Eli. Nelíbilo se mi, co křičela o tom noži. Něco o tom, že má ten chlápek pod matrací nůž jako krávu! Pochybuju, že by vrah byl tak naivní, aby si schovával vražednou zbraň pod matraci v autě, ale přesto… Rodiče by s ní měli zajít na policii. Snad to udělají.“

Kývla. „Řešila jsem to s Marit těsně předtím, než jsem od nich odjela. Něco podnikne.“

„Rád bych s ní mluvil.“

„S Marit?“

„S Eli. Byla přece ten večer na pláži poblíž místa, kde nejspíš Johana zabili.“

„Taky jsem o tom uvažovala. Ale pláž je od majáku daleko,“ namítla Ingrid. „A ten večer byly docela velké vlny. Když hučí moře, určitě není na pláži slyšet, co se děje v dunách. A pokud sedíš potmě u ohně a díváš se do plamenů, tak přece ani pořádně nevidíš, kdo chodí okolo.“

„Ale ona třeba u ohně celou dobu neseděla,“ namítl Bergman. „Mohla si něčeho všimnout. Prostě bych s ní rád mluvil. Sven se mi zmínil, že mu chtěla něco říct o tom večeru, kdy zemřel Johan, ale pak si to rozmyslela. Může jít o prkotinu, ale nemusí. Zajedeš se mnou zítra na farmu? Vím, že jsem ti řekl, že raději s lidmi mluvím sám, ale přece jenom Eli je ještě dítě.“

„Dobře,“ kývla a ohlédla se do interiéru rybárny. „Tady pracuje Elina nejlepší kamarádka… vidíš tu tmavovlásku za pultem s teplými jídly? I když Eli nic takovýho neříkala, vsadila bych se, že byly ten večer u ohně spolu. Jsou jako siamský dvojčata. Nechceš si s ní promluvit?“

Když přistoupili k pultu, Dominique jim věnovala široký úsměv a zeptala se, co si dají. Ingrid holandsky vysvětlila, že si s ní chtějí promluvit. Dívka zvážněla. Chvíli se dohadovaly a Bergman se mezitím rozhlížel po zaměstnancích rybárny. Mají těžkou práci, pomyslel si, celý den vdechují přepálený tuk a dvě fronty, klikatící se až ke vchodu, jim nedovolí vydechnout.

„Nemůže se s námi zdržet dlouho, ale souhlasí,“ oznámila mu Ingrid. „Máme jít ven, počkat za rohem rybárny a ona na chvilku vyběhne zadem.“

Došli na vybetonovaný dvůr, kde parkovalo několik dodávek a tyčily se stohy barevných plastových beden na ryby. Bergman si vybavil, že stejný typ přepravek viděl u Sjoerda de Jonga. Za několik minut Dominique vykoukla ze zadního vchodu do rybárny a pokynula jim, aby vstoupili dovnitř.

„V zašívárně nikdo není,“ pravila spiklenecky.

V zadním traktu rybárny uhodila Bergmana do nosu silná směsice pachu krve, rybiny a přepáleného tuku. Dominique je zavedla chodbičkou do místnůstky pro zaměstnance. Byl to kamrlík s bíle okachlíkovanými stěnami, několika kovovými šatními skříňkami, umakartovým stolem se třemi židlemi, nástěnkou a omláceným věšákem na kabáty. Popelník na stole přetékal špačky. Dominique jim pokynula, aby se posadili, ale sama zůstala stát opřená zády o jednu ze skříněk. Když na ni Bergman začal mluvit, zavrtěla hlavou a prohlásila, že německy umí jen fráze, které jí stačí ke komunikaci se zákazníky, a tak Ingrid musela tlumočit.

„Chceme se zeptat na sobotní večer – byla jste s Eli u toho ohně, že?“ začal Bergman.

Obrátila oči v sloup. „Bože, ta Eli je slepičí prdel… Říkala jsem jí, že jestli to vykecá, táta mě zabije!“

„Ona vlastně nikomu nepověděla, že jste tam byly spolu,“ mírnil ji Bergman. „Ale my si to dali dohromady. Tohle je naprosto důvěrný rozhovor, slečno Seghersová, ptáme se vás jen pro naši informaci. Jsem kriminalista, ale pracuju v Čechách a tenhle případ nevyšetřuju. Přijel jsem na Schiermonnikoog na návštěvu za Elinou tetou a společně dáváme dohromady, co Johan Rutten dělal těsně před svou smrtí, s kým se asi setkal a podobně. Nemáme zájem přidělat vám problémy,“ podíval se na Ingrid a usmál se.

Ingrid jako na povel vykouzlila dobromyslný tetičkovský výraz. Bergman ocenil její herecký talent.

Dívka se trochu uvolnila, ale netvářila se vstřícně. Naučený zářivý úsměv, kterým vítala zákazníky rybárny, nahradil strnulý výraz. Zjevně litovala, že se s nimi baví. „Co ode mě chcete?“

„Jen se prosím zamyslete, jestli jste si v době, kdy jste se pohybovala na pláži a v dunách pod majákem, nevšimla něčeho nebo někoho podezřelého,“ požádal ji Bergman.

Odpověděla okamžitě: „Ne.“

„Eli se doma zmínila, že se ten večer na pláži stalo něco neobvyklého, ale neřekla -“ „Já teda o ničem nevím.“

Mluvila útočně, vztekle. „Proč vám tolik vadí, že vyšlo najevo, že jste u toho ohně taky byla?“ zajímal se Bergman.

Zpražila ho pohledem. „Vy nevíte, jakou má Theo Kiewiet pověst? Je to prznitel naivních ostrovanek! Rodiče před ním zamykají dcery na deset západů. A teď ještě ke všemu Eli zjistila tu věc s Umou! Tohle kdyby se táta dozvěděl… Fakt, zabil by mě, že se s tím chlapem stýkám.“ Zvedla předloktí se dvěma modřinami jako od stisku cizích prstů. „Vidíte? Nechci další.“

Bergman netušil, kdo je Uma, ale víc ho zaujal fakt, že mladá žena, která už si sama vydělává, zůstává pod jednou střechou s násilnickým otcem. Proč? Ale nezeptal se jí, nic mu do toho nebylo. „Takže nic nevíte?“

„Ne.“ Znovu obrátila oči v sloup. „Bože, vážně, ta Eli je pitomá. Lituju, že jsem k tomu ohni vůbec chodila. Ještě když mi dneska volala ohledně Umy, říkala jsem jí, ať proboha hlavně o Theovi nemluví doma -“

Druhou zmínku o Umě už Bergman musel komentovat. „Kdo je Uma?“ zajímal se.

„Její starší sestra,“ odpověděla za dívku Ingrid. „Eli o ní taky často mluví. Žije v Amstru a holky pořád plánujou, jak jednou pojedou za ní.“

„Tak se jí, prosím, zeptej, co Eli o Umě zjistila.“

Ingrid otázku přeložila a Dominique vysvětlila: „Vypadá to, že Uma kdysi zdrhla z domova kvůli němu. To on ji naočkoval. Něco spolu měli a vlastně původně chtěli odjet z ostrova společně. Ale Uma se na něj vykašlala a zmizela odsud sama. Víte, co si myslím?“ Konečně se rozpovídala a tváře jí zrůžověly vzrušením. „Že nechtěla od otce utéct rovnou k dalšímu chlapovi. Chtěla bejt samostatná. Nemuset se nikomu zodpovídat. Jak mohla vědět, že ji Theo taky nebude mlátit?“

Uma byla zjevně její hrdinka. „Takže tohle všechno jste se dozvěděla ten večer u ohně?“

„Ne, to zjistila Eli až dneska. Když hulila s heem v dodávce,“ dodala zlomyslně, jako by se chtěla kamarádce trochu pomstít tím, že na ni taky něco práskne. „Jsem ráda, že o ségře aspoň něco vím. Ani nemám její adresu, jen pár pohlednic,“ ukázala na čtyři barevné pohlednice, přilepené kousky izolepy na dvířka kovové skříňky, „ale chceme ji s Eli najít. Dřu tady, abych si našetřila do začátku, a už brzo -“

Bergman se zadíval na pohlednice. Nice, Cannes, Řím, Amsterodam… Něco mu říkalo, že by si je měl prohlédnout zblízka, a tak o to dívku požádal. Neochotně se otočila a jednu odlepila. Když mu ji podávala, všiml si, že se jí chvějí prsty. „Doma jich mám víc,“ řekla. „Uma posílá tak dvě ročně, někdy jen jednu. Hodně cestuje, ale myslíme si, že žije v Amstru. Protože odtamtud chodí těch pohledů nejvíc. Aspoň že víme, že je v pořádku.“

„Můžu se podívat na všechny?“

Zase obrátila oči v sloup, ale poslechla.

Pohledy byly adresované rodině Seghersových. Na druhé straně měly všechny stejný stručný vzkaz napsaný drobným ženským rukopisem. Ingrid ho Bergmanovi přeložila: Mám se dobře a doufám, že vy taky. Nemějte o mě strach. Jsem O. K. Myslím na vás. Uma

„Proč asi píše pořád totéž?“ prohodil Bergman.

Dominique pokrčila rameny. „Ona na psaní nikdy moc nebyla. Nikdo u nás v rodině na to není.“

„Říkala jste, že nevíte, kde bydlí? Nedala vám adresu?“

„Ne.“

„Proč za sebou takhle zametla stopy?“ zajímal se Bergman.

Trhla ramenem a zvedla oči k hodinám nade dveřmi. „Už budu muset jít.“

„Tak jen stručně – proč?“

„Kvůli problémům s tátou. Šlo tehdy o víc než jen o modřiny.“

Bergmana hned trkla spojitost s výstřižky Gwen de Vriesové. Znásilnění, incest. „Zneužíval ji?“

„Do toho vám fakt nic není.“ Sklopila oči, ale vzápětí znovu vzhlédla. „Musím se už vážně vrátit dopředu.“

„Znala se vaše starší sestra s Gwen de Vriesovou?“

„S Elinou mámou? Co já vím? Byla jsem ještě malá, když odjela.“

Nemělo smysl dál ji zdržovat v dusném, páchnoucím kamrlíku. Rozloučili se a vyšli do dvora.

„Myslíš, že ty holky něco viděly?“ zeptal se Bergman, když mířili ulicemi Nes na parkoviště.

Pokrčila rameny. „Já bych se spíš zaměřila na Marit. Vždyť dnes vyšlo najevo, že nemá na dobu vraždy alibi. Mohla si myslet, že bude po Johanovi dědit. Nezapomínej, že s Larsem rychle potřebujou peníze, jinak jim nezbude nic jinýho než prodat dům.“

„Na to pochopitelně nezapomínám.“ Pomalu kráčeli k autu. Vrabci poskakovali po nízkých laťkových plůtcích a zaparkovaných kolech, v korunách starých jilmů šuměl vítr a slunce skrz jejich větve vrhalo na cihlové fasády pitoreskních domů mozaiku světla a stínů. Bergman si však malebného okolí nevšímal. Mezi obočím se mu objevily dvě známé vrásky. „Poslyš, Ingrid, když jsme u Marit… co všechno jsi na farmě vyprávěla o vyšetřování?“

Věděla, že udělala chybu. Jakým falešným pocitem sounáležitosti se to nechala omámit? Původně přece Marit s Larsem podezírala, tak proč se najednou přiběhla schovat před úzkostí právě k nim a vypovídala se jim, jako by šlo o její nejbližší? Osamělost je nebezpečná, zastírá člověku zdravý úsudek, napadlo ji. Jak je možné, že před seznámením s Johanem ji nepociťovala a mnohdy považovala samotu dokonce za výhodu? Věděla, že Bergman čeká na její odpověď a už tuší, že se mu nebude líbit.

„Všechno,“ vzdychla. „Obávám se, Josefe, že jsem Marit a Larsovi řekla úplně všechno.“

Kapitola 19

Když zaparkovali na příjezdové cestě k Johanovu domku, zvedla se z lavičky za proskleným větrolamem postava v černém.

„Ach bože, Spam,“ zasténala Ingrid na sedadle spolujezdce. „Doufala jsem, že už se dnes nedozvím nic nového.“

„Takže tohle je Johanova bývalá?“

„V celé své kráse.“ Ingrid dlouze vzdychla a otevřela dveře auta.

Bergman se přes čelní sklo díval, jak prapodivně vyhastrošená droboučká ženština vychází Ingrid v ústrety. Podle tváře orámované černým šátkem jí nemohlo být víc než Ingrid, možná byla dokonce mladší, ale oblečení jako z devatenáctého století ji dělalo o dvacet let starší. Dlouhá nařasená sukně a pelerína s třásněmi vlály ve větru. V Madeliině přítomnosti ještě víc vynikla Ingridina pěstěnost a uměřená elegance ve stylu Jacqueline Kennedyové. Jak se mohlo stát, že si Johan vybral dvě tolik odlišné ženy? Pak si Bergman vzpomněl, že vztah s Madelií přece skončil dávno předtím, než Johan poznal Ingrid. Mezitím žil několik let se svou sestrou a její dcerou a užíval si nezávazné pletky s mladými herečkami. Madelie se od těch dob mohla hodně změnit. Ačkoli podle toho, co o ní vyprávěla Ingrid, byla i tenkrát mírně řečeno výstřední.

Ženy živě konverzovaly a Madelie energicky rozhazovala rukama. Bergman vystoupil z auta. Na tohle byl vážně zvědavý. Bavily se holandsky, ale doufal, že až k nim přistoupí, ze zdvořilosti přejdou do jazyka, kterému rozumí.

Německy Madelii Visserovou pozdravil, představil se a napřáhl k ní pravici. Měla docela sympatický stisk: energický, ale nepříliš pevný. V očích jí blýsklo, nasadila potměšile zkoumavý výraz a cosi k Ingrid holandsky prohodila. Ingrid krátce odpověděla, obrátila se k Bergmanovi a přeložila mu to: „Ptá se mě, jestli už jsem si našla náhradníka. Tak jsem jí vysvětlila, že jsme staří přátelé.“

„Jako já a Johan?“ popíchla ji Madelie německy a spiklenecky na Bergmana zamrkala. Skutečně je poněkud otravná, připustil, ačkoli si nerad vytvářel na lidi názor jen na základě prvního dojmu. Připadalo mu, že ucítil slabý závan alkoholu. Není opilá?

„Ne, Madelie. Ne jako ty a Johan,“ odpověděla chladně Ingrid. Bylo poznat, že se ty dvě nemají rády.

Madelie začala znovu něco drmolit v holandštině, ale Ingrid jí skočila do řeči a požádala ji, aby přešla zpět k jazyku, kterému rozumí i Bergman. „Je nezdvořilé vynechávat hosta z konverzace.“

„Žádný problém,“ odsekla Madelie německy. „Jestli si myslíš, že mě tím umlčíš, máš smůlu. Po škole jsem pracovala tři roky v Německu jako chůva, takže nemám s vyjadřováním nejmenší problém.“ Přitáhla si groteskní černou pelerínu blíž k tělu, zhluboka se nadechla a pokračovala: „Ocenila bych, kdyby ses mi za ten výrok aspoň omluvila. A než příště něco vypustíš z pusy, rozmysli si, jestli tím nemůžeš někomu ublížit. Každý, kdo umí používat internet, si teď myslí, že jsem na Johanovi parazitovala.“

„A ne?“

„Ne! Vyprošuju si -“

„Já ale nikomu neřekla, že jsi na něm parazitovala. Jen že tě podporoval. V tom je velký rozdíl.“

„Podporoval?“ zavřískla Madelie. „Měla jsem manžela, jestli si nevzpomínáš. Poctivýho chlapa, kterej se živil vlastníma rukama. Nepotřebovala jsem, aby mě kdokoli jinej podporoval.“

„O tvým manželství vím, Madelie, ale než ses vdala, Johan ti dal peníze na muzeum, to nemůžeš popřít, a jakmile jsi ovdověla, zase řešil všechny tvoje finanční potíže,“ prohlásila Ingrid. Stále ještě držela emoce na uzdě, což bylo neobvyklé. Bergman si všiml, jak jí na spánku tepe žilka. „Netvař se tak dotčeně, Madelie,“ pokračovala. „Byla jsem svědkem mnoha vašich telefonátů. Johan se nechodil s mobilem schovávat do koupelny, když jsi mu zavolala, víš?“ dodala zlomyslně. „Telefonoval klidně přede mnou. Neměl přede mnou žádný tajemství.“

„Myslíš?“ Madelie ironicky povytáhla jedno obočí; ten výraz jí slušel a prozrazoval, že ačkoli krásná nejspíš nikdy nebyla, v mládí musela mít něco do sebe.

Bergman se do rozhovoru nezapojoval, neměl čím přispět. Jen těkal pohledem z jedné ženy na druhou. Poznal, že se Ingrid právě přestala ovládat. „Hele, Madelie,“ zasyčela, „cos dělala s těma dvaceti tácama, který ti Johan každej rok přivezl? Nechávala sis platit za to, že ho necháš na pokoji? Nebo za něco jinýho? Vydíralas ho? Vím, že ti ty peníze začal vozit ještě předtím, než jsi ovdověla. To ti nebylo trapný brát si od jednoho chlapa peníze a s druhým žít? Anebo jsi to táhla s oběma?“

„Co si to dovoluješ, ty náno nadutá?“ zaječela Madelie a Bergman dostal strach, že dojde ke rvačce a bude jen na něm, aby od sebe rozzuřené ženy odtrhl. Naštěstí zůstalo jen u křiku.

„Jen se tě ptám, jak to všechno bylo. Nebo snad tvůj manžel věděl, že si bereš prachy od bývalýho, a ještě tě v tom podporoval, abyste se měli dobře?“

Tohle nebylo příliš vkusné, pomyslel si Bergman, ale sám měl zkušenosti s tím, jak umí být Ingrid v rozčilení zlá. Madelie Visserová dýchala s otevřenou pusou jako unavený pes. Ve vedlejším letním domku někdo pootevřel ventilačku, aby lépe slyšel, co se venku děje. Madelie si toho všimla a promluvila vzrušeným hlasem, ztišeným téměř do šepotu: „Když mě Johan v sobotu kvečeru navštívil – o čemž se ti možná nezmínil, nebo ano? – všimla jsem si, že má v taštičce na doklady bankovky smotaný do ruličky a sepnutý gumičkou jako nějakej filmovej mafián. Do celkem tlustý ruličky. Říkala jsem si, že tihle pracháči jsou zvyklí mít u sebe pořád tolik, aby si mohli kdykoli cokoli koupit. Neřešila jsem to. Jistý každopádně je, že když ode mě odjížděl, tak ty prachy v tý taštičce pořád ještě měl. Takže pokud si myslíš, že na ostrově někoho podporoval,“ zapitvořila se, „pak by ses měla poohlíd-nout jinde.“

Tohle bylo zajímavé. „V kolik hodin od vás Johan odjížděl?“ vyhrkl Bergman.

Madelie na něj překvapeně zamžourala, jako by zapomněla, že tam s nimi je ještě někdo třetí. „Ve tři čtvrtě na šest.“

„Sem dorazil na šestou,“ řekla tiše Ingrid a setkala se s Bergmanovým pohledem. Předali si vzkaz beze slov. Pakliže měl Johan opravdu hotovost u sebe, ještě když byl navštívit Madelii, pak ji buď někomu rychle předal cestou za Ingrid, což vzhledem ke krátkému časovému úseku nebylo příliš pravděpodobné, anebo měl peníze v taštičce na doklady i při večeři v Sunsetu. Čekal, až mu zavolá ten, komu se je chystal předat? Možná onen telefonát z veřejného automatu, který přijal u majáku, nebyl vůbec nečekaný. Třeba Johan seděl na předem dohodnutém místě v předem smluvený čas a vyčkával, až dostane signál, aby odešel do dun.

„Vy věříte té teorii o vydírání?“ zajímala se Madelie a do očí se jí vrátil dravčí lesk drbny prahnoucí po informacích. „Vlastně docela ano.“

„Josef to musí vědět, je kriminalista,“ vyhrkla Ingrid. „Tedy doma v Čechách,“ dodala rychle. „Tady pochopitelně nic nevyšetřuje.“

Bergman zalitoval, že si tuto informaci nenechala pro sebe, ale možná se domnívala, že tím Bergman v očích Johanovy bývalé přítelkyně získá větší respekt.

Madelie Visserová se k němu naklonila blíž. „Ale podívejme se! Kriminalista. A na co se specializujete? Myslím… na vraždy, krádeže, nebo snad na hospodářskou kriminalitu?“

„Na vraždy,“ odpověděl.

„Ach, vraždy! Jak vzrušující zaměstnání.“

Bergman rychle pohlédl na Ingrid. Tohle bylo od Madelie vzhledem k nedávným událostem necitlivé. „Snad bychom mohli…“ Nedokončil větu, protože vlastně nevěděl, co by mohli. Mluvit o něčem jiném? Jít dovnitř? Jen to ne, pak by se té podivné osůbky hned tak nezbavili.

„Setkal jste se někdy s dokonalou vraždou?“ zajímala se Madelie.

„Dokonalá vražda neexistuje. Jen nedokonalá policie.“ „Vážně? Myslela jsem -“

Ingrid ho zachránila. Položila Madelii dlaň na předloktí a Bergman se ve zlomku vteřiny vyděsil, že se ji chystá pozvat do domku na čaj, ale hned se mu ulevilo, protože řekla: „Madelie, teď si uvědomuju, že jsem to vážně přehnala. Neměla jsem policii říkat, že si tě Johan vydržoval. Omlouvám se.“

„Vážně?“ Madelie se překvapeně usmála. „Ne že by se tím něco měnilo na situaci, do jaké jsi mě dostala, ale vážím si tvé omluvy, Ingrid. Opravdu si jí vážím.“

„A nebudeš se zlobit, když tě teď opustíme?“ zašvitořila Ingrid. „Musím si vyřídit pár telefonátů. Ještě jednou se ti omlouvám.“

„Ale jistěže se nebudu zlobit.“ Na Madelii bylo znát, že si vychutnává své malé vítězství. Obrátila se k Bergmanovi. „Ráda jsem vás poznala. Snad ještě budeme mít příležitost promluvit si spolu o zločinu.“

Vyhrnula si širokou sukni nad kolena, zavázala ji v klíně na uzel, pak nasedla na kolo a šlápla do pedálů.

Bergman s úsměvem zavrtěl hlavou. „To bylo od tebe mazané,“ pochválil Ingrid.

„Jen ať se klidně cítí na koni, hlavně když vypadne,“ zavrčela Ingrid.

Zvážněl. „Ingrid, vybavuješ si, kdo cestou ze Sunsetu navrhl, že se na chvíli zastavíte u majáku? Ty, nebo Johan?“

„Johan,“ odpověděla bez přemýšlení. „Obvykle pod majákem nesedával rád, říkal, že se mu z jeho paprsků motá hlava. Takže mě překvapil. Ale neprotestovala jsem, mám maják ráda.“

Kývl. Přesně, jak předpokládal.

„Proč se ptáš?“ zajímala se Ingrid.

„Máme jen slovo téhle praštěné Spam, ale řekněme, že mluví pravdu. Pokud ano, pak se Johan nemusel v dunách u majáku sejít s někým, kdo pro něj měl informace k případu Gwen, ale právě se svým vyděračem. Jestli měl v tu dobu pořád ještě u sebe hotovost, možná se tam zastavil schválně. Čekal, až od vyděrače dostane znamení, že má přinést peníze do dun. To samozřejmě neznamená, že ho vyděrač zabil. Bývá to spíš opačně: vydíraný zabije vyděrače. Ale ten, komu Johan nosil prachy, mohl něco vidět… být kromě vraha poslední, kdo s ním mluvil. Moc by nám pomohlo, kdybychom zjistili, kdo a proč si tady od Johana bral peníze.“

Ingrid pokrčila rameny. „Nevíme, kdo z té budky volal. A mě už nic nenapadá.“

„Tak přemýšlej.“

Byl to dlouhý den. Bergman vyrazil na Schiermonnikoog, aby si vyčistil hlavu, ale vlastně jen vyměnil profesionální vyšetřování za mnohem složitější amatérské, bez kompetencí a vybavení. Sice na něm neležela tíha odpovědnosti

jako v práci, jenže bez přístupu k informacím a potřebných pravomocí se cítil bezmocný a bezmocnost ho frustrovala. Bergman došel po slámou posypané stezce na místo, kde se téměř až z vrcholku vysoké duny otevírá výhled na pláž. Byla už dávno tma a na moři zářila spousta světel: vpravo dvě plošiny na těžbu zemního plynu, vpředu bójky označující mělčiny a až na obzoru velké dopravní lodě sunoucí se po rušném lodním koridoru do Hamburku. Směrem do nitra ostrova se za hřebenem dun převalovala mléčně bílá peřina mlhy, ale u moře byl vzduch průzračný. Vítr se navečer utišil, takže bylo možné rozhlížet se z výšky po pláži, aniž měl člověk oči plné písku.

Bergman vytáhl z kapsy mobil. Řekl Ingrid, že se potřebuje sám projít, aby si utřídil myšlenky, ale ve skutečnosti chtěl především v klidu zavolat Alžbětě. Telefonoval s ní naposledy z přístavu těsně předtím, než se nalodil na trajekt na Schiermonnikoog. Proč se jí vlastně tolik dní neozval a ani ona jemu? Vadí jí, že odjel za svou dávnou kamarádkou? Žárlí, přestože mu to v nejmenším nedala najevo? Od chvíle, kdy se mu po ní u Svena Kremera zastesklo, ji nedokázal pustit z hlavy. Nebyl si jistý, proč vlastně před Ingrid o Alžbětě nemluví. Nejspíš jí nechce zbytečně připomínat, že její partner už není.

