Camilla Läckberg

Andělíčkářka

„Je-li jediný muž schopen takové nenávisti,

představ si, kolik lásky můžeme projevit všichni společně.

Rozhodli se, že smutek zaženou renovací. Ani jeden tomuto plánu příliš nevěřil, ale jiný neměli. Druhou možností bylo všechno vzdát a pomalu chřadnout.

Ebba přejela škrabkou po zdi. Barva šla snadno dolů. Už tak se dost odlupovala a Ebbě stačilo jen trochu jí napomoct. Červnové slunce pálilo, na zpocené čelo se jí lepila ofina a paže jí bolely z těch stále stejných pohybů, které prováděla už třetí den v kuse. Za tu narůstající fyzickou bolest však byla vděčná. Aspoň na chvíli utlumila bolest v srdci.

Otočila se a podívala se na Martena, který na trávníku před domem řezal prkna. Patrně vycítil její pohled, protože vzhlédl a zamával jí, jako by byla jeho známá, kterou potkal na ulici. Ebba se přistihla, že mu odpovídá stejným posunkem.

Přestože od té katastrofy uběhlo víc než půl roku, stále nevěděli, jak se k sobě chovat. Každý večer uléhali do manželské postele zády k sobě a úzkostlivě se vyhýbali každému nechtěnému doteku, protože s jeho následky by si nedovedli poradit. Jako by je smutek zcela ovládl a na žádné další city už nezbylo místo. Ani na lásku, něhu či soucit.

Ve vzduchu viselo nevyřčené obvinění. Kéž by ho mohli vyslovit a určit, proti komu je namířeno. Jenže pocit viny nezůstával stejný, měnil intenzitu i formu a neustále na ně útočil ze všech stran.

Ebba se otočila zpátky k domu a zase se chopila škrabky. Pod rukama jí odpadávaly velké kusy bílé barvy a odhalovaly dřevo pod omítkou. Volnou rukou prkna pohladila. Ten dům má duši. Ještě nikdy to nevnímala tak

intenzivně. Malý řadový domek v Goteborgu, který si s Martenem koupili, byl téměř nový. Tehdy se jí líbilo, jak září novotou. Teď jí ta novota jen připomínala, co se stalo, a tento polorozpadlý starý dům mnohem víc vystihoval její rozpoložení. Poznávala se ve střese, kterou zatékalo, v kotli, do kterého se věčně muselo kopat, aby fungoval, a v oknech, kterými tak táhlo, že svíčka na parapetu okamžitě zhasínala. I v její duši pršelo a foukalo. A jiskřičky, které se v sobě snažila vykřesat, nemilosrdně uhasínaly.

Třeba si dá tady na Valo duši do pořádku. Z života na ostrově si nic nepamatovala, ale i tak jí připadalo, že se na sebe rozpomínají. Ostrov ležel kousíček od Fjallbacky. Stačilo sejít dolů k můstku a spatřila, jak se přímořské městečko rozprostírá na druhé straně zálivu. Bílé domky a červené rybářské boudy pod prudkým skalnatým srázem připomínaly perlový náhrdelník. Byla to taková nádhera, až ji z toho bolelo u srdce.

Stékající pot ji zaštípal v očích. Utřela se cípem trička a přimhouřila oči proti slunci. Nad ní kroužili racci. Křičeli a volali na sebe a jejich skřeky se mísily se zvukem motorových člunů projíždějících zálivem. Zavřela oči a nechala se těmi zvuky unášet. Pryč od sebe samé, pryč od…

„Co takhle dát si pauzu a jít se vykoupat?”

Zvukovou kulisu náhle přerušil Martenův hlas. Trhla sebou, zmateně potřásla hlavou, ale pak přikývla.

„Tak jo,” souhlasila a slezla z lešení.

Plavky visely na sušáku za domem. Vyklouzla ze zpocených pracovních šatů a navlékla si bikiny.

Marten už byl převlečený a netrpělivě na ni čekal.

„Tak jdem?” zeptal se a vyrazil po cestičce vedoucí na pláž. Ostrov byl dost velký a zdaleka ne tak nehostinný jako mnoho jiných, menších ostrůvků v bohuslanském souostroví. Stezku obklopovalo bujné listnaté stromoví a vysoká tráva. Ebba při chůzi pořádně dupala. Odjakživa měla

strach z hadů, a když tu před několika dny uviděla zmiji, jak se vyhřívá na sluníčku, začala se bát ještě víc.

Terén se pozvolna svažoval k moři a Ebba marně odháněla myšlenku na to, kolik dětských nohou tuhle stezku během let udusalo. Pořád se tomu tady říkalo dětská ozdravovna, i když už sem od třicátých let na ozdravné pobyty děti nejezdily.

„Pozor,” varoval ji Marten a ukázal na vyčnívající kořeny stromu.

Jeho ohleduplnost, která by ji měla potěšit, jí připadala spíš úmorná. Naschvál se kořenům nevyhnula a překročila je. Po několika metrech ucítila pod nohama hrubý písek. Dlouhou pláž omývaly vlny. Ebba odhodila ručník a zamířila rovnou do slané vody. O nohy se jí otíraly chaluhy a náhlý chlad jí vyrazil dech, ale brzo jí studená voda připadala osvěžující. Za sebou slyšela, jak na ni Má r-ten volá. Dělala, jako by to nezaznamenala, a pokračovala dál do hloubky. Když už nedosáhla na dno, začala plavat a po několika tempech doplavala k prámu ukotvenému kousek od břehu.

„Ebbo!” volal na ni Ma rten z pláže, ale ani teď mu neodpověděla a zachytila se schůdků prámu. Potřebovala být chvilku sama. Když si lehne a zavře oči, může si představovat, že je trosečnicí na širém moři. Sama. Nemusí brát na nikoho ohled.

Slyšela, jak k ní někdo plave. Když se Ma rten vyhoupl na prám, stiskla víčka pevněji k sobě, aby ho ještě aspoň chvíli nemusela vnímat. Chtěla být nerušeně sama. Ne jako teď, kdy s Martenem byli od ostatních daleko, ale zároveň stále spolu. Zdráhavě otevřela oči.

Erika seděla u stolu v obývacím pokoji a kolem ní to vypadalo jako po výbuchu bomby. V roztomilém propletenci se tu válela auta, panenky, plyšáci a kostýmy na karneval. Tři děti ve věku do čtyř let se s přehledem postaraly o to, aby to u nich doma většinou vypadalo prá-

ve takhle. Ale když měla Erika jednou za čas chvilku bez dětí, obvykle se radši věnovala psaní, než aby uklízela.

Zaslechla, že se otevřely venkovní dveře, vzhlédla od počítače a spatřila svého muže.

„Ahoj, co tu děláš? Neměl jsi jet ke Kristině?”

„Máma nebyla doma. To je jí podobné, měl jsem nejdřív zavolat,” odpověděl Patrik a skopl ze sebe crocsy.

„To opravdu musíš nosit tyhle sandály? A navíc v nich řídit?” Ukázala na ty odpudivé boty, které byly ještě ke všemu svítivě zelené. Patrikovi je žertem věnovala její sestra Anna a on teď na sebe odmítal vzít cokoli jiného.

Patrik k ní přišel a dal jí pusu. „Vždyť jsou pěkný,” namítl a zamířil do kuchyně. „Dovolali se ti z toho nakladatelství? Museli být celí žhaví, když to zkoušeli dokonce i přese mě.”

„Chtějí vědět, jestli se letos zúčastním knižního veletrhu, jak jsem slíbila. A já se pořád nemůžu rozhodnout.”

„Jasně že pojedeš. Ten víkend se o děti postarám já, už jsem si zařídil, že nebudu pracovat.”

„Díky,” řekla Erika, ale v duchu byla na sebe spíš naštvaná, že je za to manželovi vděčná. Kolikrát ona zůstala s dětmi doma, když ho narychlo povolali do práce? Kolikrát jim jeho služba u policie zkazila víkend, svátek nebo večer, protože práce prostě nepočká? Milovala Patrika nadevše, ale někdy měla pocit, jako by si skoro neuvědomoval, že větší díl zodpovědnosti za dům a děti má na krku ona. Copak ona nemá vlastní, a ještě k tomu dost úspěšnou kariéru?

Často slýchala, jak musí být živobytí spisovatelky báječné. S časem může nakládat, jak se jí zlíbí, a je svou vlastní paní. Erika se pokaždé rozčilila. Sice měla svou práci velmi ráda a uvědomovala si, jaké štěstí má, skutečnost však byla trochu jiná. Povolání spisovatelky nemělo se svobodou nic společného. Rozepsaná kniha pohltila veškerý její čas i myšlenky na čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Někdy záviděla lidem, kte

ří přišli do práce, odpracovali si tam osm hodin a vrátili se zase s čistou hlavou domů. Ona se od práce odpoutat nemohla a s rostoucím úspěchem na ni okolí mělo stále vyšší požadavky, které musela skloubit s péčí o rodinu s malými dětmi.

Navíc dost těžko mohla tvrdit, že je její kariéra důležitější než Patrikova. On chránil lidské životy, řešil zločiny a přispíval svou prací k lepšímu fungování společnosti. Ona psala knihy, které se četly pro zábavu. Chápala to a počítala s tím, že nejčastěji zůstane černý Petr v ruce jí, ale občas měla chuť se vzepřít a hlasitě křičet.

S povzdechem vstala a vydala se za manželem do kuchyně.

„Spí?” zeptal se Patrik a chystal si přísady na svou oblíbenou svačinu: knackebrot, máslo, kaviár a sýr. Při pomyšlení, že si pak suchar bude máčet v kakau, se Erika otřásla.

„Jo, pro změnu se mi podařilo uložit všechny děti naráz. Dopoledne si krásně hrály, a tak byly všechny tři úplně hotové.”

„To je fajn,” podotkl Patrik a usadil se s knackebrotem ke stolu.

Erika se vrátila do obýváku. Chtěla ještě chvíli psát, než se děti vzbudí. Ukradené chvilky. Nic lepšího ji teď nečeká.

V tom snu hořelo. Vincent stál u okna s očima vytřeštěnýma děsem a s nosem přitisknutým ke sklu. Za ním šlehaly plameny výš a výš. Blížily se k němu, pálily jeho blonďaté kučery a on bezhlesně křičel. Chtěla se vrhnout k oknu, rozbít sklo a zachránit Vincenta před plameny, které se ho už už chystaly pohltit. Jenže ať dělala co dělala, tělo ji neposlouchalo.

Pak uslyšela Martenův hlas. Přetékal výčitkami. Nenáviděl ji, protože Vincenta nezachránila a místo toho jen přihlížela, jak se jim přímo před očima zaživa škvaří.

„Ebbo! Ebbo!”

Jeho hlas ji přiměl k tomu, aby se pokusila znovu. Musí vyběhnout a rozbít sklo. Musí…

„Ebbo, probuď se!”

Někdo jí zatřásl rameny a zvedl ji do sedu. Sen pomalu mizel, ale ona v něm chtěla setrvat, vrhnout se do plamenů a aspoň na okamžik ucítit Vincentovo tělíčko v náruči, než oba zemřou.

„Musíš se vzbudit. Hoří!”

Najednou se úplně probrala. Pach kouře ji dráždil v nose. Zakuckala se, až ji v hrdle zabolelo. Když se rozhlédla, uviděla, jak se dveřmi dovnitř valí kouř.

„Musíme se dostat ven!” křičel Má rten. „Plaz se pod úrovní kouře. Přijdu za tebou. Jen se nejdřív podívám, jestli požár nejde uhasit.”

Ebba sklouzla z postele a na podlaze se zhroutila. Na tváři cítila teplo prken. V plicích ji pálilo a byla nepochopitelně unavená. Ona přece nezvládne nikam dojít. Chtěla se tomu poddat a usnout. Zavřela oči a cítila, jak ji přemáhá ospalost. Odpočine si tu. Jen na chvilku.

„Vstávej! Musíš!” zakřičel pronikavým hlasem Ma rten a ona se z polospánku probrala. Ma rten nikdy nemívá strach. Teď ji hrubě popadl za paži a pomohl jí na všechny čtyři.

Neochotně se začala sunout vpřed po rukou a kolenou. Strach se zmocňoval i jí. S každým nádechem nasávala do plic víc kouře, jako pomalu účinkující jed. Raději se zadusí kouřem, než aby zemřela v ohni. Pomyšlení na to, že by její kůže chytila plamenem, ji přimělo urychleně vylézt ven z pokoje.

Náhle se zarazila, celá zmatená. Měla by přece vědět, kterým směrem je schodiště, ale mozek jako by jí vypověděl službu. Před sebou viděla jen souvislou šedočer-nou mlhu. Zpanikařila a plazila se dál přímo za nosem, aby aspoň nezůstala trčet uprostřed kouře.

Jakmile se dostala ke schodišti, proběhl kolem ní Mar-

ten s hasicím přístrojem. Bral schody po třech a Ebba ho vyprovázela pohledem. Stejně jako ve snu jí připadalo, že ji tělo už neposlouchá. Její údy odmítaly fungovat. Zůstala bezmocně na všech čtyřech a kouř kolem ní houstl. Znovu se rozkašlala a už nemohla přestat. Se slzícíma očima pomyslela na Martena, ale neměla už sílu se o něj bát.

Znovu si uvědomila, jak lákavé by bylo se vzdát. Zmizet, zbavit se smutku, který jí drásal tělo i duši. Před očima se jí zatmělo, pomalu se svezla na zem, spočinula hlavou na pažích a zavřela oči. Kolem ní bylo teplo a měkoučko. Opět ji přepadla ospalost a lákala ji do své náruče. Nechtěla jí ublížit, jen ji obejmout a znovu zacelit její duši.

„Ebbo!” Marten ji zatahal za paži a ona se bránila. Chtěla odjet do onoho příjemného a klidného světa, kam měla namířeno. Pak ucítila, že jí dal facku, tvář ji pálila, celá otřesená se ztěžka vyhrabala na nohy a podívala se zpříma Martenovi do obličeje. Tvářil se ustaraně a zároveň naštvaně.

„Oheň jsem uhasil,” oznámil jí. „Ale uvnitř zůstat nemůžeme.”

Pokusil se ji zvednout a odnést, ale bránila se. Po dlouhé době dostala šanci si odpočinout, a on jí to odpírá. Vztekle mu začala bušit pěstmi do hrudi. Byla to úleva dát konečně průchod veškeré zlobě a zklamání, a proto do něj tloukla vší silou, dokud ji nechytil za zápěstí. Pevně je sevřel a přivinul si ji do náruče. Přitiskl její obličej k sobě a držel ji v pevném objetí. Slyšela, jak mu rychle tluče srdce, a z toho zvuku jí bylo do pláče. Nechala ho, aby ji zvedl do náruče a vynesl ven. Když se zhluboka nadechla chladného nočního vzduchu, už nemohla únavě vzdorovat a upadla do polospánku.

Fjallbacka 1908

Přišli brzy ráno. Matka a nejmenší děti už byly na nohou, ale Dagmar se ještě vyvalovala v posteli. Tak se poznal rozdíl mezi matčiným vlastním dítětem a ostatními parchanty, o které se starala. Dagmar měla zvláštní výsady.

„Co se děje?” zavolal otec z pokoje. Stejně jako Dagmar i jeho vytrvalé bušení na dveře probudilo.

„Otevřete! Policie!”

Příchozím zjevně došla trpělivost, dveře se rozletěly a do domu vtrhl muž v policejní uniformě.

Dagmar se celá vyděšená v posteli posadila a snažila se zakrýt dekou.

„Policie?” Otec vstoupil do kuchyně a neobratně si zapínal kalhoty. Na propadlém hrudníku mu sem tam rostly řídké chomáče šedých chlupů. „Jen si obleču košili a hned si všechno vysvětlíme. To musí být nějaký omyl. Tady žijí samí spořádání lidé.”

„Bydlí tu Helga Svenssonová, že ano?” ujišioval se policista. Za ním čekali další dva muži. Museli se na sebe mačkat, protože kuchyně byla plná postelí a bylo v ní těsno. V tuto chvíli u nich bydlelo pět dětí.

„Jmenuju se Albert Svensson a Helga je moje žena,” prohlásil otec. Košili už si oblékl a ruce si založil na prsou.

„A kde je vaše žena?“zeptal se policista vyzývavě.

Dagmar si všimla, že se otci mezi obočím objevila ustaraná vráska. Kvůli všemu si dělá starosti, říkávala matka neustále. Zbytečně se nervuje.

„Matka je vzadu na zahradě s dětmi,” odpověděla Dagmar a zdálo se, že si jí policisté všimli až teď.

„Díky,” řekl policista, který měl celou dobu slovo, otočil se a odkráčel.

Otec je následoval v těsném závěsu. „To přece nemůžete, jen tak

vtrhnout slušným lidem do domu. Takhle nás vyděsit. Okamžitě mi povězte, o co tu jde.”

Dagmar odhodila deku, spustila nohy na studenou podlahu kuchyně a rozběhla se za nimi jen v noční košili. Za rohem se prudce zastavila. Dva policisté drželi matku pevně za paže. Bránila se, muži námahou oddechovali a snažili se, aby jim nevyklouzla. Děti ječely a prádlo, které matka zrovna věšela, se v nastalém zmatku poroučelo k zemi.

„Matko!” zvolala Dagmar a vyrazila jí v ústrety.

Vrhla se k nohám jednoho z policistů a vší silou se mu zakousla do stehna. Vykřikl, uvolnil sevření, obrátil se a vlepil Dagmar takovou facku, až upadla naznak. V úžasu zůstala sedět na trávě a prsty si přejížděla planoucí tvář. Za celých osm let jejího života ji nikdo neuhodil. Samozřejmě viděla, jak mladší děti dostávají výprask, ale na Dagmar matka nikdy ruku nevztáhla. A proto se ani otec neodvažoval jí dotknout.

„Jak si dovolujete bít mou dceru?” Matka kolem sebe zuřivě kopala.

„To není nic proti tomu, co máte na svědomí vy.” Policista znovu pevně sevřel Helžinu paži. „Jste podezřelá z vraždy několika dětí a máme právo vám prohledat dům. A věřte mi, že to uděláme velmi důkladně.”

Dagmar viděla, jak matka klesla na kolena. Tvář měla stále vjed-nom ohni a srdce jí v hrudi prudce bušilo. Děti kolem ní ječely, jako by nastal soudný den. A možná i nastal. I když Dagmar nechápala, co se tu děje, matčin výraz ve tváři jí odhalil, že jejich svět se právě rozpadl na kousky.

„Patriku, můžeš zajet na Valo? Dostali jsme hlášení, že tam hořelo, a máme podezření na žhářský útok.”

„Cože? Prosím? Cos říkala?”

Patrik už vstával. Přidržoval si telefon u ucha a natahoval si džíny. Rozespale se podíval na hodiny. Čtvrt na osm. Chviličku přemýšlel, co Annika takhle brzy na stanici dělá.

„Na ostrově Valo hořelo,” zopakovala Annika trpělivě. „Hasiči tam vyjeli časně ráno, ale mají podezření, že požár někdo založil.”

„Kde na Valo?”

Erika se v posteli vedle něj převalila.

„Co se děje?” zamumlala.

„Práce. Musím hned jet na Valo,” zašeptal. Když dvojčata jednou za čas spala déle než do půl sedmé, připadalo mu zbytečné je budit.

„Je to v bývalé dětské ozdravovně,” ozvalo se z telefonu.

„Fajn. Hned vyrážím se člunem. Brnknu Martinovi a probudím ho, službu máme dnes my dva, že?”

„Přesně tak. Uvidíme se pak na stanici.”

Patrik ukončil hovor a oblékl si tričko.

„Co se stalo?” zeptala se Erika a posadila se.

„Hasiči mají podezření, že někdo založil požár v bývalé ozdravovně.”

„V dětské ozdravovně? Někdo se to tam snažil zapálit?” Erika spustila nohy na zem.

„Slibuju, že ti o tom pak povím,” usmál se Patrik. „Však vím, že tě ten dům eminentně zajímá.”

„To je ale zvláštní shoda okolností, že se to tam někdo snaží podpálit, zrovna když se Ebba vrátí.”

Patrik potřásl hlavou. Ze zkušenosti věděl, že se jeho žena ráda vkládá do věcí, do kterých jí nic není, do všeho se bez rozmyšlení vrhá a hned dělá dalekosáhlé závěry. A často se i trefí, to jí musel přiznat. Ale někdy zase všechno jen zkomplikuje.

„Annika mi řekla, že je tam podezření na žhářský útok. Nic dalšího nevím a nemusí to vůbec znamenat, že k něčemu takovému opravdu došlo.”

„To ne, ale uznej,” nedala se Erika, „přece jen je to divné, že se něco takového přihodilo právě teď. Nemůžu jet s tebou? Stejně jsem se tam chtěla vypravit, abych si trochu popovídala s Ebbou.”

„A kdo se asi tak postará o děti? Řekl bych, že je Maja ještě trochu malá na to, aby klukům vařila kaši.”

Dal Erice pusu na tvář a už sbíhal ze schodů. Za sebou slyšel, že se dvojčata jako na zavolanou dala do pláče.

Patrik a Martin si cestou na Valo řekli jen pár slov. Pomyšlení, že na ostrově došlo ke žhářskému útoku, je děsilo a odmítali mu uvěřit. A když se blížili k ostrovu a rozprostřel se před nimi idylický pohled, zdálo se jim to ještě méně pravděpodobné.

„Tady je tak hezky,” poznamenal Martin, když stoupali po cestičce od přístavního mola, kde Patrik uvázal člun.

„Snad tu nejsi poprvé?” zeptal se Patrik, ale na Martina se neobrátil. „Byl jsi tu přece tenkrát o těch Vánocích.”

Martin neodpověděl, jen něco zamumlal. Zdálo se, že na ty osudné Vánoce, kdy se na ostrově stal proti své vůli účastníkem rodinného dramatu, nechce příliš vzpomínat.

Před nimi se rozprostírala ohromná travnatá plocha. Zastavili se a rozhlíželi se kolem.

„Mám odtud spoustu pěkných vzpomínek,” řekl Patrik. „Jezdili jsme sem každý rok se školou a jedny prázdniny jsem se tady na letním táboře učil plachtit. Na tom trávníku jsme vždycky hráli fotbal a baseball.”

„Sem asi jezdili na tábory úplně všichni z okolí. Proto mi připadá trochu zvláštní, že se té budově dodnes říká ozdravovna.”

Patrik pokrčil rameny a oba rychlým krokem pokračovali směrem k domu.

„Zkrátka se to tehdy vžilo. Jako internát sloužil dům vlastně jen krátkou dobu a předtím v něm bydlel tamten Schlesinger, ale po tom asi nikdo tohle místo pojmenovat nechtěl.”

„O tom pomateném dědkovi jsem taky slyšel,” přisvědčil Martin a zanadával, protože ho jedna větev švihla do obličeje. „Komu patří dům dnes?”

„Myslím, že tomu páru, co tam teď bydlí. Pokud vím, po těch událostech v roce 1974 spravoval dům kraj. Je škoda, že tak zchátral, ale zdá se, že se noví majitelé pustili do rekonstrukce.”

Martin vzhlédl k domu, jehož celé průčelí pokrývalo lešení. „Může z toho být nádherné bydlení. Doufám, že toho oheň moc neponičil.”

Pokračovali ke kamennému schodišti, které vedlo k venkovním dveřím. Vládl tu klid a několik mužů z fjallbac-kého sdružení dobrovolných hasičů si právě balilo věci. Musí se v těch tlustých kombinézách šíleně potit, pomyslel si Patrik. Navzdory tomu, že bylo časné ráno, začínalo být nepříjemné vedro.

„Nazdar!” Vedoucí hasičského sboru Osten Ronander jim vyšel v ústrety a kývl jim na pozdrav. Ruce měl černé od sazí.

„Ahoj, Ostene. Co se to tu stalo? Annika mi říkala, že máte podezření na žhářský útok.”

„No, rozhodně to tak vypadá. Ale my nejsme zcela kompetentní k tomu, abychom to posoudili z čistě technického hlediska, takže doufám, že Torbjorn už je na cestě.”

„Cestou jsem mu volal, měl by dorazit…” Patrik se podíval na hodinky, „asi za půl hodiny.”

„Fajn. Chcete zatím nakouknout dovnitř? Snažili jsme se, abychom nepoškodili žádné stopy. Když jsme přijeli, majitel už požár uhasil hasicím přístrojem, a tak jsme se jen ujistili, že nikde nic nedoutná. Nic dalšího jsme udělat nemohli. Tak se na to pojďte podívat.”

Osten ukázal do haly. Podlaha u prahu dveří byla ohořelá a tmavá skvrna vytvářela nepravidelný obrazec.

„Patrně sem nalili nějakou hořlavou kapalinu?” Martin se tázavě podíval na Ostena a ten přikývl.

„Řekl bych, že někdo nalil kapalinu pod dveře a zapálil ji. Podle zápachu bych usuzoval na benzin, ale Torbjorn a jeho chlapi se určitě vyjádří přesněji.”

„Kde jsou obyvatelé domu?”

„Cekají za domem na zdravotníky, kteří se bohužel opozdili kvůli dopravní nehodě. Vypadají dost v šoku a myslel jsem si, že ocení klid. Kromě toho si říkám, že bude lepší, když se tu bude motat co nejmíň lidí, než se vám podaří zajistit důkazy.”

„Dobře jsi to zařídil.” Patrik poklepal Ostena po rameni a obrátil se k Martinovi. „Půjdeme si s nimi promluvit?”

Nečekal na odpověď a hned vyrazil k zadní části domu. Když zabočili za roh, uviděli kousek dál venkovní posezení. Zahradní nábytek vypadal omšele, jako by už spoustu let vzdoroval větru a dešti. U stolu seděla dvojice kolem pětatřiceti a působila ztraceně. Jakmile si jich muž všiml, vstal a šel jim naproti. Napřáhl ruku. Byla hrubá a mozolnatá, jako by často pracoval s nářadím.

„Ma rten Stark.”

Patrik a Martin se také představili.

„Vůbec tomu nerozumíme. Hasiči říkali něco o žhářském útoku?” Připojila se k nim i Martenova žena. Byla malá a drobná, a i když Patrik sám byl střední postavy, dosahovala mu jen k rameni. Vypadala křehce a choulostivě a i v panujícím vedru se třásla zimou.

„To je jen jedna z variant. Nic ještě nevíme jistě,” uklidňoval ji Patrik.

„Tohle je moje žena Ebba,” doplnil Marten a unaveně si přejel rukou tvář.

„Můžeme se někde posadit?” zeptal se Martin. „Rádi bychom se dozvěděli něco bližšího o tom, co se tu stalo.”

„Samozřejmě, posaďme se třeba tamhle,” odvětil Már-ten a ukázal na zahradní sezení.

„Kdo si všiml požáru jako první?” Patrik se podíval na Martena, který měl na čele černou šmouhu a stejně jako Osten ruce černé od sazí. Ma rten zachytil jeho pohled a sklopil zrak ke svým rukám, jako by si až teď všiml, jak jsou umazané. Pomalými pohyby si otřel dlaně o džíny a pak odpověděl:

„Já. Probudil jsem se a ucítil podivný zápach. Rychle mi došlo, že v přízemí asi hoří, a snažil jsem se vzbudit Ebbu. Chvíli mi to zabralo, spala velmi tvrdě, ale nakonec se mi ji podařilo dostat z postele. Běžel jsem pro hasicí přístroj a soustředil se na jedinou věc: že musím ten oheň uhasit.” Marten vyprávěl tak překotně, až se zadýchal. Odmlčel se, aby nabral dech.

„Myslela jsem, že umřu. Byla jsem si tím naprosto jistá.” Ebba si nervózně pohrávala s rukama a Patrik se na ni soucitně podíval.

„Popadl jsem pěnový hasicí přístroj a začal jsem jím jako šílený stříkat na plameny dole v hale,” navázal Marten. „Nejdřív se zdálo, že to vůbec nezabírá, ale kropil jsem dál a oheň najednou uhasl. Kouř tu však zůstal, byl úplně všude.” Znovu se prudce nadechl.

„Já to nechápu, proč by někdo…?”

Ebbin hlas zněl nepřítomně a Patrik předpokládal, že Osten měl pravdu: byla v šoku. To by také vysvětlovalo, proč se třese, jako by měla zimnici. Až dorazí zdravotníci, musí Ebbu pořádně prohlédnout a ujistit se, že ani jí ani Martenovi kouř neublížil. Mnoho lidí vůbec neví, že kouř je nebezpečnější než samotný oheň. Nadýchat se kouře může mít následky, které se projeví až za nějaký čas.

„Proč si myslíte, že požár někdo založil?” zeptal se Ma r-ten a znovu si promnul obličej. Patrně toho moc nena-spal, pomyslel si Patrik.

„Jak už jsem říkal, ještě nevíme nic jistě,” odpověděl váhavě. „Určité skutečnosti tomu nasvědčují, ale nechci se pouštět do širších výkladů, dokud to nepotvrdí technici. Nezaslechli jste předtím v noci něco zvláštního?”

„Ne, probudil jsem se, když už hořelo.”

Patrik pokývl k domu kousek od nich. „Jsou sousedé doma? Nevšimli si třeba někoho cizího, jak se tu potuluje?”

„Mají dovolenou, na tomhle konci ostrova jsme teď úplně sami.”

„Víte o někom, kdo by vám chtěl ublížit?” zapojil se do rozhovoru Martin. Často nechával Patrika, aby výslechy vedl, ale vždy pozorně naslouchal a pozoroval, jak vyslýchaní reagují. A to bylo stejně důležité, ne-li důležitější, jako klást ty správné otázky.

„Ne, nikdo mě nenapadá.” Ebba pomalu zavrtěla hlavou.

„Moc dlouho tu nebydlíme. Jen dva měsíce,” doplnil Ma rten. „Dům patřil Ebbiným rodičům, ale celé roky se pronajímal a Ebba se do něj vrátila až teď. Rozhodli jsme se, že to tu dáme do pořádku a pěkně to zvelebíme.”

Patrik a Martin se na sebe rychle podívali. Historie domu včetně Ebbiny minulosti byla v kraji dobře známá, ale při této příležitosti se nehodilo ji vytahovat. Patrik byl rád, že Erika zůstala doma. Ta by se zcela jistě neovládla.

„Kde jste žili předtím?” otázal se Patrik, i když podle Ma rtenova výrazného nářečí dokázal odpověď uhádnout.

„V Goteborgu,” řekl Ma rten.

„Nemáte tam s někým nevyřízené účty?”

„Nemáme s nikým nevyřízené účty, v Goteborgu ani nikde jinde,” odpověděl Ma rten úsečně.

„A proč jste se rozhodli přestěhovat sem?” nevzdával se Patrik.

Ebba sklopila oči ke stolu a začala si pohrávat s náhr

delníkem, který měla kolem krku. Byl to stříbrný řetízek s krásným přívěskem představujícím anděla.

„Umřel nám syn,” hlesla Ebba a sevřela andílka tak pevně, až se jí řetízek zařízl do krku.

„Potřebovali jsme změnit prostředí,” vysvětlil Má rten. „Tenhle dům tu postupně chátral a nikdo se o něj nestaral. Brali jsme to jako šanci začít znovu. Pocházím z rodiny hospodských, takže mi připadalo přirozené otevřít si vlastní podnik. Chtěli jsme začít penzionem a pak postupně prostory nabízet k pořádání konferencí.”

„Vypadá to, že vás čeká spousta práce.” Patrik se zadíval na velký dům s bílou oprýskanou fasádou. Umínil si, že se jich na mrtvého syna nebude dál vyptávat. V obličejích se jim zračila až příliš velká bolest.

„My se práce nebojíme. Dokud to půjde, budeme pokračovat. Pokud nám dojdou síly, najmeme si řemeslníky na výpomoc, ale raději bychom ty peníze ušetřili. I tak to bude celkem oříšek, abychom s penězi vůbec vyšli.”

„Takže si nevybavujete vůbec nikoho, kdo by chtěl uškodit vám nebo vašemu podniku?” nedal se odbýt Martin.

„Podniku? Jakému podniku?” Ma rten se ironicky zasmál. „A jak už jsem říkal, nenapadá nás nikdo, kdo by byl něčeho takového schopný. My zkrátka žijeme spořádaně, jako obyčejní lidi.”

Patrik pomyslel na Ebbino rodinné zázemí. Neznal moc obyčejných lidí, kteří by v minulosti prožili něco tak osudového a záhadného jako ona. To, co se Ebbině rodině přihodilo, se stalo zdrojem spousty historek a divokých spekulací ve Fjallbace i širokém okolí.

„Jedině že by…?” Ma rten se tázavě podíval na Ebbu, která se zatvářila nechápavě. Stále na ni upíral pohled a dopověděl: „Jediná podivná věc, co mě napadá, jsou ta přání k narozeninám.”

„Přání k narozeninám?” pobídl ho Martin.

„Ebbě odmalička ke každým narozeninám chodí přání

podepsané jenom písmenem G. Její adoptivní rodiče nikdy nezjistili, kdo ta přání posílá. Dostávala je do schránky nadále i poté, co se z domova odstěhovala.”

„A Ebba také neví, od koho můžou být?” zeptal se Patrik, než mu došlo, že o ní mluví, jako by tu nebyla. Otočil se k ní a zopakoval: „Nemáte sebemenší tušení, kdo vám ta přání posílá?”

„Ne.”

„A co vaši adoptivní rodiče? Jste si jistá, že o ničem nevědí?”

„Nemají tušení.”

„Navázal s vámi tento G. kontakt nějakým jiným způsobem? Vyhrožoval vám?”

„Ne, nikdy. Ze ne, Ebbo?” Marten se natáhl k Ebbě, jako by se jí chtěl dotknout, ale pak nechal ruku zase klesnout do klína.

Zavrtěla hlavou.

„A máme tu Torbjorna,” poznamenal Martin a ukázal směrem k cestičce.

„Dobře, myslím, že toho necháme, abyste si trochu odpočali. Zdravotníci jsou na cestě, a pokud vás budou chtít odvézt do nemocnice, myslím, že byste je měli poslechnout. Takovéhle věci není dobré brát na lehkou váhu.”

„Díky,” řekl Má rten a vstal. „Dejte nám vědět, jestli něco zjistíte.”

„Určitě.” Patrik věnoval Ebbě poslední ustaraný pohled. Stále působila, jako by byla uzavřená v bublině. Uvažoval, jak ji asi ovlivnila tragédie z dětství, ale pak se přinutil na to nemyslet. Teď se musí soustředit na práci, která ho čeká. Musí chytit případného žháře.

Fjallbacka 1912

Dagmar stále nechápala, jak se to mohlo stát. Všechno jí vzali a zůstala úplně sama. Ať šla kam šla, lidé si o ní za jejími zády šeptali ošklivé věci. Nenáviděli ji za to, co udělala její matka.

V noci se jí někdy po matce a otci zastesklo natolik, že zatínala zuby do polštáře, aby nahlas neplakala. Kdyby se dala do pláce, ta čarodějnice, u níž bydlela, by ji zmalovala domodra. Občas se jí nepodařilo potlačit výkřiky, to když ji ovládly tak příšerné noční můry, že se probouzela celá zpocená. Ve snech vídala matčinu a otcovu useknutou hlavu. Nakonec je totiž popravili. Dagmar u toho nebyla, ale stejně měla ten výjev stále před očima.

Někdy ji ve snu pronásledovaly i obrazy dětí. Když policie vykopala udusanou zem ve sklepě, našla tam osm nemluvňat. Aspoň to říkala ta čarodějnice. „Osm ubohých děťátek,” pohoršovala se a kroutila hlavou, pokaždé když přišel někdo na návštěvu. Příchozí Dagmar probodávali pohledem. „Ta holka o tom určitě věděla,” říkali. „I když byla tak malá, muselo jí přece být jasné, co se tam odehrává.”

Dagmar se nenechala zlomit. Bylo jí jedno, jestli to je pravda nebo ne. Matka i otec ji měli rádi a o tamta uřvaná a umouněná děcka stejně nikdo nestál. Proto přece skončila u nich. Matka dlouhé roky dřela jako mezek a jako dík za to, že se starala o nechtěné děti, ji ponížili, vysmáli se jí a nakonec ji zabili. To stejné udělali otci. Pomáhal matce děti pohřbívat, a proto rozhodli, že si i on zaslouží zemřít.