Alžběta přijala hovor po prvním zazvonění. „Jak se máš?“ Poznal, že ji potěšil.

„Teď zrovna dobře. Stojím u moře. Pluje po něm spousta lodí. Ale jsou hrozně daleko.“

„To ti závidím. Už jsem moře dlouho neviděla. Bože, tak ráda bych si v něm namočila nohy.“

„Tohle moře je studený,“ namítl. „Lidi se v něm sice tu a tam koupají, ale mně to připadá jako rainovaný způsob sebepoškozování.“

Zasmála se. „Přesto mě mrzí, že neexistuje způsob, jak se teď přenést za tebou.“ Odmlčela se. Má jí navrhnout, aby hned ráno sedla do auta a přijela? Byl by rád? Její přítomnost na ostrově by ho nejspíš při řešení případu rozptylovala… ale není to jedno? Nejde přece o jeho případ! Neměl by se přehnaně angažovat. „Přijeď, jestli chceš.“

Slyšel, jak se usmála. „Přece víš, že nemůžu. Mám spoustu práce. Užij si to tam i za mě. Co Ingrid? Sebralo ji to hodně?“

„Drží se.“ Bergman pokrčil rameny. Vlastně čekal, že najde Ingrid v mnohem horším psychickém stavu. Ale ženy jejího typu si neštěstí možná nepouštějí tak blízko k tělu. Umějí hlučně a dramaticky trpět, ale jejich duše se při tom příliš nezachvěje. Uvědomil si, že u Ingrid nepozná, která její emoce je pravá a která jen hraná. „Ingrid má šťastnou povahu. Je jí všude plno, ale přitom po ní všechno tak nějak… stéká.“

Alžbětě prosákl do hlasu jedovatý tón. „Jinými slovy je to hysterka.“

Hysterka? Znělo to na jeho vkus příliš pejorativně. „Možná,“ odpověděl stroze.

„Zjistil jsi už něco?“ Alžběta změnila téma.

„Mluvil jsem s několika lidmi. Připadá mi, že skoro každý tu ví víc, než je ochotný přiznat. A ostrov je plný samotářů, kterým nemá kdo poskytnout alibi.“

„A policie pořád podezírá Ingrid?“

„Spíš mi připadá, že trochu přeháněla.“ Zamířil k lavičce, postavené na písku stranou od cesty na místě s nejhezčím výhledem. Sedl si, ale hned zase vstal; prkna byla mokrá od rosy. „Ukázalo se, že Johan pravidelně vybíral ze svého účtu velké částky peněz a zřejmě hotovost vozil na ostrov. Mohl být obětí vydírání. Těžko říct, jestli to s jeho vraždou souvisí, ale každopádně by se hodilo dozvědět se o tom víc. Ingrid si myslí, že by to vydírání mohlo souviset s reportážemi, které točil, než se stáhl do ústraní. Že třeba kdysi kvůli skvělé reportáži udělal něco nelegálního. Jenže v tom se já těžko můžu povrtat.“

„Podívej se na internet, tam je všechno.“

„Ale informace o Johanově práci půjdou najít nanejvýš v holandštině,“ namítl podrážděně, jako by to byla Alžbětina vina. „Není to totéž jako vyšetřovat vraždu doma.“

„Co je v holandštině, s tím ti přece pomůže Ingrid. Posaď ji k internetu a pověz jí, co má hledat. Věřím, že společně něco zjistíte. Jste dobrý tým.“

Myslí to vážně, nebo ironicky? Odkašlal si. „Nevím, jestli jí tu budu něco platný. Ale připouštím, že některé věci už vzbudily moji zvědavost… “

„Nedivím se.“ Teď zazněl Alžbětin hlas roztržitě, jako by se najednou při telefonování začala věnovat něčemu dalšímu. Ve sluchátku se ozývaly rušivé zvuky. Tohle Bergman nechápal. Buď telefonuju, anebo přerovnávám věci, jinak přece ani jedno z toho nedělám pořádně! „Když mluvíme o tom internetu, na něco jsem si vzpomněla,“ řekla Alžběta. „Včera jsem měla volnější odpoledne, takže jsem se na síti podívala po nábytku. A Josefe, objevila jsem úžasný věci k tobě do statku. Udělala jsem si poznámky, jenže je teď nemůžu – počkej! Tady je mám! Tak poslouchej.“ Udělala dramatickou odmlku. „Objevila jsem sedačku Konsepti – nevím, jestli tu značku znáš – zlevněnou ze sto šedesáti tisíc na sedmdesát pět! Je nádherná.“

Částka ho šokovala, ale nedal to na sobě znát. „Pošli mi odkaz.“

„A co bys řekl mramorovým obkladům do koupelny? Nemyslím umělý mramor, ale pravý, nestojí zase tak moc. Byla jsem u kolegyně, která nahradila dlaždice mramorem a vypadá to úchvatně.“

Bergman se marně bránil znechucení. Na rozhovoru o společném bydlení obecně vzato nic špatného nebylo. Jenže šlo o víc než o obklady v koupelně. Peníze po tetě by rád utratil podle vlastního uvážení. A sílilo v něm přesvědčení, že mu statek vyhovuje právě takový, jaký je. Nemluvě o tom, že za hukotu příboje by si rád povídal o docela jiných věcech.

„Dobrý nápad,“ odpověděl přesto, aby ji potěšil.

„Fajn. A počkej, až uvidíš, co jsem vybrala do podkroví. Samozřejmě je to jen návrh. Rozhodneš se sám. Ale napadlo mě, že bys byl třeba rád, kdybych ti udělala předvýběr.“

Bergman ulpěl pohledem na jedné ze svítících bójek v dálce. Uvědomil si, že ze všeho nejvíc by teď ocenil, kdyby se spojení přerušilo a on se mohl tiše kochat výhledem. Blikající světýlko na bójce ho hypnotizovalo. Vlny jím pohazovaly zprava doleva, zleva doprava, zprava

„Jsi tam? Co na to říkáš?“

„Jasně. Jsi hodná, Ali. Ukážeš mi to, hned jak přijedu domů.“ Vážně ho přešla chuť na telefonování. „Zavolám zase třeba zítra, platí?“

„Dobře. Tak se měj. A hodně štěstí.“

Bergman zavěsil a sešel dolů na pláž. Než se dostal dolů z duny, měl boty plné písku, ale nevšímal si toho. Už začal odliv. Moře se lesklo jako černý olej a nepevná půda pod nohama Bergmana potmě znejisťovala ještě víc než ve dne. Občas se propadl do mokrého písku skoro až po kotníky, ale rozhodl se obavy překonat a schválně šel pořád dál, dokud se špičkami bot nedotkl vln. Pocit totálního osamocení v tak širém prostoru byl nový a osvobozující.

Nepatrné podráždění z telefonátu s Alžbětou ho stále ještě neopustilo. Aby je setřásl, svižným krokem se vydal podél moře. Začalo mrholit, ale Bergman se tím nedal odradit a pokračoval v chůzi. Proč ho vlastně tolik rozrušil rozhovor o společné domácnosti? Vztah s Alžbětou mu připadal bezpečný, dokud v něm byli tři: on, ona a jistá vzdálenost. Najednou ho zneklidňoval. Podobně se cítil i v určité fázi vztahu s první a druhou manželkou, ale tehdy byl ještě mladý a pružnější, takže se alespoň na nějaký čas ovládl a přizpůsobil. Teď už na to neměl sílu. Není to třeba tím, že jeho otec měl vždycky ve vztahu menší slovo než matka? Je to tím, že se máma nechávala nepokrytě obdivovat od jiných mužů, netajila se svými platonickými láskami a neustále dávala tátovi najevo, že se cítí intelektuálně nad ním? Že okolo sebe měla auru nespokojenosti, a tak se Bergman s otcem cítili nejuvolněněji, když zrovna nebyla doma nebo spala?

Bergman odpověď neznal, ale uvědomil si, že nad důvody svého strachu ze závazků takhle do hloubky uvažuje vůbec poprvé. Snad ho k tomu přiměla ta široširá prázdnota vysmýčená větrem. Lidé, kteří tu žijí, v sobě musí mít mnohem míň potlačovaných emocí, popřených starostí a zapouzdřeného neštěstí, napadlo ho. Stačí jedna procházka podél moře, stavidla se otevřou a všechna špína se vyhrne ven.

Zůstal stát čelem k moři a chvíli jen poslouchal jeho monotónní hukot. Ať se s mým životem stane cokoli, tohle moře zůstane pořád stejné, napadlo ho. Byla to nesmírně uklidňující myšlenka.

Když se vrátil do Ingridina domu, obývací pokoj tlumeně ozařovala lampa na čtení a o mísu s ovocem stál opřený vzkaz: Šla jsem si lehnout. I. Bylo půl dvanácté, ale Bergmanovi se ještě nechtělo spát. Možná by mohl vyplnit čas opětovným pročítáním Ingridina překladu Johanových poznámek.

Strávil nad nimi dobré dvě hodiny, ale šlo jen o únavné omílání známých faktů. Nitku, která by ho zázračně dovedla ke Gweninu a potažmo i Johanovu vrahovi, nenašel. Do stěn dřevěného domu začal zase narážet vítr a i přes zavřená okna dovnitř doléhal hukot moře. Na Bergmana najednou padla úzkost z osamělosti, zcela nepatřičná vzhledem k tomu, že už mnoho let žil sám na statku uprostřed polí, a měl by tudíž být na zádumčivé večery zvyklý. Snad ho rozhodila změna prostředí nebo zpytování svědomí, do něhož se pustil předtím na pláži.

Náhle mu připadalo pošetilé, že chtěl za peníze po tetě procestovat svět. Nečekalo by ho nejspíš nic lepšího než takovéhle osamělé večery v cizích domech a neosobních hotelových pokojích. Anebo by ho objevování bavilo? Dokud to nezkusí, nemůže si být jistý. Pokud odmítne společné bydlení s Alžbětou a zase vezme do zaječích, zachová se jako zbabělec. Jenže na druhé straně když dá přednost pohodlí před splněným snem, bude to přece taky zbabělé. Může být odvaha zároveň zbabělostí? Odvaha odejít, zbabělost zůstat. Anebo odvaha zůstat a zbabělost odejít? Je odvážnější splnit si sen, nebo se ho dobrovolně vzdát pro něco lepšího? Obvykle si vybíráme tu momentálně jednodušší cestu, byť tušíme, že nám v důsledku víc zkomplikuje život.

Bergman si ovšem vůbec nebyl jistý, kterou cestu vnímá jako jednodušší.

Aby přišel na jiné myšlenky, nalil si z Ingridina baru skotskou bez ledu, otevřel notebook a pustil internet. Jenže virtuální realita ho jen ještě víc rozesmutnila.

Na internetu je prý všechno. Těžko! I kdyby klikal celou noc, svoji zemřelou tetu, která mu kdysi svou laskavostí nahrazovala mámu, ani kocourka bezdomovce, který mu naposledy vydechl v náručí, na síti najít nedokáže.

Zato když před několika hodinami sám kráčel podle černého studeného moře a nastavoval obličej mrholení, na chvíli mu ti dva byli o trochu blíž.

Kapitola 20

V den, kdy na ostrově došlo k další vraždě, se Bergman probudil časně. Dům byl tichý. Bergman sešel do přízemí, před zdlouhavou přípravou překapávané kávy dal přednost instatnímu nápoji a s kouřícím šálkem v ruce se postavil ke kuchyňskému oknu.

Hřeben dun na obzoru dával tušit lákavou blízkost moře. Obloha byla jasná a vycházející slunce zbarvilo bíle natřenou dřevěnou stěnu sousedního letního domku do zlatorůžova. Na krátce zastřiženém trávníku ozdobeném kapkami rosy opět hodovala skupinka divokých králíků; jakmile slunce vystoupí o něco výš, schovají se do svých nor. Koruna zakrslé borovice u cesty se sotva znatelně pohupovala. Bergman se za těch několik dnů naučil odhadovat sílu větru podle razance pohybu jejích větví a s uspokojením si pomyslel, že dnes by tedy mohl posnídat venku, aniž by se musel krýt před studenými poryvy za prosklený větrolam, přiléhající k přední stěně domku Ruttenových.

Chvíli nad tím uvažoval, ale pak se rozhodl zůstat uvnitř. Alespoň otevřel okno a pustil do kuchyně chladný ranní vzduch, provoněný solí a senem.

Bergman si nachystal na velký dubový stůl snídani: rozpečenou bagetu, sýr, salám, sklenici meruňkového džemu a džus. Pokud něco Holanďanům opravdu záviděl, pak kvalitu nejběžnějších potravin. Oproti základnímu zboží nakoupenému v české samoobsluze šlo o lahůdky, a přitom tu byly k dostání za téměř stejnou cenu jako doma všechny ty prapodivné náhražky nevalné chuti. Salám obsahoval devadesát procent masa a žádné konzervanty, džus byl z čerstvého lisovaného ovoce. Bergman věděl, že Johana v Čechách deprimovala zoufalá kvalita většiny potravin a že i Ingrid se za roky s ním naučila oceňovat neošizené jídlo.

Zatímco jedl, uvažoval, čím naplní den. Eli bude ve škole, takže rozhovor s ní si bude muset nechat až na odpoledne. Chtěla mi něco říct o tom večeru, kdy zemřel Johan, tvrdil Sven. Načež se ukázalo, že v té době byla nedaleko místa vraždy – u ohně na pláži pod majákem. Existuje způsob, jak se dozvědět víc o tom, co ta holka ví, co se jí honí hlavou? Mrkni se na internet, tam je všechno, poradila mu včera Alžběta. A byť večer o tom tvrzení pochyboval, v souvislosti s Eli bylo nejspíš naprosto pravdivé. Eli je patnáct; patří ke generaci, která veškeré detaily svého života bez bázně zveřejňuje na síti.

Bergman si přinesl ke stolu notebook a zadal do vyhledávače Eli de Vries. Žen s takovým jménem nebylo mnoho a v sekci obrázků Bergman hned našel tu pravou. Přes fotografii se proklikal do jejího profilu na facebooku, ale ten byl nastavený tak, že si v něm mohli číst jenom její přátelé. Mohla by mezi ně patřit i Ingrid? Netušil, jestli Ingrid vůbec má facebookový profil. Neznal moc příslušníků své generace, kteří by téhle mánii propadli.

Zkusil jeden z textových odkazů obsahujících jméno Eli de Vries zkopírovat do překladače, ale překlad byl tak špatný, že výsledek nedával smysl. Šlo o nějakou otevřenou internetovou diskusi a Eli zřejmě používala slang a internetové zkratky. Mohl by se snažit dál, ale proč by se obtěžoval, když má v domě překladatelku z holandštiny?

Ingrid, podívala by ses na internet, jestli Eli v nějakých diskusích nepíše něco, co by nás mohlo zajímat? A dostaneš se na její profil na facebooku? Pokud ano, mrkni prosím, jestli v poslední době nenapsala něco, co se může týkat Johana, naškrábal na list papíru, vytržený ze sešitu, kam mu česky přepsala Johanovy poznámky. Vzkaz položil na stůl a zatížil slánkou. Fajn, Ingrid dostala úkol, a i kdyby nic nezjistila, alespoň tu nebude nečinně sedět a užírat se vzpomínkami na Johana.

Ale co udělá on? Možná by mohl navštívit plavčíky, kterým Johan v den vraždy volal. Pobřežní hlídka Bergmana zajímala – snad vzhledem k tomu, že Gwen kdysi zemřela na pláži a i Johan se před smrtí pohyboval v blízkosti moře.

Ingrid mu řekla, že hlídka má na Schiermonnikoogu celkem čtyři stanoviště, a Johan volal do toho, které je ze všech nejblíž k jeho domku – a také k místu vraždy Gwen de Vriesové. Bergman rozložil na stole mapku ostrova. Ano, může se tam vypravit pěšky.

Teprve tohle byla opravdová nouze. Marit se musela smutně usmívat, když si vybavila okamžiky ze své minulosti, kdy si připadala chudá, vážně příšerně chudá a utápěla se v sebelítosti nad tím, že klesla takhle hluboko. Teď však pochopila, že být opravdu chudá neznamená nemít na lístek do kina nebo muset odmítnout večeři s kamarádkou, protože na ni v rozpočtu nezbývá. Mít skutečnou nouzi znamená nemít nic.

Vyjídat poslední zásoby z mrazáku a spíže a složitě kombinovat, aby se to k sobě hodilo a alespoň nějak to chutnalo. Před návštěvou tety Ingrid na poslední chvíli prodat pod cenou do bazaru v Nes zlaté náušnice, za získané peníze nakoupit smetanovou zmrzlinu, šlehačku, kaviár, olivy, uzeného lososa a tři druhy dobrých sýrů a pak znechuceně převalovat na jazyku každé sousto a uvědomovat si to ponížení. Odpočítávat dny do víkendu, kdy snad přijde pár lidí na vyjížďky. Děsit se, co budou žrát koně, pokud dojdou balíky sena a zásoby granulí dřív, než se „něco“ stane. A každé ráno po probuzení očima láskyplně ohmatávat každý známý hrbolek a prasklinu v omítce na stěně ložnice a loučit se s domovem. Protože Larsův dům přes všechny výhrady vnímala jako domov a teď ho bude muset opustit.

Kdyby jí Lars dřív prozradil, že má úvěry a farma mu sotva vydělá na splátky, asi by si leccos odpustila. A jistě by se s mnohem větší vervou obula do všech těch projektů, jimž přezdíval monkey business a dobromyslně se jim vysmíval, aniž by přiznal, jak moc by potřeboval, aby vydělávaly.

Chudobu nenáviděla. Nedokázala ji snést. Když jednou zaslechla Larse říkat, že by snad ani nechtěl být opravdu bohatý, protože by pak přišel o svoje sny a co je člověk beze snů, jen se usmívala: věděla víc. Marit už dostatek zažila a její sny tím nijak neutrpěly. Neměly totiž s penězi nic společného. Když žila se strýčkem Johanem, snila třeba o tom, že ji Stephan z protějšího loftu pozve do kina a cestou domů se budou líbat, dokud jim oběma nedojde dech. Snila o tom, že se jí podaří ochočit to plaché kotě, které spávalo v křoví na zahradě gymnázia a utíkalo, sotva zaslechlo lidské kroky. Snila o tom, že se stane šampionkou v parkúrovém skákání. O tom, že se její nejmilejší kůň na jízdárně uzdraví z laminitidy a nebudou ho muset uspat, jak prorokoval veterinář. V tom všem nehrálo žádnou roli, že si mohla pořídit třeba patery džíny naráz a vykoupit celý obchod s jezdeckými potřebami. Bohatství neznamená snadno splněné sny, věděla už někdy v sedmnácti, protože všechny díry v životě se penězi zafláknout nedají. Bohatství znamená prostě jen větší klid v duši, dodávala později, když už mohla srovnávat. A dává člověku víc času a svobody na to, aby si ty svoje sny plnil. To jen chudí se utěšují, že by jim peníze víc vzaly, než daly. A v hloubi duše tomu stejně sami nevěří.

Teď Marit seděla u počítače a rozesílala nabídku svých lýkových kabelek dalším a dalším obchodům. Už předem ji však jímala beznaděj. V uplynulých několika dnech oslovila snad stovku obchodů v celém Holandsku, ale z většiny se jí ani neobtěžovali odpovědět anebo napsali odmítavé stanovisko. Máme překabelkováno, zněl poslední e-mail, který dostala. Ne, tohle jim domov nezachrání.

Samozřejmě ji napadlo, že by si mohla poradit tak jako kdysi – bylo by to rychlé a účinné řešení – jen se zatím nedostala tak daleko, aby někomu z těch lidí napsala nebo zavolala. Takovou pomoc by od ní Lars jistě nepřijal, spíš by jí rovnou sbalil kufry, kdyby se dozvěděl, kde peníze vzala. Na druhé straně brzy nejspíš všechno praskne a pak už se nemusí namáhat hrát si na svatou. Jak mohla věřit, že se jí s pomocí strýčka Johana podaří udržet démona v krabičce? Je vůbec zázrak, že se tolik let nic neprovalilo.

Marit zaklapla notebook a šla si nalít víno; co na tom, že je ráno?

Celý Schiermonnikoog už si povídá o tom, že Johana Ruttena někdo vydíral – jak se mohla taková informace dostat do internetových zpráv? Copak policajti spolupracují s bulvárem?

Je jen otázkou času, kdy vyjde najevo, že Johana vydírali kvůli ní, kvůli její minulosti. To kvůli ní Johan každý rok vozil do Holandska peníze, i když zdaleka ne tak vysokou částku, o jaké mluvila Ingrid – jistě přeháněla. Ačkoli i na internetu psali o vyšší sumě, než o jaké Marit věděla. Reportér Johan Rutten vozil na Schiermonnikoog každoročně desetitisíce eur v hotovosti, stálo v článku. Zvláštní. Že by jí strýc řekl, že za ni vyděrači platí méně, než ve skutečnosti platil?

Byl tajemný – dokonce jí ani neprozradil, před kým ji zachraňuje. „Ten člověk si nepřeje, abys znala jeho jméno. Ale může ti hodně ublížit,“ řekl. Pak se jí zeptal, jestli je vážně pravda, co se o ní od vyděrače dozvěděl.

Začala vysvětlovat, plakat a omlouvat se, ale Johan ji kupodivu nesoudil. „Klid, Marit. Nikdo nejsme bez viny. Pomůžu ti s tím. Jen jsem si u tebe chtěl ověřit, že nejde o nějaký podvrh.“

Proto si tak moc nepřála, aby ho Lars požádal o půjčku – strýček Johan jí i bez toho pomáhal až dost.

Jeho vražda s tím jen těžko souvisí, vždyť proč by vyděrač zabíjel svou dojnou krávu? Jenže při vyšetřování se nejspíš odkryjí i tajemství, která s případem nesouvisí. A celý ostrov včetně Larse se dozví, že se Marit v těch šílených měsících po odchodu strýčka Johana snažila získat zpět ztracený blahobyt naprosto nevhodným způsobem. Kamarádka kamarádky jí dohodila „brigádu“ – natáčení erotických klipů. V těch prvních se jen vlnila u tyče nebo pod proudy vody ve sprše, vrcholem bylo pomalé svlékání až do naha a pak smyslný tanec jen na vysokých podpatcích… Platili královsky.

Jenže Marit se otrkávala a zacházela dál. Z jejího posledního filmu by nejspíš matka dostala infarkt… Už když ho natáčela, cítila, že se pohybuje za hranou.

Pak na dovolené na Schiermonnikoogu poznala Larse. A vzala to jako příležitost s internetovým pornem seknout. Odstěhovat se z města, žít daleko od pokušení. Dodnes občas nemohla spát hrůzou, že filmy vyplují na povrch. Hereček jsou tisíce, uklidňovala se, a od těch dob jsem hodně změnila vizáž.

Jenže pak někdo tuhle část její minulosti vyslídil… a rozhodl se z toho žít.

Cesta vysypaná zářivě bílou drtí ze schránek mořských živočichů zavedla Bergmana podél hřebenu dun až k plážové restauraci, vedle níž stála věž pobřežní hlídky. Ačkoli téměř nefoukalo, nešel po pláži, ale po cestě vedoucí v závětří za dunami. Nechtěl na místo dorazit s botami od písku. Před plavčíky by se za něco takového jistě nemusel stydět, ale měl v sobě až příliš hluboce zakořeněnou touhu po upraveném zevnějšku. „Člověk je oblečen od nohy,“ říkával kdysi jeho otec a Bergman se tím dodnes řídil.

Věž pobřežní hlídky byla dvoupatrová stavba z bílých plastových desek; v přízemí byly veřejné toalety a sprchy, v patře místnost s velkými okny po třech stranách a teráska se dvěma židlemi, obehnaná kovovým zábradlím. Na stožáru vedle věže se třepotala zelená vlajka signalizující, že koupání v moři je momentálně bezpečné. Uprostřed pláže stál na vleku připravený vodní skútr, vedle věže parkovaly čtyřkolka a džíp. Za okny pozorovatelny Bergman viděl siluety dvou mužů ve žlutých tričkách.

Když položil nohu na spodní schod, zazvonil mu v kapse mobil. Volala Ingrid.

„Zahrála jsem si na špionku.“ V hlase měla potutelné uspokojení. „Facebook nepoužívám a stejně pochybuju, že by si Eli českou tetičku přidala mezi přátele. Ale zkusila jsem ji oblafnout a založila jsem si falešný proil. Ukradla jsem z internetu fotku nějaký mladý holky s koněm a uvedla smyšlený holandský jméno. Pak jsem Eli požádala o přátelství. Za chvíli přijala! Asi patří k děckám, co mají facebook v mobilu zapnutý ve dne v noci a každou minutu kontrolujou, co je novýho. Vůbec si neověřovala, koho si na proil pouští.“

Bergman kývl. „Čím víc přátel, tím líp, takže si mezi ně pustí každýho.“ Znal tuhle generaci; potomci jeho mladší sestry se chovali zrovna tak.

„A teď ta horší zpráva.“ Ingrid zvážněla. „Eli napsala na facebook všechno, ale opravdu úplně všechno, co jsem včera vyprávěla Marit a Larsovi o vyšetřování. Netušila jsem, že puberťáky tyhle věci zajímají.“

„Znají je z Kriminálky Las Vegas a podobných ptákovin.“

„Pravda. Taky píše, že jejího strýce někdo vydíral. A před chvílí pověsila na svůj proil dokonce i fotku těch hodinek. Napsala k nim – přečtu ti to doslova: Pozor, pátrání! Tenhle zlatej ciferník někdo ukradl z domu mýho dědy. Patříval mojí mamce a může souviset s její vraždou!

Nespokojeně mlaskl. „Tím přicházíme o výhodu, že víme víc než ostatní. Ale dobře. Třeba se o těch hodinkách dozvíme něco bližšího.“

Uměl si představit, jak se to seběhlo – Sven se vnučky zeptal, jestli hodinky odnesla ona, a rovnou jí poslal jejich snímek. Bergman od něj předchozí večer dostal esemesku: Eli o hodinkách vůbec nic neví.

„Napsala na facebook, že vypovídala nebo bude vypovídat na policii o tom chlápkovi s nožem?“

„Ne. Ale už jsem zavolala Marit a ta mi řekla, že nechtěli Eli tahat na policii, a tak jenom brzy ráno zavolali Jacobu Deelenovi. Ani neměl zájem s Eli mluvit. Prý rovnou zajede prověřit toho malíře.“

Nechtěl s tou holkou mluvit? Bergmanovi to připadalo zvláštní, sám měl v plánu ještě jednou Eli navštívit. Ke zdejší policii mám dvojaký vztah, vybavil si slova Svena Kremera. Je to banda neschopných blbů. Ale je to jejich případ a on nemá právo je soudit. „No dobře,“ řekl. „Třeba se ukáže, že vraždil ten malíř. Ale napadá tě motiv? I kdyby ta marihuana, co ji měl Johan v kapse, pocházela od malíře, těžko si dokážu představit, že se s Johanem kvůli dvěma sáčkům za pár desítek eur tak pohádali, až jeden na druhého vzal nůž.“ Vzdychl. „No nic, děkuju ti za detektivní pátrání, Ingrid. Pořád existuje možnost, že nás Elina sdílnost posune dál. Třeba vyděrač nebo zloděj hodinek zpanikaří, udělá chybu a ukáže na sebe. Ani jeden z nich nemusí být vrah, ale můžou nás k vrahovi dovést.“ Bergman nad sebou uslyšel šramot. Z verandy nad jeho hlavou se vyklonil mladík přilákaný hovorem v cizím jazyce a tázavě na něj shlížel. „Teď musím končit, Inko. Jdu si promluvit s lidma od pobřežní hlídky. Odpočívej. A když budeš mít později chuť, zase se mrkni na Elin proil.“

Bergman vystoupal po schodech poprášených jemným šedobílým pískem na terasu. Strážce pláže byl velmi mladý, nemohlo mu být víc jak osmnáct, měl v každém uchu několik náušnic, tmavé vlasy sepnuté do culíku, ostrý nos poprášený pihami a pronikavě modré oči. Když se usmál a odhalil křivý levý špičák, někoho Bergmanovi připomněl, ale koho?

„What can I do for you, sir?“ spustil mladík anglicky. Zdvořilé a vstřícné vystupování bylo v rozporu s jeho lehce přidrzlým zevnějškem.

Z titěrné místnůstky s velkými okny po třech stranách Bergmanovi pokynul na pozdrav druhý, asi třicetiletý muž v kšiltovce, ale na terasu nevyšel. Bergman se mladíka zeptal, zda by mohli raději mluvit německy, a když se mu dostalo přitakání, stručně objasnil důvod své návštěvy. Neví plavčík, proč v sobotu odpoledne volal na služební mobil této strážní věže televizní reportér Johan Rutten?

Mladík zvážněl. „Jistě. Ten hovor jsem v sobotu bral já. Máte štěstí, že jste mě tu zastihl. Ještě studuju gymnázium a tady se teprve zaučuju, takže nemůžu hlídat pláž sám a sloužím jenom tu a tam. Ve všední den ráno bych tu normálně nebyl, ale ve škole máme ředitelský volno kvůli nějaký závadě, tak jsem si vzal službu.“

„Můžete mi prozradit, co pan Rutten chtěl?“

„To byl hovor pro mě. Nějaký osobní vzkaz. Nic důležitýho. A taky se ptal, jestli je odsud z věže dalekohledem vidět k místu, kde byla zavražděna Gwen de Vriesová. Ale to ani náhodou. Stalo se to tři kiláky odsud. Moc daleko.“ Mladík mávl rukou a pohlédl za Bergmanova záda. „A vida, už se to sem valí.“ Bradou ukázal na pláž. „Oficiálně nám služba začíná až v osm, ale když je takhle klidná voda a slunečno, lidi přicházejí dřív, takže jsme se dohodli, že dnes dorazíme už na půl osmou.“

Bergmana vůbec nenapadlo uvažovat o pracovní době plavčíků. Automaticky předpokládal, že když už je venku vidět, ve strážní věži někoho najde. Při chlapcových slovech se ohlédl; moře bylo dnes opravdu krotké a hladina odrážela barvu oblohy. Ze vzduchu se ještě nevytratila ranní svěžest a v moři se zatím nikdo nekoupal, ale přímo před věží už si jedna rodina rozkládala věci. Rodiče stavěli plážový stan a děti nabíraly do kyblíčků písek a sypaly si ho navzájem na hlavu. Bergman neodolal a zeptal se: „Není to moře na koupání moc studené?“

„Dnes má devatenáct stupňů. V srpnu a září bývá nejteplejší z celýho roku. No, Jadran to sice není, ale lidi jsou zvyklí.“

Bergman dosud nedostal chuť smočit ani chodidla. „Je tady koupání bezpečné?“

Mladík pokrčil rameny. „Za dobrýho počasí a na střežených úsecích by mělo být. Sledujeme odsud plavce, ale taky hlídáme, jestli moře nepřineslo nějaký krámy, o který by se lidi mohli zranit.“

„Jak často je potřeba někoho zachraňovat?“

„Tu a tam. Minulý týden nám tu jeden kluk nerespektoval červenou vlajku a příboj ho strhnul daleko od břehu. A stávají se i kuriózní případy. Před měsícem se při vyjížďce po pláži splašil kůň, shodil holku a uskočil směrem do moře, jenže byl odliv a dno tam klesalo tak prudce dolů, že ho vlny okamžitě stáhly do hloubky a pak ho popadl proud a unášel ho od břehu. Kolegové ho tahali z moře několik hodin. Naštěstí s jejich pomocí nakonec doplaval zpátky a je v pořádku. Stalo se to v průlivu mezi tímhle a sousedním ostrovem, ne tady. Jsou tam hodně silný proudy.“

Bergman kývl. Je to práce, která má smysl, napadlo ho. Vlastně podobně jako ta jeho. „Můžeme se ještě vrátit k panu Ruttenovi? Říkal jste, že šlo o osobní vzkaz, ale přesto – mohl byste mi to prosím trochu osvětlit?“

Mladík po něm loupl udiveným pohledem, ale rozhodl se jeho prosbě vyhovět: „Sháněl moji mámu. Rozbil se jí mobil, tak mu předtím volala z budky, ale spojení se přerušilo a znovu se mu neozvala. Pan Rutten s ní potřeboval ještě mluvit. Nevěděl, jak ji sehnat, takže se po ní ptal mýho táty, když s ním řešil něco ohledně pozemku, ale táta mu řekl, že sedí za volantem a doma bude až večer, takže mámě vzkaz nevyřídí. A navrhl mu, ať zavolá mně, že já dorazím domů dřív. Dal mu rovnou služební číslo sem na věž, protože bychom tady měli mít soukromý mobily vypnutý. Máme k dispozici jen služební mobil a vysílačky. Člověka by nemělo nic rozptylovat, když hlídá pláž, chápete? Neměli bychom se k ní ani na vteřinu otáčet zády. Takový jsou pravidla,“ dodal důležitě.

„Smím vědět, jaký vzkaz jste měl matce předat?“ zkusil to Bergman.

Mladík se nad jeho šťouráním nepozastavil. Spíš než na něj se soustředil na pláž, kde se dvě děti s nafukovacími křidélky na pažích rozběhly k vodě. „Měl jsem jí říct, aby panu Ruttenovi ještě zavolala, protože potřebuje o něco posunout čas jejich večerní schůzky.“ Krátce zaostřil na Bergmana a hned se zase zadíval k moři. „Slíbil jsem mu, že jí to vyřídím, jakmile se vrátím domů, pokud ji tam teda zastihnu. Měl jsem fofr. Tady jsem byl jen do půl čtvrtý, protože od půl šestý do devíti jsem měl brigádu ve stánku se suvenýrama na majáku. Docela dost makám, víte, protože po gymplu chci místo vejšky trochu cestovat po světě – a naši jsou proti. Takže si budu muset všechno zaplatit sám.“

Bergman cítil známé šimrání v zátylku. Minimálně jeden hovor z telefonní budky, ten odpolední, je objasněn! A matka tohoto chlapce měla Johanovi zavolat znovu kvůli večerníschůzce! Byla to ona, kdo mu volal z veřejných automatů postupně třikrát a kvůli komu Johan večer odešel od majáku? „Mohl bych s vaší maminkou mluvit?“ požádal mladíka naléhavějším tónem, než měl v úmyslu. „Povíte mi její jméno?“

„Sonja de Jongová,“ odpověděl chlapec ledabyle a nabídl mu pravici. „Promiňte, ani jsem se vám nepředstavil. Alex de Jong.“

Sonja de Jongová. Bergman si okamžitě uvědomil, koho mu připomněl mladíkův křivý přední zub. Stejný úsměv má Sjoerd de Jong. A otec, kterému Johan volal za volant, je Pieter de Jong. No ano, telefonát kvůli pozemku… o tom už přece Bergman s Pieterem mluvil. Zřejmě není třeba ho znovu kontaktovat.

Zato rozhovor s jeho ženou Sonjou se jeví jako nezbytný. To jí Johan pravidelně vozil peníze? To ona ho na schůzce v dunách bodla velkým nožem přímo do srdce?

„Odkud vaše maminka pana Ruttena znala?“

Zavrtěl hlavou. „To nevím. Zase tak moc se mi nesvěřuje. Ale znají se dlouho.“ Znovu na Bergmana krátce pohlédl. „Nechcete se zeptat spíš jí? Mobil už jí funguje. Ale jestli s ní chcete raději mluvit osobně, měla by teď být doma. Bydlíme v Kooiplaats. V nejmenším domku z osady. Chcete popsat cestu?“

„Není třeba. Znám to tam. Děkuju vám, mladíku.“

Alex působil bezelstně, překypoval ochotou pomoci. Pokud je matka do něčeho zapletená, syn o tom evidentně neví. „Dozvěděl jste se ode mě, co jste potřeboval?“

Všechno ne, ale rozhodně víc, než čekal. Bergmana vzrušením svrběly konečky prstů. Nemohl se dočkat, až odsud vypadne a vyhledá Sonju de Jongovou. Něco mu ale nehrálo.

„Neptala se vás na ten telefonát policie?“

Mladík zavrtěl hlavou. „Ne. Proč?“

„Čekal bych, že prověří všechny Johanovy telefonáty.“ Že by vážně byli tak nevýkonní?

„Prověřovali, mluvil jsem s nimi já,“ zavolal ze strážní místnosti druhý plavčík, k němuž otevřenými dveřmi doléhal celý jejich rozhovor. „Řekl jsem jim, že se Rutten ptal, jestli odsud dohlédneme na místo vraždy. To ostatní už jsem jim nevykládal… to přece není důležitý.“

To stačilo. Bergman se rychle rozloučil a spěchal z pláže. Takže místní kriminálka neví, že Johan Rutten měl mít schůzku se Sonjou de Jongovou a že to byla ona, kdo mu minimálně jednou telefonoval z veřejného automatu?

Nejspíš nastal čas kontaktovat Jacoba Deelena.

Bergman se svižným krokem vrátil do Ingridina domku, našel ji v županu u počítače a požádal ji o číslo na Deelena.

Nezavolal mu však hned. Když už chytil stopu, nechtělo se mu ji hned přenechávat někomu jinému. Ano, tohle je Deelenův případ a kriminalista by se nikdy neměl kolegovi plést do vyšetřování. Jenže on přece není na ostrově jako profesionál. Přijel na dovolenou. Může si mluvit, s kým se mu zachce.

Takže proč by nemohl nejdřív navštívit de Jongovy, a teprve pak si domluvit schůzku s holandským kriminalistou?

Podruhé vynechá školu, ale tohle je přednější. Táta včera večer po dlouhé hádce souhlasil, že jí napíše omluvenku z rodinných důvodů. Až mu vysvětlí, co dnes dělala, snad jí omluví další den.

Eli to tentokrát nevzala k dědovi po cyklotrase podél hlavní silnice, ale rozjela se oklikou přes duny, aby nepotkala nikoho ze školy.

Když dnes časně ráno pověsila na facebook fotku starožitných hodinek, které ukradli z krabice máminých věcí v dědově domě, nečekala, že se o nich tak rychle něco dozví. Přece jenom je to starý krám, který se roky válel zaprášený v bedně na půdě. Překvapilo ji, že do půl hodiny přišla reakce.

Ty hodinky nepatřily tvé mámě, ale U. S., napsal jí Theo. O přátelství ho požádala teprve včera večer na výraz usmíření. Teď byla ráda, že to udělala, protože jinak by se o hodinkách nedozvěděla nic. Měla je po dědovi a tvrdila, že jí nosí štěstí. Podle mě jsou to ony. Zeptej se Dominique!

Možná je ztratila na pláži a moje máma je tam našla, odpověděla Eli.

Možná, odepsal Theo. Každopádně když jsem U. S. viděl naposled, měla je u sebe. Bylo to večer předtím, než jsme měli vypadnout z ostrova.

A právě proto teď Eli šlapala na kole proti větru, místo aby mířila do školy. Potřebovala si něco ověřit. Měla jen matné, mlhavé podezření; pořád musela myslet na něco, co včera zahlédla jen koutkem oka a v tu chvíli tomu nevěnovala pozornost. Ale nebude mít klid, dokud se na to nepodívá znovu.

Až si svoje domněnky ověří, popadne důkazy a pojede rovnou za Dominique do rybárny. Včera spolu dlouho do noci chatovaly o Theovi a jeho vztahu k Umě; Dominique se za ním chce dnes večer vypravit a všechno to s ním probrat. Eli byla tak zvědavá, jak Dominique zareaguje na dnešní Theův příspěvek ohledně hodinek, že na chvíli sesedla z kola jen proto, aby vytáhla mobil a podívala se na facebook. Nic. Když Dominique obsluhuje v rybárně, nemůže mít pořád u sebe telefon, připomněla si. Dostane se k němu jen tu a tam, když se jí podaří odběhnout dozadu.

O hodinu později seděla Eli u dědova stolu a nořila ruce do krabice s negativy. Trvalo asi deset minut, než našla ten správný. A na několika políčkách bylo skutečně zachyceno to, co předpokládala.

Vedle jednoho z vyhublých koní na pastvině stála dlouhovlasá žena v divoce vzorovaném jihoamerickém ponču. Dívala se do objektivu, na dalším snímku koni držela kopyto; možná ukazovala, jak je poničené. Políčko bylo maličké a nevyvolaný film zkresloval rysy obličeje, ale Eli si byla identitou té ženy jistá: ano, máma fotila Umu Seghersovou! Její jihoamerické pončo, pořízené na bleším trhu, teď nosila Dominique; na jaře v něm šla na maškarní ples. Bylo tak výrazné a jedinečné, že si ho nikdo nemohl splést. Včera Eli snímky prohlédla jen zběžně a Umu na nich nehledala, ale pončo jí uvízlo v paměti. A teď si byla jistá.

Takže máma a Uma se znaly? Asi ano, vždyť proč by jinak máma měla doma Uminy hodinky a proč by ji fotila? Musely být přítelkyně. Eli o tom nikdy dřív neslyšela. Až dosud si myslela, že jediné spojení její rodiny s rodinou Seghersových představuje její přátelství s Dominique. Táta se nikdy nezmínil, že by se máma stýkala s Dominiquinou starší sestrou, a přitom o ní Dominique jistě mockrát slyšel mluvit. Nevěděl, že se znaly? Uma byla o hodně mladší než máma, ale to ještě neznamená, že se nemohly přátelit, třeba už jenom proto, že se obě zajímaly o přírodu. Napadlo ji, že by se na to mohla zeptat Sjoerda, byl přece mámin nejlepší kamarád, ale hned tu možnost zavrhla. Ze souseda měla strach. Ty jeho divné oči a zvyk nosit z pláže mrtvé ptáky! Jak se s ním máma mohla bavit? Eli byla v jeho domě naposledy ještě jako maličká s mámou. A když se s tátou a Marit chystali na dovolenou a Sjoerd přišel, aby se s tátou domluvil ohledně hlídání farmy a krmení zvířat, raději se mu klidila z cesty.

Zeptala se na Umu alespoň dědy.

„Těžko říct,“ zavrtěl hlavou, přesně jak předpokládala. „Pokud vím, tvoje máma vždycky kamarádila spíš s klukama. S Umou se musela začít stýkat, až když už žila s tvým tátou. Měla by ses zeptat jeho.“

„Ty hodinky, co ti ukradli, prý dřív patřily Umě,“ informovala ho Eli triumfálně a překvapilo ji, že děda skoro nehnul brvou. „Možná je máma ve skutečnosti nenašla na pláži,“ pokračovala naléhavě. „Možná je od Umy dostala na rozloučenou, než Uma odjela. Anebo si je od ní půjčila a už jí je nestihla vrátit… Tobě to nepřipadá zajímavý?“

Děda jen pokrčil rameny. Jako by beze slov odpovídal: a není to jedno? Byl bledý, nejspíš spal stejně málo jako Eli. Dejte mi všichni pokoj, už je toho na mě moc, říkaly jeho oči.

Zato Eli se navzdory nevyspání cítila absolutně svěží. Je něčemu na stopě! Možná něčemu velkému! Jako by ji poháněla energie, která se v ní nahromadila v průběhu mnoha večerů, kdy s otevřenýma očima ležela v posteli a vymýšlela ty nejdivočejší scénáře máminy smrti. Co se asi tak mohlo stát? Kdo mohl přijít na duny a dát mámě do kafe jed? Co mu udělala, že se jí tolik potřeboval pomstít? Co na něj věděla, že ji musel umlčet?

Teď poprvé měla v ruce něco konkrétního, nápad, stopu. Uma odjela na jaře, máma zemřela v létě téhož roku. Uma byla dohodnutá, že zmizí z domova s přítelem, ale na sraz nedorazila a pak už se mu nikdy neozvala. Doma po ní ale zůstal vzkaz, že odjíždí s mužem, do kterého se zamilovala a se kterým chce žít, i když otec by jí ho rozhodně neschválil. Na závěr napsala něco jako: Nemůžu tady dál žít a moje důvody zůstanou jen moje. Ozvu se vám, že jsem v pořádku. Což také udělala – poslala pohled a pak mnohé další.

Jenže vážně ty pohlednice píše ona? Neposílá je někdo, kdo dokáže napodobit její rukopis? Nikdy už nezavolala, nepřijela. Když jí přijde nějaká pošta, rodina neví, kam ji přeposlat. Ale moc toho nechodí. Pro mě je mrtvá, říká otec a zbytek rodiny ho na slovo poslouchá, a tak ji nehledají. Třeba z ostrova nikdy neodcestovala… třeba je opravdu dávno mrtvá, napadlo Eli. Chloupky vzadu na krku se jí zježily. Možná Uma s mámou společně fotily týraná zvířata a prohřešky proti ochraně přírody a přitom se staly svědkyněmi něčeho, co neměl nikdo vidět. Vrahovi se možná povedlo umlčet je obě – jednu po druhé. A Umino tělo na rozdíl od mámina ukryl tak, aby ho nikdy nikdo nenašel…

Anebo ji otec vážně zneužíval, jak si myslí Dominique? A když zjistil, že se chystá utéct z domova, ze žárlivosti ji zabil? Pak všechno narafičil tak, aby to vypadalo, že opravdu odjela…

A máma, Umina přítelkyně, mohla nějak zjistit, jak to celé bylo. Takže musela také zemřít… A strýček Johan teď oběma vraždám přišel na kloub, takže další na řadě byl on. Eli by se vlastně vůbec nedivila, kdyby se to tak událo. Starý Seghers je – otřásla se – odporný.

Anebo se všechno stalo úplně jinak? Eli se nemohla zbavit pocitu, že má téměř na dosah cosi důležitého. Jako by hrála hru Samá voda, přihořívá, ale netušila, co přesně hledá ani kde by měla pátrat, aby se konečně ozvalo Hoří! Jak to, že si děda neuvědomuje, o co všechno tady běží?

Uložila si negativy s fotkami Umy do batohu, a protože do Dominiquiny polední pauzy zbývalo ještě hodně času, zaváhala, jestli se nemá stavit za Theem. Třeba by jí o Umě ještě něco zajímavého řekl… jenže po včerejší hádce se jí za ním samotné nechtělo. Raději se večer připojí k Dominique.

Po krátkém rozmýšlení se rozhodla, že se půjde podívat na krámy z pláže ve stodole. Jestli se budou brzy stěhovat, vážně bude třeba je roztřídit. Ještě včera si myslela, že o většinu těch zaprášených odpadků nestojí, jenže po dnešním objevu změnila názor. Důležité může být úplně všechno a právě z těch na první pohled nejméně zajímavých věcí se může vyklubat poklad.

Děda se tvářil ponuře, a tak ho nechala samotného s jeho myšlenkami v kuchyni a z úzké předsíně vešla do hospodářské části domku.

Žluté světlo holé žárovky ozářilo pavučinami opředená dřevěná vrátka bývalých chlívků, zrezivělé nářadí zavěšené na hřebech zaražených do trámů, špalek na štípání dřeva, pytle s cementem a máminu sbírku haraburdí z pláže. Příboj vyhodil všechny ty věci na břeh strašně dávno, přesto se s dřevitým pachem stodoly stále ještě mísila slabá vůně moře.

Eli přejela prstem po hraně plastové rybářské přepravky, po okraj plné vysušených hvězdic a schránek krabů. Když se na ty věci dívala, vážně nevěděla, proč by si je měla nechávat. Rybářské bedny by se snad mohly hodit na pastviny pro koně; farmáři do nich někdy zvířatům sypou oves a granule. Skleněné lahve se srolovanými vzkazy uvnitř by se zase daly použít jako dekorace. Pokud budou žít na pevnině, alespoň jí bude něco připomínat moře. Ale jinak? Tuhle máminu zálibu Eli nechápala. Proč třeba máma přinesla od vody domů tolik starých bot – každou jinou? K čemu chtěla použít prehistorické rádio s vyhřezlými vnitřnostmi? Proč sbírala záchranné vesty a bezpečnostní helmy, které spadly do moře dělníkům na plošinách na těžbu zemního plynu?

Eli se rozhlížela, jestli ve stodole není ještě něco, co by se jí mohlo hodit. Přitáhla si nízkou dřevěnou stoličku a vylezla na ni, aby sundala z hřebíku výstražnou ceduli varující před tekutými písky. Tohle bude taky hezká památka na moře. Rozhodla se, že věci, které si chce nechat, naskládá stranou a pak řekne dědovi, aby zbytek klidně vyhodil. Vytáhla se na špičky, aby si vzala ještě červenobílou ceduli s nápisem Danger – unexploded bomb. Shodila přitom malou kulatou lodní bójku, zavěšenou na laně na tomtéž hřebu. Bójka se překulila přes hromadu haraburdí a zůstala ležet na podlaze. Předtím visela nepoškozenou stranou dopředu, ale teď bylo vidět, že je proražená. Další krám, který se hodí leda tak na skládku.

Eli s cedulí pod paží slezla ze stoličky a zvedla bójku, aby ji vrátila mezi ostatní věci.

Chytila ji za rozšklebenou ránu – a zarazila se. Konečky prstů ucítla, že uvnitř něco je. Jako by bójka byla vycpaná senem nebo papírem.

Oddálila od sebe okraje průrvy v měkkém plastu. Uvnitř byly zastrčené srolované hustě popsané papíry, vytržené z linkovaného sešitu. Vytáhla je z úkrytu v bójce. Rukopis poznala hned.

Eli seděla u stolu v dědově kuchyni a četla. Děda jí uvařil čaj, ale ani se ho nedotkla. Máminy zápisky ji úplně pohltily.

Všechny byly hodně staré; pocházely z doby, kdy bylo mámě patnáct až sedmnáct. Máma si zaznamenávala hádky s rodiči, zážitky ze školy a občas deníkové záznamy proložila suchým zápisem o zajímavém nálezu na pláži s místem, datem, a dokonce i hodinou, kdy danou věc objevila.

Byly to samé nevinné záznamy a Eli zprvu nechápala, proč je máma vytrhla ze sešitu a pak musely ležet roky v úkrytu. Postupně jí však začínalo docházet, co asi chtěla máma utajit. Byly to krátké zmínky, roztroušené tu a tam v textu. Například:

Pieter za mnou pořád dolejzá, ale i kdyby se mi vnucoval čtyřiadvacet hodin denně, má smůlu. Vlastně už mě nezajímá ani Sjoerd – je to prostě nejlepší kámoš. Dřív jsem si myslela, že jsem do něj zamilovaná, ale teď mi připadá, že mě možná lákala akorát ta jeho nedostupnost. Bylo bezpečný milovat magora Sjoerda, protože jsem věděla, že mě nikdy nebude chtít, že na tyhle věci jednoduše není. Bože, vždyť jemu dělá problém třeba i jenom někomu podat ruku! Namlouvala jsem si, že ho mám ráda, abych si nemusela přiznat, jaká jsem doopravdy.