Poté co policisté rodiče odvedli, umístili ji u téhle čarodějnice. Nikdo ji nechtěl vzít k sobě, ani příbuzní, ani přátelé. Nikdo nechtěl mít s jejich rodinou nic společného. Andělíčkáfika z Fjallbacky — tak začali matce říkat toho dne, kdy malé kostřičky objevili. Dnes už se o ní zpívaly i písničky. O vražednici, která topila děti v kádi, a o jejím manželovi, který je pak zakopal ve sklepě. Dagmar uměla ty pís-nicky nazpaměť, usmrkaní potomci její pěstounky jí je totiž donekonečna opakovali.

Tohle všechno se dalo snést. Byla matčina a otcova princeznička a věděla, že byla chtěné a milované dítě. Jediné, co ji pokaždé roztřáslo hrůzou, byl zvuk kroků, když se kjejí posteli po špičkách plížil pěstoun. V těch chvílích si Dagmar přála, aby raději zemřela spolu s matkou a otcem.

Josef nervózně přejel palcem kámen, který držel v ruce. Tahle schůzka je důležitá a Sebastian ji nesmí pokazit.

„Tady to je.” Sebastian ukázal na nákresy, které položil na stůl v zasedací místnosti. „Tady máte naši vizi. APro-jectfor Peace in Our Time.”

Josef si v duchu povzdychl. Nebyl si příliš jistý, že lidé z obecního úřadu ocení nicneříkající fráze v angličtině.

„Můj partner chce říct, že to je pro tanumskou obec fantastická šance, jak udělat něco pro mír. Iniciativa, která vám zajistí dobrou reputaci.”

„Mír na zemi, to je přece něco. A finančně to taky nevypadá vůbec špatně. Výhledově by to podpořilo turistiku a vytvořilo pracovní místa pro přistěhovalce. Přece víte, jak je tohle důležité.” Sebastian zvedl ruku a za-mnul prsty. „Víc peněz do obecní kasy.”

„To ano, ale hlavně je to důležitý mírový projekt,” pokračoval Josef a jen stěží se ovládl, aby Sebastiana nekopl do holeně. Dopředu věděl, že to takhle dopadne, když přijme Sebastianovy peníze, ale neměl zkrátka na výběr.

Erling W. Larson přikývl. Po skandálu s renovací Lázeňského domu ve Fjallbace byl na chvíli odstaven, ale teď se do komunální politiky zase vrátil. Takovýto projekt by mohl ukázat, že se s ním nadále musí počítat, a Josef doufal, že si to uvědomuje.

„Podle našeho názoru to zní zajímavě,” řekl Erling. „Mohli byste nám trochu blíž vysvětlit, jak si to celé představujete?”

Sebastian se nadechl a už se chystal spustit, ale Josef ho předešel.

„Tohle je kus historie,” začal a pozvedl kámen, který držel v ruce. „Albert Speer nakupoval pro Říši žulu z kamenného lomu v Bohuslanu. Společně s Hitlerem měl velkolepé plány, že promění Berlín ve světové hlavní město, Germánii. Žulu měli na lodích převážet do Německa a používat ji jako stavební materiál.”

Josef vstal a začal při řeči popocházet sem a tam. V myšlenkách slyšel dusot pochodujících německých vojáků. Ten zvuk, o kterém mu jeho rodiče tolikrát s hrůzou vyprávěli.

,Jenže pak se válka otočila,” pokračoval. „Z Germánie zůstal jen model, o kterém mohl Hitler během svých posledních dní jen snít. Nenaplněný sen, vize majestátních památníků a budov, za jejichž stavbu by miliony Židů zaplatily životem.”

„To je hrůza,” poznamenal Erling nevzrušeně.

Josef se na něj odevzdaně podíval. Nechápou to, nikdo to nechápe. Ale on jim nedovolí zapomenout.

„Většina nákladu žuly se odsud nestihla odvézt…”

„A tady do toho vstupujeme my,” skočil mu do řeči Sebastian. „Napadlo nás, že bychom z této žuly vyráběli upomínkové předměty s mírovou symbolikou a prodávali je. Může to přinést spoustu peněz, když se to dobře zaonačí.”

„Za ty peníze bychom postavili muzeum se zaměřením na židovskou historii a na postoj Svédska k židovství, například co se naší údajné neutrality za války týče,” doplnil Josef.

Znovu se posadil, Sebastian mu položil paži kolem ramen a pevně stiskl. Josef se musel držet, aby mu ruku nesetřásl. Místo toho se strnule usmál. Připadal si stejně proradně jako kdysi na Valo. Ani tehdy ani teď neměl se Sebastianem a dalšími takzvanými kamarády nic společného. Ať se bude snažit, jak chce, do toho nóbl světa, kam patřili John, Leon a Percy, nikdy nepronikne. A ani o to nestojí.

Teď ale Sebastiana potřebuje. Je to jediná šance, jak uskutečnit svůj dlouholetý sen: vzdát poctu židovskému odkazu a zveřejnit informace o křivdách, které byly a stále jsou páchány na židovském národu. Pokud bude muset uzavřít smlouvu s ďáblem, udělá to. Doufal však, že až nazraje čas, zase se ho zbaví.

„Přesně jak můj společník říká,” hlaholil Sebastian, „vznikne tu opravdu důstojné muzeum, za kterým připutují turisté z celého světa. A vám se za ten projekt dostane velkého uznání.”

„To vůbec nezní špatně,” souhlasil Erling. „Co myslíš?” Obrátil se na Una Brorssona, svého zástupce z obecního úřadu, který měl navzdory teplému počasí na sobě kostkovanou flanelovou košili.

„Možná bychom se na to mohli mrknout,” zabručel Uno. „Ale záleží na tom, kolik by do toho musela vložit obec. Doba je zlá.”

Sebastian se na něj široce usmál. „Určitě se dohodneme. Hlavní je zájem a dobrá vůle. Já sám do toho inves-tuju velké peníze.”

Jenže jim už neprozradíš, za jakých podmínek, pomyslel si Josef. Zatnul zuby. Nezbývá mu, než mlčky brát, co se dává, a soustředit se na svůj velký cíl. Naklonil se kupředu a potřásl Erlingovi napřaženou rukou. Teď už není cesty zpět.

Jizvička na čele, pár jizev po těle a lehké napadání na nohu při chůzi. To byly jediné viditelné stopy po nehodě, jíž se stala obětí před rokem a půl. Při té nehodě přišla o dítě, které čekala s Danem, a sama málem umřela.

Její duše se tak dobře nezahojila. Anna si uvnitř stále připadala rozdrásaná.

Před domovními dveřmi na okamžik zaváhala. Někdy pro ni bylo těžké vidět, jak Erika ze všeho lehce vyvázla. Na sestře nehoda žádné stopy nezanechala, o nic při ní nepřišla. Zároveň měla setkání s Erikou na Annu bla

hodárný účinek. Rány na Annině duši bolely a svědily, ale chvíle s Erikou jako by je pomáhaly zacelovat.

Anna si nikdy neuměla představit, že léčebný proces bude tak zdlouhavý. Naštěstí. Kdyby tušila, jak dlouho to potrvá, možná by se nikdy nevyburcovala z apatie, která ji zachvátila, když se její život rozpadl na tisíc kousků. Nedávno Erice žertem řekla, že si připadá jako jedna z těch starožitných váz, které vídala při své práci v aukční společnosti. Váza, která spadla na zem, rozbila se a pak ji někdo s velkým úsilím slepil dohromady. I když na dálku vypadala celá, při bližším zkoumání byly všechny praskliny až bolestně zřetelné. Ale vlastně to nemyslela žertem, uvědomila si Anna a zazvonila u Eričiných dveří. Přesně tak se cítí. Jako rozbitá váza.

„Pojď dál!” zavolala Erika odněkud z domu.

Anna vstoupila a zula se.

„Hned jsem u tebe, zrovna přebaluju dvojčata.”

Anna pokračovala do kuchyně, kde se cítila jako doma. V tomto domě s Erikou vyrůstaly a Anna tu znala každičký koutek. Před několika lety z toho vzešla hádka, která jejich vztah málem zničila, ale to bylo v jiné době, v jiném světě. Teď už si z toho dokonce byly schopné dělat legraci a vtipkovaly o „OSL” a „OPL”, což znamenalo „Období s Lucasem” a „Období po Lucasovi”. Anna se otřásla. Svatosvatě si slíbila, že na svého exmanžela Lu-case a to, čeho se dopustil, bude myslet co nejméně. Teď už je pryč. Jediné, co jí po něm zbylo, bylo zároveň to jediné dobré, co jí kdy dal: Emma a Adrian.

„Dáš si kafe a něco sladkého?” Erika vešla do kuchyně, na každém boku obtížena jedním dvojčetem. Když kluci uviděli tetu, rozzářili se a Erika je postavila na podlahu. Ihned vystřelili za Annou, přilepili se na ni a vyžadovali, aby je vzala na klín.

„Jenom klid, vejdete se tam oba.” Anna jednoho po druhém zvedla k sobě. Pak vzhlédla k Erice. „Podle toho, co tu máš.” Natáhla krk, aby se podívala, co jí Erika nabídne.

„Co bys řekla babiččinu rebarborovému koláči s mandlovým krémem?” Erika jí ukázala koláč v průhledném igelitovém pytlíku.

„To si děláš legraci. Tomu přece nemůžu odolat.”

Erika odkrojila pár pořádných kousků koláče, naservírovala je na tác a položila na stůl. Noel se na koláč okamžitě vrhl, ale Anna na poslední chvíli stihla tác odsunout. Jeden kousek si vzala a odlomila z něj trochu pro Noela a Antona. Noel si do pusy štěstím bez sebe nacpal najednou celý svůj díl, zatímco Anton opatrně okusoval krajíček toho svého a široce se usmíval.

„Oni jsou každý úplně jiný,” poznamenala Anna a láskyplně jim pocuchala blonďaté hlavičky.

„Myslíš, jo?” opáčila Erika ironicky a potřásla hlavou.

Nalila jim kávu a automaticky umístila Annin hrnek tak, aby na něj dvojčata nedosáhla.

„Udržíš je, nebo si mám jednoho vzít?” zeptala se Anny, která se usilovně snažila zvládnout všechno najednou: děti, kávu i koláč.

„V pohodě, je to moc fajn mít je takhle u sebe.” Anna si přivoněla k Noelově hlavičce. „A kde je vlastně Maja?”

„Nemůže se odtrhnout od televize. Její novou životní láskou je Mojje z pořadu Mimmi a Mojje. Teď zrovna se dívá na Mimmi a Mojjeho v Karibiku a já se asi pozvracím, jestli ještě jednou uslyším tu písničku Na slunečné pláži v Karibiku.”

„Adrian teď šílí z Pokémonů a já se z toho taky asi brzo zblázním.” Anna se opatrně napila kávy, bez sebe strachy, aby nic nevylila na jedenapůlleté chlapečky, kteří se jí hemžili na klíně. „A co Patrik?”

„V práci. Podezření na žhářský útok na Valo.”

„Na Valo? A v kterém domě?”

Erika na chvíli zaváhala. „V bývalé ozdravovně,” odpověděla pak s potlačovaným vzrušením.

„Uf, neděs mě. Z toho místa mi vždycky naskakovala husí kůže. Jak mohli tehdy jen tak zmizet?”

„Já vím. Snažila jsem se o tom něco vypátrat a říkala jsem si, že bych o tom mohla napsat knihu, jestli něco najdu. Jenže jaksi nebylo od čeho se odpíchnout. Až teď.”

„Jak to myslíš?” Anna si pořádně ukousla z rebarboro-vého koláče. Ten recept od babičky dostala také, ale pekla asi tak často, jako mandlovala povlečení. Tedy nikdy.

„Vrátila se.”

„Kdo?”

„Ebba Elvanderová. Dnes se tedy jmenuje Starková.”

„Ta malá holčička?” Anna vykulila na Eriku oči.

„Přesně ta. Přestěhovala se s manželem na Valo a vypadá to, že to tam opravují. A teď se jim dům někdo pokusil podpálit. To přece není jen tak.” Erika už se ani nesnažila skrýt své vzrušení.

„A nemůže to být náhoda?”

„Jistě že může. Ale stejně je to docela zvláštní. Ebba se vrátí a najednou se začnou dít věci.”

„Stala se zatím jedna věc,” brzdila ji Anna. Věděla, jak snadno se Erika pustí do vymýšlení nejrůznějších teorií. To, že sestra napsala řadu knih založených na pečlivém výzkumu a faktech, byl úplný div a Anna to nikdy nedokázala úplně pochopit.

„No jo, jedna věc,” připustila Erika a gestem ruky to odmávla. „Nemůžu se dočkat, až Patrik přijde domů. Vlastně jsem chtěla jet s ním, jenže mi neměl kdo pohlídat děti.”

„A nepřijde ti, že by to vypadalo trochu divně, kdybys tam jela s ním?”

Antona a Noela už omrzelo sedět tetě na klíně. Slezli na zem a rozběhli se do obýváku.

„No a co, stejně tam chci v nejbližších dnech zajet a s Ebbou si promluvit.” Erika jim dolila kávu.

„Opravdu by mě zajímalo, co se s tou rodinou stalo,” přemýšlela Anna.

„Mamiiiii! Ať jdou pryč!” Maja v obýváku řvala jako tur a Erika s povzdechem vstala.

„Věděla jsem, že už mi bylo dopřáno sedět moc dlouho. A takhle je to celé dny. Maja ze svých mladších bráchů šílí. Ani nevím, kolikrát denně ji před nimi musím zachraňovat.”

„Hmm,“ zamumlala Anna a dívala se, jak Erika pospíchá pryč. Píchlo ji u srdce. Co by za to dala, kdyby sama nemohla chvíli v klidu posedět.

Fjallbacka se předváděla ze své nejlepší stránky. Z mola u loděnice, kde John seděl se svou ženou a jejími rodiči, měl výhled na celý přístav. Nádherné počasí přilákalo ještě víc jachtařů a turistů než obvykle a řady lodí a člunů se v těsných rozestupech pohupovaly u pontonů. Z lodí byla slyšet hudba a veselý smích. John s přivřenýma očima pozoroval ten výjev plný života.

„Je škoda, že je dnes Švédsko tak úzkoprsé.” John pozvedl sklenici a napil se vychlazeného růžového vína. „Všichni mluví o demokracii a o tom, že každý má právo být vyslyšen, ale my se vyjadřovat nesmíme. My snad raději abychom neexistovali. Všichni zapomínají na to, že si nás zvolili lidi. Dostatečné množství Švédů dalo najevo, že jsou hluboce nespokojeni s tím, jak to v téhle zemi chodí. Chtějí změnu a my jsme jim ji slíbili.”

Postavil skleničku zase na stůl a dal se do loupání dalších krevet. Na jeho talíři už se vršila celá hromada oloupaných krunýřů.

„Je to příšerné,” souhlasil jeho tchán, natáhl se k míse s krevetami a nabral si jich pořádnou hrst. „Když tu jednou máme demokracii, mělo by se přece naslouchat tomu, co lidi chtějí.”

„A všichni přece vědí, že spousta přistěhovalců sem leze jen kvůli sociálním dávkám,” doplnila tchyně. „Kdyby se sem stěhovali jen cizinci, kteří chtějí pracovat a začlenit se do společnosti, tak by to ještě šlo. Rozhodně ale nemám chuť, aby se z mých daní financovalo živobytí takovýchhle vyžírek.” Už se jí trochu pletl jazyk.

John si povzdechl. Hlupáci. Vůbec nevědí, o čem mluví. Stejně jako většina voličského stáda ten problém zjednodušují. Nejsou schopni vidět věci v kontextu. Tchán a tchyně byli zosobněním nevědomosti, kterou z duše nesnášel. A teď tu s nimi bude celý týden trčet.

Liv ho konejšivě pohladila po stehně. Věděla, co si o nich myslí, a většinou s ním souhlasila. Barbro a Kent ale pořád byli její rodiče a nedalo se s tím nic dělat.

„Nejhorší je, jak se dnes rasy neustále mísí,” řekla Barbro. „Do naší čtvrti se právě přistěhovala rodina Svédky a Araba. Chudák ženská, ta s ním musí mít peklo, když pomyslím na to, jak se Arabové chovají ke svým ženám… A děti budou určitě ve škole šikanovat. Pak se dostanou na šikmou plochu a ženská začne litovat, že si raději nepořídila švédského chlapa.”

„Moje řeč,” souhlasil Kent a snažil se ukousnout z obrovského krevetového sendviče.

„Nemohli bychom Johnovi dát na chvíli s politikou pokoj?” zeptala se Liv trochu vyčítavě. „Řečí o přistěhovalecké otázce si užije ve Stockholmu až dost. Aspoň tady by si od toho mohl trochu odpočinout.”

John jí věnoval vděčný pohled a zároveň si ji s obdivem prohlédl. Byla prostě dokonalá. Světlé hedvábné vlasy měkce sčesané z obličeje. Čisté rysy a jasné modré oči.

„Promiň, miláčku. To nás nenapadlo. Jsme zkrátka jen hrozně pyšní na to, co John dokázal a jakého postavení dosáhl. Tak budeme mluvit o něčem jiném. Jak to například vypadá s tvým obchodem?”

Liv začala živě vyprávět o svých strastech s celním úřadem, který jí neustále ztěžuje podnikání. Dovážela nábytek a jiné bytové zařízení z Francie a doručovací lhůty se stále prodlužovaly. Zboží pak prodávala přes internet. John však věděl, že její nadšení pro obchod už vlastně trochu ochladlo. Čím dál víc se věnovala práci pro stranu. Ve srovnání s tím se všechno ostatní zdálo podružné.

Rackové nad nimi kroužili stále níž a on vstal.

„Navrhuju, abychom sklidili ze stolu. Ti ptáci začínají být nepříjemně vlezlí.” Popadl svůj talíř, sel až na konec mola a vyhodil zbytky krevet do moře. Racci se po nich vrhli a snažili se ukořistit, co se dá. Co nezpracují oni, o to se postarají krabi.

Na chvíli zůstal stát, zhluboka se nadechl a zadíval se na obzor. Jako obvykle se pohledem zastavil na Valo a jako obvykle se v něm vzedmula vlna vzteku. Jeho myšlenky naštěstí přerušilo zabzučení v pravé kapse. Vytáhl rychle telefon, a než hovor přijal, podíval se na displej. Volal mu premiér.

„Co si myslíš o těch přáních?” Patrik Martinovi podržel dveře. Byly tak těžké, že se do nich musel opřít ramenem. Tanumská policejní stanice byla postavena v šedesátých letech a připomínala bunkr. Když Patrik do budovy vstoupil poprvé, dýchla na něj bezútěšnost. Teď už si na vybledlou žlutou a béžovou barvu zařízení tak zvykl, že naprostý nedostatek útulnosti ani nevnímal.

„Zní to podivně. Kdo by každý rok někomu anonymně posílal přání k narozeninám?”

„Tak úplně anonymně ne. Podepsal se přece písmenem G.”

„No, to nám to ohromně ulehčuje,” podotkl Martin a Patrik se zasmál.

„Čemu se smějete?” zeptala se Annika, která je zpoza zaskleného pultu recepce viděla vcházet.

„Ale ničemu,” odbyl ji Martin.

Annika se otočila na kancelářské židli a postavila se do dveří své miniaturní kanceláře. „Jak to šlo na ostrově?”

„Musíme vyčkat, co zjistí Torbjorn, ale opravdu to vypadá, že se někdo pokusil dům zapálit.”

„Postavím na kafe a probereme to.” Annika vyrazila ke kuchyňce a strkala Martina s Patrikem před sebou.

„Podala jsi hlášení Mellbergovi?” zjišťoval Martin už v kuchyňce.

„Ne, nepřipadalo mi to zatím nutné. Vždyť má přes víkend volno. Přece nebudeme šéfa rušit.”

„Máš pravdu,” uznal Patrik a posadil se na židli nejblíž oknu.

„Tak vy si tu sedíte u kafe a bavíte se a mně nikdo nic neřekne.” Ve dveřích se objevil Gosta a tvářil se mrzutě.

„Ty jsi tady? Vždyť máš volno. Jak to, že jsi nešel na golf?” Patrik vysunul židli vedle sebe, aby si Gosta mohl sednout.

„Na golf je moc teplo. Říkal jsem si, že raději půjdu sem a napíšu nějaká hlášení a těch pár hodin si na golfovém hřišti vyberu, až nebude tak šílený hic. Kam jste to jeli? Annika říkala něco o žhářském útoku?”

„Skoro to tak vypadá. Zdá se, že někdo nalil benzin nebo něco podobného pod dveře a pak to zapálil.”

„A sakra.” Gosta si vzal nugátovou sušenku a velmi pečlivě oddělil jedno kolečko od druhého. „Kde se to stalo?”

„Na Valo. V bývalé ozdravovně,” odpověděl Martin.

Gosta okamžitě ztuhl. „V ozdravovně?”

„Ano, je to trochu zvláštní. Nevím, jestli jsi slyšel, že nejmladší dcera - ta, která jako jediná zůstala v domě, když celá její rodina zmizela - se nedávno vrátila a dům převzala.”

„Ta informace se ke mně donesla.” Gosta upřel pohled do stolu.

Patrik se na něj zvědavě podíval. „No ano, ty jsi vlastně na tom případu zmizení tehdy pracoval, že?”

„Pracoval. Opravdu už jsem tak starý,” konstatoval Gos-ta. „Zajímalo by mě, co ji vedlo k tomu, aby se nastěhovala zpátky.”

„Říkala něco o tom, že jim zemřel syn,” řekl Martin.

„Ebba přišla o dítě? Kdy? Jak?”

„Nijak blíž nám to nevysvětlili.” Martin vstal a došel pro mléko do ledničky.

Patrik se zamračil. To nebylo Gostovi podobné, aby bral nějaký případ takhle osobně, ale Patrik už se s tím setkal i dřív. Všichni starší policisté mívají jeden případ s velkým P. Případ, nad kterým donekonečna přemýšlejí a neustále se k němu vracejí v naději, že naleznou řešení či odpověď dřív, než bude pozdě.

„Ten případ pro tebe byl něčím zvláštní, viď?”

„To tedy byl. Dal bych cokoli na světě za to, abych se dozvěděl, co se tam tehdy o Velikonocích stalo.”

„To asi nejsi sám,” přikyvovala Annika.

„A teď je Ebba zpátky.” Gosta si přejel rukou po bradě. „A někdo se pokusil dům podpálit.”

„Nejen dům,” pokračoval Patrik. „Tomu žháři muselo být jasné - nebo s tím dokonce počítal - že uvnitř spí Ebba s manželem. Naštěstí se Márten probudil a oheň uhasil.”

„Rozhodně je to zvláštní shoda okolností,” uvažoval Martin. Gosta praštil pěstí do stolu, až Martin nadskočil.

„To je přece jasné, že to není žádná náhoda!”

Kolegové se na něj udiveně podívali a v kuchyňce se na chvíli rozhostilo ticho.

„Možná bychom se měli mrknout na ten starý případ,” prolomil nakonec mlčení Patrik. „Jen pro jistotu.”

„Připravím materiály, které máme k dispozici,” nabídl se Gosta. V jeho vychrtlém obličeji se opět objevil horlivý výraz. „Během let jsem si spisy sem tam procházel, takže vím, kde jich většinu najdu.”

„Domluveno. Pak si je rozdělíme a všechny je pořádně pročteme. Možná objevíme něco nového, když se na to podíváme nezaujatýma očima. Anniko, mohla bys prostudovat, co všechno o Ebbě máme v databázi?”

„Provedu,” přikývla a začala sklízet ze stolu.

„Možná bychom také měli prověřit, jak jsou na tom Starkovi finančně. A jestli mají dům na Valo pojištěný,” navrhl Martin a vrhl po Gostovi nejistý pohled.

„Myslíš, že to udělali sami? Nic hloupějšího jsem v ži

votě neslyšel. Vždyť byli uvnitř, když dům začal hořet, a oheň uhasil Ebbin muž.”

„Stejně bych to raději zkontroloval. Kdo ví, možná dům zapálil on, ale pak si to rozmyslel? Vezmu si to na starost.”

Gosta otevřel ústa, jako by se chystal něco říct, ale pak je zase zavřel a oddusal pryč.

Patrik také vstal. „Myslím, že i Erika bude mít spoustu informací.”

„Erika? Jak to?” Martin se zarazil uprostřed kroku.

„Zajímá se o tenhle případ už dlouho. Všichni z Fjallbacky o tom přece slyšeli, a když vezmeme v úvahu, čím se Erika zabývá, není divu, že ji ten příběh zaujal.”

„Tak se jí zeptej. Jakákoli informace se může hodit.”

Patrik přikývl, ale stejně se v něm ozvaly pochybnosti. Uměl si představit, jak to může dopadnout, když Eriku přizve k vyšetřování.

„Jasně, promluvím s ní,” řekl a kvůli sobě doufal, že toho nebude litovat.

Percy třesoucí se rukou naléval do sklenek svůj nejlepší koňak. Jednu podal manželce.

„Já nechápu, co tím chceš říct.” Pyttan do sebe koňak rychle obrátila.

„Kdyby se děda tohle dozvěděl, určitě by se obracel v hrobě.”

„Musíš to nějak vyřešit, Percy.” Nastavila mu skleničku a on jí bez zaváhání dolil. Sice bylo teprve brzké dopoledne, ale v jiných částech světa už minula pátá. Dnešek vyžadoval kapku něčeho ostřejšího.

„Já? A co mám asi tak dělat?” Hlas přeskočil do falzetu a ruce se mu tak rozklepaly, že polovina koňaku skončila mimo skleničku.

Stáhla ruku se sklenkou k sobě. „Co děláš, ty pitomče?”

„Promiň, promiň.” Percy se zhroutil do jednoho z velkých, omšelých křesel v knihovně. Ozvalo se rupnutí a on pochopil, že potah sedáku praskl. „Do prdele!”

Vylétl a začal do křesla kopat jako sílený. Všechno kolem něj se rozpadá. Celý zámek chátrá, dědictví vyčerpal už dávno a teď ti hajzlové z finančního úřadu tvrdí, že musí vysolit spoustu peněz, které nemá.

„Uklidni se.” Pyttan si otřela ruce ubrouskem. „Přece se to musí dát nějak urovnat. Ale stejně nechápu, jak je možné, že nám došly peníze.”

Percy se na ni podíval. Věděl, jak ji to pomyšlení děsí, ale v tuhle chvíli k ní cítil jen odpor.

„Jak je možné, že nám došly peníze?” zařval. „Máš vůbec ponětí o tom, kolik každý měsíc utratíš? Nechápeš snad, kolik všechny ty věci stojí? Cestování, večeře, šaty, kabelky, boty a šperky a co já vím, co si ještě kupuješ?”

Nikdy na ni takhle nekřičel a Pyttan ucouvla. Upřeně na něj zírala a on ji znal natolik dobře, že mu bylo jasné, že teď zvažuje dvě možnosti: dát se do boje, nebo ho uchlácholit. Jakmile její výraz roztál, věděl, že se rozhodla pro druhou alternativu.

„Miláčku, přece se nebudeme hádat kvůli něčemu tak ubohému, jako jsou peníze.” Narovnala mu kravatu a zastrčila košili, která mu povylezla z kalhot. „A je to. Už zase vypadáš jako můj švarný zámecký pán.”

Vklouzla mu do náruče a on cítil, jak jí podléhá. Měla dnes na sobě šaty od Gucciho, ve kterých jí vždycky jen těžko odolával.

„Uděláme to takhle: zavoláš účetnímu a ještě jednou ty knihy projdete. Tak zlé to být nemůže. Určitě tě uklidní, když si s ním promluvíš.”

„Musím mluvit se Sebastianem,” zamumlal Percy.

„Se Sebastianem?” zopakovala Pyttan a zatvářila se, jako by kousla do něčeho odporného. Vzhlédla k Percymu. „Vždyť víš, že se mi nelíbí, že se s ním stýkáš. Pak se zase já musím potkávat s tou nulou, co má za ženu. Prostě nemají vůbec úroveň. On je sice v balíku, ale stejně je to vidlák. Povídá se, že ho dlouho sledovala hospodářská kriminálka, jenže na něj nic nenašli. Ale je to jen otáz

ka času, a až ho chytí, pak bychom s ním radši neměli mít nic společného.”

„Peníze nepáchnou,” poznamenal Percy.

Věděl, co mu účetní řekne. Žádné peníze už nemá. Všechny jsou pryč, a jestli se chce dostat z téhle polízanice a zachránit zámek Fygelsta, potřebuje kapitál. Sebastian byl jeho poslední nadějí.

Zavezli je do nemocnice v Uddevalle, ale zdálo se, že je všechno v pořádku. Kouř se jim do plic nedostal. Prvotní šok opadl a Ebbě připadalo, jako by se probudila z podivného snu.

Uvědomila si, že se setmělo a už na práci nevidí, a rozsvítila lampu na psacím stole. Teď v létě přicházel soumrak plíživě a ona si pokaždé dost dlouho namáhala oči, než jí došlo, že si musí rozsvítit.

Andělíček, na kterém pracovala, jí v prstech vzdoroval. Usilovně se snažila nasadit očko řetízku na správné místo. M;i rten nechápal, proč dělá šperky ručně, když by je mohla nechat vyrábět v Thajsku nebo v Číně, zvlášť teď, kdy jí přes internetový obchod přicházela spousta objednávek. Jenže jí by pak připadalo, že ta práce nemá smysl. Chtěla každý šperk vyrobit ručně, do každého náhrdelníku, který odeslala, chtěla vložit stejné množství lásky, vlastního smutku i vzpomínek. Kromě toho ji výroba šperků po dni plném malování, zatloukání hřebíků a řezání uklidňovala. Když ráno vstávala, bolel ji každičký sval v těle, ale během práce se šperky se tělo uvolnilo.

„Už jsem všude zamkl,” oznámil jí Ma rten.

Ebba na židli nadskočila. Neslyšela ho přijít.

„Sakra,” ulevila si, protože očko, které už měla skoro nasazené, zase sklouzlo.

„Nechceš toho aspoň dneska večer nechat?” zeptal se Ma rten opatrně a postavil se těsně za ni.

Cítila, že Ma rten váhá, jestli jí má položit ruce na ra

mena. Dřív, než se stalo to neštěstí s Vincentem, jí často masíroval záda a jí se moc líbilo, jak se jí rozhodně, ale zároveň něžně dotýká. Teď jeho dotyk snesla jen stěží a obávala se, že jeho ruce instinktivně setřese, jemu to ublíží a propast mezi nimi se ještě zvětší.

Ebba se opět pokusila nasadit očko a konečně se jí to podařilo.

„Záleží na tom, jestli zamkneme?” poznamenala, ale neotočila se k němu. „Toho, kdo nás chtěl v noci upálit, zamčené dveře evidentně neodradily.”

„Tak co budeme dělat?” opáčil Ma rten. „Můžeš se na mě aspoň podívat, když se mnou mluvíš? Tohle je důležité. Někdo se nám snažil podpálit dům a my nevíme kdo ani proč. Copak tobě to nepřipadá příšerné? Nemáš strach?”

Ebba se k němu pomalu otočila.

„Čeho bych se měla bát? To nejhorší už se stalo. Zamčené dveře nebo odemčené, mně je to fuk.”

„Takhle to dál nejde.”

„Proč ne? Vždyť jsem udělala, co jsi chtěl. Vrátila jsem se sem, přistoupila jsem na tvé velkolepé plány, že tuhle zříceninu zrenovujeme a pak tu v našem soukromém ráji budeme žít šťastně až do smrti, zatímco hosté budou přijíždět a zase odjíždět. Vždyť jsem na to kývla. Tak co ode mě ještě chceš?” Sama slyšela, jak chladně a nesmiřitelně to vyznělo.

„Nic, Ebbo. Nechci od tebe nic.” Martenův hlas mrazil stejně jako předtím její. Otočil se a vyšel z pokoje.

Fjdllbacka 1915

Konečně je volná. Přijali ji do služby na statku v Hamburgsundu a svou pěstounku ani ty její příšerné haranty už neuvidí. A zaplai-pánbůh ani pěstouna. Čím byla starší a vyspělejší, tím častěji ji v noci navštěvoval. Poté co začala každý měsíc krvácet, žila v setrvalém strachu, že se v ní uhnízdí dítě. To by jí tak ještě chybělo. Nehodlala skončit jako ty uplakané, vyděšené dívky, které přicházely klepat na matčiny dveře s ječícími uzlíčky v náručí. Už jako malá jimi pohrdala, tou jejich slabostí a odevzdaností.

Dagmar si sbalila svých pár švestek. Z rodného domova jí nic nezůstalo a tady jí nedali nic, co by stálo za to vzít s sebou. Přesto nehodlala odejít s prázdnou. Vplížila se do ložnice pěstounů. Ve skříňce pod postelí až úplně u zdi uchovávala pěstounka šperky, které zdědila po matce. Dagmar si lehla na zem a skříňku vytáhla. Pěstounka byla ve Fjdllbace a děti si hrály venku na dvore, a tak ji nikdo nemohl vyrušit.

Odklopila víko a spokojeně se usmála. Ve skříňce bylo tolik cenností, že ji to na nějakou dobu zabezpečí. Měla radost z toho, jak to tu čarodějnici bude mrzet, až zjistí, že o šperky přišla.

„Co to děláš?” Ze dveří se ozval pěstounův hlas a ona nadskočila.

Dagmar si myslela, že pracuje venku ve chlévě. Srdce se jí v hrudi prudce rozbušilo, ale pak se v ní rozhostil klid. Její plány nesmí nic překazit.

„Co asi tak myslíte?” opáčila, vyndala všechny šperky ze skříňky a strčila si je do kapsy sukně.

„Zbláznila ses, holka? Ty tu kradeš šperky?” Přistoupil o krok blíž a Dagmar ho zastavila pohybem ruky.

„Přesně tak. A radila bych vám, abyste se mě nepokoušel zastavit. Jinak půjdu rovnou za četníky a povím jim, co jste se mnou prováděl.”

„To by ses neopovážila!” Zatnul ruce v pěst, ale pak se mu v očích

mihl záblesk úlevy. „A i kdyby, kdo by asi tak věřil dceři Andělíčkářky?”

„Umím být dost přesvědčivá. A dřív než se nadějete, po vesnici se začnou šířit drby.”

Znovu se zamračil, zdálo se, že váhá, a tak se rozhodla, že ho trochu popostrčí.

„Mám návrh. Až moje drahá pěstounka zjistí, že šperky zmizely, uděláte, co bude ve vašich silách, abyste ji uklidnil a vysvětlil jí, že to má nechat být. Jestli mi tohle slíbíte, možná dostanete zvláštní odměnu, než se vydám na cestu.”

Dagmar popošla k pěstounovi. Pomalu zvedla ruku, položila mu ji do rozkroku a začala třít jeho úd. Hospodářovi se zamlžil pohled a ona věděla, že ho má ve své moci.

„Takže jsme domluveni?” zeptala se a pomalu mu rozepínala kalhoty.

„Ano, domluveni,” přisvědčil, položil jí ruku na temeno a přitlačil jí hlavu dolů.

Skokanská věž na Badholmenu čněla jako vždy majestátně k nebi. Erika rozhodně zaplašila vzpomínku na muže, který z věže visel na provaze a pomalu se kýval. Ani v duchu se nechtěla k té příšerné události vracet. Samotný Badholmen se také snažil ze všech sil, aby ji přivedl na jiné myšlenky. Tento ostrůvek kousíček od Fjallbacky se ve vodě vyjímal jako vzácný šperk. Tamní turistická ubytovna byla velmi oblíbená a přes léto často plně obsazená. Erika moc dobře chápala proč. Poloha chaty a její starodávné kouzlo představovaly neodolatelnou kombinaci. Ale dnes si krásný výhled nemohla pořádně vychutnat.

„Jsme všichni?” Nervózně se rozhlížela a počítala děti.

Tři malí divoši ve svítivě oranžových záchranných vestách se rozprchli po molu do všech stran.

„Patriku! Nemohl bys mi s nimi trochu pomoct?” zavolala, a když Maja prosvištěla kolem ní, nebezpečně blízko kraje mola, chytila ji za límec vesty.

„A kdo asi nastartuje člun, co myslíš?” Patrik, v obličeji rudý jako rak, rozhodil rukama.

„Nejdřív je posadíme do člunu, než někdo spadne do vody, a pak teprve můžeš startovat.”

Maja se snažila vyváznout a svíjela se jako červík, ale Erika ji pevně držela za poutko na límci. Volnou rukou chytila Noela, který se na buclatých nožičkách snažil dohonit Antona. Teď už zbývalo jen jedno volně pobíhající dítě.