O několik měsíců později máma napsala:

Dobře, dobře, dobře, přiznávám to aspoň sama sobě, i když nikomu jinýmu jsem to neřekla. Jsem zamilovaná do Sonji Bastenový. Kdykoli ji ve škole potkám, úplně ve mně hrkne. Večer před spaním si představuju, že jsem v její kůži: že stojím před zrcadlem, dívám se na sebe a jsem ona, mám její modrý oči, její pravidelný rysy, její medový vlasy až na zadek. Je dokonalá! Když ve třídě vykládá o svých plánech -jak vystuduje práva a vypracuje se na ministryni nebo klidně až na premiérku -, tak mám husí kůži, fakt. Představuju si ještě horší věci, třeba jak se Sonjou stojíme potmě v prázdný třídě a líbáme se. Bože, tohle se o mně nikdy nesmí nikdo dozvědět!

A ještě později:

Nevyznám se v sobě. Ne že by se mi líbily jenom holky. Třeba i Lars de Vries je milej kluk, tuhle mě doprovázel domů a máme hodně společnýho. Kdybych si jednou našla přítelkyni, naši by mě zabili. Jsou tak strašně konvenční! Máma mi často vykládá, jak se těší na moji svatbu. A já ji nechci zklamat. Doufám, že se mi podaří žít normálně, mít normální rodinu, děti, manžela. Co mám ale dělat, když stačí, aby se o mě Sonja otřela předloktím, a chce se mi omdlít? Jak to můžu zastavit?

Eli zvedla oči od máminých řádek. Bylo to tak cool! Přistihla se, že mámě fandí, aby rodičům přiznala, že se jí líbí kluci i holky, a pak aby se líbala se Sonjou Bastenovou v kabince školního záchodu jako ty dvě holky z filmu Fucking Amal a v osmnácti s ní utekla na pevninu. Pak si připomněla, že ve skutečnosti to dopadlo jinak. Máma si vzala tátu a Sonja se nechala přivést do jináče od Pietera de Jonga, a místo aby řídila stát, prodává krémy proti celulitidě a vodičky na beďary.

„Co máma píše?“ zeptal se děda.

„Uvidíš.“ Eli na něj spiklenecky zamrkala. „Ale je to moooc zajímavý.“

A další záznam byl ještě zajímavější.

Dneska jsme byli zase s klukama de Jongovýma uklízet v jejich domku na pronájem. Když jsem vytírala v koupelně, přišel za mnou Pieter, zezadu mě chytil a chtěl mě osahávat. Jak jsme se prali, vrazila jsem tyčí od smetáku do velkýho zrcadla, který tam mají skoro přes celou zeď, a ono se rozbilo. Byl za ním tajnej kumbál s extra vchodem z garáže! A v něm kamera, kterou se dalo skrz to zrcadlo natáčet, co se děje v koupelně! Pieter řekl, že se tomu říká jednocestný zrcadlo a mívaj to policajti ve výslechovejch místnostech, teda nevím, odkud tohle ví. Byla tam taky videokazeta. Tak jsme si ji na přehrávači v obýváku pustili a kluci říkali, že jsou na ní natočený hosti, co zrovna odjeli. A ty záběry = fakt hustý!!! Musel to tam mít narafičený starej de Jong, a když teď praskne, že jsme na to přišli, nejspíš nás zabije. Proč asi ty lidi natáčel? Je úchyl, anebo pak ty záběry někde prodává jinejm úchylům? No podle toho, jak si de Jongovi v poslední době žijou, bych tipovala druhou možnost. Kluci mě ukecali, ať tu kazetu schovám, chtějí si ji ještě pouštět. Takže jsem ji vzala domů a schovala ve stodole, ale vážně nevím, proč jsem to pro ně udělala. Kdyby ji táta našel, budu vypadat jako úchyl já!!!

Tím zápisy končily. Proč máma zrovna po tomhle zápisu na deník zanevřela? Anebo jsou další listy schované jinde? Eli zírala na poslední řádky.

„Ten závěr je síla,“ řekla a podala zápisky přes stůl dědovi. Nebyla si jistá, co ho bude šokovat víc; jestli mámino doznání ohledně Sonji anebo fakt, že starý de Jong natáčel skrytou kamerou svoje hosty.

Navzdory tomu, co mu pověděla, začal číst od začátku. Jako by se konce bál.

„Tohle si musíš nechat pro sebe, Eli,“ řekl vážně, když zvedl oči od poslední stránky.

„Jasně, dědo,“ špitla.

Viděla na něm, že jí nevěří, a měl proč.

Kapitola 21

Když na něj na parkovišti Eli křičela to o noži pod matrací, Theo hned pochopil, že má problém.

Měl odjet hned po té vraždě. Neměl zůstávat na místě, kde se to hemží policajtama. Kam se poděl jeho instinkt?

O nůž ani tak nešlo, ten měl u sebe prostě pro lepší pocit z nocování na odlehlém místě, horší byla zásoba konopí. Vozil si hulení pro sebe, ale tu a tam něco prodal; lidi si mezi sebou řekli, že se na něj můžou obrátit. Od doby, co úřady zakázaly v coffee shopech s výjimkou amsterodamských prodej marihuany cizincům, měl Theo ještě lepší kšefty než dřív. I ten reportér v kvádru se zastavil, prý mu hea doporučila jakási Sonja de Jongová, majitelka obchůdku se suvenýry. Theo netušil, kdo ta žena je ani odkud o něm ví. Zřejmě zase od někoho dalšího. Informace tohoto druhu se obvykle roznesou rychle. Johan byl při placení a přebírání sáčků trochu nervózní, zjevně tyhle věci nekupoval denně. Ohlížel se přes rameno jako školák, který krade v samoobsluze žvýkačky, a zbytečně žvanil; opakoval, že zboží nemá pro sebe, ale pro Madelii z Muzea moře, je totiž nemocná. Mimo jiné plácl něco jako: „To je vážně senzace, ani jsem nevěřil, že to na ostrově seženu. Až večer uvidím Sonju, musím jí poděkovat za dobrý tip.“

Theo neznal ani jednu z těch žen, ale po reportérově vraždě uvažoval, jestli setkání s jakousi Sonjou a tráva pro Madelii nejsou informace, které by měla znát policie. Nakonec usoudil, že bude lepší do ničeho se nemíchat. Napadlo ho také, jestli by raději neměl z ostrova odjet. Ale policajti přece nemají v databázi jeho otisky prstů, takže podle sáčků s hulením ho nenajdou. A pokud někdo práskne, že ho viděl s Johanem mluvit? Prostě jim poví, že si u dodávky povídali o malování západů slunce. Na plakátu u vstupu na pláž stojí, že Theo bude zachycovat západy slunce až do příštího pátku – musí tedy na ostrově do té doby vydržet. Kdyby předčasně odjel, jen by k sobě přitáhl pozornost, vždyť kdo utíká, ten má nejspíš černé svědomí.

A tak zůstal a choval se jako dosud. Jen po tom včerejším výstupu s Eli raději důkladně schoval zásoby hulení; měl už na to v přívěsu svůj osvědčený systém. Takhle policajti nic nenajdou, ledaže by si přivedli speciálně vycvičené psy.

Byl to dobrý instinkt, protože sotva brzy ráno vystrčil nos z dodávky, uviděl ze svahu od majáku sjíždět vůz, ve kterém ho posledně navštívil Jacob Deelen.

„Lhal jste nám, pane Kiewiete,“ obvinil ho kriminalista místo pozdravu. „Tvrdil jste, že nedokážete jmenovat nikoho z lidí, kteří s vámi v sobotu večer seděli u ohně. Ale s jednou dívkou se přece jen stýkáte, viďte? S Eli de Vriesovou.“ Theo tušil, že to přijde, takže už měl připravenou odpověď. „Když jsem s vámi mluvil posledně, ještě jsem ji neznal,“ odpověděl. „Byla to jen jedna z holek, který si přisedly k mýmu ohni. Neptám se hned lidí na jména. Posedíme, zabrnkáme na kytaru, popovídáme a pak si jdeme každý po svých. To už jsem vám přece říkal.“

„Ale Eli de Vriesová svým rodičům řekla, že vás zná. Seděla prý tady -“ Jacob Deelen obešel hea a se znechuceně nakrčeným nosem nahlédl do dodávky, „ve vašem voze a kouřila.“

Pokrčil rameny. „Jo, dali jsme se do řeči, když jela kolem na kole. A co má být? To se nesmí? Teprve včera mi řekla, jak se jmenuje, předtím jsem ji vážně znal jen od vidění,“ zalhal. „Zdržela se akorát chvilku.“

Kriminalista předstíral, že si prohlíží interiér vozu předělaného na ložnici; klouzal pohledem po oblečení, zavěšeném na háčcích na stěnách, po rozepnutých sportovních taškách s vyhřezlým obsahem, včerejší bagetě položené na smotaném spacím pytli a poloprázdných lahvích pitné vody. Ve změti věcí ho zaujaly Theovy hodinky.

„Trochu drahý model na potulného malíře, ne?“ prohodil a potěžkal je v ruce.

Theo neodpověděl. Mají vůbec právo slídit mu ve věcech? K prohlídce domu nebo bytu by potřebovali soudní povolení. Jaká pravidla platí, když někdo bydlí v dodávce s přívěsem?

Kriminalista se mu zrovna přehraboval v cestovní tašce. Byla z kvalitní kůže a nestála zrovna málo – Theo nesnášel zbytečné utrácení, a právě proto si nikdy nekupoval levné šunty. Jen skutečně kvalitní věci vám vydrží, takže pak dlouho nemusíte znovu do obchodu. „A tohle jste asi taky nenašel na smeťáku,“ okomentoval tašku kriminalista.

„Proč bych měl něco hledat na smeťáku?“ vystartoval Theo. „Jsem umělec. Lidi jsou ochotný zaplatit za moje obrazy dost peněz.“

Odpovědí mu byl uštěpačný výraz. „Kolik?“

„Pět set eur za plátno.“

Kriminalistovi ztvrdl pohled. „Pokud máte na mysli támhleta plátna,“ bradou ukázal na otevřené dveře přívěsu, „pak buď lžete a zastíráte prodejem obrazů nějaké špinavé kšefty, anebo lidi nemají soudnost.“

„Anebo vy nemáte vkus.“

Chvíli se na sebe dívali a čekali, kdo první uhne pohledem. Nakonec to byl Theo.

„Takže tenhle chlív je vaše ložnice – a přívěs ateliér?“ otázal se posměšně kriminalista a současně jedním trhnutím nadzvedl matraci. Nůž byl pořád na svém místě, ale zjevně nebyl tím, co kriminalisté hledali. Jacob Deelen zklamaně našpulil rty. „Máte ještě jiný nůž, pane Kiewiete?“

Theo sahl do kapsy kraťasů. „Ano. Tenhle zavírací.“

Na kriminalistovi bylo vidět, že lituje ztraceného času. Unaveně se obrátil ke svému kolegovi. „Planý poplach. Tohle není zbraň, kterou hledáme. Bodná rána na těle Johana Ruttena pochází od mnohem větší čepele. Nůž jako kráva,“ zapitvořil se, „vypadá trochu jinak.“

Ozvala se melodie z Rockyho a Deelen vytáhl z kapsy mobil. „Slyším,“ štěkl do něj a vzápětí přešel do němčiny. „Povídejte… zajímavé... Hm, tak Sonja de Jongová... Ne, bohužel, teď jsem na parkovišti u majáku, prověřovali jsme tady jednu podezřelou osobu… “ Theo povytáhl obočí. Takže se stal podezřelou osobou? Na základě čeho? Zaujalo ho, že řeč je o Sonje de Jongové, nad níž před chvílí uvažoval v souvislosti s vraždou toho reportéra. Měl by chlupatým přece jenom prozradit svůj střípek informace, a odvrátit tak od sebe pozornost? Anebo zůstane věrný zásadě mluviti stříbro, mlčeti zlato?

„Ano. ... Hmm, ještě dnes za ní zajedeme. ... Sejít se určitě můžeme. Hodilo by se vám dostavit se ve čtyři hodiny na policejní stanici v Nes? ... Počítám s tím.“ Deelen zavěsil a gestem naznačil kolegovi, že se právě dozvěděl něco užitečného.

„Posun ve vyšetřování?“ zeptal se Theo.

„Možná.“ Jacob Deelen přemýšlivě mlaskl a ještě jednou přejel pohledem interiér dodávky. „Kdybych se tomu vašemu alegorickému vozu podíval na vnitřnosti, neodešel bych odsud s prázdnou, viďte?“ Nečekal na odpověď a obrátil se k Theovi zády. „Buďte rád, že mám důležitější věci na práci. Hezký západ slunce přeji,“ prohodil přes rameno.

Theo se díval, jak modrý volkswagen odváží policisty směrem k majáku a pak okolo lesíka do nitra ostrova. Pak se obrátil zpět k dodávce a najednou – snad úplně poprvé v životě – ji viděl očima jiných lidí. Chuchvalce použitého oblečení, porůznu zavěšené igelitky, měsíc pořádně neumytý plecháček na kafe, suché slupky od pomeranče, otevřený balíček sušenek, z nějakého záhadného důvodu zasunutý do pohorky. Na cestě se přece ani jinak žít nedá, pomyslel si Theo, ale věděl, že to není pravda. Občas nahlížel jiným lidem do přívěsů a uvnitř vídal porcelánové hrníčky, čisté ubrusy, vázy s čerstvými květinami a zarámované reprodukce na stěnách. Ne že by sám chtěl cestovat jako měšťák. Ale malý úklid by mu možná neuškodil…

Nacpal do igelitky několik prázdných plastových lahví a odnesl je do odpadkového koše. To by snad pro dnešek stačilo. Ledabyle vypláchl plechový hrníček trochou vody, uvařil si kafe a nastavil obličej slunci.

Kdyby s ním Uma tehdy zůstala, možná by teď žil jinak, napadlo ho. Od rozhovoru s Eli na ni myslel často. Měl se víc snažit – vážit si jí a dávat jí to najevo. Škoda že příležitosti, které by mu bývaly změnily život, člověk většinou pozná, až když je propásne. Jistě, zidealizoval si Umu, protože ji nemůže mít. Ale přesto… Jejich povahy do sebe dokonale zapadaly. A on byl tehdy ještě pružný, přístupný změnám. Nějaký čas by cestovali a pak by si pořídili děti. Třeba by se po návratu z hajska vážně usadili na sousedním ostrově, jak si plánovala Uma. „Je to kousek, ale jako by to bylo na druhým konci světa,“ tvrdila. „Geniální útočiště. Ostrovani se navzájem neznají, vždyť mezi ostrovy ani neexistuje lodní spojení.“ Mnohem spíš by ale skončili ve městě na sídlišti jako jeho rodiče. A… možná by tam byli šťastní.

Dopadlo to však jinak.

Třeba se jednou s Umou potkají a navzájem si vysvětlí, jak to tenkrát bylo. Jemu každopádně nezbývá nic jiného než dál žít tak, jak umí.

Bergman ještě jednou stiskl zvonek na sloupku branky de Jongových. Nikdo nereagoval. Varoval Alex matku, že se na ni Bergman vyptával, a ona teď předstírá, že není doma?

Bergman po několika marných pokusech dozvonit se na Sonju de Jongovou zavolal Jacobu Deelenovi a řekl mu, že to mohla být právě Sonja, kdo volal Johanovi z telefonního automatu a pak se s ním sešel v dunách. Možná je to tak lepší, přesvědčoval se. Vyšetřování se ujmou ti, kdo jsou k tomu povolaní.

Schoval telefon do kapsy a ještě jednou se zadíval na dům. Stará cihlová stavba měla novou střechu z kvalitních pálených tašek a udržovanou předzahrádku. Byl to sice nejmenší, ale na první pohled nejlépe udržovaný dům z maličké osady Kooiplaats, skládající se dále ze dvou zemědělských usedlostí (jedna patřila Sjoerdu de Jongovi a druhá Larsi de Vriesovi), ubytovny pro školy v přírodě s malým dětským fotbalovým hřištěm a výletní hospody Koaikers Huus.

Dům Sonji a Pietera představoval ostrý kontrast oproti zanedbanému a výstředně vyzdobenému statku Sjoerda de Jonga. Nová hliníková okna se blýskala čistotou, baldachýny z naškrobených záclonek byly po stranách přichycené růžovými mašličkami. Vnitřní parapety tří vysokých obdélníkových oken překypovaly pestrými dekoracemi, stály tu vázy se sušenými květinami, svícny polepené mušličkami a ptáci vyřezaní ze dřeva. Vchodové dveře poněkud neuspořádaně obklopovaly květináče s pelargoniemi a z každé strany je strážila jedna sádrová socha mořské panny. Pod jednou z nich ještě před chvílí pospávala tlustá bílá perská kočka s růžovým obojkem, ale Bergmanovo okukování ji tak znechutilo, že otráveně odkráčela do zahrady mezi keře růží. Paní domu má poněkud kýčovitý vkus, pomyslel si Bergman.

Při pohledu na krátce zastřižený trávník, opečovávané květiny a pečlivě zametené zápraží chápal, proč Pieter de Jong tak těžce nese, že jeho bezdětný podivínský bratr zdědil velký rodinný statek. Pieter se Sonjou evidentně netrpí nouzí a musí pro ně být deprimující sledovat, jak si Sjoerd nechává padat na hlavu nemovitost, o kterou by se oni dokázali postarat daleko lépe. Pokud si dobře vzpomínal, tento dům Pieter koupil na hypotéku, když se rozhodl osamostatnit se od rodičů.

Z přemýšlení ho vytrhlo vibrování telefonu. Vytáhl ho z kapsy.

„Mrkla jsem znovu na Elin profil,“ hlásila rozrušeně Ingrid. „Už jí přišla reakce na ty hodinky. Theo Kiewiet – ten malíř západů slunce – jí píše, že patřily Umě Seghersové. Že je měla u sebe, když ji viděl naposledy – den předtím, než měli vypadnout z ostrova.“

Bergman si vybavil tvář Dominique Seghersové, když mu ve vykachlíkovaném, přepáleným tukem a rybinou páchnoucím zadním traktu rybárny vyprávěla, jak si šetří, aby mohla zmizet z téhle díry, najít starší sestru a žít s ní v Amsterodamu. Proč proboha Johana Ruttena zajímaly hodinky patřící před mnoha lety téhle Umě Seghersové? Třeba ho opravdu zaujaly jen jako starožitnost… ale té možnosti Bergman nevěřil. Proč by pak krátce po jeho vraždě hodinky někdo ukradl?

Když myslel na rozhovor s Dominique, něco ho polechtalo v mysli, jakási drobnost, které si měl všimnout, fakt, který přehlédl. O co mohlo jít?

„Jsi tam?“ vyrušila ho z úvah Ingrid.

„Promiň, zamyslel jsem se.“

„Není to všechno,“ pokračovala významným tónem. „V době, kdy jsem si Elin profil prohlížela, se tam najednou objevil příspěvek ve stylu: De Jongovi kdysi šmírovali hosty ve svým domku na pronájem skrytou kamerou! Bůhví jestli to nedělají dodnes. Vydržel tam sotva půl minuty a pak ho Eli zase smazala. Nejspíš ho chtěla napsat jen do nějaký interní diskuse a omylem ho vyvěsila na zeď... je to možný? Já vlastně úplně přesně nevím, jak tyhle stránky fungujou.“

De Jongovi šmírovali hosty ve svém domku skrytou kamerou a bůhví, jestli to nedělají dodnes? Bergman stiskl rty.

„Ingrid, ty ses mi zmínila, že Johan si od nich ten domek občas pronajal, když jste měli víc hostů, než se vám vešlo do domku, viď?“

„No… ano,“ připustila přiškrceně.

„Napadá tě to, co mě?“

Dlouhé ticho ve sluchátku odpovědělo za ni. „Ano. Ale nedělala bych závěry jenom s ohledem na drby, který píše na internet jedna puberťačka.“

„Jasně,“ souhlasil Bergman. „Ale na každým šprochu pravdy trochu. Jak o tom tak přemýšlím, bude potřeba promluvit si s dalšíma lidma. Určitě s de Jongovými, ačkoli pochybuju, že by se nám jen tak přiznali ke skytý kameře ve svým domku pro turisty. A pak s tím malířem. Mohlo by být zajímavý přeptat se ho na ty hodinky a na Umu Seghersovou.“

Rozloučil se s Ingrid a ohlédl se po zemědělské usedlosti Larse de Vriese. Okna byla zavřená a nikde se nic nehýbalo. Eli bude ve škole, a i když by rád položil pár otázek také Marit, přál si mluvit hlavně s dívkou. To ona přece řekla Svenovi, že by mu chtěla povědět něco o večeru, kdy zemřel Johan. To ona rozjela soukromé pátrání po hodinkách a už cosi zjistila… No nic, vrátí se sem odpoledne i s Ingrid. Svlékl si svetr – rychle se oteplovalo – a rozhodl se, že než odjede, udělá si pěšky malé kolečko po Kooiplaats. Podívá se, jestli je už otevřená hospoda; nebylo by vůbec špatné zpestřit si tak hezké ráno kávou na terase zalité sluncem. Třeba mezitím dorazí Sonja de Jongová anebo se objeví Jacob Deelen s kolegy – pak by se s nimi alespoň mohl Bergman seznámit.

Zamířil kolem domu de Jongových k hospůdce, ale zarazil ho štiplavý pach. Připomínal mu jídlo pálící se na plotně. Stejný pach, avšak mnohem slabší, ho zalechtal v nose, už když stál u branky a tiskl zvonek. Ohlédl se na dům. Teď se díval na jeho zadní stranu, kde byla otevřená ventilačka, a vítr vál od domu směrem k němu.

U de Jongových právě někdo spálil oběd? Takže Sonja je přece jen celou dobu uvnitř a schovává se před ním?

Věděl, že pokud Sonja nebude chtít, nepustí ho dál, ale přesto se vrátil, otevřel branku v nízkém laťkovém plůtku, došel až k domu a zabouchal na dveře. Pořád existuje šance, že zvonek na brance nefunguje.

Ani tentokrát mu však nikdo neotevřel a v domě se nic nepohnulo. Jen pach spáleniny mu připadal čím dál výraznější. Bergman nahlédl do okna vedle dveří. Jak milé, že si Holanďané nepotrpí na záclony… Ale uvnitř nebylo nic zajímavého, jen titěrná neosobní místnost s ustlanou postelí a nočním stolkem, zřejmě pokoj pro hosty. Přistoupil k vedlejšímu oknu; vedlo do obývacího pokoje spojeného s kuchyní. Z červeného kastrolu na sporáku se valila oblaka kouře. Možná Sonja přece jen odjela a zapomněla vypnout plotýnku. Bergman pokračoval k oknům na zadní straně domu.

I do pracovny se už otevřenými dveřmi dostal kouř. Vzduch uvnitř byl zamlžený, ale Bergmana upoutalo spíš něco jiného. Váza na vnitřním parapetu byla převrácená a z křehké porcelánové sošky kočky zbyly střepy. Masivní dřevěný stůl měl pozotvírané zásuvky, po podlaze se válely věci. A zpoza pohodlného divanu, umístěného poněkud zvláštně zády ke dveřím, snad aby poskytoval sedícímu výhled z okna, vyčnívala bezvládná ženská paže s purpurově nalakovanými nehty.

Bergman se přesunul k druhému vysokému oknu, kterým se na ležící ženu naskýtal lepší výhled. Sonju de Jongovou viděl dosud jen jednou za oknem, ale takhle výraznou tvář by si nespletl. Byla to ona a byla mrtvá. Její přehnané, téměř divadelní líčení působilo v kontrastu s vyceněnými zuby a nevidoucíma očima groteskně.

Tělo rámovala velká kaluž krve, šířící se od levého boku. Bergman si tipl způsob vraždy: bodná rána do srdce.

Sonja de Jongová dnešní oběd dovařit nestihla.

Kriminalisté uzavřeli celou ulici červenobílými páskami připevněnými na jedné straně k plotu de Jongových a na druhé k tyčkám zapíchnutým v trávníku. Zprvu se zdálo, že ani není před kým místo činu chránit; osada Kooiplaats byla tichá a liduprázdná a žádní zvědavci se neobjevili dokonce ani za okny obytné budovy protějšího statku. Nebýt hemžících se kriminalistických techniků, nehybnost místa by narušovaly jen vlaštovky kroužící nad fotbalovým hřištěm a posedávající na brankové síti. O půl hodiny později se však za policejními páskami začínali shlukovat cyklisté a hosté z hospůdky.

Bergman zůstával uvnitř ohraničeného místa, ale do domu nevstoupil. Byl tu jako svědek a ve svém autě čekal, až si Jacob Deelen najde čas na rozhovor.

Nikdo si ho nevšímal, a tak pomalu zamířil podle domu k oknu do pracovny. Technici snímali otisky prstů ze stolu a nad zavražděnou se skláněl soudní patolog. Jacob Deelen s plastovými návleky na botách stál uprostřed místnosti a tvářil se pochmurně. Zachytil přes sklo Bergmanův pohled, ale jen nepatrně pokýval hlavou a odvrátil se.