„Na, vezmi si je.” Odtáhla vzpouzející se děti k dřevěnému člunu uvázanému u mola a Patrik s otráveným výrazem vylezl na palubu a Maju s Noelem si převzal. Erika

se pak bleskově otočila a pustila se za Antonem, který už stihl uběhnout pěkný kus směrem ke kamennému mostku mezi Badholmenem a pevninou.

„Antone! Stůj!” křičela, ale Anton se ani neohlédl. I když vsak cupital, jak nejrychleji uměl, brzy syna dohonila. Bránil se a začal hystericky vřískat, ale Erika ho rezolutně zvedla do náruče.

„Panebože, jak jsem si mohla myslet, že je to dobrý nápad?” povzdychla si, když konečně Patrikovi přes zábradlí podávala Antona. Celá zbrocená potem uvolnila konec provazu a naskočila do člunu.

„Vsak bude líp, hned jak vyjedeme na moře.” Patrik otočil klíčem, aby nastartoval motor, který naštěstí naskočil na první pokus. Předklonil se, uvolnil zadní provaz a jednou rukou udržoval sousední člun v dostatečné vzdálenosti. Vyplout z přístavu nebylo úplně jednoduché. Čluny byly namačkané na sebe, a kdyby neměly na boku zavěšené fendry, nevyvázl by ani jejich ani sousední čluny bez úhony.

„Promiň, že jsem na tebe tak vyjela.” Erika přinutila děti, aby se usadily na dně člunu, a sama si sedla na jednu z laviček.

„Nic se nestalo,” zavolal a pomalu zařadil kormidelní páku směrem od sebe, takže se člun otočil zádí k přístavu a přídí směrem k Fjallbace.

Bylo nádherné nedělní ráno, nebe zářilo jasně modrou barvou a voda se leskla jako zrcadlo. Kroužili nad nimi racci, a když se Erika rozhlédla, všimla si, že na několika lodích v přístavu se právě snídá. Mnoho dalších návštěvníků patrně ještě vyspávalo kocovinu. Sobotní večery bývaly pro mládež, která sem na léto přijížděla, většinou dost náročné. Je fajn, že tohle už mám za sebou, pomyslela si Erika a s něhou se zadívala na děti, které teď v člunu seděly jako pěny.

Vstala z lavičky, postavila se vedle Patrika a položila mu hlavu na rameno. Objal ji a dal jí pusu na tvář.

„Prosím tě,” vyhrkl najednou, „až přistaneme, připomeň mi, že se tě mám zeptat na Valo a bývalou ozdravovnu.”

„A co bys chtěl vědět?” V Erice se probudila zvědavost.

„Probereme to až pak v klidu,” odpověděl a znovu ji políbil.

Erika věděla, že to dělá naschvál, aby ji pozlobil. Samou nedočkavostí, aby se dozvěděla víc, málem vylétla z kůže, ale ovládla se. Beze slova si dlaní zastínila oči a vyhlížela k ostrovu Valo. Když pomalu projížděli kolem něj, mezi stromy se zableskl velký bílý dům. Vyjde vůbec někdy najevo, co se tam vlastně tehdy stalo? Nesnášela knihy a filmy, které na konci nechávaly některé otázky nezodpovězené, a novinové články o nevyřešených vraždách četla jen s největším sebezapřením. Když se ponořila do případu Valo, snažila se přijít na přijatelné vysvětlení, ale navzdory veškeré snaze nebyla teď o nic chytřejší než na začátku. Pravda zůstala skrytá ve tmě, podobně jako se bílý dům ukrýval za větvemi stromů.

Martin chvíli zůstal stát s prstem ve vzduchu a teprve potom zazvonil. Brzy uslyšel zevnitř kroky a ovládl okamžité vnuknutí, aby se otočil a zmizel. Dveře se otevřely a v nich se objevila překvapená Annika.

„No ne, to jsi ty? Stalo se něco?”

Přinutil se k úsměvu. Jenže Anniku jen tak někdo neoklamal, a možná právě proto přišel zrovna za ní. Už od prvního dne na policejní stanici pro něj byla něco jako druhá máma, a pokud si teď chtěl s někým promluvit, byla to ona.

„No, já…” začal.

„Pojď dál,” přerušila ho Annika. „Sedneme si do kuchyně, dáme si kafe a povíš mi, co se děje.”

Martin vstoupil, zul se a šel za Annikou.

„Sedni si,” vybídla ho a začala do překapávače zkušeně sypat odměrky kávy. „Kdepak máš Piu a Tuvu?”

„Doma. Řekl jsem jim, že se jdu projít, takže musím být brzo zpátky. Asi pak pojedeme na pláž.”

„Aha. Leia se taky hrozně ráda koupe. Nedávno jsme s ní byli na koupališti, a když jsme chtěli jít domů, skoro jsme ji nedostali z vody. Ona je zkrátka úplný vodní živel. Lennart s ní zrovna odjel, a tak mám chvíli na to, abych si tu trochu poklidila.”

Annika se celá rozzářila, když mluvila o dceři. Po mnoha trápeních a zklamáních se jim konečně před necelým rokem podařilo adoptovat holčičku z Cíny. A teď se jejich život točil výhradně kolem ní.

Martin si neuměl představit lepší mámu, než je Annika. Byla ztělesněním vřelosti a starostlivosti a v její blízkosti se vždy cítil v bezpečí. Teď by si nejraději položil hlavu na její rameno a dal volný průchod slzám, které ho pálily za víčky, ale ovládl se. Kdyby začal plakat, už by nemohl přestat.

„Asi bude nejlepší, když nachystám i něco sladkého k zakousnutí.” Vytáhla z mrazáku sáček a dala ho rozmrazit do mikrovlnky. „Včera jsem pekla a chtěla jsem s sebou něco vzít i na stanici.”

„Ale víš přece, že zásobovat nás na stanici sladkým nepatří k tvé pracovní náplni, že ano?” ujišťoval se Martin.

„No, Mellberg by s tebou asi nesouhlasil. Kdybych si svou pracovní smlouvu pořádně prostudovala, určitě tam někde bude drobnými písmenky napsáno: má také za úkol zásobovat tanumskou policejní stanici domácím sladkým pečivem.”

„To ano, panebože, bez tebe a pekárny by Bertil nepřežil v práci jediný den.”

„A obzvlášť ne od doby, co mu Rita naordinovala dietu. Podle Pauly se teď u Bertila a Rity podává jen celo-zrnné pečivo a zelenina.”

„To bych tedy rád viděl.” Martin vyprskl smíchy. Bylo příjemné se pro změnu zasmát a část napětí už z něj pomalu začínala opadávat.

Mikrovlnka cinkla, Annika naservírovala teplé koláčky na tác a nalila do dvou hrnků kávu.

„Tak, a je to. A teď spusť, copak máš na srdci? Už před časem jsem si všimla, že tě něco tíží, ale říkala jsem si, že mi to povíš sám, až budeš chtít.”

„Možná to nic není a nechci tě zatěžovat svými problémy, ale…” Martin si zoufale uvědomil, že se co nevidět rozpláče.

„To je přece hloupost, proto jsem tady. Jen povídej.”

Martin chvíli zhluboka dýchal. „Pia je nemocná,” dostal ze sebe nakonec a slyšel, jak se slova odrážejí od zdí kuchyně.

Viděl, jak Annika zbledla. Něco takového patrně nečekala. Točil hrnkem mezi dlaněmi a odhodlával se pokračovat. Najednou z něj vylétlo všechno naráz:

„Už dlouho se cítila unavená. Vlastně od té doby, co se narodila Tuva, ale tehdy jsme si mysleli, že na tom není nic divného, že je to taková ta běžná únava po porodu. Jenže Tuvě budou brzy dva roky a pořád to nepřešlo, naopak, bylo to čím dál horší. A pak si Pia na krku našla několik bulek…”

Annika si rukou zakryla ústa, jako by chápala, kam se bude hovor ubírat.

„… a před několika týdny jsem ji doprovázel na vyšetření a hned jsem na lékaři viděl, čeho se obává. Dostala doporučení k akutnímu vyšetření v uddevallské nemocnici, kde jí pak odebrali vzorky. A na zítra odpoledne je objednaná k onkologovi, který jí sdělí výsledky. Ale my už stejně víme, co nám řekne.” Po tváři mu začaly téct slzy. Vztekle si je osušil.

Annika mu podala ubrousek. „Jen se vyplač, aspoň se ti trochu uleví.”

„Je to tak nespravedlivé. Pie je teprve třicet a Tuva je tak maličká. Hledal jsem na internetu nějaké statistiky, a jestli je to opravdu to, co si myslíme, je prognóza velmi špatná. Pia je hrozně statečná, zatímco já se chovám

jako úplný zbabělec a vůbec o tom s ní nedokážu mluvit. Stěží zvládám vidět ji spolu s Tuvou nebo se jí podívat do očí. Připadám si tak strašně k ničemu!” Martin už nemohl déle pláč přemáhat, položil hlavu na stůl a plakal, až se celý třásl.

Annika ho objala kolem ramen a přitiskla svou tvář k jeho. Nic neříkala, jen tam seděla a hladila ho po zádech. Martin se po chvíli narovnal, otočil se k Annice, stulil se jí do náruče a nechal se ukolébat stejným způsobem, jak asi Annika konejšila Leiu, když měla nějakou bolístku.

Měli štěstí, že si v Café Bryggan vůbec sedli. Na zahrádce bylo plno a Leon sledoval, jak obsluha nosí ven jeden kre-vetový sendvič za druhým. Poloha kavárny u náměstí Ingrid Bergmanové byla perfektní a stoly se táhly po celé délce mola až k vodě.

„Myslím, že bychom ten dům měli koupit,” prohlásila Ia.

Otočil se k manželce. „Deset milionů nejsou žádné drobné.”

„Copak jsem něco takového řekla?” Předklonila se a upravila mu deku, kterou měl přehozenou přes kolena.

„Nech tu zatracenou deku na pokoji. Vždyť umřu vedrem.”

„Přece víš, že se nesmíš nastydnout.”

K jejich stolu přišla servírka. Ia si objednala sklenici vína a pro Leona minerálku. Leon k mladému děvčeti vzhlédl.

„Dám si velké pivo,” řekl.

Ia se na něj vyčítavě podívala, ale on stvrdil svou objednávku kývnutím. Servírka zareagovala stejně jako všichni lidé, které potkával, a evidentně se snažila, aby nezírala na jeho jizvy po popáleninách. Když odešla, obrátil pohled k moři.

„Voní to tu úplně stejně jako vždycky,” podotkl. Zjizvené ruce měl složené v klíně.

„Mně se tu pořád nelíbí. Ale jestli koupíme ten dům, přistoupím na to. Nehodlám bydlet v nějakém krcálku a už vůbec tady nechci trávit celé léto. Maximálně pár týdnů v roce.”

„Nepřipadá ti trochu přehnané, že koupíme dům za deset milionů a pak ho budeme využívat jen pár týdnů v roce?”

„Takové jsou moje podmínky,” opáčila. „Jinak si tu můžeš sedět sám. A to by asi nešlo?!”

„Ne, já vím, že se o sebe sám nepostarám. A kdybych na to náhodou zapomněl, ty mi to při každé vhodné příležitosti ochotně připomeneš.”

„Uvědomuješ ty si vůbec někdy, co všechno jsem kvůli tobě obětovala? Všechny ty tvoje bláznivé vylomeniny, které jsem musela tolerovat, aniž by ses kdy staral o to, co na to říkám já. A teď se chceš přestěhovat sem. Copak už nejsi dost popálený na to, aby sis hrál s ohněm?”

Servírka donesla víno a pivo a postavila sklenice na modrobílý kostkovaný ubrus. Leon se napil a palcem pohladil chladné sklo.

„Dobře, ať je po tvém. Zavolej tomu makléři a řekni mu, že ten dům koupíme. Ale v tom případě chci, abychom se tam nastěhovali co nejdřív. Nesnáším bydlení v hotelu.”

„Tak fajn,” řekla Ia bez jakéhokoli nadšení. „V tom domě to asi těch pár týdnů v roce vydržím.”

„Ty jsi tak statečná, miláčku.”

Zpražila ho temným pohledem. „Jen doufejme, že toho rozhodnutí nebudeš litovat.”

„Od té doby už uběhlo hodně vody,” odpověděl klidně.

V tu chvíli uslyšel, jak se někdo za ním prudce nadechl.

„Leone?”

Trhl sebou. Ani nemusel otáčet hlavu, stejně ten hlas poznal. Josef. Po všech těch letech tu potká Josefa.

Paula se kochala třpytící se hladinou fjordu a vychutnávala si teplo. Položila si ruku na břicho a usmála se, když ucítila, jak dítě kope.

„Tak, je načase dát si zmrzlinu,” rozhodl Mellberg a vstal. Podíval se na Paulu a zahrozil jí prstem. „Víš přece, že není dobré vystavovat břicho slunečním paprskům?”

Překvapeně ho sledovala, jak se vzdaluje směrem ke stánku.

„Dělá si ze mě legraci?” Paula se otočila k matce.

Rita se zasmála. „Bertil to myslí dobře.”

Paula si něco zabručela pod vousy, ale stejně si přikryla břicho šátkem. Kolem prosvištěl úplně nahý Leo a Johanna ho rychle zadržela.

„Má pravdu,” potvrdila. „UV záření může způsobit pigmentové změny na kůži, tak si namaž pořádně i obličej.”

„Pigmentové změny?” divila se Paula. „Vždyť já už hnědá jsem.”

Rita jí podala lahvičku krému s ochranným faktorem číslo třicet. „Když jsem čekala tebe, vyskákala mi na obličeji spousta hnědých skvrn, tak neprotestuj.”

Paula ji poslechla a také Johanna si pečlivě namazala svou bledou pleť.

„Stejně máš štěstí,” pronesla závistivě, „vůbec se nemusíš snažit, a přece jsi opálená.”

„To jo, ale přesto bych ocenila, kdyby se Bertil trochu uklidnil,” poznamenala Paula a vymáčkla si do dlaně pořádnou dávku opalovacího krému. „Nedávno jsem ho přistihla, jak čte moje časopisy pro těhotné. A předevčírem mi přinesl lahvičku tablet s omega-3 mastnou kyselinou, kterou koupil ve zdravé výživě. V jednom z těch časopisů si přečetl, že je to dobré pro vývoj mozku miminka.”

„On z toho má takovou radost. Jen ho nech,” napomenula ji Rita a začala už podruhé natírat Lea od hlavy až k patě krémem. Zdědil po Johanně její bledou, pihatou pleť a snadno se spálil. Paulu mimoděk napadlo, jest

li miminko zdědí barvu po ní, nebo po anonymním dárci. Jí to bylo jedno. Leo byl Johannin a její syn a teď už si sotva vzpomněla na to, že s jeho zplozením měl co do činění někdo jiný. A s tímhle miminkem to bude stejné.

Tok jejích myšlenek narušil Mellbergův nadšený výkřik. „Zmrzlina je tady!”

Rita ho probodla pohledem. „Doufám, že sobě si žádnou nekoupil.”

,Jenom malé, úplně maličké magnum. Vždyť jsem se celý týden tak snažil.” Usmál se a zamrkal jedním okem na svou přítelkyni, aby si ji usmířil.

„Žádnou zmrzlinu si nedáš,” řekla Rita klidně, vzala mu nanuka a zahodila ho do koše.

Mellberg něco zamumlal.

„Co jsi říkal?”

Polkl. „Nic. Vůbec nic.”

„Přece víš, co říkal doktor. Spadáš do skupiny, u které je největší riziko infarktu i cukrovky.”

„Jedno magnum by mě přece nezabilo. Co z toho života člověk jinak má?” rozhlédl se kolem a rozdělil ostatním zbylé nanuky.

„Ještě týden dovolené,” povzdychla si Paula, zavřela oči před sluncem a pustila se do svého cornetta.

„Opravdu si myslím, že by ses do práce neměla vracet,” namítla Johanna. „Do mateřské už ti moc času nezbývá. Porodní asistentka by ti určitě napsala neschopenku, kdybys s ní promluvila. Potřebuješ odpočívat.”

„Haló,” přihlásil se ke slovu Mellberg, „já tě slyším. Nezapomínej, že jsem Paulin šéf.” Zadumaně se poškrábal v prořídlých šedých vlasech. „Ale souhlasím s tebou. Já si taky myslím, že bys už neměla pracovat.”

„O tomhle už jsme se bavili. Když budu jenom sedět doma a čekat, zblázním se. Kromě toho je teď v práci celkem klid.”

„Klid?” vytřeštila na ni Johanna oči. „Vždyť teď máte to nejrušnější období, všude samí opilci a tak.”

„Myslela jsem to tak, že zrovna nevyšetřujeme nic závažnějšího. Tu běžnou letní agendu, vloupání a podobné věci, zvládnu i poslepu. A přece se nemusím účastnit výjezdů. Můžu zůstat na stanici a starat se o administrativu. Tak už to přestaňte řešit. Jsem těhotná, ne nemocná.”

„Uvidíme, jak se to vyvrbí,” uzavřel Mellberg. „Ale v jedné věci máš každopádně pravdu. V tuhle chvíli máme v práci docela klid.”

Na dnešek připadlo jejich výročí svatby a jako každý rok se Gosta vypravil s čerstvými květinami k Maj-Brittinu hrobu. S jeho udržováním měl jinak trochu potíže, ale to nevypovídalo nic o citech, které k Maj-Britt choval. Prožili spolu mnoho krásných let a každé ráno, když vstával, myslel na to, jak moc mu chybí. Na život vdovce už si dávno zvykl a jeho dny plynuly klidně bez jakéhokoli vybočení, a tak mu představa, že by dům sdílel s někým jiným, připadala vlastně velmi vzdálená. Jenže to, že si na tento život zvykl, neznamenalo, že by si ho sám vybral.

Sedl si na bobek a prsty přejížděl náhrobní kámen a obrysy jména, které patřilo jejich maličkému synovi. Neměli ani žádnou jeho fotku. Mysleli si, že na focení budou mít spoustu času, a tak se o to hned po narození nestarali. A když zemřel, také ho nikdo nefotil. Tehdy se to nedělalo. Bylo mu jasné, že dnešní pohled je jiný, ale tehdy měl člověk co nejdříve zapomenout a dál se tím nezabývat.