Bergman zamířil zpět k autu. Tohle ho znervózňovalo. Byl tak blízko, a přitom tak daleko! Viděl oběť, ale nemohl se podílet na ohledávání místa činu. Už když s Jacobem Deelenem mluvil po telefonu, netajil se svou pražskou funkcí. Holandský kolega se k němu po příjezdu choval přátelsky, ale když se Bergman zeptal, jestli by mohl jít dál a podívat se na tělo, odpověděl: „To by asi nebylo vhodné.“

Bergman se v nové roli cítil značně nesvůj, ale chápal, že jako Ingridina přítele ho zdejší kriminalisté nemohou pustit k interním informacím.

S rukama v kapsách se pomalu procházel mezi policejními páskami a přemýšlel, co se mohlo stát. Komu se zrovna teď hodila smrt Sonji de Jongové? Věděla něco, co by kriminalisty mohlo dovést k vrahovi Johana Ruttena nebo Gwen de Vriesové? Anebo to mohla být ona, kdo jednoho z nich, nebo dokonce oba, zabil, a kdosi hádanku rozluštil dřív než policie a pomstil se jí?

Vítr se úplně utišil a před sluncem se nebylo kam schovat. Kabina Bergmanova vozu připomínala rozpálený skleník. Nadzvedl tedy červenobílou pásku, prošel hloučkem zvědavců, kteří na něj cosi holandsky volali, a zamířil po silnici k hospodě Koaikers Huus. Servírka před chvílí rozevřela nad terasou tři bílé slunečníky; čekání v jejich stínu bude příjemnější.

Objednal si kávu a myšlenky se mu znovu zatoulaly k amatérskému pátrání malé Eli de Vriesové. Takže hodinky, které kdysi Gwen se Sjoerdem našli na pláži a které zaujaly Johana Ruttena, načež je někdo ukradl, zřejmě patřívaly jakési Umě Seghersové. Samozřejmě pokud se malíř západů slunce nemýlí nebo si nevymýšlí. Kdyby Bergman dokázal tuto ženu najít, dostal by se dál. Jenže zjevně ani její nejbližší na ni nemají kontakt. Mohl by ho mít Theo Kiewiet? Spíš ne, pokud tvrdí, že když ji viděl naposledy, měla u sebe hodinky. Logicky by to znamenalo, že ji naposledy viděl dřív, než Gwen se Sjoerdem našli hodinky na pláži – tedy před jedenácti lety… Ta žena za sebou podle všeho důkladně zametla stopy, protože ji otec v dětství zneužíval a ona chtěla začít nový život. Vybavil si Dominique v okamžiku, když mu v rybárně podávala pohlednice od sestry

A strnul s šálkem na půl cesty ke rtům.

Ty pohlednice. Když zavřel oči, viděl je před sebou úplně živě. Pohlednice s malým vrypem uprostřed každé ze čtyř stran. S vrypem od provázku, který dlouho až příliš pevně svazoval štůsky pohlednic. Čtyři takové prolisy měly po stranách všechny pohlednice ve staré sbírce Gwen de Vriesové, kterou Bergman viděl u jejího otce. Nejvíc si cenila těch nepopsaných, řekl mu Sven.

Takže Uma Seghersová pohledy, které posílá rodině, nekupuje v Amsterodamu a dalších evropských městech? Pocházejí z Gweniny sbírky? Proč? Napsala je Uma už kdysi dávno a někoho požádala, aby je za ni postupně posílal? Proto je na všech úplně stejný text?

Kde tedy doopravdy žije? Někde v zahraničí? Proč tolik potřebuje zůstat v utajení?

A žije vůbec?

Ohlédl se po blížícím se zvuku motoru. Po silnici mezi pastvinami se velkou rychlostí řítil vůz. Taxi. Pieter de Jong?

Bergman odložil šálek, rychle seběhl z terasy restaurace a spěchal za taxíkem k domu de Jongových. De Jong mezitím dupl na brzdu tak prudce, až auto zastavilo smykem, práskl dveřmi a běžel k policejním zátarasům. Dav zvědavců se před ním rozdělil a někdo začal něco holandsky pokřikovat, ale Pieter se díval před sebe, jako by ohluchl.

Bergman také nadzvedl pásku a vstoupil za taxikářem do ohrazeného prostoru. Ze dveří domu de Jongových právě vyšel Jacob Deelen. Zachytil gesto, kterým mu Bergman naznačil, že s ním potřebuje mluvit, ale pochopitelně se musel nejprve věnovat manželovi zavražděné. Vzrušená debata v holandštině se přenesla do domku. Bergman čekal.

Po chvíli Deelen opět vyšel ven.

„Něco mě napadlo,“ řekl mu Bergman. „Až se ho budete ptát, jestli se jeho žena sešla u majáku s Ruttenem po tom telefonátu z budky a jestli Ruttena vydírala, zkuste nadhodit, jestli to vydírání mělo něco společného s Umou Seghersovou, která před jedenácti lety zmizela z ostrova a zametla za sebou stopy.“

Kriminalista se zatvářil trochu nedůvěřivě, ale kývl. „Říkáte Uma Seghersová?“

„Jo. Je mi jasný, že teď nemáte moc času, tak to zkusím vysvětlit stručně. Ta ženská zmizela z ostrova ve stejný rok, kdy byla zavražděna Gwen de Vriesová. A tudíž taky ve stejný rok, kdy Johan začal někomu do Holandska vozit ty prachy. Její rodina si myslí, že se odstěhovala. Jenže Johan v den své vraždy na jedné návštěvě náhodou zahlédl věc, která téhle Umě kdysi patřila… a prý ho zaujala. Chtěl si ji dokonce odnést, což mu nebylo dovoleno. Načež tu věc po jeho smrti někdo ukradl… Přesný motiv vydírání mě sice nenapadá, ale něco mi říká, že by ty dvě záležitosti třeba mohly souviset.“

„Počkejte prosím někde poblíž. Jakmile se urvu, najdu si vás a povíte mi o tom víc.“

Bergman pokračoval: „Ještě něco. Kdyby se cukal, zeptejte se ho na skrytou kameru v domku, který de Jongovi pronajímají. A na pohlednice rodičům, které sice napsala tahle Uma Seghersová... ale nejspíš je za ni jedenáct let posílá někdo jiný.“

A pak si pořádně vychutnal záblesk uznalého překvapení v Deelenových očích.

Kapitola 22

Zemřela na bodnou ránu přímo do srdce. Dům nenese známky vloupání, takže vraha nejspíš sama pustila dál. Šel s ní do pracovny a tam na ni z těsné blízkosti zaútočil nožem. Pak všechno prohledal.

Pieter měl pocit, že se pohybuje ve snu. Po domě kmitali kriminalističtí technici. Před chvílí odnesli tělo jeho ženy pod černou plachtou. To všechno se vážně děje? Tohle přece nemůže být jeho život. Neplakal, jen zíral na jedno místo do zdi. Připadal si prázdný. Jako by mu vykuchali mozek a odsáli krev. Zbyla z něj jen slupka, která už nikdy neprožije žádnou emoci.

Po chvíli přece jen něco ucítil – výčitku. Proč sakra nenechal na dům nainstalovat bezpečnostní kameru, jak si Sonja přála? Uklidňoval ji, že v takové díře, jako je Kooiplaats, se nemá čeho bát… Kdyby ji poslechl, kriminálka by si teď mohla pro vraha jednoduše dojít. Takhle nemají nic. Možná otisky prstů?

Šok polevoval a Pieter si pomalu začínal uvědomovat útržky hovoru lidí hemžících se po domě. Sonja zemřela teprve zhruba před hodinou až dvěma. S vrahem nezápasila. Nepořádek v pracovně zřejmě vznikl až po její smrti, svědčily o tom stopy vrahových sportovních bot s podrážkami od její krve – vrah chodil po domě a asi něco hledal. Nakonec vyšel předními dveřmi a zabouchl za sebou.

„Jedenačtyřicítky značky Merrell,“ hlásil jeden z techniků.

„Aspoň něco. Ale je to zrovna velikost, jakou může mít ženská i chlap.“

Mluvili o tom, že zvonili v okolních domech, aby zjistili, jestli někdo ze sousedů vraha neviděl. Nikdo jim neotevřel. Z mládežnické ubytovny na domek de Jongových nebylo vidět a hospoda byla v době vraždy ještě zavřená.

„Tohle je nevýhoda těchhle odlehlých míst,“ poznamenal jeden kriminalista k druhému. „Pomoci se nedovoláš.“

Sejmuli Pieterovi otisky, aby je porovnali s těmi nalezenými v pracovně. Poddal se jim jako loutka bez vůle. Evidentně je nepotěšilo, že nosí dvaačtyřicítky, ale Jacob Deelen se ho přece jen zeptal: „Ukážete nám své ostatní páry bot? Nemáte taky nějaké jedenačtyřicítky?“

Nechtělo se mu už nikdy vstát ze židle. Neměl sílu ani zvednout hlavu. „Musíme to řešit teď?“

„Musíme.“

Ještě chvíli nehybně seděl. Pak dlouze vzdychl. „Tak dobře.“ Udivilo ho, že ho nohy unesou stejně jako předtím, než Sonja zemřela.

Zavedl je k botníku, kde se ukázalo, že všechny Alexovy boty mají číslo jedenačtyřicet. V tu chvíli prázdnotu v jeho nitru zaplnil vztek. Pieter se rozkřikl: „Snad si nemyslíte, že syn zabil vlastní matku!“

Jacob Deelen pokrčil rameny: „Divil byste se, jak často se to stává.“ A ponuře dodal: „Mohl ji ovšem zavraždit i někdo, kdo si boty vašeho syna půjčil.“

„Dejte si pohov,“ zasyčel Pieter. „Alex jistě není jediný na celém ostrově, kdo nosí tuhle velikost.“

Ale bojovnost ho zase rychle opouštěla. Celé ty roky se bál, že se něco stane, že si osud vezme zpátky, co si od něj se Sonjou vybrali, a vida, měl pravdu! Dva strážníci odjeli do věže pobřežní hlídky, aby informovali Alexe; Pieter byl rád, že to nemusel udělat sám, neměl na to sílu.

Teď seděl naproti Jacobu Deelenovi a o něco mladšímu mlčenlivému kriminalistovi u kuchyňského stolu. I když okna byla dokořán, ve vzduchu pořád visel štiplavý pach spáleniny. Pieter nedokázal odtrhnout pohled od záložky v katalogu kosmetické firmy, z něhož dnes ráno při snídani Sonja vybírala dárky pro matku. Měl živě před očima okamžik, kdy si záložkou označila stránku plnou parfémů a spíš pro sebe než pro Pieterovy uši prohodila: „Stejně pořád váhám, jestli pro ni ten vanilkový není moc sladký.“

Jak triviální starost v kontrastu s tím, co se stalo později!

Hlas kriminalisty ho vrátil do přítomnosti: „Tušíte, kdo mohl mít prospěch ze smrti vaší ženy?“

Dezorientovaně vzhlédl. Ptali se ho na něco už předtím? Na nějaký čas se ztratil v myšlenkách. „Nevím,“ odpověděl, ačkoli pár takových lidí by se jistě našlo. Věděl, že se musí vzchopit a přemýšlet. Musí se rozhodnout, co všechno kriminalistům poví, k čemu všemu se přizná.

„Měla nepřátele?“

Pieter pokrčil rameny.

„Vyhrožoval jí někdo? Stalo se jí v poslední době něco divného?“

Tohle by měl říct, Sonju to dost vyděsilo… „Před několika dny ji cestou z návštěvy pronásledovalo auto. Tmavá dodávka s tónovanými bočními skly. Byla mlha a to auto se jí lepilo těsně za zadní nárazník, takže nepoznala, o koho se jedná. Ale ohrožoval ji. Kam jela ona, tam on. Vyfotila ho mobilem, ale vyšel z toho tak zrnitý a tmavý snímek, že na něm v podstatě není vůbec nic vidět. Máte její mobil?“ Kriminalista kývl. „Tak tam ten snímek najdete. Ale nic moc z něj asi nepoznáte.“

„Možná poznáme. Máme na to techniku.“

Pieter dodal: „Ale netuším, kdo ji chtěl vystrašit a proč.“

Deelen na něj upřel pronikavý pohled. A zeptal se naprosto na rovinu, jako by už věděl, že to tak bylo: „Proč vaše žena vydírala Johana Ruttena?“

„Proč by ho měla vydírat?“

„Co třeba kvůli Umě Seghersové?“

Oni to vědí? Pieter se cítil příliš ubitý na to, aby zapíral. Když mu zavolali, že jeho ženu někdo zavraždil, nevěřil tomu. Upínal se k naději, že je třeba těžce zraněná, ale přežije… Pak uviděl Sonjino tělo na podlaze pracovny… a ztratil sílu. Všechno už je jedno… Nezáleží na tom, co mu udělají – bez Sonji ho stejně nic dobrého nečeká.

Ztěžka polkl. „Johan Rutten srazil Umu Seghersovou autem. Moje žena to zjistila. Pomohla mu zbavit se těla a dohodli se, že jí Johan Rutten bude po zbytek života platit za mlčení.“

Užasl nad tím, jak jednoduché bylo to vyslovit. A jak osvobozující! Slova, která v sobě tolik let dusil, konečně mohla ven. Setkal se s nehybným pohledem dvou párů očí. „Kdy se to stalo?“

„Začátkem května před jedenácti lety.“

„Kde?“

„Neznám přesný místo, kde ji srazil. Někde v pastvinách mezi Seedune a přístavem.“ „Jak se to stalo?“

„Můžu vám povědět jen to, co tehdy řekl Sonje a ona pak mně. Rutten jel vpodvečer po jedný z těch cest mezi pastvinama do domečku, kterej pronajímáme. Měl ho objednanej pro partu nějakých svých kámošů z televize. Pronajímal pro ně vždycky tu naši samotu, protože tam mohli dělat mejdany třeba celou noc a nikdo si na ně nestěžoval. Ten domek je daleko od ostatních a ještě obklopenej starýma stromama a hradbou keřů. Je tam fakt soukromí. Ale to je jedno… “ Drmolil, co mu slina na jazyk přinesla, protože zjistil, že zvuk slov zahání zoufalství. I když mluvil o hrozných věcech, kupodivu se cítil trochu líp než ještě před chvílí. A tak pokračoval: „Bylo po dešti, hustá mlha a on asi nejel zrovna pomalu. Uma Seghersová mu na jedný křižovatce cest vjela na kole zprava přímo před auto. Na místě bylo po ní, asi jí zlomil vaz. Johan zpanikařil. Pro něj jako slavnýho chlápka – a tenkrát byl fakt na vrcholu, každej ten jeho ksicht znal – to znamenalo nejen soud a trest, ale navíc obrovský skandál a doživotní stigma, toho se bál snad nejvíc. Mlha ho kryla, nikdo neviděl, co se stalo. Tak se moc nerozmýšlel, naložil tělo do kufru auta, kolo schoval do rákosí a odjel do našeho domečku na pronájem.“

Všiml si, že Jacob Deelen při zmínce o domečku povytáhl obočí, našpulil rty a významně se podíval na svého kolegu, jako by beze slov naznačoval: „Vida!“ Proč se tak tváří? Co všechno vědí? Odkud? Pieter se zarazil a zíral na ně.

„Pokračujte.“

„No… ta jeho návštěva měla přijet až posledním trajektem, takže věděl, že ještě asi hodinu bude mít domek jenom pro sebe.“

„Proč jel s tělem právě tam?“

„Potřeboval se někde umejt. Jak ji nakládal, byl od krve. A chtěl se podívat, jestli tam nenajde nějaký igelitový pytle, do kterých by ji zabalil. Už uvažoval, že se těla nějak zbaví... že to nenahlásí. A v jeho domě byla jeho sestra s dcerou -s Marit Foolenovou odnaproti. Stalo se to v době, kdy s ním ty dvě žily. Byli jako taková úchylná incestní rodinka.“

„A co se stalo v domečku? Překvapila ho vaše žena?“ nasměroval ho Deelen zpátky k tématu.

„No…“ Pieter zaváhal. Vlastně překvapil spíš on ji. Ale proč prozrazovat všechno? „Ano, tak nějak.“

„Nebo snad sehrála roli skrytá kamera?“

Z jízlivě pronesené otázky se mu udělalo špatně od žaludku. Kde proboha zjistili tohle? Jen Gwen, Sonja, Sjoerd a on věděli, že jejich otec kdysi dávno v domku zbudoval tajnou místnost s vchodem z garáže a natáčel z ní hosty kamerou skrytou za zrcadlem. Když s Gwen tenkrát zrcadlo rozbili a pak se podívali na kazetu, slíbili si, že to zůstane jen mezi nimi… a Pieter byl přesvědčený, že Sjoerd i Gwen slib dodrželi. Kazetu si tenkrát schovali u Gwen a ještě několikrát si ji pustili – jak by ho mohla nezajímat, bylo mu přece šestnáct! Pak ale Gwen řekla, že jí otec kazetu sebral, a když mu namluvila, že ji našla, zakopal ji na pláži. Pieter byl přesvědčený, že mluvila pravdu. Vždyť kdyby ne, dávno by se ohledně šmírování hostů spustil nějaký poprask.

Jeho otec tenkrát pracoval u soukromé bezpečnostní agentury, takže bylo zřejmé, odkud vzal nápad, znalosti a vybavení. Po odhalení tajnou místnost zazdil a rozbité jednocestné zrcadlo nahradil obyčejným. „Byla to jen taková... zkouška techniky,“ pověděl vyhýbavě synům, když mu oznámili, co našli. A pak se u de Jongových stalo ze skryté kamery v domečku téma, o němž se významně mlčí.

Až v dospělosti se Pieter při jednom z mála opravdu důvěrných rozhovorů od otce dozvěděl, o co šlo. Nikoli o úchylku, ale o peníze. Otec záběry z koupelny prodával voyeurům; kontakty mu dohodil kolega z bezpečnostní agentury, který pronajímal část svého bytu a provozoval v ní totéž. „Dělal jsem to pro rodinu,“ řekl Pieterovi věcně. „Pro vás.“

Po smrti rodičů se jednou Pieter doma opil a porušil slib: vyprávěl ten příběh Sonje. Netušil proč. Chtěl být zajímavý? Svázat se s ní totální upřímností? Dodnes si vybavoval, jak ho vyděsil vzrušený záblesk v jejích očích: „Ježíši, vždycky mě fascinovala představa, že šmíruju! Jen si představ, že bychom to taky udělali!“ vydechla. „Chápeš, co všechno bychom asi viděli? To by bylo tisíckrát lepší než ta nejúchylnější reality show!“

A protože Pieter by pro svou ženu udělal cokoli, tajná místnost znovu ožila. Tentokrát ne pro peníze, na to Pieter vážně neměl žaludek ani kontakty, ale jenom pro Sonjino vzrušení... Ale o tom už opravdu nevěděl nikdo! Jen oni dva!

„Kdo vám o ní řekl?“ vyhrkl Pieter a okamžitě si uvědomil, že správná reakce měla vypadat jinak.

Jacob Deelen měl v očích lesk dravce, který právě zmerčil kořist. „Takže připouštíte, že máte v domku pro hosty skrytou kameru?“

Když se tam teď pojedou podívat, najdou ji. Ztěžka polkl. „Ano. Jen kvůli bezpečnosti -“

„Jistě, jak jinak.“ Kriminalisté se po sobě významně podívali. „Necháme teď kameru stranou a vrátíme se do onoho květnového odpoledne před jedenácti lety. Johan Rutten přivezl tělo k vašemu domku… “

Pieter vzdychl. „... a překvapil Sonju, která byla zrovna uvnitř a zaktivovala kameru. Předtím tam dlouho nikdo nebyl, všechno bylo vypnuté. Hosté měli přijet až za víc než hodinu. Nečekala, že tam na někoho narazí. Zaparkovala až vzadu za domem, takže Johan její vůz z příjezdovky neviděl. Když uslyšela venku auto, vyšla z tajný místnosti do garáže a odtamtud vypadla ven zrovna ve chvíli, kdy Johan vystoupil. Měl košili vpředu od krve a krvavý šmouhy měl i na obličeji. Vyprávěla mi, že se jí hrozně polekal a pak začal blekotat něco o tom, že se pořezal, když opravoval auto, což mu samozřejmě moc nevěřila. Hrnul se do domku a Sonja za ním, ale spěchal rovnou do koupelny. Vrátila se ven a všimla si, že zadní blatník Johanova auta je celý umatlaný od krve. Jako by někdo něco těžkýho a krvavýho nakládal do kufru. Napadlo ji, že Johan upytlačil srnu… chtěla se podívat… Sonja byla vždycky až moc zvědavá. Zkusila tedy otevřít kufr… a ten povolil. Johan ve spěchu nezamkl, a tím si fakt zavařil. Sonja uviděla tu holku.“ Pieter mluvil stále stejným tónem jako robot. Pohled upíral na záložku v Sonjině katalogu. „Měla jet rovnou na policii. Jenže místo toho si tělo vyfotila, počkala, až Johan vyjde z domečku, a řekla si o peníze za mlčení. Představte si, že jí začal vyhrožovat smrtí! Až když řekla, že už si Umino tělo v kufru jeho auta vyfotila mobilem a snímek mi poslala a že v domku je skrytá kamera, která zabrala Johana celýho umatlanýho od krve a záznam se uložil, kapituloval. Dohodli se.“ „Na čem?“

„Sonja mu slíbila, že mu pomůže zbavit se těla, pokud jí bude platit. Patnáct tisíc ročně. Není to tak moc, když uvážíte, že zabil člověka.“

„Spolupracoval jste na tom nějak?“

Zavrtěl hlavou. Vyčítal si, že si neodpustil krátké zaváhání. „Vůbec?“ podivil se Jacob Deelen. „A co ty pohlednice, které napsala Uma, ale posílal je za ni někdo jiný?“

Bylo to jako facka za fackou. Pieter chtěl původně prozradit jen ty nejnutnější střípky pravdy, ale teď se zdálo, že kriminalisté poskládali celý příběh dávno předtím, než začal mluvit, a po něm jen chtějí, aby ho pro jejich potěchu zopakoval. „Jasně. Ty pohlednice.“ Položil na stůl ruce s propletenými prsty. „Když prohlídli Umin batoh, našli v něm pohlednice beze známek, na kterých byla Uminou rukou napsaná adresa jejích rodičů a vzkaz: Mám se dobře, bla bla bla. Několik jich bylo z Amstru, ale většina ze zahraničí. Sonja je přinesla domů... a já věděl zbytek příběhu. Kamarádil jsem s Gwen a Gwen zase s Umou… ačkoli kamarádství je v jejich případě poněkud nepřesný výraz. Ty dvě spolu něco měly. Musím říct, že pro mě to byl docela šok. Seznámily se prý, když Uma dělala nějakou brigádu v přírodní rezervaci, kde Gwen před mateřskou pracovala a dál tam občas vypomáhala. Jednou jsem parkoval s taxíkem na odlehlým odpočívadle u pláže a ty dvě se tam najednou objevily a držely se za ruce! Gwen ke mně přišla a prosila mě, abych to nikomu neříkal, hlavně ne Larsovi. Tvrdila, že její muž vůbec neví, že se s touhle holkou vídá!

A já pochopitelně poslechl. V tý době jsem byl dávno ženatý se Sonjou, ale pro Gwen jsem měl odjakživa slabost. Zvláštní, od dětství jsem miloval holku, která byla nejspíš ve skutečnosti lesba.“

„A co ty pohlednice?“ usměrnil ho znovu kriminalista.