Pořiďte si další dítě, tak zněla rada, kterou dostali, když celí v šoku opouštěli nemocnici. Jenže to se jim nepodařilo. Jediné dítě, které jim kdy vstoupilo do života, byla ta dívka. Děvenka, jak jí říkali. Možná se měli víc snažit, aby si ji mohli nechat, ale tehdy byli ještě příliš pohlceni zármutkem a měli pocit, že by jí dlouhodobě nedokázali dát všechno, co potřebuje.

To rozhodnutí nakonec udělala Maj-Britt. On přesto

nesměle navrhoval, že by se o ni měli postarat a že by u nich mohla zůstat. Ale Maj-Britt se smutným výrazem v obličeji a srdcem už dopředu zmučeným ztrátou řekla: „Ta holčička potřebuje sourozence.” A tak od nich odešla. Od té doby o ní nikdy nemluvili, ale Gosta na ni nemohl zapomenout. Kdyby za každou vzpomínku dostal korunu, byl by z něj dnes zámožný muž.

Gosta vstal. Vyplel trochu plevelu, který na hrobě zakořenil, a zkontroloval, jestli se kytice ve váze hezky vyjímá. V duchu zřetelně uslyšel Maj-Brittin hlas: „Ale Gosto, ty ses zbláznil. Takových krásných květin je pro mě škoda.” Vždycky měla pocit, že si nezaslouží nic extra. Kéž by ji býval neposlouchal a rozmazloval ji častěji. Měl jí nosit květiny, když je ještě mohla ocenit. Teď mohl jen doufat, že odněkud seshora ty krásné květiny přece jen vidí a má z nich radost.

Fjallbacka 1919

U Sjolinů se zase slavilo. Dagmar byla za každý večírek vděčná. Peníze navíc se jí hodily a sledovat zblízka všechny ty bohaté a krásné lidi bylo úžasné. Žili tak nádherným a bezstarostným životem. Jedli a pili, co hrdlo ráčilo, tančili, zpívali a smáli se až do svítání. Kéž by její život vypadal také tak. Ale zatím se musela spokojit jen s tím, že ty šťastné lidi obsluhuje a aspoň na chvíli smí být v jejich blízkosti.

A tenhle večírek se zdál být opravdu výjimečný. Celé služebnictvo včetně ní odvezli už dopoledne na ostrov nedaleko Fjallbacky a po zbytek dne jezdil člun bez zastávky tam a zpátky a přivážel jídlo, pití i hosty.

„Dagmar! Dones ze sklepa další víno!” zavolala na ni doktorová Sjolinová a Dagmar rychle vyrazila.

Usilovně se snažila, aby s doktorovou dobře vycházela. Ze všeho nejméně si přála, aby na ni paní Sjolinová začala dohlížet. To by si brzy všimla pohledů a láskyplných štípanců, kterými Dagmar během večírků častoval její muž. Někdy si dovolil i víc, pokud se doktorová omluvila a šla si lehnout a ostatní hosté byli příliš opilí nebo zaměstnaní vlastními radovánkami, aby se starali o to, co se děje kolem. Po takových večerech jí doktor vždycky tajně propašoval zvláštní odměnu, když se rozdělovalo služné.

Rychle vzala ze sklepa čtyři lahve vína a spěchala s nimi nahoru. Měla je pevně přitisknuté k hrudi, jenže vtom do někoho vrazila a lahve jí vypadly. Dvě se rozbily a Dagmar si se zoufalstvím uvědomila, že jí je určitě strhnou z platu. Dala se do pláče a podívala se na muže před sebou.

„Promiňte!” omluvil se on v dánštině, ale to slovo zaznělo z jeho úst jaksi neobratně.

Její rozčilení a zoufalství přešlo ve zlost.

„Co to děláte? Co vás to napadlo, postavit se přímo za dveře?”

„Promiňte,” opakoval, „Ich verstehe nicht.”

Najednou Dagmar došlo, s kým to mluví. Srazila se s dnešním čestným hostem: německým válečným hrdinou, pilotem, který statečně bojoval ve válce, ale po trpké porážce Německa se začal věnovat leteckým přehlídkám. Šuškalo se tady o něm celý den. Povídalo se, že bydlí v Kodani a prý se zrovna zapletl do nějakého skandálu, před kterým musel utéct do Svédska.

Dagmar na něj zůstala zírat. Za celý svůj život nepotkala tak přitažlivého muže. Na rozdíl od jiných hostů nevypadal, že je opilý, a když se jí zadíval do očí, neuhnul pohledem. Hodnou chvíli se navzájem prohlíželi. Dagmar vypjala hruď. Věděla o sobě, že je hezká. Slyšela to mnohokrát od mužů, když jí rukama přejížděli po těle a sténali jí rozkoší do ucha. Ale nikdy předtím neměla ze své krásy takovou radost.

S pohledem stále upřeným na ni se letec sehnul a začal sbírat střepy rozbitých lahví. Opatrně je odnesl ven do mlází a tam je zahodil. Pak si přitiskl ukazováček ke rtům, sešel do sklepa a přinesl dvě nové lahve. Dagmar se na něj vděčně usmála a šla mu naproti, aby lahve převzala. Zrak jí padl na jeho ruce a ona si všimla, že krvácí z levého ukazováčku.

Naznačila, že se mu na ruku podívá, a on odložil lahve vína na zem. Rána nebyla hluboká, ale přesto hojně krvácela. S pohledem upřeným do jeho očí vzala jeho prst do úst a jemně mu krev vysála. Jeho zorničky se rozšířily a zamlžily, jak už to předtím viděla mnohokrát. Poodstoupila a zvedla lahve ze země. Když se vracela ke slavícím hostům, cítila jeho pohled v zádech.

Patrik svolal všechny kolegy k poradě. Především Mellberg se potřeboval dozvědět, co je nového. Patrik si odkašlal a spustil. „Bertile, ty jsi tu o víkendu nebyl, ale možná jsi slyšel, co se stalo?”

„Ne, copak?” Mellberg se na Patrika vyzývavě podíval.

„V sobotu hořelo v ozdravovně na Valo. Vypadá to, že požár někdo založil.”

„Zhářský útok?”

„Ještě to nemáme potvrzené. Cekáme na zprávu od Torbjorna,” odpověděl Patrik. Na chvíli zaváhal, ale pak pokračoval: „Ale stejně máme dost důkazů na to, abychom to podrobněji prověřili.”

Patrik ukázal na Gostu, který s fixem v ruce stál u bílé psací tabule.

„Gosta slíbil, že vyhledá spis o té rodině, která na Valo zmizela. A…” začal Patrik, ale Mellberg ho přerušil.

„Já vím, o čem mluvíš. Tenhle starý příběh přece znají úplně všichni. Co to ale má společného s naším případem?” otázal se Mellberg. Sklonil se a podrbal Ernsta, svého pejska, který ležel pod židlí.

„To nevíme.” Na Patrika padla únava. Pokaždé ta stejná diskuse s Mellbergem, který sice teoreticky byl šéfem stanice, ale víc než ochotně přenechával tuto zodpovědnost Patrikovi. Jen když si pak mohl přisvojit všechny zásluhy. „Nedělali jsme žádné předčasné závěry. Ale stejně je poněkud zvláštní, že se něco takového stane zrovna ve chvíli, kdy se sem po pětatřiceti letech vrátí dcera, která jako jediná nezmizela.”

„Určitě ten barák zapálili sami, aby dostali peníze od pojišťovny,” poznamenal Mellberg.

„Zrovna prošetřuju jejich finanční situaci.” Martin seděl vedle Anniky a působil nezvykle zamlkle. „Zítra ráno bych už měl mít nějaké konkrétní údaje.”

„Fajn. Uvidíte, že tím se záhada vyřeší. Zjistili, že rekonstrukce té ruiny by byla příliš drahá, a rozhodli se, že pro ně bude výhodnější, když ji zapálí. Takových podvodů jsem viděl, když jsem sloužil v Goteborgu…”

„Jak už jsem říkal, nebudeme se upínat k jedinému vysvětlení,” trval na svém Patrik. „Myslím, že bychom měli nechat Gostu, aby se s námi podělil o své vzpomínky.”

Posadil se a kývl na Gostu, aby spustil. Eričino vyprávění během jejich včerejšího výletu ho naprosto pohltilo a rád by se dozvěděl, co o starém případu řekne Gosta.

„Sice o tom vyšetřování už leccos víte, ale vezmu to od začátku, jestli nemáte nic proti.” Gosta se rozhlédl a všichni kolem stolu přikývli.

„Třináctého dubna 1974, na Bílou sobotu, zavolal někdo na stanici v Tanumu a chtěl, aby policisté přijeli do internátní školy na ostrově Valo. Dotyčný nesdělil, co se stalo, a hned zavěsil. Telefon zvedl náš bývalý šéf a podle jeho vyjádření nešlo poznat, jestli volal muž nebo žena.” Gosta se na okamžik odmlčel a zdálo se, jako by se ve vzpomínkách vracel do minulosti. „Já a můj kolega Henry Ljung jsme dostali rozkaz, abychom tam zajeli a zjistili, co se tam stalo. Za necelou půlhodinu jsme byli na místě a objevili jsme tam cosi velmi podivného. V jídelně bylo prostřeno ke svátečnímu obědu a jídlo na talířích bylo napůl snědené, ale po rodině, která tam bydlela, jako by se slehla zem. Zůstala tam jen roční holčička Ebba, která se úplně sama batolila po místnosti. Vypadalo to, jako by se zbytek rodiny doslova vypařil. Jako by vstali od stolu uprostřed jídla a prostě zmizeli.”

„Pfff,” napodobil Mellberg, jak se rodina asi vypařila, a Gosta ho zpražil vražedným pohledem.

„Kde v tu chvíli byli všichni studenti?” zeptal se Martin.

„Většinou doma u rodičů, protože měli velikonoční

prázdniny. Na Valo jich zůstalo jen pár, a když jsme tam dorazili, nikde jsme je neviděli. Ale po chvíli přijelo ve člunu pět kluků. Řekli nám, že se vypravili na pár hodin na ryby. V následujících týdnech jsme je důkladně vyslýchali, ale o tom, co se té rodině stalo, nevěděli nic. Sám jsem s nimi mluvil a všichni tvrdili to samé: že je ke svátečnímu obědu nepozvali, a tak místo toho jeli na ryby. Když odjížděli, bylo všechno v pořádku.”

„A co člun té rodiny, zůstal u mola?” zajímalo Patrika.

„Ano. A celý ostrov jsme prohledali, ale jako by se po nich slehla zem.”

„Kolik jich vlastně bylo?” Zdálo se, jako by to i Mellberga proti jeho vůli začalo zajímat. Zvědavě se předklonil.

„Dva dospělí a čtyři děti. Ale jedno z dětí byla malá Ebba, takže zmizeli dva dospělí a tři děti.” Gosta se otočil a začal psát na tabuli. „Otec rodiny, Rune Elvander, byl ředitelem školy. Dřív sloužil v armádě a jeho cílem bylo vybudovat školu pro chlapce, jejichž rodiče měli vysoké nároky na vzdělání, a zároveň dodržovat přísnou disciplínu. Prvotřídní vzdělání, systém pravidel utužujících charakter a posilující fyzická činnost na čerstvém vzduchu pro chlapce ze zámožných rodin. Tak školu popisovali v jedné informační brožuře, jestli se nepletu.”

„Panebože, to zní jako návrat do dvacátých let,” podotkl Mellberg.

„Určitá část rodičů vždycky s láskou vzpomíná na staré dobré časy, a přesně to jim Rune Elvander nabídl,” vysvětlil Gosta a pokračoval ve vyprávění: „Ebbina matka se jmenovala Inez. Když zmizela, bylo jí dvacet tři let, a byla tedy výrazně mladší než padesátník Rune. Ten už měl tři děti z předchozího manželství: devatenáctiletého Claese, šestnáctiletou Annelii a devítiletého Johana. Jejich matka Carla zemřela několik let předtím, než se Rune znovu oženil. Podle těch pěti chlapců bylo v té rodině dost problémů, ale nic bližšího jsme z nich nedostali.”

„Kolik chlapců na internátu bydlelo během školního roku?” tázal se Martin.

„To se trochu měnilo, ale zhruba kolem dvaceti. Kromě Runeho tam působili ještě dva učitelé, ale ti měli

0 prázdninách volno.”

„Předpokládám, že na dobu zmizení měli alibi?” Patrik se na Gostu pozorně zadíval.

„Ano. Jeden slavil Velikonoce u příbuzných ve Stockholmu. Druhý se nám nejdřív zdál poněkud podezřelý, protože odpovídal velmi vyhýbavě a nechtěl nám pořádně říct, kde byl. Jenže pak se ukázalo, že jel se svým přítelem na prázdniny do teplých krajů, což byl ten důvod, proč s tím dělal takové tajnosti. Nechtěl, aby vyšlo najevo, že má homosexuální sklony, a na škole to dovedně skrýval.”

„A co studenti, kteří odjeli na prázdniny domů? Prověřili jste i je?” pokračoval Patrik.

„Mluvili jsme úplně s každým. A o všech chlapcích jejich rodiče vypověděli, že byli na Velikonoce doma a k ostrovu se vůbec nepřiblížili. Zdálo se, že jsou rodiče velmi spokojení s tím, jaký vliv škola na jejich děti má, a velmi je rozrušilo, že je po prázdninách nebudou moci poslat do internátu zpátky. Měl jsem pocit, že mnozí z nich by uvítali, kdyby jejich děti mohly zůstávat na internátu i přes prázdniny a domů vůbec nejezdily.”

„Dobře, takže jste tedy nenašli žádné hmatatelné stopy, které by nasvědčovaly tomu, že se rodině něco stalo?”

Gosta zavrtěl hlavou. „Samozřejmě jsme tehdy neměli dnešní vybavení a znalosti a podle toho vypadalo

1 technické vyšetřování. Ale všichni dělali, co bylo v jejich silách, a žádné stopy tam prostě nebyly. Nebo lépe řečeno: my jsme žádné nenašli. Stejně jsem měl vždycky pocit, že nám něco uniká, ale nikdy jsem nezjistil, co to bylo.”

„Co se stalo s tou holčičkou?” zajímala se Annika, které při pomyšlení na dítě v nesnázích krvácelo srdce.

„Naživu nezůstali žádní příbuzní, a tak Ebbu umístili do pěstounské rodiny v Goteborgu. Pokud vím, později ji ta rodina adoptovala.” Gosta se odmlčel a sklopil oči ke svým rukám. „Stojím si za tím, že jsme odvedli dobrou práci. Prověřili jsme všechny možné stopy a snažili se najít možný motiv. Pátrali jsme v Runeho minulosti, ale žádné kostlivce ve skříni jsme nenašli. Vyptávali jsme se po celé Fjallbace, jestli si někdo nevšiml něčeho zvláštního. Pustili jsme se do případu ze všech myslitelných konců, ale vůbec nikam jsme se nedostali. Bez důkazů nebylo možné rozhodnout, jestli je někdo zavraždil a odvezl, nebo jednoduše odjeli dobrovolně.”

„To je bezpochyby strašně zajímavé.” Mellberg si odkašlal. „Ale pořád nechápu, proč bychom se tím měli nadále zabývat. Nevidím žádný důvod, proč si zbytečně přidělávat práci. Buďto Ebba a ten její chlap sami požár založili, nebo je to klukovina, kterou má na svědomí nějaká mládež.”

„Na znuděné puberťáky mi to připadá trochu moc promyšlené,” namítl Patrik. „Kdyby chtěli něco zapálit, bylo by jednodušší udělat to v městečku, nemuseli by se plavit až na Valo. A už jsme říkali, že Martin má na starosti zjistit, jestli se nejedná o pojistný podvod. Ale čím víc toho vím o tom starém případu, tím silnější mám tušení, že požár souvisí se zmizením té rodiny.”

„Ty a ta tvoje tušení,” odfrkl si Mellberg. „Žádná konkrétní souvislost tu prostě není. Vím, žes měl dřív párkrát pravdu, ale tentokrát jsi úplně mimo.” Mellberg vstal, očividně spokojený s tím, že se podle vlastního mínění postaral o moudro dne.

Patrik pokrčil rameny a ignoroval ho. Už dávno se přestal starat o to, co si Mellberg myslí, jestli ho to tedy vůbec kdy zajímalo. Rozdělil kolegům úkoly a poradu ukončil.

Cestou z místnosti k Patrikovi přišel Martin a vzal si ho stranou.

„Můžu si vzít odpoledne volno? Vím, že je to trochu narychlo…”

„Jasně že můžeš, jestli je to něco důležitého. Co se děje?”

Martin zaváhal. „Je to soukromá záležitost. Radši bych o tom teď nemluvil, jestli nemáš nic proti.”

Z jeho hlasu Patrik pochopil, že se nemá dál vyptávat, i když ho trochu mrzelo, že se mu Martin nechce svěřit. Podle jeho názoru se za ty roky, kdy spolu pracovali, sblížili natolik, že by mu Martin mohl bez obav říct cokoli nepříjemného.

„Nemám na to teď sílu,” řekl Martin, jako by uhodl, o čem Patrik přemýšlí. „Takže nebude vadit, když po obědě zmizím?”

„Určitě ne, klidně běž.”

Martin se na něj pousmál a obrátil se k odchodu.

„Martine,” zadržel ho ještě Patrik. „Kdyby sis chtěl o něčem promluvit, jsem tady.”

„Já vím.” Martin na chvíli zaváhal. Pak zmizel na chodbě.

Už cestou ze schodů bylo Anně jasné, co ji čeká v kuchyni. Dan v tom svém ošoupaném županu, hluboce zabraný do ranních novin a v ruce třímající hrnek s kávou.

Když překročila práh, vzhlédl a rozzářil se.

„Dobré ráno, miláčku.” Nastavil jí tvář, aby mu mohla dát pusu.

„Dobré ráno.” Anna se od něj odvrátila. „Po ránu je mi hrozně cítit z pusy,” snažila se to zachránit, ale už bylo pozdě. Dan beze slova vstal a postavil hrnek do dřezu.

Proč to musí být tak příšerně složité? Neustále říká a dělá něco špatně. Přitom by chtěla všechno napravit, aby to bylo zase jako dřív. Tak ráda by se vrátila k tomu samozřejmému životu, který před nehodou vedli.