Pieter sklonil hlavu a pokračoval: „Uma se svěřila Gwen, že ji otec od dětství zneužívá. A Gwen to vykecala mně. Chtěla jí nějak pomoct. Zvažovala, že starýho Segherse udá, jenže to si Uma nepřála. Bylo jí osmnáct, chtěla to vyřešit tak, že prostě vypadne z domu. Gwen tehdy napadlo, že by mohla založit nějakou nadaci na pomoc dospělým obětem incestu – dobročinnou organizaci, která by takovým holkám poskytovala psychologickou a právní pomoc a třeba i azyl. Ale to už nestihla… Kažopádně Uma nakonec sbalila na pláži nějakýho chlápka a rozhodla se, že ho využije a odjede s ním z ostrova. Gwen by kvůli ní Larse nikdy neopustila, měli malou Eli. Řekla mi, že o sobě dávno ví, že je na ženský, ale chce žít normálně, to znamená s mužským. V dnešní době celkem nepochopitelný přístup… ale asi měla svý důvody. Když už jsem znal pravdu, tu a tam se mi s něčím svěřila. Trápilo ji, že chce Uma zmizet z ostrova, ale přála jí to. Uma se s tím svým přítelem chystala nějakej čas cestovat po světě... Plánovala, že se od něj nechá živit a pak ho kopne do zadku a sama se usadí hned na vedlejším ostrově, na Amelandu. Milovala moře a venkov, nechtěla žít moc daleko odsud. Potřebovala jenom uniknout před otcem.“

„Takže vy jste věděl, že se ta holka chystá zmizet z ostrova a zamést za sebou stopy,“ řekl Jacob Deelen. „A rozhodl jste se to naraičit tak, aby se zdálo, že opravdu odjela.“

„Jo. Věděl jsem od Gwen, že si Uma vzala pohlednice z její sbírky, napsala je, a až odjede z ostrova, chce je předat nějaký svojí známý, co dělá letušku, a požádat ji, aby je tu a tam, když zrovna poletí do destinace, která je na pohlednici, poslala. Schválně vybrala pohledy z míst, kam ta holka lítala. Chtěla, aby to vypadalo, že cestuje po světě, že možná ani nežije v Holandsku – aby ji starý Seghers nehledal.“

„Kdo nakonec ty pohlednice posílal?“

Stiskl rty. „Sonja. Jezdí – jezdila často na služební cesty a konference tý svý kosmetický firmy, takže se nikdo nepodivoval, když tu nebyla. Tu a tam si zajela do Amstru a poslala pohled odtamtud. A jednou dvakrát do roka si koupila letenku do některý z destinací na pohledu. Udělala si výlet. Vzhledem k penězům, co nám dával Johan, to byla zanedbatelná částka.“

„Pohlednice ale jednoho dne dojdou.“

„Jo. Už tuším zbývají jen čtyři. Vaši lidi je asi taky najdou v Sonjiných věcech. Pak už by se zkrátka Uma odmlčela… ale se Sonjou a Johanem jsme si říkali, že kdyby ji rodiče po takový době začali postrádat a pátrat po ní, asi by už těžko vyšlo najevo, co se jí tehdy stalo,“ odpověděl Pieter. „Vždyť by ani nevěděli, kde ji hledat. Vypadalo to, že cestuje po celý Evropě.“

„Jak se zbavili těla?“

„Udělali jsme to ve třech,“ přiznal. „Já se nechtěl zapojit, ale… víte, pro moji ženu byly peníze v životě úplně nejdůležitější a já to o ní věděl. Už jako malá byla cílevědomá, ale myslím, že tuhle hamižnost v ní ještě podpořila ta práce s kosmetikou. Vtloukají tam lidem do hlavy, že musí růst, růst, růst. Což v překladu znamená hrabat víc, víc, víc. Víte, co dělali na školeních? Sborově skandovali: ,Ano, chci být milionářka!’ Jednou jsem byl u toho. Stovky ženskejch, všechny ve stejnejch kostýmkách, se stejně natuženejma vlasama a načerněným obočím jednohlasně skandujou, že chtěj prachy. Není to úchylný?“

„Úchylné je krýt zabití a viníka vydírat. Nemyslíte? Raději mi povězte, jak jste se zbavili těla.“

„Počkali jsme do tmy. Pak Sonja s Johanem přendali Umu z Johanovy limuzíny do našeho teréňáku a odvezli ji na pláž. Cestou vytáhli z rákosí její rozbitý kolo a vzali ho taky. Já objel motorovým člunem ostrov a zakotvil jsem v místě, kde se dá dostat nejblíž k pláži, aniž by člun uvízl na mělčině. Měli jsme štěstí, že bylo zrovna bezvěří a moře bylo klidný. Sonja tělo i kolo ke člunu přivezla, přivázaný na surfovým prkně... víte, kdysi jsem měl s těmahle věcma obchod a zbylo mi dost neprodaných zásob. Naložili jsme tělo do člunu, přivázali jsme mu k opasku pytel s cihlama a hodili jsme ho do moře. A kolo za ním. Pak Johan začal platit. Každej rok na podzim přivezl hotovost a předal ji Sonje.“ Sepjal dlaně před obličejem, jako by prosil nebo se modlil. Živě si vybavoval tíhu mrtvého těla, když ho přetahoval ze surfového prkna na loď a pak ho daleko na moři házel přes palubu do hlubin. Měl v paměti zaryté zlověstné šplouchání olejově černé vody o kýl člunu i chuchvalce lepkavé slané mlhy, převalující se nad hladinou. Svoji loď i kufr auta pak několik měsíců fanaticky drhl dezinfekcí, i když žádné stopy po Umě po tak důkladném úklidu snad ani nemohly nikde zůstat. Od té doby nenáviděl mlhu. A při pomyšlení na dívčinu bílou tvář mizející pod hladinou ještě roky zvracel. Pronásledovala ho utkvělá představa, že třeba nebyla mrtvá, jen v bezvědomí, a když odjel, v ledové vodě se probrala a zjistila, že je úplně sama na širém moři. Ale Sonja ho uklidňovala. To se nemohlo stát. Uma se nemohla probrat, auto jí zlomilo vaz, bylo dočista po ní. „A to je celý příběh,“ řekl a doufal, že teď už ho nechají na pokoji.

„O tom silně pochybuju.“ Jacob Deelen se předklonil a tvrdě se zeptal: „Kdy a kde předal Johan Rutten vaší ženě peníze letos? Nebo jste hotovost přebíral vy?“

„V sobotu večer v dunách pod majákem. Předal ji Sonje.“

„Byla to ona, kdo mu předtím volal z telefonního automatu u silnice k majáku?“

„Asi ano. Nebyl jsem u toho. Ale v sobotu jí nefungoval mobil, takže zřejmě používala budky. Odpoledne se s Johanem kvůli těm jejím problémům s mobilem nějak nemohli dohnat, Johan pak volal i mně a Alexovi… Ale to je vedlejší. Celej den jsem jezdil s taxíkem. Sonja mi až večer vyprávěla, že měli nejdřív domluvenou schůzku v pekárně na náměstí v Nes jako obvykle – víte, normálně s tím nedělali tajnosti, z Johana se postupem času stal prostě náš známý. Sedli si spolu, dali si kafe, on jí předal peníze, všechno v pohodě a klidně před lidma. Kdo mohl tušit, o co jde? Jenže když odpoledne Johanovi volala, jestli všechno platí, řekl jí, že se s ní potřebuje sejít někde, kde je nikdo neuslyší. Že jí musí něco důležitýho sdělit. Že se něco posralo. Takže si domluvili schůzku večer v dunách u majáku. Johan měl cestou z večeře čekat na lavičce pod majákem, až mu Sonja zavolá, že se blíží. Pak se měli sejít v místě, kde se sbíhají dvě pěšinky do dun.“

„Její auto nezachytila bezpečnostní kamera u hlavní silnice,“ řekl kriminalista. „Prověřili jsme všechny vozy, které tamtudy v době vraždy jely.“

„Sonja asi po hlavní nejela,“ mínil Pieter. „Říkala mi, že než se sešla s Johanem, navštívila zákaznici, která bydlí v jednom ze statků, co jsou v té části ostrova roztroušené mezi pastvinami. Kdyby se odtamtud vracela na hlavní, zbytečně by si zajela. Bylo lepší vzít to už k majáku přes pastviny. A cestou zpátky asi jela stejnou cestou, protože se ještě stavila zkontrolovat náš domek na pronájem.“

„Aby se po vraždě umyla?“ nadhodil zlomyslně Jacob Deelen.

„Odpusťte si ten cynismus. Moje žena rozhodně Johana nezabila. To vím jistě.“

„Co tak důvěrného pan Rutten potřeboval vaší ženě sdělit, že se nemohli sejít v pekárně?“

Než Pieter stačil odpovědět, do kuchyně vstoupil jeden z techniků. Podal Deelenovi dva průhledné plastové sáčky. V jednom byly starožitné kapesní hodinky, v druhém zápisník ve žlutých deskách. „Tohle jsme našli v pracovním stole. Jedna zásuvka má dvojité dno.“

Deelen položil sáčky před Pietera. „Poznáváte to?“

„Zápisník jsem v životě neviděl, ale předpokládám, že patří Sonje. Pracovnu využívala hlavně ona, takže ani nevím…“ Pieter visel pohledem na hodinkách. Ty samozřejmě znal. A souvisely s tím, o čem před chvílí mluvil.

Jacob Deelen si navlékl igelitové rukavice a zalistoval zápisníkem.

„Detailní záznamy vyděračky,“ konstatoval. „Zapisovala si nejen datum a částku, ale i místo a čas předání peněz.“ Našpulil rty. „Vaše paní byla trochu pedant, že?“

Pieterovi to připadalo urážlivé. Pedant? Sonja mu vždycky připadala pečlivá a zodpovědná. Doma díky ní všechno fungovalo, jak mělo. Ani si nechtěl představovat, jak si bez ní s Alexem poradí. Začal rychle mrkat, aby potlačil slzy. Už nechtěl plakat. Ne před těmihle chlápky.

„Předloni se s Johanem Ruttenem sešli dvacátého září v pět hodin v plážové restauraci,“ předčítal kriminalista. „Loni sedmnáctého září v patnáct třicet v pekárně v Nes. A letos jedenadvacátého září v jedenadvacet hodin deset minut v dunách pod majákem. Zpočátku od něj vybírala patnáct tisíc eur. Loni a předloni dvacet tisíc. A letos zase patnáct. Pročpak?“ Deelen si poklepal ukazováčkem o našpulené rty a pohlédl na svého mlčenlivého kolegu. „Nakolik ti připadá reálné, že by zavražděná nejprve Ruttena oddělala a pak si puntičkářsky zapsala do deníčku datum a čas jejich schůzky?“

„Nezabila ho!“ vyhrkl Pieter. „Proč by ho proboha Sonja zabíjela? Měla z něj prachy!“

Jacob Deelen otočil stránku. „A co je tohle?“ Otočil otevřený zápisník proti Pieterovi. Pastvina – Marit F. x 30, stálo na stránce Sonjiným strojovým rukopisem. „Jaká pastvina? A jaká Marit F. krát třicet?“

K čertu, co dalšího vyšťourají? Co všechno jim bude muset vysvětlovat? Pieter uvažoval, jak výslech urychlit. Bude lepší ze sebe všechno vysypat, anebo zmlknout a požádat o advokáta? Nakonec usoudil, že na druhou možnost už je trochu pozdě. Proč jim nevyprávět o Marit a pastvině? Proti záležitosti s Umou už je to trivialita. „Sonja se před třemi lety na nějakým kosmetickým školení setkala se ženou, která v mládí znala naši sousedku Marit Foolenovou. Přítelkyni Larse de Vriese.“ Ukázal oknem na obytnou část protějšího statku. „Slovo dalo slovo a ta ženská Sonje prozradila, že naše slušňačka Marit, která vede kurzy jízdy na ponících pro děti, kdysi natočila několik… no řekněme filmů pro dospělý. Sonja byla přesvědčená, že Lars o nich neví. A že by si Marit hodně nepřála, aby se tahle informace rozšířila po ostrově. Sonja věděla, že Marit s Larsem utrácejí víc, než vydělají, takže z nich nic moc nevyrazí, a tak s tím šla rovnou na Johana. A treila se. Už byl zvyklý klopit a bez velkých řečí začal platit víc. Za sebe patnáct tisíc a za Marit dalších pět. Musím přiznat, že tohle pro mě bylo snad ještě kontroverznější než ta záležitost s Umou. Larse znám od dětství – ne že bychom byli přátelé, ale my dva jsme na rozdíl od našich partnerek nikdy neměli konflikt. Takže jsem si nepřál, aby se Marit dozvěděla, že o tom jejím tajemství víme. Johan si měl nechat pro sebe, kdo ji odhalil. Jen jí pověděl, že za ni někomu platí. A vzhledem k tomu, že nás sousedi dál zdraví, zřejmě slib dodržel.“

„Co s tím má společného pastvina?“

„Sonja plánovala velkou rekonstrukci domku. A uvažovala, jak zařídit, aby aspoň některý platby od Johana byly legální... aby se nikdo nezačal šťourat v tom, kde bereme tolik prachů. Víte, tohle je malý ostrov. Lidi tu nejsou úplně přející... mírně řečeno. Když si někdo žije nad poměry, je okamžitě podezřelý i ve větších a anonymnějších komunitách. A tady vám všichni vidí do talíře… doslova. Sonju teda napadlo, že prodáme Johanovi louku za hodně nadhodnocenou cenu. Získáme tak doklad, kde jsme vzali prachy na rekonstrukci. Zasvětila do toho plánu Johana a on souhlasil – jak už jsem řekl, vznikl mezi námi za ty roky takový trochu podivný, ale téměř přátelský vztah. Ostatně neměli jsme si navzájem co vyčítat, nikdo z nás nebyl bez viny. V létě jsme tedy podepsali kupní smlouvu. Prodali jsme mu přes deset tisíc metrů čtverečních za sto padesát tisíc eur… to je cena, za kterou normálně na ostrově koupíte tak čtyři hektary zemědělský půdy. Johan měl touhle transakcí zaplaceno za Marit na třicet let dopředu… A všechno bylo čistý. Trochu jsme mezi lidma rozhlásili, že jsem se v taxíku doslechl drby o změně územního plánu. Kdyby se v tom někdo rýpal, vždycky bychom mohli říct, že se na ostrově začalo šuškat o tý změně, já se to díky svý práci dozvěděl jako jeden z prvních, a tak jsme Johanovi prodali louku už jako budoucí stavební pozemek. Je přece jen na dohodě mezi prodávajícím a kupujícím, jakou stanoví cenu – nebo snad ne?“

Jacob Deelen se znechuceně ušklíbl. „Žili jste trochu na hraně – mírně řečeno. Na vašem místě bych nespal strachy, co se provalí nejdřív.“

Pieter zaťal zuby. „Zvyknete si.“

Deelen zvedl do výšky igelitový sáček s hodinkami. „A ty hodinky? Ty znáte?“

Pieter rezignovaně kývl. „Ano. A vlastně jsou docela důležitý. Právě kvůli nim potřeboval v sobotu Johan mluvit se Sonjou o samotě. Ty hodinky totiž měla v kapse Uma Seghersová, když ji srazil – i když jsme tělo házeli do moře.“

„Nesebrali jste jí je?“

„To nás ani nenapadlo. Nejsme zloději.“ Už když to vyslovoval, uvědomil si, jak divně to zní. Nejsou zloději, ale vyděrači ano. Vzdychl. „Nechtěli jsme je mít u sebe, to by nás akorát mohlo usvědčit. Johan si je ale zapamatoval, protože to byla pro mladou holku dost neobvyklá ozdoba -dvoje starožitný kapesní hodinky, navlečený na jednom silným řetízku. No a teď najednou zase jedny z nich uviděl -u Svena Kremera, když u něj byl kvůli reportáži o Gwen. Jasně že v něm pořádně hrklo. Poznal je podle těch zvířátek vyrytých na víčku. Zeptal se na ně. A Sven mu řekl, že je v létě před jedenácti lety Gwen našla na pláži… Johan se podělal. Ty hodinky přece měly zmizet spolu s Umou! Dostal strach, že by je u Svena mohl zahlédnout někdo, kdo Umu znal, a začít zpochybňovat její odjezd. A tak o nich večer řekl Sonje a dohodli se, že až někdy Sven vypadne z domku, já nebo Sonja vlezeme dovnitř a hodinky štípneme. Bude po důkazu… a bude zase klid.“

„Kdo je ukradl?“

Odkašlal si. „Já.“

„Co jste dělal v době vraždy Johana Ruttena?“

„Spal jsem v taxíku na parkovišti u pláže.“

„Sám, že?“ Jacob Deelen se uchechtl. „Nevěřím vám. Zabil jste Ruttena, protože vám chtěl přestat platit? Možná dokonce vyhrožoval, že se přizná policii a vás udá? Bodl jste ho v hádce? Anebo -“ Jacob Deelen se významně odmlčel, „jste kdysi zabil Gwen de Vriesovou, protože se začala pídit po osudu své zmizelé přítelkyně Umy? Teď už víme, na základě čeho mohla začít pochybovat, zda Uma vážně z ostrova odjela. Našla na pláži ty její hodinky, vyvržené příbojem! A došlo jí, že bez těch hodinek Uma asi nebude v Thajsku, v Amsterodamu ani na Amelandu, ale na dně moře? Vy jste se dozvěděl, že se po Umě pídí, a tak jste ji radši odstranil, aniž jste to Johanu Ruttenovi řekl. Pochopitelně jste nechtěl, aby na vás taky něco měl. Jenže Johan

Rutten se po letech rozhodl, že vám tuhle vraždu dokáže, aby měl proti vám taky něco v ruce a vy jste ho přestal vydírat. Možná už i nějaký důkaz získal? A tak jste zavraždil i jeho – a nakonec dokonce i vlastní ženu, která věděla, co všechno máte na svědomí? Nestalo se to právě takhle, pane de Jongu?“

Pieter vyskočil ze židle tak prudce, až se převrátila. „Co si to dovoluješ, ty hajzle! Takhle se mnou nebudeš mluvit! Svoji ženu jsem miloval, víš vůbec, co to znamená?“ Řval tak, až se z chodby seběhlo několik kriminalistických techniků. Jacob Deelen jim gestem naznačil, že jejich pomoc nepotřebuje.

„A Johana Ruttena?“

Pieterovi se třásla kolena. Sehnul se pro židli, z posledních sil ji narovnal a klesl na ni. „Ne,“ řekl zkrotle. „Ani Johanu Ruttenovi jsem nic neudělal. A ani Gwen. Ta vaše teorie vůbec nedává smysl. Teda až na to, že Johan nejspíš chtěl reportáž o Gwen natočit proto, že mě z tý vraždy podezíral. Jo, v tom jste se asi treil. Potřeboval se trochu postavit na zadní. Celý ty roky mi ji předhazoval: ,Tu druhou holku jsi umlčel, protože na nás kápla, co?’ Ale byl vedle stejně jako vy. Já nikdy nikoho nezabil. Přísahám.“

Pak požádal o advokáta a dál z něj nedostali ani slovo.

Než si Jacob Deelen našel čas na rozhovor s Bergmanem, bylo půl jedné. Slunce pořád pražilo, ale od západu se nad ostrov pomaličku nasouvala bouřková mračna. Bergman cítil, jak ho z blížící se změny počasí začíná bolet hlava.

Seděli s Jacobem Deelenem na terase Koaikers Huus a pili pivo. Bergman si stále ještě nezvykl na miniaturní poháry, do jakých se v Holandsku pivo servíruje; dvěma loky ten svůj téměř vyprázdnil, zatímco Deelen usrkával pivo decentně jako víno.

Ačkoli šlo o rozhovor vyšetřovatele se svědkem, bavili se spíš jako sobě rovní. Bergman holandskému kriminalistovi popsal, jak našel tělo i jak došel k přesvědčení, že právě Sonja de Jongová vydírala Johana Ruttena. Převyprávěl, jak se dozvěděl o hodinkách Umy Seghersové, skryté kameře v domečku de Jongových a starých pohlednicích z Gweniny sbírky. Jacob Deelen mu na oplátku prozradil, k čemu všemu se doznal Pieter de Jong.

„Tentokrát vrah použil nůž s užší čepelí než prvně,“ řekl Deelen s pohledem upřeným na sklenici. „První vražedné zbraně se zbavil, ale druhou pořád ještě máme šanci najít.“

„Myslíte, že to byl stejný pachatel?“ „Způsob provedení je stejný. Až na ten nůž.“ „Nějací svědci?“

Deelen zavrtěl hlavou. „Osada je vylidněná. Nikde nám nikdo neotevřel. Hospoda byla v té době ještě zavřená a z mládežnické ubytovny není na dům de Jongových vidět.“

Bergman uvažoval, jestli vstřícnost holandského kriminalisty znamená, že Ingrid už nepatří mezi podezřelé. V době vraždy byla sama doma, teoreticky tedy mohla sednout do auta, dojet do Kooiplaats, vrazit Sonje de Jongové nůž do srdce, vrátit se domů a uvítat Bergmana v županu a trepkách. Ale chyběl jí motiv. Proč by zabíjela Sonju de Jongovou? Protože Sonja vydírala Johana? To přece Ingrid neví. Nebo celou dobu nevědomost jen předstírala? Ne, to už Bergmanovi připadalo hodně přitažené za vlasy.

„Před pár dny prý Sonju pronásledovala tmavá dodávka s tónovanými bočními skly,“ pokračoval Jacob Deelen. „Vyfotila ji mobilem, jenže to bylo ve tmě a v mlze, takže na snímku skoro nic není. Předpokládám ale, že technici z toho něco vytáhnou.“

Bergman si okamžitě vzpomněl na potulného malíře. „Pokud na sobě ta dodávka měla graffiti, je jasné, kdo seděl za volantem.“

„Dobře, ale i kdyby Kiewiet zavražděnou pronásledoval, oddělat ji asi nemohl. Když jste mi dneska odsud poprvé volal, zrovna jsem s ním mluvil na parkovišti u majáku a vypadalo to, že se chvíli předtím probudil,“ namítl Jacob Deelen. „Sonja už v té době ležela v domku mrtvá.“

„Mohl jen předstírat, že právě vstal. Třeba chvíli předtím, než jste tam dorazili, přijel odsud.“

Deelen se zamračil. „A motiv? Myslíte, že zavraždil Ruttena a Sonja ho viděla a pokoušela se vydírat i jeho? Ale proč by Ruttena zabíjel?“

„To vám hned povím. Theo Kiewiet dnes ráno napsal na facebook něco v tom smyslu, že Uminy hodinky viděl naposledy den předtím, než spolu měli vypadnout z ostrova. Vypadá to, že Uma kdysi chtěla utéct z ostrova právě s ním. Takhle to aspoň řekl Eli de Vriesové... Kdyby to tak vážně bylo a malíř by v dunách náhodně vyslechl, jak se Sonja de Jongová s Johanem Ruttenem baví o starožitných hodinkách, kterých se musí zbavit, protože můžou posloužit jako důkaz, že Rutten srazil autem a usmrtil Umu, rázem by měl motiv. Právě se dozvěděl, že Rutten kdysi zabil jeho přítelkyni! A tak si počkal, až se Sonja s Johanem rozdělí, počíhal si na něj a Umu pomstil. Jenže Sonja všechno odněkud viděla a přitlačila na něj. Tak musela zemřít také.“

Deelen ho soustředěně poslouchal. Souhlasně pokyvoval hlavou. „Mohlo se to tak stát. Ale podle mě má motiv taky Marit Foolenová,“ navázal. „Sonja na ni přece vyšťourala, že kdysi natáčela porno. Za mlčení jí platil Johan, a dokonce měl jakýmsi podivným způsobem ohledně téhle věci předplaceno na třicet let dopředu. Co když Marit přece jen věděla, že její tajemství odhalila právě Sonja? A zbavila se dvou lidí, kteří o její kontroverzní minulosti věděli? Prý na jízdárně vede kurzy jízdy na ponících pro děti. Pokud na takovou osobu praskne, že je bývalá pornoherečka, má nejen po dobré pověsti, ale taky po byznysu. Doma nikdo není, už jsme tam zvonili, ale najdeme si ji.“

Tohle Bergmana vážně překvapilo. Marit Foolenová? Připadala mu jako nenápadná myška. Neřekl by do ní, že je bývalá pornoherečka, ale profese ho dávno naučila, že ti na první pohled nejobyčejnější lidé obvykle mívají nejpikantnější tajemství. Ingrid bude každopádně zírat.

„Mluvili jste už s Dominique Seghersovou?“ napadlo ho, a když Deelen nakrčil čelo, dodal: „S mladší sestrou té Umy.“

„Ne, vždyť až dodneška nikdo nevěděl -“

Bergman si vybavil, jak vlastně došlo k tomu, že navštívil Dominique v zadním traktu rybárny. „Vsadila bych se, že byly ten večer spolu,“ řekla mu Ingrid. „Jsou jako siamský dvojčata.“Takovéhle zákulisní informace pochopitelně místní kriminálka nedostala. Byl rád, že může ještě něčím přispět k vyšetřování. „Vím, že ten večer, kdy byl zavražděn Johan Rutten, se Dominique Seghersová s Eli de Vriesovou vydaly k ohni na pláži kousek od místa činu. I ona mohla v dunách vyslechnout ten rozhovor.“

„Byly u toho ohně. Jasně. Ten mizera Kiewiet odmítl kohokoli jmenovat… A motiv té holky by byl vlastně stejný jako u Kiewieta.“

Bergman dopil posledních pár kapek piva na dně své sklenice a už chtěl navrhnout, že zaplatí a půjde, když se mu před očima vynořil obraz. Dvě tmavě modré dodávky, zaparkované na dvoře rybárny.

„Ještě něco. V rybárně, kde Dominique pracuje, mají tmavé dodávky,“ dodal. „Možná by stálo za to zjistit, jestli k nim má přístup a jestli v jedné z nich někdo nepřevezl Johanovo tělo.“

Podívali se na sebe. Nebylo třeba nic dalšího říkat. „Díky za tip. Postupně to všechno prověřím,“ řekl Deelen, hodil na stůl peníze a vstal.

Eli seděla u dědy ještě dlouho poté, co si oba přečetli máminy zápisky. Pili černý čaj s mlékem a mluvili o minulosti.

„Včera večer tu byl realiťák,“ prohodil děda, když se Eli chtěla zvednout k odchodu. „Poslal ho tvůj táta.“

Zabolelo ji pod žebry. Dluhy, exekuce. Stěhování na pevninu… Mlčky na dědu zírala přes okraj hrnku. Děda pokračoval:

„Ten chlap chodil po domě a ukazoval mi, co všechno je tu špatně. Támhle vám to vlhne, tahle zeď se bude muset strhnout, tady máte plíseň. Jako by chtěl, abych nasadil cenu co nejníž. Prohlásil, že když budu rozumnej, hned mi přivede kupce. Dělalo to na mě dojem, že ten kupec je nějakej jeho kámoš.“

„A dohodli jste se?“

„Jo. Na tom, že vypadne a už se nevrátí.“ „Cože?“

„Tenhle domek není na prodej, Eli. Mělas pravdu.“ Děda natáhl ruku přes stůl a pocuchal jí vlasy. „Vyřiď tátovi, že jeho průser není můj průser. Když potřebuje prachy, ať si prodá svoji farmu, ale já se nikam nestěhuju. Na nohou se ještě držím, a až mi přestanou sloužit… “ Sklouzl pohledem k výhledu do dun a pokrčil rameny. „Radši umřu v tomhle domě o pár let dřív, než abych živořil v nějakým betonovým kotci pro důchodce, kam by mě vaši dřív nebo pozdějc donutili odejít. Půjdu odsud leda nohama napřed, Eli.“

Obešla stůl a pevně ho objala. „Mně taky něco došlo, dědo,“ řekla. „Začala jsem plánovat, že vypadnu z ostrova a budu jezdit dostihy… ale vlastně to doopravdy nechci.