Dan se pustil do nádobí od snídaně. Zezadu k němu přistoupila a objala ho, přitiskla se tváří k jeho zádům. Ale

jediné, co z jeho napjatého těla vyzařovalo, byl pocit marnosti. Přenesl se i na ni a její touha po vzájemné blízkosti v tu chvíli zmizela. Těžko říct, kdy se zase vrátí, a jestli vůbec.

S povzdechem Dana pustila a posadila se ke stolu.

„Musím zase začít pracovat,” oznámila, vzala si krajíc chleba a natáhla se pro nůž na máslo.

Dan se obrátil, opřel se o kuchyňskou linku a založil si ruce na prsou.

„A co bys chtěla dělat?”

Anna na chvíli zaváhala. „Chtěla bych sama začít podnikat,” dostala ze sebe nakonec.

„Ale to je vynikající nápad! Jak by sis to představovala? Otevřeš si vlastní obchod? Můžu se poptat po okolí, jestli je něco volného.”

Dan se usmíval od ucha k uchu a z jakéhosi důvodu to jeho nadšení najednou utlumilo její vlastní. Tohle je její nápad a nechce se o něj dělit. Proč, to neuměla vysvětlit ani sama sobě.

„Já si to chci zařídit sama,” řekla a hned slyšela, jak ostře to vyznělo.

Danův radostný výraz byl rázem pryč.

„Jak chceš,” odpověděl suše a vrátil se zase k nádobí.

Sakra, sakra, sakra. Anna si v duchu nadávala a zaťala pěsti.

„Přemýšlela jsem o vlastním obchodě. Ale zároveň bych pořád navrhovala interiéry, vyhledávala starožitnosti a tak.” Mlela dál a doufala, že se jí Dana zase podaří vtáhnout do hovoru. Jenže ten rámusil se sklenicemi a talíři a vůbec jí neodpovídal. Byl k ní otočený zády a působil nepřístupně a nesmiřitelně.

Anna položila krajíc chleba zpátky na talíř. Přešla ji chuť.

„Půjdu se na chvíli projít.” Vstala od stolu a šla se nahoru převléct. Dan stále neřekl ani slovo.

„To je fajn, že jsi k nám zaskočil na oběd,” snažila se Pyttan.

„Přisel jsem moc rád, aspoň vidím, jak to tu máte hezké.” Sebastian se zasmál a praštil jejího manžela do zad tak silně, až se Percy zakuckal.

„No, však vy si taky nebydlíte zle.”

Percy se usmál pod vousy. Pyttan se nikdy netajila tím, co si myslí o Sebastianově okázalém domě s několika bazény a tenisovým kurtem. Byl sice menší než zámek Fygelsta, ale o to nákladnější. „Vkus se za peníze koupit nedá,” říkávala po každé návštěvě u Sebastiana a ohrnovala nos nad naleštěnými zlatými rámy obrazů a obrovskými křišťálovými lustry. V podstatě s ní souhlasil.

„Posaď se u nás,” vyzval Sebastiana a doprovodil ho k prostřenému stolu venku v altánu. V tomto ročním období nebylo na světě hezčí místo než Fygelsta. Kam oko dohlédlo, rozprostíral se krásný park. Po mnoho generací se o něj rodina s láskou starala, ale teď bylo jen otázkou času, kdy začne chátrat stejně jako zámek. Dokud nevyřeší svou finanční situaci, musí se obejít bez zahradníka.

Sebastian se pohodlně uvelebil na židli, sluneční brýle si povytáhl na čelo.

„Dáš si trochu vína?” Pyttan mu ukázala lahev prvotřídního chardonnay. I když se jí ten nápad, že by měli Sebastiana požádat o pomoc, moc nelíbil, Percy věděl, že když už se jednou rozhodli, Pyttan udělá všechno pro to, aby mu situaci ulehčila. Stejně nemají příliš na výběr. Spíš vůbec.

Nalila Sebastianovi víno a on se pustil do předkrmu, ani nepočkal, až jim hostitelka popřeje dobrou chuť. Nabral si pořádnou hromadu krevetového salátu a žvýkal s pootevřenými ústy. Percy si všiml, že Pyttan odvrátila zrak.

„Takže vy máte nějaké trable s finančákem a nezaplacenými daněmi?”

„No, co ti mám povídat, je to příšerné.” Percy zavrtěl hlavou. „Tem lidem není nic svaté.”

„To máš tedy pravdu. V téhle zemi se prostě nevyplatí pracovat.”

„Za časů našeho táty to bylo něco jiného.” Percy vrhl na Pyttan tázavý pohled a ukrojil si kus chleba. „Udržovat tuhle památku nás stálo spoustu práce a jeden by očekával, že to lidi ocení. Vždyť je to součást švédského kulturního dědictví a naše rodina na sebe vzala obrovskou zodpovědnost, aby zámek zachovala v dobrém stavu. A zhostila se toho se ctí.”

„No jo, jenže dneska už je jiná doba,” podotkl Sebastian a zamával vidličkou. „Socani byli u moci dlouhá léta a zdá se, že nám nepomůže, ani když teď máme pravicovou vládu. Hlavně nesmíš mít víc než soused, jinak tě úplně oškubou. Sám jsem to zažil. Letos jsem musel na daních pořádně doplácet, ale naštěstí jen za svůj majetek ve Svédsku. Důležité je mít za ušima a ukládat si příjmy v zahraničí, tam na tvoje těžce vydělané peníze finančák nemůže.”

Percy přikývl. „To ano, ale já jsem vždycky měl většinu majetku vázanou v tomhle zámku.”

Nebyl hloupý. Věděl, že ho Sebastian celé roky využívá. Percy mu zámek občas půjčoval a Sebastian tam pro zákazníky pořádal hony a jiné zábavní akce nebo si tam vozil některou ze svých mnoha milenek. Percyho by zajímalo, jestli Sebastianova žena něco tuší, ale nechtěl se do toho plést. Pyttan ho držela zkrátka a on sám by se něčeho takového nikdy neodvážil. Ale jinak ať si každý zařídí své manželství, jak chce.

„Dědictví po otci snad taky nebylo malé?” zeptal se Sebastian a významně Pyttan nastavil prázdnou sklenici. Ta nedala ani hnutím brvy najevo, co si o něm myslí, a naplnila mu sklenici až po okraj.

„To ne, ale však víš…” Percy se ošíval. Hrozně nerad mluvil o financích. „Udržovat tuhle usedlost stojí šílené

peníze a životní náklady neustále stoupají. Dnes je všechno tak příšerně drahé.”

Sebastian se ušklíbl. „Jo, každodenní živobytí holt něco

stojí.

Nezakrytě sjížděl Pyttan pohledem od drahých diamantových náušnic až k botám od Loubotina na vysokém podpatku. Pak se obrátil na Percyho.

„S čím potřebuješ pomoct?”

„No…” Percy zaváhal, ale pak se podíval na manželku a znovu se odhodlal. Musí to vyřešit, nebo se taky může snadno stát, že se Pyttan poohlédne po jiných možnostech. „Jedná se samozřejmě pouze o krátkodobou půjčku.”

Rozhostilo se trapné ticho, ale Sebastianovi to zjevně nevadilo. V koutku úst mu pohrával úsměv.

„Mám takový návrh,” řekl zvolna. „Ale myslím, že si o tom promluvíme o samotě, jen mezi námi bývalými spolužáky.”

Zdálo se, že se Pyttan chystá protestovat, ale Percy na ni vrhl nebývale tvrdý pohled, a tak zmlkla. Podíval se na Sebastiana a jako by mezi nimi došlo k tiché výměně názorů.

„To bude asi nejlepší,” podvolil se a sklonil hlavu.

Sebastian se teď široce usmíval. Znovu Pyttan nastavil sklenici.

Na šplhání po fasádě bylo přes poledne moc horko, a tak místo toho pracovali uvnitř.

„Dáme se nejdřív do podlahy?” zeptal se Má rten. Stáli v jídelně a rozhodovali se, čím začnou.

Ebba zkusmo zatahala za odchlíplou tapetu a odloupla velký kus. „Nebylo by lepší začít zdmi?”

„Pochybuju, že to podlaha vydrží, spousta prken je napůl shnilých. Asi bychom je měli nejdřív dát pryč, než se pustíme do něčeho dalšího.” Dupl na jedno z prken a to se pod jeho vahou prohnulo.

„Dobře, tak tedy podlaha,” souhlasila Ebba a nasadila si ochranné brýle. „Jak to provedeme?”

Nevadilo jí dřít každý den tak tvrdě a dlouho jako Már-ten, ale na rozdíl od něj neměla s tímto druhem práce zkušenost a musela spoléhat na jeho odborné znalosti.

„Nejlepší asi bude palice a páčidlo. Já si vezmu palici a ty páčidlo, ano?”

„Tak jo.” Ebba se natáhla pro nářadí, které jí Ma rten podával. Pak se dali do práce.

Cítila, jak se jí v žilách rozproudil adrenalin a jak ji příjemně pálilo v pažích, když vrážela páčidlo do mezer mezi prkny a vylamovala je. Dokud své tělo namáhala až do krajnosti, nemusela myslet na Vincenta. Ve chvíli, kdy z ní kapal pot a svaly se napínaly námahou, cítila se svobodná. Už nebyla Vincentovou matkou. Byla jen Ebba, která dává do pořádku dědictví po rodičích, bourá starý dům a buduje nový.

Nemyslela ani na ten požár. Když zavřela oči, vybavila si záchvat paniky, kouř, který ji pálil v plicích, horko, jež jí napovídalo, jaké to bude, až jí oheň spálí kůži. A pamatovala si ten krásný pocit, když se rozhodla to vzdát.

S pohledem upřeným kupředu a s větší silou, než jaká byla pro uvolnění zrezivělých hřebíků z podlahových nosníků vlastně potřeba, se zcela ponořila do svého úkolu. Po chvíli se jí myšlenky stejně vloudily do hlavy. Kdo a proč by jim chtěl ublížit? Přemílala si to stále dokola, ale nikam to nevedlo. Na nikoho nepřišla. Ublížit si chtěli jen oni sami. Už několikrát ji napadlo, že by bylo lepší, kdyby umřela, a věděla, že Marten si o sobě myslí to samé. Ale všichni v jejich okolí jim projevovali jen soucit. Neměli jim nic za zlé, nedávali najevo žádnou zášť, pouze pochopení pro to, co prožili. Zároveň nešlo zavírat oči před tím, že se někdo připlížil potmě k jejich domu a chtěl je úmyslně upálit. Myšlenky jí nepřestaly bezcílně vířit v hlavě. Ebba se zastavila a osušila si pot z čela.

„Tady je tak příšerné vedro,” oddychoval Ma rten a od

hodil palici na podlahu, až z ní odlétly třísky. Sundal si tričko a dal si ho za opasek s nářadím.

„Dej pozor, ať ti nevlétne tříska do oka.”

Ebba si ve slunečním svitu dopadajícím dovnitř špinavými okny prohlížela manželovo tělo. Vypadal úplně stejně, jako když se dali dohromady. Štíhlá, šlachovitá postava, která navzdory vší té těžké fyzické práci nikdy nezmohutněla. Sama za poslední půlrok přišla o všechny ženské tvary. Chuť k jídlu ji zcela opustila a ona zhubla minimálně deset kilo. Přesně to nevěděla, nestarala se o to, aby se zvážila.

Chvíli pracovali mlčky. Do okna vztekle narážela uvězněná moucha a Marten ho otevřel dokořán. Venku se nepohnul ani lísteček a vzduch uvnitř se vůbec ne-ochladil, ale moucha aspoň mohla vylétnout a úporné bzučení ustalo.

Během práce na domě Ebba neustále vnímala, že je obklopuje minulost. Ze zdí domu doslova dýchala místní historie. Viděla před sebou ty spousty dětí, které sem jezdily na ozdravné pobyty, aby se nadýchaly čerstvého vzduchu a zesílily. Jednou si to přečetla ve starém čísle Fjallbackého zpravodaje, jehož vydání tu našla. Dům postupně patřil několika majitelům včetně jejího otce, ale z nějakého důvodu myslela nejvíc na děti. Muselo to pro ně být obrovské dobrodružství, odloučit se od mámy a táty a ubytovat se tu s dalšími dětmi, které předtím vůbec neznaly. Slunečné dny a koupání v moři, pořádek a pravidla, spousta her a povyku. Z minulosti k ní doléhal smích, ale také křik. V článku se dočetla i o trestním oznámení pro ublížení na zdraví. Úplná idyla to tady asi nebyla. Občas uvažovala, jestli křik, který v duchu slyší, opravdu vydávaly jen děti, které sem jezdily na prázdniny, nebo jestli se živé představy mísí s jejími vlastními vzpomínkami. Ty zvuky jí byly děsivě povědomé. Jenže ona byla přece tak malá, když tu bydlela. Pokud jsou to skutečně vzpomínky, patří k tomuto domu, ale těžko můžou být její.

„Myslíš, že to zvládnem?” zeptal se Márten a opřel se o palici.

Ebba byla tak zabraná do vlastních myšlenek, že při zvuku jeho hlasu leknutím nadskočila. Marten si odepnul tričko z opasku, utřel si jím pot z obličeje a díval se na ni. Nechtěla se s jeho pohledem setkat přímo, jen na něj kradmo mrkla a nadále páčila jedno prkno, které vytrvale vzdorovalo. Tu otázku záměrně položil, jako by se ptal jen na rekonstrukci, ale jí bylo jasné, že jde o mnohem víc. Jenže nevěděla, co mu na to říct.

Když se Ma rten nedočkal odpovědi, povzdechl si a opět se chopil palice. Začal jí mlátit do dřevěné podlahy a s každým úderem vysíleně vydechl. Před ním už se utvořila velká díra. Napřáhl palici k dalšímu úderu. Pak ji pomalu spustil.

„Co to sakra je? Ebbo, pojď se podívat!” zvolal a mávl na ni.

Ebba se stále hmoždila s tím vzdorovitým prknem, ale mimovolně podlehla zvědavosti.

„Co tam máš?” vyhrkla a šla blíž.

Mil rten ukázal do otvoru v podlaze. „Co si myslíš, že to je?”

Ebba si sedla na bobek a podívala se dolů. Zamračila se. Tam, kde dřív bývala podlaha, se rozprostírala velká tmavá skvrna. Dehet, byla její první myšlenka. Ale pak ji napadlo, co to asi je.

„Vypadá to jako krev,” hlesla. „Spousta krve.”

Fjdllbacka 1919

Dagmar nebyla hloupá, a tak brzy pochopila, že na večírcích pro bohaté nepracuje jen kvůli své půvabné tvářičce a bezchybnému servisu. Hosté se svým šuškáním příliš netajili. Hostitelský pár se vždy postaral o to, aby se kolem stolu rychle rozneslo, kdo Dagmar je, a dnes už ty senzacechtivé pohledy hostů znala jako své boty.

„Její matka… Andělíčkáfika… usekli jí hlavu…” Slova poletovala vzduchem jako vosy a jejich žihadla pálila, ale naučila se stále usmívat a předstírat, že nic neslyší.

Tato oslava se ničím nevymykala. Když procházela kolem hostů, nakláněli se k sobe a významné pokyvovali. Jedna z dam si zděšeně zakryla ústa dlaní a zcela bezostyšně zírala na Dagmar, která zrovna nalévala víno. Německý letec zjevně zaraženě sledoval to pozdvižení, jež způsobila, a Dagmar koutkem oka zahlédla, jak se naklonil ke své společnici. Dáma mu něco pošeptala a Dagmar s bušícím srdcem čekala, jak zareaguje. Němcův výraz se změnil, ale pak mu v očích zajiskřilo. Klidně si ji chvíli prohlížel a pak k ní pozvedl sklenici. Oplatila mu úsměv a cítila, že jí srdce bije jako splašené.

Jak se připozdívalo, početná společnost u slavnostního stolu byla stále hlučnější. Začalo se stmívat, a i když byl letní večer nadále vlahý, někteří hosté se odebrali do salonů uvnitř domu, kde pokračovali v popíjení. Sjolinovi na pohoštění nešetřili a také letec vypadal, že už toho vypil dost. Dagmar mu lehce roztřesenou rukou několikrát dolévala sklenici. Překvapilo ji, jak na ni ten muž působí. Seznámila se už se spoustou mužů a někteří z nich byli velmi pohlední. Mnozí přesně věděli, co mají ženě říkat a jak se jí dotýkat, ale ještě nikdo u ní nevyvolal takovéto vnitřní rozechvění.

Když mu nalévala příště, lehce se dotkl její ruky. Zdálo se, že si toho nikdo jiný nevšiml, a Dagmar se snažila dělat jakoby nic, ale přece jen trochu vypjala hruď.

„Wie heissen Sie?” zeptal se a upřel na ni pohled. Oči se mu leskly.

Dagmar se na něj tázavě podívala. Neovládala jiný jazyk než švédštinu.

„Jak se jmenujete?” zamumlal opilý muž sedící naproti letci. „Chce vědět, jak se jmenujete, slečno. Jen to našemu letci pěkně povězte a pak byste si mohla sednout ke mně na klín. Aspoň byste si sáhla na pořádného chlapa…” Zasmál se vlastnímu vtipu a plácl se do tlustých stehen.

Dagmar se ušklíbla a pohledem opět vyhledala Němce.

„Dagmar,” představila se. „Jmenuju se Dagmar.”

„Dagmar,” opakoval Němec. Pak přehnaným gestem ukázal na svou náprsenku. „Hermann,” řekl. „Ich heisse Hermann.”

Na chvíli se rozhostilo ticho, pak natáhl ruku a pohladil ji po krku. Dagmar ucítila, jak se jí zježily všechny chloupky na rukou. Znovu řekl něco německy a ona se podívala na toho tlusťocha naproti.

„Povídá, že by ho zajímalo, jak tvé vlasy vypadají rozpuštěné.” Muž se zase nahlas zasmál, jako by řekl něco strašně vtipného.

Dagmafiina ruka bezděčně zalétla k drdolu v týle. Její světlé vlasy byly tak husté, že je málokdy dokázala zkrotit a několik pramenů se z drdolu vždy uvolnilo.

„To ať ho klidně zajímá. Povězte mu to.” Obrátila se k odchodu.

Tlusťoch se zasmál a řekl několik dlouhých vět německy. Němec se kjeho smíchu nepřidal. Stála už obrácená zády k němu, ale v tu chvíli opět ucítila jeho ruku na svém krku. Jediným trhnutím jí z drdolu vytáhl hřeben a vlasy se jí rozprostřely po zádech.