Jen jsem si to vymyslela, abych na někoho udělala dojem. Ve skutečnosti je mi tady nejlíp. Jestli se naši odstěhujou pryč... dědo, chtěla bych tu zůstat s tebou.“

Bylo už po poledni, když sedla na kolo a zavolala Dominique. Telefon vyzváněl naprázdno. Co se děje? Dominique už měla po polední pauze. Proč nezareagovala na příspěvky na facebooku o Uminých hodinkách? Je to přece bomba! Eli se nemohla dočkat, až Dominique poví ještě o máminých deníkových zápiscích. Drb o šmírování hostů v de Jongovic domku původně chtěla také napsat na facebook, jenže jakmile příspěvek odeslala, došlo jí, že by tím ublížila Alexovi. Navzdory tomu, jak to dopadlo s ním a s Dominique, mu nepřála nic zlého. Jen doufala, že během několika vteřin, co těch pár jedovatých vět na stránce viselo, si je nestihlo přečíst moc lidí. Vždycky snad může tvrdit, že šlo jen o vtip.

Zkusila Dominique zavolat ještě jednou, ale stále žádná odezva. Poslala tedy esemesku:

Kde jsi? Bylas na FB? A jedeš po práci za Theem? Připojila bych se. Mám další novinky, potřebuju s tebou mluvit. A když reakce nepřicházela, napsala ještě: Je to fakt důležitý! Napadlo mě, co se mohlo stát!

Žádná odpověď.

Když projížděla kolem kempu v Seedune, zahlédla otevřenými dveřmi recepce starého Segherse. Za jiných okolností by ho v práci nikdy dobrovolně nenavštívila, Dominiquin otec byl vážně příšerný, obzvlášť vzhledem k tomu, co o něm věděla, ale teď se přemohla, opřela kolo a nahlédla přes sklo do recepce.

U pultu se s recepční vybavoval starý Seghers v montérkách. Zaťukala na sklo a zamávala mu. Pozdravil ji širokým úsměvem a hned mířil ven. Když zrovna neměl záchvat vzteku, působil na první pohled jako sympaťák. Cizí lidi ho musí mít za fajn chlapa, napadlo ji, když vyšel ze dveří a napřáhl k ní pravici, jako by byli dobří přátelé. Zeptala se ho na Dominique – je v pořádku?

„Zůstala dneska doma,“ odpověděl. „Nějak jí nebylo dobře. Možná spí.“

Za jeho zády se z recepce vynořil Mats a hrnul se k ní; chodil otci do kempu pomáhat, protože sám neměl práci. Eli od večera u ohně Matse neviděla a při vzpomínce na jeho lepkavé dlaně a páchnoucí dech neměla chuť se s ním vybavovat. Mohla by mu povědět všechno, co zjistila o Umě, ale vůbec se jí nechtělo.

Mats ji popadl za ruku, táhl ji za roh recepce a ona před jeho otcem neměla odvahu razantně se bránit.

„Co ten facebook? Hraješ si na soukromý očko?“ zeptal se a snažil se přitáhnout ji k sobě blíž.

„Tak trochu.“ Vytrhla se mu a ucouvla až ke stěně recepce.

„Proč se šťouráš v nějakejch blbejch starejch hodinkách? Není to ujetý?“ Znovu se k ní blížil. „To nemáš nic zábavnějšího na práci?“

Navzdory tomu, že se ji chystal chytit do náruče, nemluvil zrovna přátelsky. Stejně jako u ohně jí připadalo, že Mats není úplně při smyslech. Začal něco brát? Vysmekla se mu, spěchala zpátky ke kolu a bez rozloučení šlápla do pedálů.

Když se ohlédla, zjistila, že starý Seghers i Mats se za ní upřeně dívají.

Esemeska od Dominique pípla, až když už Eli byla skoro doma:

Mám depku. Táta mě zase zmlátil, udělal mi monokla. Ani jsem dneska nebyla v práci. Taky s tebou potřebuju mluvit, Eli. Nasedláš koně a projedeme se? Do dvaceti minut jsem u tebe.

Eli se razantněji opřela do pedálů. Před domem de Jongových se shlukovali lidi a ve větru se třepotaly červenobíle pruhované policejní pásky. Na silnici i na trávníku parkovalo několik policejních aut. Co se tam sakra stalo? Vykradli je? Zahlédla v zahradě Jacoba Deelena, ale naštěstí se nedíval jejím směrem. Rychle projela kolem, ani nešla domů a spěchala rovnou dvorem do stájí, aby měla koně připravené, než na kole dorazí Dominique. Pak to vezmou k moři po pěšinách mezi pastvinami, aby se tomu policejnímu mumraji u sousedů raději vyhnuly.

Vstoupila do boxu k Trelleborgovi a na chvíli se mu opřela čelem o šíji, aby se uklidnila. Zhluboka vdechla vůni koňského potu. A vtom si něco uvědomila.

Kapitola 23

Moře omývalo koním spěnky a kopyta čvachtala v příboji. Zatáhlo se a šedé nebe viselo nad ostrovem jako nízký poklop, ale zatím nepršelo ani nehřmělo. Eli se nechtělo otáčet koně jen proto, že se kazí počasí. Dojely už s Dominique až k místu, kde zemřela máma. A Eli měla chuť pokračovat ještě dál.

Někde tady jako devíti nebo desetiletá holka zapíchla do písku vysoký klacek, uvázala na něj černou látku a řekla tátovi, že vytvořila mámě pomník. Pak se k němu sama procházela; vždycky až kvečeru, aby byla šance, že už nikoho nepotká. Dojela na kole k pláži, prošla se k černé vlajce, pár minut u ní postála a zase šlapala domů. Dělala to skoro denně, dokud jí monument nezničila bouře. Prostě se potřebovala nějak vypořádat s tím, že ostatní holky ve škole mají mámu, jen ona ne. Teď si říkala, jak zvláštně musela vypadat, pokud ji někdo z dun sledoval: holčička sama na obrovské pláži tak daleko od nejbližší vesnice a kus černé látky vlající ve větru. Ale pomáhalo jí to, uprostřed toho velkého prostoru v ní vždycky něco povolilo a bylo jí o kousek líp.

Podívala se na Dominique, která byla dnes zamlklá. Na levé tváři měla čerstvou stopu po ráně; otec ji prý ráno uhodil jen proto, že na něj byla drzá. Eli od chvíle, kdy vyjely z farmy, pořád dokola vykládala, co zjistila o její sestře, ale Dominique to kupodivu moc nezajímalo.

„Ty si teda nemyslíš, že mohly Uma s mojí mámou kápnout na někoho, kdo třeba týral zvířata nebo kšeftoval s exotickejma zvířatama, a on je pak jednu po druhý odklidil?“ naléhala na ni Eli, které to pořád strašilo v hlavě.

„To je přitažený za vlasy.“

„A váš táta? Vždyť se podívej, co ti udělal! Jestli Umu vážně zneužíval, mohl ji zabít ze žárlivosti, když ji přistihl, jak se chystá pláchnout. Třeba ji chtěl jenom zmlátit, ale praštil moc. A moje máma se v tom začala šťourat a dostala se k němu moc blízko, a tak ji otrávil. Strejda Johan to zjistil, takže musel jít taky.“ Eli tahle teorie připadala ze všech nejpravděpodobnější. Chtěla ji nejprve přednést Dominique a pak doma tátovi. Až se vrátí domů, požádá tátu, aby zavolal policajtům a všechno jim řekl. Možná odhalila pravdu dřív než kriminálka! Při té představě se jí do tváří hrnula horkost. Jen jí připadalo zvláštní, že Dominique její vzrušení nesdílí. Kamarádka se jí zpočátku zvědavě vyptávala, ale pak podivně ochladla. Jde přece o její sestru!

„Táta není vrah,“ řekla Dominique ponuře. Takže se cítí dotčená, že se jí Eli naváží do rodiny? Hájí otce, přestože mu většinou nemůže přijít na jméno a dnes ráno od něj dostala pěstí?

„Mně připadá odpornej. Vůbec bych se nedivila, kdyby vaši Umu zabil a mělo to teď něco společnýho s vraždou strýce Johana.“

„Proč pořád opakuješ, že je Uma mrtvá?“ vybuchla Dominique. „Choděj nám od ní pohledy? Choděj! Jsou napsaný její rukou? Jsou! Poznám písmo svý ségry, do háje. Není mrtvá, cestuje po světě, a ty tady vykládáš akorát kraviny. A proč by měl bejt můj táta vrah? Nečumíš na televizi? Ve všech detektivkách je vždycky hlavní podezřelej ten, kdo nemá prachy, hraje bedny a mlátí svoji ženu a děcka. Jenže pak se ukáže, že to udělal nějakej slušňák. Jako třeba tvůj táta,“ dodala zlomyslně. „Jestli hledáš vraha svý mámy, Eli, poohlídni se u vás doma. Celej ostrov ví, že tvůj fotr žárlil na Sjoerda de Jonga a že tvoje máma měla životní pojistku. Zabil tvoji mámu a pak Johana, protože nechtěl, aby se natáčela ta reportáž. Tečka.“

„Ale on ji právě chtěl natáčet! Pořád se kvůli tomu hádal s Marit – ona nechtěla a on jo!“

„To byla jenom zástěrka. Potřeboval se s Johanem sejíto samotě, aby zjistil, co všechno už Johan ví. A pak ho pro jistotu kuchnul.“

Eli se vyjížďka přestávala líbit. Ještě nikdy se s Dominique takhle nepohádaly. Jejich přátelství přestálo i tu záležitost s Alexem – a Eli věřila, že i kdyby se jí ten večer nezačal líbit Theo, stejně by kamarádce a Alexovi odpustila. Tak proč na ni Dominique tolik útočí jenom proto, že jí říká, co je úplně zjevné?

„Můj táta nikoho nezabil.“

„No vidíš. Věříš mu. Příbuznejm člověk musí věřit.“ Dominique na ni pohlédla o něco smířlivěji. „Nebylo by nejlepší přestat se v tom šťourat? Nech to policajtům, zlato.“

Jenže Eli už nemohla přestat. Ne když se dostala takhle daleko. Zbývalo vyslovit to poslední, co ji napadlo dnes ve stájích. Jak stála u Trelleborga, všimla si, jak oknem jeho boxu proudí dovnitř slunce a odráží se na kovové sponě jeho ohlávky.

A vybavila si jiný záblesk. Kratičký odraz měsíčního světla na kovu. Na něčem, co měl na sobě ten člověk, který ji málem srazil z kola v dunách. V tu chvíli tomu nevěnovala pozornost, vlastně jí ani nedošlo, co se to ve tmě zatřpytilo. Ani dnes, když se v kempu zalesklo slunce na tlustém zlatém řetězu na krku starého Segherse, si nic nespojila. Až ve stájích. Najednou to měla před očima. A vybavil se jí i pach cigaretového kouře, který Dominiquina otce pořád obklopoval. Proč ji to tehdy v noci netrklo?

„Domi, příbuznejm bys sice důvěřovat měla, ale ten člověk, co jsem ho v noc strejdovy vraždy viděla v dunách, byl tvůj táta.“

Dominique k ní prudce otočila bledý obličej. „Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Došlo mi to až dneska. Ale jsem si jistá. Všechno se stalo tak, jak jsem ti před chvílí vykládala, Domi.“

„Nemoh tam bejt! Vždyť dodnes neví, že jsem u toho ohně seděla! Kdyby nás tam s Matsem viděl, měla bych tohohle moncla mnohem dřív!“ Dominique se chvěl hlas. Tvář měla úplně bílou. „Zbláznila ses?“

„Nemohl vám přece povědět, že vás viděl, když tam zabil chlapa,“ opáčila Eli. „Musel dělat, že byl jinde, chápeš?“ Natáhla se ze sedla ke kamarádce a položila jí dlaň na paži. „Je to hrozný, Domi, ale měly bysme to říct policajtům. Jestli ho zavřou, aspoň se ho zbavíš, copak jsi to vždycky nechtěla?“

Dominique vymrštila pravou ruku. Eli chtěla před fackou uhnout, ale bylo už pozdě. Ve zlomku vteřiny zahlédla v Dominiquině dlani něco lesklého. Pak jí na spánek dopadla tvrdá, bolestivá rána.

A svět zčernal.

Sjoerd seděl na duně, krytý před větrem od moře trsem trávy, a díval se do dálky. Měl rád, když se nebe zatáhlo a moře s bílými čepičkami vln odráželo jeho barvu. Pláž hrála mnoha odstíny šedé jako jeho nejoblíbenější obraz od Beneše Knúpfera.

Od západu se po hraně příboje blížily dvě jezdkyně na koních; na štíhlém hnědákovi poznal Eli, na elegantním černém fríském koni seděla její kamarádka Dominique. S uspokojením si vybavil ranní návštěvu notáře. Bylo to správné rozhodnutí? Nejspíš ano. Kdo jiný než Gwenina dcera by jednou měl zdědit jeho majetek? Alex? A proč právě on? Copak se za Sjoerdem někdy zastaví? Měl by dostat statek jen proto, že Sonja tu a tam od Sjoerda za pár šupů odkoupí pytel mušlí? Pousmál se při představě, jak se asi příbuzní budou tvářit, až se jednou otevře jeho závěť. Krev není nic, jen tekutina, která proudí v žilách. Pieter, Sonja a Alex jsou lidi, které si nevybral. Existují důležitější pouta.

Jezdkyně už ho minuly. Připadalo mu, že se hádají; vytušil to z jejich gest, ale přes hukot příboje k němu nedolehly jejich hlasy. Pomalu pokračovaly dál. Nebe těžklo a Sjoerd si pomyslel, že všichni tři zmoknou.

A pak se to stalo.

V jedné chvíli se Eli naklonila ke kamarádce, jako by ji utěšovala. Vzápětí ji Dominique uhodila. Vypadalo to jako facka, ale muselo jít o tvrdou ránu, protože Eli spadla ze sedla a zůstala bezvládně ležet v příboji. Hnědák vyděšeně uháněl pryč.

A Dominique, místo aby se lekla, co to způsobila, objela ležící Eli dokola, pak otočila svého koně a pobídla ho do cvalu. Než Sjoerd seběhl z duny, zahnula k pěšince mezi dunami a byla pryč.

Eli spadla nějakých tři sta metrů od něj. Na dálku poznal, že leží tváří v příboji. Nohy se mu bořily do hlubokého písku, ale adrenalin mu dodal sílu. Připadalo mu, že ještě nikdy neběžel takhle rychle. Uvědomil si, že kdyby se právě dnes nerozhodl vyrazit ven bez káry a psů a navštívit na pastvině Dědka, Dědkovu starou a Mrňouse a kdyby ho cestou domů nenapadlo ještě chvíli posedět na duně, jeho a Eliny cesty by se třeba vůbec neprotnuly.

A byl příliv. Nejspíš by se utopila.

Zvedl ji z vody a přenesl na suchý písek. Paže jí bezvládně visely, ale mělce dýchala. Na spánku měla rudý otisk něčeho, čím ji Dominique praštila. Tvar zranění mu připomínal podkovu nebo její část. Byl to promyšlený útok? Měla Dominique v kapse koňskou podkovu, aby s ní mohla Eli praštit do hlavy a pak ji nechat ležet v příboji? Nebýt Sjoerda, mohlo by to vypadat, že se s Eli splašil kůň, a když z něj daleko na pláži spadla, kopl ji do hlavy…

Vytáhl mobil a zavolal na tísňovou linku. Řekli mu, že sanitka dorazí od nejbližšího stanoviště pobřežní hlídky do několika minut.

Když podle pokynů operátorky ukládal Eli do stabilizované polohy, připomnělo mu to večer, kdy našel v dunách mrtvou Gwen. Už zase před ním na písku leželo bezvládné ženské tělo. Už zase jím lomcovala panika a zoufalství. Ale tenkrát s Gwen to bylo horší.

To on se připlížil k dunám zezadu od pastvin a nalil do termosky silný koktejl z prášků na spaní a antidepresiv; ty léky mu zbyly z doby, kdy mu je po smrti rodičů někde sehnala Sonja. Chtěl jen uspat jednu ženu, která daleko od lidí na pláži kopala a bila svého psa. Vídal ji tam opakovaně. A úplně spontánně ho napadl ten plán s uspávadlem. Myslel si, že když si počká, až bude žena se psem u moře, připlíží se k jejím věcem v dunách a přidá jí něco do pití, ta bába se pak napije, tvrdě usne a pes zůstane u ní. Chtěl ho odvést, nechat si ho, zachránit ho. Byl to zkrat – Sjoerd si zpětně uvědomoval, jak obrovský to byl zkrat – ale tenkrát mu připadalo, že nemá jinou možnost. Měl to konzultovat s Gwen. Kdyby se jí svěřil, dopadlo by všechno jinak… Jenže se nevídali denně a on chtěl něco podniknout dřív, než žena se psem odjede z ostrova.

Ten den se zastavil v přírodní rezervaci u stáda koní a pozdě odpoledne přišel skrz divočinu zezadu k dunám. Přes jejich hřeben zaregistroval na kraji moře ženu se psem. Pláž byla jinak liduprázdná, vpodvečer chodil takhle daleko od poslední vesnice málokdo. V jednom z dolíků mezi dunami uviděl termosku, lahev s limonádou, osušku, bílou igelitku a míček pro psa. Jinak nic. Vůbec ho nenapadlo, že by ty věci mohly patřit někomu jinému než té bábě! Když vlezla do moře, vklouzl do důlku a přelil roztok z léků do termosky. Pro případ, že by žena odnesla termosku na policii, si vzal rukavice. Ale vlastně nepředpokládal, že na něco takového dojde. Ženská usne jako špalek a zase se normálně probudí, ne? Alespoň tak mu to říkala Sonja, když mu kdysi ty léky dala: „Je to šikovný. Přestaneš se trápit, padneš jak podťatej a pak se vzbudíš odpočatej.“ Sjoerd je nikdy nepoužil, dokázal se ze smutku vzpamatovat i bez nich. Myslel si, že nejsou nebezpečné, a tak jich pro tu bábu pro jistotu v trošce vody rozpustil hodně – měla snad sto kilo, tak aby koktejl vůbec zabral.

Když tenkrát přeléval uspávadlo do termosky, kolem panovalo ticho. Nic nenasvědčovalo tomu, že o kus dál v jednom z mnoha hlubokých údolíček mezi dunami odpočívá Gwen a její dcera. Možná pospávaly. Až později se od policie dozvěděl, že část svých věcí si přenesly jinam, část nechaly tam, kde je objevil on. Míček byl Elin, nepatřil psovi. A u vstupu na pláž parkovalo Gwenino kolo, jenže tamtudy Sjoerd vůbec nešel. Pokud se vydal ven bez dvoukoláku, byl zvyklý prodírat se křovisky a trávou, cesty moc nepoužíval.

Zatřepal termoskou, aby se uspávadlo s trochou kafe uvnitř dobře promíchalo, a pak seběhl přes hřeben duny zpátky na pastviny. Naplánoval si, že se ještě jednou podívá ke koním a vrátí se k pláži tak za dvě hodiny. Ženská se psem bude buď spát, anebo, pokud se nenapije, už bude pryč. Nějak to dopadne.

Když se vrátil, žena se psem už na pláži nebyla, ale na osušce vedle termosky ležela Gwen.

Byla divně zkroucená. Nehýbala se. Nedýchala. A když na ni sáhl, zjistil, že její tělo ve svěžím podvečerním vzduchu chladne.

Eli nikde v dunách neviděl, až později se od policie dozvěděl, že tam byla taky. Snad zrovna zkoušela hledat pomoc a vrátila se, až když Sjoerd odešel? Anebo se před ním někde schovala? Sjoerd dával Gwen umělé dýchání a masáž srdce, snažil se, vážně se snažil, ale neměl tenkrát ještě ani mobil, takže nemohl nikoho požádat o radu. Byla to marná dřina, Gwen už byla skoro studená. A on dostal strach, za ten se zpětně nenáviděl snad nejvíc. Dostal strach, a tak se rozhodl to vzdát a zmizet.

Utekl zpátky do pastvin a tam padl tváří do trávy a brečel, dokud ho noční chlad nepřinutil vstát a vrátit se domů. Jak mohla umřít? Nikdo přece neměl umřít…

Policajti ho nějak vyhmátli a na termosce s léky našli jeho otisky. Dokázal je ale vysvětlit; když se snažil Gwen oživit, odhodil termosku stranou. Až při výsleších se dozvěděl, že pitva u Gwen prokázala dosud neobjevenou srdeční vadu – proto se jí pod vlivem silných prášků na spaní namixovaných s antidepresivy zastavilo srdce.

Je vrah.

Nikdy mu to nedokázali, ale musel s tím vědomím žít… Když nedávno cestou kolem Larsova statku otevřeným oknem zaslechl, jak se uvnitř mluví o exekuci a prodeji domu, okamžitě věděl, co musí udělat. Proč ho to nenapadlo dřív? Zajel k notáři a odkázal všechen svůj majetek Eli. Ale nepocítil ani zlomek úlevy, v niž doufal.

Až teď.

Po pláži už se blížila sanitka a zdravotníci z ní vyskákali přesně ve chvíli, kdy poprvé zahřmělo a hladinu moře pokropily kapky deště.

Eli zatřepotala víčky. „Starej Seghers,“ zašeptala sotva slyšitelně. „U majáku. V dunách. Starej Seghers.“

Sjoerd jí slíbil, že to poví policii.

Když zdravotníci nakládali Eli na nosítka, zadoufal, že se Gwen celou dobu dívá. A že mu odpustila.

Kapitola 24

Když Dominique v hustém dešti přijela na koni na farmu Larse de Vriese a ještě ze sedla na Larse volala, že s Eli se splašil kůň, Jacob Deelen s kolegou už na ni čekali ve stájích.

Jacob si gratuloval, že ze všech pochůzek, které chtěl po vraždě Sonji de Jongové vyřídit, se jako na první vydal do rybárny v Nes. Nejenže zjistil, že Dominique Seghersová celý den nebyla v práci, ale navíc v nákladovém prostoru jedné z tmavě modrých dodávek parkujících ve dvoře objevil stopy krve. Okamžitě vůz zabavil a poslal na expertizu. Ale byl si jistý, že to není rybí krev. A vzorek pneumatik odpovídal slabým otiskům v písku nedaleko nálezu těla Johana Ruttena.

Doma Dominique nezastihl a povolení k domovní prohlídce neměl, ale rozhodl se shluk tří karavanů na zaneřáděné stavební parcele se starou popraskanou základovou deskou přesto prohledat. Někdy prostě na formality není čas. Anebo by třeba i byl, ale on jím nechtěl plýtvat. Přes protesty těhotné Marcelly Seghersové nechal karavany převrátit vzhůru nohama.

Kuchyňský nůž našel jeden z jeho kolegů v koši na špinavé prádlo v pokojíčku, který Marcella označila jako Dominiquinu ložnici. Průměr čepele odpovídal velikosti té, jakou byla zavražděna Sonja de Jongová. Bude tu někde i první vražedná zbraň? Spíš leží někde na odlehlém místě pod pískem a tato se k ní měla brzy připojit. Jacob tušil, čí otisky na noži při troše štěstí najdou. Mokré tenisky jedenačtyřicítky, sušící se na přímotopu, už ho vůbec nepřekvapily.

A pak mu z nouzové linky přepojili Sjoerda de Jonga.

Zbývalo jenom dojet na farmu Larse de Vriese, zaparkovat neoznačený vůz za stájemi a čekat. Vyšel Dominique v ústrety, jen co na kočičími hlavami vydlážděném dvoře zaslechl klapot podkov.

„S Eli se splašil kůň!“ křičela Dominique. Hřebec pod ní nervózně přešlapoval z nohy na nohu. „Ten její pitomej dostihák! Zdrhnul s ní na pláži a uháněl tak rychle, že mu tahle herka nestačila. A já kráva si nechala doma mobil. Tak jsem to otočila a jela zpátky sem. Snad ho zvládne a v pořádku se vrátí... “

Jacob Deelen zamířil k ní. „Slečna Dominique Seghersová?“

„Jo. A kdo jste vy?“

„Jacob Deelen, oddělení vražd v Leeuwardenu.“ Všiml si, jak jí v tmavých očích vztekle blýsklo. Cítil z ní zlost, nikoli strach. Ale to se změní. „Máme svědka, který viděl, jak jste Eli uhodila do hlavy a nechala ji v bezvědomí ležet bez pomoci v přílivu.“

Ještě před chvílí působila naprosto věrohodně jako ustaraná přítelkyně. Po jeho slovech se však začala polekaně rozhlížet. Připomínala zvíře zahnané do pasti. Otočila koně, jako by se s ním chtěla pokusit o útěk, ale Lars de Vries mezitím zavřel vrata do dvora.

„Zavraždila jste Johana Ruttena bodnou ranou do srdce a pak převezla jeho tělo v dodávce do přírodní rezervace,“ pokračoval Deelen. „Dnes ráno jste stejným způsobem usmrtila Sonju de Jongovou. Pak jste se pokusila zabít Eli de Vriesovou.“

Čekal vzdor, ale Dominique Seghersová v sedle zvláčněla, jako by se proměnila v panenku z hadrů. Má možná herecký talent, napadlo Jacoba Deelena, ale ocelové nervy nikoli.

„Slez z toho koně!“

Svezla se na zem a podala otěže Larsovi. Zmoklé vlasy se jí lepily na spánky a po tvářích jí stékaly potůčky vody. Ze zvířete stoupala pára a Dominique se chvěla – chladem, nebo strachy? V čokoládových očích teď měla respekt. Ať spáchala cokoli, je to pořád jenom sedmnáctiletá holka, připomněl si Jacob Deelen. Když vraždila, nejspíš využívala skutečnosti, že se jí nikdo nebál, lidi si ji bez obav pustili k tělu. Moc dobře ale ví, že proti partě silných chlapů nemá šanci. Přesto ještě zkusila chabě vzdorovat:

„Neumím řídit. Jak bych ho asi mohla převézt?“

„Řídil váš otec. Eli de Vriesová už je v péči zdravotníků. Probrala se z bezvědomí a je schopná vypovídat. V sobotu večer viděla poblíž místa vraždy Johana Ruttena vašeho otce. Mezi námi – pokusila jste se ji umlčet úplně zbytečně. V době, kdy jste to udělala, už jsme proti vám měli důkazy. Jen jste si tím přitížila.“

„Eli kecá,“ zamumlala dívka. „Táta v sobotu večer mastil automaty.“

„Slečno Seghersová, moji kolegové právě před chvílí ověřili alibi vašeho otce. V době vraždy Sonji de Jongo-vé sice byl v práci, ale na dobu smrti Johana Ruttena alibi nemá. Sice shodně s vámi tvrdí, že v sobotu večer chodil po hospodách a hrál automaty, jenže z posledního podniku ho viděli odcházet po deváté hodině. A kde byl pak? Vaši rodiče nemají auto, viďte, slečno Seghersová? Ale vy jste otci dohodila jako vedlejšák výpomoc v rybárně. Měl klíče od služební dodávky a občas si ji půjčoval i na soukromé ježdění. Už si ji vzali do parády naši technici. Analyzují šmouhy od krve v nákladovém prostoru.“

Doufal, že ji zlomí, a nemýlil se. Přerývaně se nadechla. „Pomůže mi, když se doznám?“ hlesla.

Kývl. „Nejspíš ano.“

Na lavičce na Larsově verandě pak Jacobovi a jeho kolegovi všechno řekla.

S Matsem přijeli k majáku na kolech a šli přes duny k ohni. Dominique si chtěla cestou ještě odskočit, a tak poslala Matse na pláž napřed. Dřepla si za keříky kousek od cesty a trochu déle se tam zdržela, protože zaklonila hlavu k nebi a chvíli se dívala na hvězdy. „Svítil měsíc, ale přitom byly dobře vidět i hvězdy. Nebe vypadalo jak nějaká kulisa z pohádky. Je divný, jak někdy něco fakt hezkýho může vést k něčemu hroznýmu,“ poznamenala. „Pak už bylo všechno špatně.“

Jacobovi připadalo zvrácené, že mu jedním dechem popisuje romantický výhled a doznává se k vraždě. „Co se stalo dál?“ pobídl ji.

„Mats už byl pryč. Uslyšela jsem dvoje kroky, tak jsem zůstala přikrčená. Říkala jsem si, že počkám, až ty lidi přejdou. Byl to chlap a ženská. Zastavili se zrovna kousek od toho mýho keříku, ve světle měsíce jsem poznala Ruttena a de Jongovou. A ona mu zrovna říkala: ,Vzchop se! Jedny pitomý hodinky vytažený z moře ještě nejsou pro nikoho důkaz, že je Uma mrtvá! Už je to jedenáct let, proboha. A rodičům od ní chodí ty pohledy, ne? Nikdo ti nedokáže, žes ji zabil. Jestli tě pořád tolik straší minulost, fakt nechápu, proč chceš na ostrově natáčet reportáž o jiný starý vraždě.’ Málem jsem za tím keřem omdlela. Ta kráva mluvila o Umě a jejích starých hodinkách, ty jsem si dobře pamatovala. Byly po dědovi, nedala je z ruky. Chtělo se mi vyskočit a začít na ně ječet, ale zaťala jsem zuby a poslouchala. A Johan odpověděl něco jako: ,Tu reportáž chci natočit, třeba policajti ten případ znova otevřou. Nikdo mi v tom nezabrání, ani ty, Sonjo. Platím ti celý ty roky dost na to, abys držela zobák a nepletla se mi do života. A vyprošuju si, abys o smrti Umy mluvila jako o vraždě. Srazil jsem ji autem, byla to nehoda. Nechtěl jsem ji zabít.’“

Dominique zmlkla a dívala se, jak ze střechy verandy crčí proudy vody. „Bylo to, jako bych v tu chvíli sama umřela,“ řekla pomalu. „Uma byla můj vzor, chápete? Moje naděje. Nejdůležitější člověk v mým životě! Roky jsem se upínala k tomu, že jednou vypadnu z týhle díry tak jako ona, najdu ji a budu taky žít v hezkým bytě a cestovat po světě. A najednou slyším, že Uma není šťastná a bohatá, ale mrtvá! Že ji nějakej navoněnej debil srazil autem a hodil její tělo do moře nebo co, aby z toho náhodou neměl oplejtačky. A že zasraná Sonja de Jongová o tom celou dobu ví a nechává si platit za to, že mlčí! Co byste na mým místě udělal?“

„Nahlásil to na policii?“

Odfrkla si. „Policajti by udělali kulový. Chtěla jsem si to vyřešit sama, hned. Ti dva se pak rozloučili a šli pryč každej jinou cestičkou. V takový chvíli nepřemýšlíte. Prostě vezmete nůž, co máte v batůžku na obranu, a jdete za tím týpkem. Ten nůž, mimochodem, byl původně z rybárny. Kdysi jsem ho tam štípla a nosila ho u sebe zabalenej v utěrce -jen tak pro jistotu, holka si musí dávat majzla.“ Loupla po Deelenovi vychytralým pohledem. „Už ho tam mají zpátky a kuchají s ním ryby. Je od tý doby mockrát umytej a použitej. Čekali byste spíš, že leží někde zahrabanej v písku nebo na dně moře, co? I ten druhej bych bývala zítra do práce vrátila. Je tam nožů... Napadlo by vás to?“

Pokrčil rameny. „Časem možná jo. Těžko říct.“ Po krátké odmlce se zeptal: „Přiznáváte tedy, že jste zabila Johana Ruttena?“

Oči jí zasvítily a trochu se nahrbila; najednou vypadala jako dravec, který se vrhá na kořist. Jako by tolik nenáviděla Johana Ruttena, že jí působilo požitek prožít znovu tu chvíli, kdy mu vrazila do těla nůž. „Věděla jsem, co jdu udělat. Dala jsem si od toho hajzla trochu odstup, aby Sonja stačila zmizet. Viděla jsem, jak se vzdaluje světlo její baterky. Pak jsem Johana dohnala, zavolala na něj a zeptala se, jestli neztratil peněženku. A když se ke mně otočil, prostě jsem ho bodla. Mířila jsem na srdce. Stačilo jednou. A byl konec. Chcípnul!“

„Tělo pak převezl do rezervace váš otec,“ konstatoval Deelen.

Krátce zaváhala, jako by uvažovala, jestli nemá otce krýt, ale pak kývla. „Jak říkáte. Tvrdil, že tam ho nikdo hledat nebude. Já nejdřív nechtěla tátu zapojovat. Jenom jsem toho sviňáka odtáhla kus od cesty za křoví. Sebrala jsem mu mobil, přepnula ho na tichej režim a zahrabala do písku na pláži. No a vrátila jsem se k ohni. Jenže pořád mi vrtalo hlavou, že na takovým místě tělo hned ráno vyčuchá nějakej čokl. Odvedla jsem teda Matse kus od ohně a pověděla mu, co se stalo. Nejdřív mi nevěřil. Pak řekl, že musíme zavolat tátovi… Není zvláštní, že když je člověk v největším srabu, stejně zavolá fotrovi, i když se ho bojí?“ Vzdychla. „Táta přijel a s Matsem přenesli toho hajzla do dodávky. My s Matsem jsme se pak vrátili k ohni, aby nikomu nebylo divný, že jsme zmizeli. Dělali jsme jakoby nic… což bylo dost těžký.“

„Vážně jste si myslela, že když umlčíte svoji kamarádku, tohle všechno se nikdy neprovalí?“

Pokrčila rameny. „No, doufala jsem… Kdyby ta malá husa nestrkala do všeho rypák! Táta mi pak doma vykládal, jak se ještě jednou vrátil na místo, kde Johan ležel, aby zkontroloval, že mu nic nevypadlo z kapes, a najednou proti němu frčela cyklistka. On v tý rychlosti vůbec nepoznal, že to byla Eli. Říkal, jak si odfouk, když viděl, že se pak světlo jejího kola sune ke vstupu na pláž, a ne tím směrem, kde parkoval dodávku… Prej pak jel pěknej kus cesty se zhasnutejma světlama, aby ta cyklistka, pokud se ještě ometá po okolí, neviděla reflektory. Eli mi furt opakovala, že cestou na pláž někoho potkala, ale naštěstí nevěděla, kdo to byl. Já jen trnula, aby jí to nedoklaplo. Musela jsem před ní a před tím jejím zasraným českým čmuchalem hrát, že považuju Umu za živou, že jsem od ní dostala další pohled a chci ji jet hledat do Amstru… to byla síla. A ona slídila dál. No a když mi dneska napsala, že asi ví, co se stalo, holt jsem musela něco udělat. Tohle bylo nejtěžší... Třikrát jsem skoro vytáhla ruku z kapsy, ale neměla jsem odvahu ji praštit. Vždyť je to kámoška a ještě takový pískle… Furt jsem váhala, jestli je to fakt nutný, jestli vážně ví až moc. Jenže pak vyklopila, že viděla mýho tátu, a to byl konec.“ „A Sonja de Jongová?“

Ušklíbla se. „Táta se jí chtěl pomstít jenom tím, že ji vystraší. Jednou večer ji honil v dodávce… Mně to přišlo fakt slabý. Chtěla jsem od ní slyšet, jak to celý bylo. Od koho nám teda choděj ty pohledy? Tak jsem dneska ráno zavolala do práce, že je mi blbě, a když naši vypadli z domu, vyrazila jsem k de Jongovým na kole. Věděla jsem, že Alex má službu na pláži a Pieter mívá ráno dost kšeftů, protože lidi si volaj taxík, aby chytli trajekt. Ale nemyslela jsem si hned, že ji jedu zabít. Až cestou mě najednou napadlo: A proč jsem si vlastně dala do batohu ten nůž?“

Využíval toho, že je zatím ochotná mluvit. Až jí dojde, že si tím škodí, nejspíš se zatvrdí a už z ní nic nedostanou. Zeptal se: „Jak jste to udělala?“

Teď se tvářila téměř spokojeně. Jako člověk, který si užívá pocit, že vykonal dobrou práci. „Předstírala jsem, že potřebuju poradit s nějakou právnickou věcí. Ona tyhle kraviny vystudovala a lidi z ostrova za ní občas chodí pro rady. Tak mě vzala do svý pracovny. A tam jsem se jí na férovku zeptala, jak to bylo s Umou. Řekla jsem jí, že jsem je s Johanem v dunách slyšela, jenže ta kráva mi začala tvrdit, že tam vůbec nebyla! Vpálila mi, že jsem určitě byla zfetovaná a měla jsem halucinace. Docela drsně jsme se chytly. Ale nepřipadalo mi, že se mě bojí. Nejspíš ji celou dobu vůbec nenapadlo, kdo Johana zabil… A znala mě jako Alexovu kámošku, tak mi důvěřovala.“

„Co jste hledala v její pracovně?“

Odfrkla si. „No co asi? Ty Uminy hodinky. Eli je vyvěsila na internet, nána pitomá. Že je prej někdo ukrad z domu jejího dědy a že můžou souviset s vraždou její mámy! A ten blbec Theo jí odpověděl, že patřily mojí ségře. Jenom kvůli těm dvěma pitomcům najednou všechno ukazovalo na naši rodinu! Mně bylo jasný, že je jejímu dědovi sebrali de Jongovi… nechtěli, aby na ně u Svena narazil někdo, kdo Umu dobře znal a věděl, že je nosila furt u sebe a bez nich by z ostrova nevypadla… třeba já. Ale u Sonji jsem je nenašla… a ani žádný prachy od toho sviňáka Ruttena… a kdykoli se mohl vrátit Pieter, tak jsem radši vypadla.“

„Nebyla jste moc opatrná,“ podotkl Jacob Deelen. „Ta krev rozšlapaná po celým domku… a pak čerstvě vyprané tenisky u vás doma… nebylo lepší je vyhodit?“

Vlasy se jí svezly přes obličej. „Jo, tohle byla chyba,“ připustila. „Jenže jsou skoro nový a já věčně nemám prachy… “

„A ten monokl? Jak jste přišla k němu? Uhodila vás Sonja?“

Už zase z ní sálal vztek. „Ta kráva se na mě vrhla, když jsem jí vpálila, že díky tomu, co jsem vyslechla v dunách, bych teď klidně mohla vydírat já ji. Dala mi takovou ránu, až jsem chytla druhou o roh skříně... V tu chvíli jsem se na ni koukla a pomyslela jsem si: Zabiju tě a ty o tom ještě nevíš. To byl hezkej pocit… fakt hezkej. Johana jsem kuchla, protože jsem prostě musela. Ale Sonju… to jsem si skoro užívala. Tu pomstu, chápete? Předstírala jsem, že už chci odejít, a když jsem se k ní otočila zády, vytáhla jsem z batohu nůž.“ Poslední větu procedila skrz sevřené zuby: „A vrazila jsem ho tý svini přesně tam, kam patřil.“

Chvíli bylo ticho a Deelen zvažoval, jestli ještě existuje otázka, kterou by dívce měl položit.

Prohodila: „Jen mě mrzí, že jsem ze Sonji v podstatě nic nevymáčkla.“ Pohlédla na něj a v tmavých očích jí svitlo, jako by jí až teď došlo, že tajemství nemuselo zemřít spolu se Sonjou de Jongovou. „Nezjistil jste, jak je možný, že nám od Umy celou dobu chodily ty pohledy? Poznala bych její rukopis mezi milionem jinejch. Určitě nebyl zfalšovanej. Víte o tom něco?“

Zaváhal, jestli jí má odpovědět. Ale proč ne? Vrahů, kteří spáchali zločin ze zoufalství nebo s pocitem nespravedlnosti, mu bylo vždycky trochu líto; nemohl si pomoct. „Uma je napsala do zásoby, když se chystala zmizet z ostrova. Chtěla, aby je nějaká její kamarádka letuška posílala ze světa a aby si díky tomu váš táta myslel, že Uma je často někde v cizině, a nehledal ji. A přitom by žila hned na sousedním ostrově. Měla je u sebe, když ji Johan Rutten srazil autem.“

Dívka mu visela očima na rtech. „A kdo je posílal?“

„Sonja de Jongová.“

Znovu se rozhostilo ticho, jen déšť crčel z okapů a hlasitě bubnoval do střechy verandy a do dlážděného dvora. Jacob Deelen se setkal s pohledem svého mladšího kolegy a mlčky pokýval hlavou. Slyšeli už dost. Uvažoval, kde se v tak hezké mladé dívce vzala tak prudká touha po pomstě a potřeba zabíjet. Vyplul by tenhle rys její povahy někdy na povrch, kdyby se bývala v sobotu večer za keříkem v dunách dlouze nezakoukala na hvězdné nebe?

„Zničili mi sen, chápete?“ vyhrkla, jako by mu četla myšlenky, a cítila potřebu nějak svoje jednání ospravedlnit. „Vzali mi naději, že je možný žít nějak líp.“

Pak ji odvedli.

Jacob Deelen se odpoledne zastavil v Ingridině domku, aby vdově po Johanu Ruttenovi a také Bergmanovi oznámil, že případ je vyřešen.

„A co Gwen de Vriesová?“ nadhodil Bergman. „Vypadá to, že s její vraždou ty dvě letošní nakonec nemají nic společného.“

Kriminalista kývl. „Pan Rutten prostě jen píchl do vosího hnízda. Chtěl vyšťourat informace o Gwen a místo nich narazil na něco, co ho stálo život… Podle všeho byl přesvědčený, že Gwen zabil Pieter de Jong nebo Sonja de Jongová, protože jim šlapala na paty kvůli zmizení té Umy. Váš manžel,“ podíval se soucitně na Ingrid, „se chtěl vyděračům vzepřít. Doufal, že na ně něco zjistí a oni mu budou muset dát pokoj. Jenže důkazy proti nim neexistují... a tak případ Gwen de Vriesové dál zůstává pomníčkem naší neschopnosti.“

„Třeba se ještě vyřeší,“ nadhodil Bergman, i když po tolika letech už pravděpodobnost nebyla vysoká.

Když Jacob Deelen odjel, sedli s Ingrid do auta a vydali se na místo Johanovy vraždy; Ingrid chtěla ke křižovatce dvou cestiček položit květiny. Ostrov byl zmáčený lijákem a pocuchaný vichrem, ale v mezeře mezi dvěma pásmy mračen zrovna vysvitlo zapadající slunce a zalilo pastviny a lesklou silnici hřejivým zlatooranžovým světlem. Když však Bergman zaparkoval pod majákem, už bylo zase zataženo a vítr opět sílil.

Ingrid s kyticí v ruce si přitáhla plášť k tělu a statečně si razila cestu proti vichru.

„Zdravím vás!“

Oba se ohlédli. Sven Kremer s vycházkovou holí a nepromokavým pláštěm zapnutým až ke krku mířil stejně jako oni do dun.

„Před chvílí jsem měl velmi zajímavou schůzku,“ hlásil rozjařeně. „Zavolal jsem Madelii Visserové, aby se přijela podívat na věci z Gweniny sbírky, které si Eli nechce nechat. Právě u mě byla a povím vám,“ spiklenecky zamrkal na Bergmana, „lituju, že jsem té dámě už dřív nevěnoval víc pozornosti. Je nejen velmi nekonvenční, ale taky neskutečně zábavná. Báječná společnice.“

„Jak pro koho,“ procedila Ingrid mezi zuby, avšak tak tiše, aby ji Sven neslyšel.

„Už víte, že policie dopadla vražedkyni Johana a Sonji?“ zeptal se Bergman.

„Volal mi Lars.“ Stařík po boku Bergmana a Ingrid pružným krokem rázoval po cestičce vysypané lasturami. Jako by do něj rušné dění na ostrově vlilo energii… anebo ho tak pozvedl čas strávený s Madelií Spam? Sven pokračoval: „A mluvil jsem už i s Eli. Bolí ji hlava, ale je v pořádku. Pořád si říkám, z jakejch neuvěřitelnejch náhod se skládá život. Eli měla takový štěstí, že byl zrovna nablízku Sjoerd! Kdyby neseděl na tý duně... kdyby se třeba o deset minut dřív zvedl a vydal se domů...“ Nedokončil větu a obrátil k Bergmanovi dojatou tvář. „Nikdy jsem toho kluka neměl moc rád, ale do smrti mu budu vděčnej.“

Nad hlavami jim zahřmělo, z oblohy se do moře spustil zářivý výboj a Ingrid pochybovačně pohlédla na Bergmana. „Neměli bychom se vrátit do auta?“

Vzhlédl k obloze. „Asi ano. Počkáme, až to přejde. Vy si tu procházku neodpustíte?“ dodal ke Svenovi.

„Rozhodně ne.“

„A to se nebojíte?“ zeptala se Ingrid.

Stařík upíral oči zvyklé zkoumat daleké obzory někam nad hřebeny dun. „Čeho bych se bál? Jsem už starej chlap. Buď to do mě praští a budu to mít za sebou… anebo zase přijdu domů.“

Severozápadní vichr proměnil moře ve vroucí kotel z obrazů Beneše Knúpfera. Sjoerd stál po pás ve vodě a zkoušel si představit nymfy, dovádějící mezi zpěněnými hřebeny vln s delfíny, rybami a racky, ale moře bylo tak ledové, že nedokázal myslet na nic jiného než na zimu. Drkotal zuby, vdechoval slané kapky vody, zpětné proudy mu podrážely nohy. Sklonil hlavu a podplaval další vlnu. Dno pomalu klesalo. Ještě pár kroků, několik dalších temp a dostal by se tak daleko, že už by se těžko vracel zpátky. Ohlédl se a přes vodní tříšť uviděl na pláži čtvery vztyčené uši. Dokud se pohyboval v menší hloubce, psi zápasili s vlnami a drželi se poblíž něj, ale pak to vzdali a vrátili se na břeh. Čekají tam. Věří, že se k nim vrátí. Spoléhají na něj.

Obrátil se zády k otevřenému moři, ještě chvíli dovolil vlnám, aby s ním cloumaly a narážely mu do zad, a pak zamířil zpátky na pláž. Jednou poplave pořád dál, udělá to; půjde za Gwen. Musí jen dosloužit těmhle psím dědečkům a počkat, až bude Eli dost stará na to, aby převzala majetek, který jí odkázal. Snad ji jednou potěší, že dostala vlastní statek. Snad se postará o oslíky. A jemu se alespoň částečně podaří odčinit, že jí vzal mámu.

Ještě tak čtyři nebo pět let a může jít.

Ale teď ještě ne.

Epilog

Bergman vyjel autem z trajektu a zamířil na jih. Na moře už se ve zpětném zrcátku nepodíval; rozloučil se s ním na palubě. Hladká silnice se přehoupla přes hřeben protizáplavové hráze a ladně se stočila mezi pastviny. Šlápl na plyn. Když se nebude nikde zdržovat a na cestě ho nepotká žádný zádrhel, za deset hodin by měl být v Praze. Alžběta mu napsala, ať k ní přijede na večeři.

Zastavil u první benzinky, nabral plnou nádrž a vypil si kávu. Chutnala ještě o něco hůř než překapávaná břečka na trajektu.

Pak znovu usedl za volant. Na cestě neměl rád dlouhé prodlevy. Bylo však zvláštní, že místo aby se těšil domů, myšlenky mu pořád zabíhaly zpět na Ostrov šedých mnichů. Vybavil si, jak se s Ingrid večer po bouřce procházeli podél moře. Stmívalo se a nebe, moře a písek hrály desítkami odstínů šedi. Jiná barva nebyla v dohledu; obklopovaly je pouze jemné nuance rtuťové, ocelové a holubičí. Dokud Bergman nepoznal Schiermonnikoog, neměl šedou barvu rád. Až na ostrově si uvědomil, jak může být krásná a mnohotvárná.

Když cestou z pláže vystoupali na dunu a otočili se, aby se naposledy podívali na moře, Ingrid se Bergmana zeptala, jestli nechce ještě nějaký čas zůstat. V očích měla výraz, který v nich hledal už dávno, jenže právě teď o něj kupodivu nestál. Společně strávené dny zbavily Ingrid aury výjimečnosti a z bohyně se stala obyčejná smrtelnice. Byl za to vděčný.

„Musím se vrátit domů,“ řekl. „Vlastně už se docela těším.“

Ale když z horní paluby trajektu sledoval vzdalující se přístavní molo a zamlžené siluety plošin na těžbu zemního plynu v dálce za ostrovem, uvědomil si, že se mu vlastně nechce odjíždět. Zastesklo se mu po pocitu volnosti na šedivé pláži i po větvích borovice za oknem Ingridina domku, podle jejichž kolébání se naučil odhadovat sílu větru.

Byla to zvláštní dovolená. Na ostrově hodně přemýšlel o svém životě, jenže stejně pořád netušil, co udělat dál. Uvědomoval si jen, že nejšťastnější byl, když – sám – kráčel za tmy po pláži a do obličeje ho bodaly kapky deště hnané větrem. Přestože Ingrid tvrdil opak, zpátky do běžného života se netěšil. Raději by uhnul na silnici mířící k přístavu Holwerd, odkud jezdí trajekt na vedlejší ostrov, a strávil další týden opravdové dovolené tam, na Amelandu. A těžko říct, jestli by se pak už vydal domů.

Zase prcháš, vynadal si. Avšak pokud po celý dosavadní život před něčím utíkal, nebylo by nakonec nejlepší ten útěk prostě přijmout jako svou přirozenost?

Má peníze – dost peněz na to, aby nějaký čas žil jinak než dosud. Opravdu tu příležitost nechce využít? Dokud člověk svůj život změnit nemůže, rád o tom sní a maluje si, kam by odjel, co by vyzkoušel, kde by se toulal a která pouta by zpřetrhal, ale pokud k tomu pak dostane příležitost, nepodnikne obvykle nic. Možná je to tak správně. Jenže Bergman si nebyl jistý, jestli není lepší zariskovat a prohrát než si pak vyčítat, že něco promeškal.

Vpředu se objevil rozcestník. Ameland 18 km, hlásala šipka ukazující nalevo. Hlavní silnice pokračovala na dálnici.

Bergman sundal nohu z plynu.