Pomalu a strnule se k němu otočila. Několik okamžiků se vzájemně pozorovali, zatímco tlusťoch se hlasitě smál. Jako by se Dagmar s německým letcem beze slov na něčem domluvila. S vlasy stále rozpuštěnými se vydala dovnitř, odkud do tiché letní noci pronikal křik a povyk hostů.

Patrik seděl na bobku u velké díry v podlaze. Prkna byla stará a prohnilá a bylo zjevné, že bylo potřeba je vytrhat. Nález pod nimi byl o to nečekanější. Patrik ucítil, jak se mu nepříjemně svírá žaludek.

„Udělali jste dobře, že jste nám hned zavolali,” poznamenal a nespustil přitom pohled z díry v podlaze.

„Je to krev, že?” Marten polkl. „Já tedy nevím, jak zaschlá krev vypadá, taky by to mohl být dehet nebo něco jiného. Ale když pomyslíme na to, že…”

„Ano, opravdu to vypadá jako krev. Gosto, můžeš zavolat techniky? Ať přijedou a důkladně to vyšetří.” Patrik vstal a zašklebil se, když uslyšel, jak mu zakřupalo v kloubech. Připomnělo mu to, že nikdo nemládne.

Gosta přikývl, popošel o kousek dál a začal na mobilu vyťukávat číslo.

„Může tam dole… být něco dalšího?” vypravila ze sebe třesoucím se hlasem Ebba.

Patrik hned pochopil, na co se ptá.

„Těžko říct. Musíme vytrhat zbytek podlahy a uvidíme.”

„Pomoc s renovací se nám opravdu hodí, ale takhle jsme si to tedy nepředstavovali,” zavtipkoval Márten a suše se zasmál. Nikdo se k němu ale nepřidal.

Gosta ukončil hovor a vrátil se k nim. „Technici můžou přijet až zítra. Takže doufám, že vydržíte, když to do té doby zůstane v tomto stavu. Musíte nechat všechno přesně tak, jak to bylo. Nic neuklízejte ani neumývejte.”

„Ničeho se ani nedotkneme. Proč bychom to dělali?” řekl Ma rten.

„Přesně tak,” přidala se Ebba. „Třeba se konečně dozvím, co se tu stalo.”

„Mohli bychom se na chvíli posadit a promluvit si?” Patrik se odvrátil od vytrhané podlahy, ale ten pohled z hlavy vyhnat nedokázal. On sám byl přesvědčený, že to krev je. Tlustá vrstva zaschlé krve, jejíž červená barva stářím ztmavla. Pokud se ve svých předpokladech nemýlil, krev byla přes třicet let stará.

„Sedneme si v kuchyni, tam je aspoň trochu pořádek,” ukazoval Patrikovi cestu Marten. Ebba s Gostou zůstali stát na místě.

„Půjdete s námi?” Márten se obrátil a díval se na Ebbu.

„Jen běžte. My s Ebbou přijdeme za chvíli za vámi,” odpověděl Gosta.

Patrik chtěl namítnout, že musí mluvit hlavně s Ebbou. Ale pak si všiml její bledé tváře a pochopil, že Gos-ta má pravdu. Potřebovala trochu času a oni nikam nespěchali.

Tvrzení, že je v kuchyni aspoň trochu pořádek, bylo poněkud přehnané. Všude se válelo nářadí a malířské štětce a kuchyňská linka byla zaskládaná špinavým nádobím a zbytky snídaně.

Marten se usadil u jídelního stolu.

„Já s Ebbou jsme vlastně pedanti. Tedy byli jsme,” opravil se. „Tomu by jeden neuvěřil, když tohle vidí, co?”

„Rekonstruovat dům je hotové peklo,” poznamenal Patrik, smetl z židle drobečky a posadil se.

„Pořádek nám teď nepřipadá tak důležitý.” Marten se podíval oknem kuchyně ven. Bylo pokryté jemným závojem prachu, který bránil ve výhledu.

„Co vlastně víte o Ebbině minulosti?” zeptal se Patrik.

Slyšel, jak se Gosta s Ebbou baví v jídelně, ale marně se snažil rozeznat, co říkají. Gostovo chování ho překvapilo. I před chvílí na stanici, když Patrik vtrhl k němu do kanceláře a pověděl mu, co se stalo, Gosta zareagoval zcela nezvyklým způsobem. Ale potom se zase uzavřel a celou cestu na Valo nepromluvil ani slovo.

„Moji rodiče a Ebbini adoptivní rodiče jsou dobrými

přáteli a jejím osudem se nikdo netajil. Vím už dlouho, že její rodina beze stopy zmizela. Nic bližšího snad ani vědět nelze.”

„To ne, vyšetřování nepřineslo žádné výsledky, i když kolegové věnovali hodně času a sil tomu, aby zjistili, co se tu vlastně stalo. Je to prostě záhada, že jen tak zmizeli.”

„Tfieba celou tu dobu byli tady?” Ebbin hlas je vylekal, až nadskočili.

„Myslím, že pod tou podlahou žádné tělo není,” řekl Gosta a zastavil se ve dveřích. „Kdyby tehdy někdo dělal něco s podlahou, všimli bychom si toho. Ta ale byla netknutá a nenesla ani žádné stopy krve. Leda že by protekla mezi prkny.”

„Já chci každopádně vědět najisto, že pod tou podlahou nic není,” trvala na svém Ebba.

„Technici zítra prohledají každičký milimetr, to se nebojte,” uklidňoval ji Gosta a položil jí paži kolem ramen.

Patrik na něj zůstal zírat. Na výjezdech se Gosta většinou zbytečně nenamáhal. A Patrik měl pocit, že ho ještě nikdy neviděl dotknout se cizího člověka.

„Potřebujete trochu silného kafe.” Gosta poklepal Ebbě na rameno a zamířil k překapávači. Když káva začala kapat do konvice, postavil se ke dřezu a umyl několik hrnků.

„Nemohla byste nám povědět, co o té události víte vy sama?” Patrik Ebbě přisunul židli.

Posadila se a jeho zarazilo, jak je vychrtlá. Tričko na ní viselo a pod látkou zřetelně vyvstávaly klíční kosti.

„Asi vám neřeknu nic, co byste už neslyšeli od lidí z okolí. Bylo mi teprve něco přes rok, když zmizeli, takže si nic nepamatuju. Mí adoptivní rodiče také vědí jen to, že někdo zavolal na policii a oznámil, že se tu něco stalo. Když jste sem přijeli, moje rodina byla pryč a zbyla jsem tu jenom já. Bylo to na Bílou sobotu. Zmizeli na Bílou sobotu.”

Vytáhla náhrdelník schovaný pod tričkem a začala si pohrávat s přívěškem, stejně jako posledně, a tím působila ještě zranitelněji.

„Prosím.” Gosta přinesl jeden hrnek kávy pro Ebbu a jeden pro sebe a posadil se. Patrik se neubránil úsměvu. Teď Gostu konečně poznával.

„To jsi nemohl nalít trochu i nám?”

„Copak jsem nějaká servírka?”

Ma rten vstal. „Já pro to kafe dojdu.”

„Je pravda, že jste po zmizení vaší rodiny zůstala úplně sama, že vám nezbyli žádní příbuzní?” zeptal se Patrik.

Ebba přikývla.

„Moje matka byla jedináček a babička umřela, ještě než mi byl rok. Otec byl o hodně starší než matka a jeho rodiče už byli dlouho po smrti. Jediná rodina, kterou mám, je moje adoptivní rodina. Svým způsobem jsem měla štěstí. Berit a Sture se ke mně vždycky chovali jako k vlastní dceři.”

„Několik chlapců ze školy tady tehdy přes prázdniny zůstalo. Nesetkala jste se někdy s některým z nich?”

„Ne, proč bych měla?” podivila se Ebba a její oči vypadaly v hubeném obličeji nepřirozeně velké.

„Než jsme se sem přestěhovali, neměli jsme s tímhle domem nic společného,” ujal se slova Marten. „Když její rodiče prohlásili za mrtvé, Ebba dům zdědila, ale celá léta se pronajímal. Občas zůstal prázdný. A proto máme teď s tou rekonstrukcí takovou práci. O dům se nikdo nestaral. Vždycky se jen opravilo a zalepilo to nejnutnější.”

„Asi to tak mělo být, abychom sem přijeli my a vytrhali tu podlahu,” poznamenala Ebba. „Všechno má nějaký skrytý význam.”

„Všechno?” podivil se Marten. „Myslíš, že opravdu všechno?”

Ale Ebba neodpověděla. Marten je vyprovodil ven a ona zůstala mlčky sedět v kuchyni.

Když odjížděli z Valo, přemýšlel Patrik nad tím, co Mar-ten řekl. Co se vlastně změní, pokud se potvrdí, že pod podlahou je skutečně krev? Zločin je promlčený, uplynula dlouhá doba a nikdo jim nezaručí, že se teď dopátrají pravdy. Takže jaký význam vlastně ten nález má? S hlavou plnou neklidných myšlenek řídil člun k domovu.

Lékař domluvil a v místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Martin slyšel jediný zvuk: tlukot vlastního srdce. Podíval se na lékaře. Jak může vypadat tak netečně po tom, co právě vypustil z úst? Možná oznamoval takovéto věci pacientům několikrát týdně, ale jak se s tím v tom případě vyrovnává?

Martin se přinutil dýchat. Jako by zapomněl, jak se to dělá. Každý nádech vyžadoval vědomé rozhodnutí, jasný rozkaz mozku.

„Jak dlouho zbývá?” vypravil ze sebe.

„Máme na výběr několik léčebných metod a lékařská věda jde neustále kupředu…” Lékař rozhodil rukama.

„Jak vypadá prognóza čistě statisticky?” zeptal se Martin s předstíraným klidem. Nejraději by se vrhl přes stůl, popadl doktora za plášť a tu informaci z něj vytřásl.

Pia seděla úplně potichu a Martin se na ni dosud nedokázal podívat. Kdyby to udělal, všechno by se rozpadlo. Teď se musí soustředit na fakta. Něco, čeho se může chytit, k čemu může zaujmout postoj.

„To nejde říct jistě, ovlivňuje to spousta faktorů.” Zase ten omluvný výraz, mávnutí rukou ve vzduchu. Martin už to gesto nesnášel.

„Tak přece odpovězte!” vykřikl a skoro sebou trhl, když uslyšel vlastní hlas.

„S léčbou začneme okamžitě a uvidíme, jak na ni Pia zareaguje. Ale vzhledem k tomu, jak agresivní rakovina je a jak se rozšířila, tak… no, může to trvat půl roku, rok.”

Martin na něj zůstal zírat. Slyšel dobře? Tuvě nebyly ještě ani dva. Přece v žádném případě nemůže přijít

o mámu. To se prostě nesmí stát. Roztřásl se. V místnosti bylo dusivé vedro, ale do něj se dala taková zima, až drkotal zuby. Pia se dotkla jeho paže.

„Uklidni se, Martine. Musíme zachovat klid. Vždycky je tu naděje, že nemoc nebude postupovat podle prognózy a já udělám cokoli…” Obrátila se k lékaři. „Naordinujte mi tu nejagresivnější léčbu, jakou můžete. Budu proti té nemoci bojovat.”

„Do nemocnice nastoupíte okamžitě. Jeďte si domů pro věci, my zatím pro vás připravíme lůžko.”

Martin se zastyděl. Pia zůstala silná, zatímco on sám neměl daleko ke zhroucení. Hlavou mu vířily výjevy z Tu-vina života, od jejího narození až po dnešní ráno, kdy s nimi dováděla v posteli. Tmavé vlasy jí létaly kolem hlavy a oči jí jiskřily smíchem. A ten smích by měl teď utichnout? Měla by snad přijít o radost ze života, ztratit důvěru v to, že všechno je dobré a bude jenom lepší?

„Zvládneme to.” Pia v obličeji zbledla jako stěna, ale dávala najevo rozhodnost, která, jak věděl, pramenila z její obrovské houževnatosti. A teď tu svou houževnatost bude potřebovat pro nejdůležitější boj svého života.

„Vyzvedneme Tuvu u mámy a dáme si svačinu,” řekla a vstala. „Promluvíme si o tom v klidu, až půjde spát. A já si nachystám věci. Na jak dlouho si mám zabalit?”

Martin se postavil na nohy, které ho sotva udržely. To byla celá Pia, vždycky takhle praktická.

Lékař zaváhal. „Počítejte s tím, že se nějakou dobu domů nepodíváte.”

Rozloučil se s nimi a pokračoval k dalšímu pacientovi.

Martin a Pia zůstali stát na chodbě. Mlčky se chytli za ruce.

„Ty jim dáváš do lahve džus? To nemáš strach o jejich zuby?” Kristina nespokojeně pozorovala Antona a Noe-la, kteří seděli na pohovce a oba cucali džus z lahve s dudlíkem.

Erika se zhluboka nadechla. Tchyně měla dobré srdce a v poslední době se hodně zlepšila, ale občas to s ní bylo dost náročné.

„Snažila jsem se do nich dostat vodu, ale tu odmítají. A v takovém vedru přece něco pít musí. A ten džus jsem jim hodně naředila.”

„No, dělej, jak myslíš. Svůj názor jsem ti řekla. Já jsem Patrikovi a Lottě dávala jen vodu a nebyla s tím sebemenší potíž. Dokud bydleli doma, neměli ani jediný kaz a zubař mě vždycky chválil, jak mají pěkné zuby.”

Erika v kuchyni mimo Kristinin dohled uklízela nádobí a teď se musela kousnout do hřbetu ruky, aby zachovala klid. S tchyní to šlo výborně, pokud přišla jen na krátkou návštěvu, a s dětmi to uměla fantasticky, ale jakmile tu setrvala víc než půl dne jako dnes, byla to pro Eriku těžká zkouška.

„Eriko, asi dám jednu várku prádla do pračky,” oznámila Kristina nahlas a pak si dál brumlala pod vousy: „Vždycky je jednodušší, když člověk uklízí postupně a udržuje pořádek, to se pak všude neválejí takovéhle hromady. Každou věc dát pěkně tam, kam patří. A Maja už je dost velká na to, aby se po sobě naučila uklízet sama. Jinak z ní vyroste taková ta rozmazlená puberťačka, která se odmítá odstěhovat z domu a očekává neustále plný servis. Moje kamarádka Berit, víš která, ta má syna, kterému už bude za chvíli čtyřicet a pořád…”

Erika si vrazila prsty do uší a naklonila se ke kuchyňské skříňce. Zlehka do ní narážela hlavou a modlila se, aby jí byla seslána trpělivost. V tu chvíli jí někdo rázně poklepal na rameno a ona leknutím nadskočila.

„Co to děláš?” Vedle ní stála Kristina s košem plným špinavého prádla položeným u nohou. „Neodpovídala jsi, když jsem na tebe volala.”

S prsty stále vraženými v uších se Erika snažila přijít na věrohodné vysvětlení.

„Já… snažím se vyrovnat tlak v uších.” Ucpala si nos

a vsí silou vydechla. „Poslední dobou mám trochu problém s ušima.”

„Prosím tě,” divila se Kristina. „S takovými věcmi si není radno zahrávat. Víš určitě, že to není zánět středního ucha? Od dětí chytneš kdeco, když chodí do školky. Pořád říkám, že by ty děti ve školce být neměly. To já jsem s Patrikem a Lottou zůstala doma, dokud nenastoupili na druhý stupeň základní školy. Nemuseli chodit do školky, nemuseli mít chůvu a nebyli vůbec nemocní. Náš doktor mě vždycky chválil, jak jsou…”

Erika ji trochu prudce přerušila. „Děti nebyly ve školce už několik týdnů, takže pochybuju, že za to může školka.”

„Jak myslíš,” pravila Kristina s ublíženým výrazem. „Aspoň jsem ti řekla, co si o tom myslím. Mně je přece jasné, komu zavoláte, když vám děti onemocní a vy musíte do práce. Pak jsem vám dobrá.” Pohodila hlavou a odešla s prádlem k pračce.

Erika v tichosti napočítala do deseti. Kristina jim hodně pomáhá, to nemůže popřít. Ale cena za to je často vysoká.

Josefovým rodičům bylo oběma přes čtyřicet, když se jeho matka dozvěděla tu nečekanou zprávu, že je těhotná. Už před mnoha lety se smířili s tím, že děti mít nebudou, a podle toho si svůj život zařídili. Místo dětí věnovali veškerý čas malému krejčovství ve Fjallbace. Narození Josefa změnilo naprosto všechno. Měli ze syna velkou radost a zároveň cítili obrovskou zodpovědnost, aby se syn stal důstojným pokračovatelem jejich rodu.

Josef se s láskou zadíval na fotografii rodičů, kterou měl v těžkém stříbrném rámečku na stole. Teprve za ní měl fotky Rebecky a dětí. Josef byl vždycky středobodem života rodičů a oni zůstanou navždy středobodem jeho života. S tím se musí jeho vlastní rodina smířit.

„Za chvíli můžeme večeřet.” Do pracovny opatrně vstoupila Rebecka.

„Nemám hlad. Najezte se sami,” odvětil, ani se na ni nepodíval. Měl důležitější věci na práci než jídlo.

„Nemůžeš se k nám připojit aspoň dnes, když máme na návštěvě děti?”

Josef k ní udiveně vzhlédl. Rebecka ho nikdy nepře-mlouvala. Zvedla se v něm vlna vzteku, ale pak se zhluboka nadechl. Má pravdu. Zas tak často děti na návštěvu nejezdí.

„Už jdu,” povzdechl si a zavřel poznámkový blok. Zaznamenával do něj nápady, jak projekt uskutečnit, a nosil ho stále s sebou, kdyby náhodou připadl na něco nového.

„Díky,” řekla Rebecka a obrátila se k odchodu.

Josef ji následoval. V jídelně už bylo prostřeno a on si všiml, že Rebecka vytáhla sváteční servis. Jeho žena měla jisté sklony k marnivosti a jemu se vlastně příliš nelíbilo, že se takhle před dětmi předvádí, ale nechal to bez komentáře.

„Ahoj, tati,” pozdravila ho Judith a políbila ho na tvář.

Daniel vstal, popošel k němu a objal ho. V tu chvíli mu srdce poskočilo pýchou a napadlo ho, jak rád by byl, kdyby se jeho otec dožil vnoučat a viděl je vyrůstat.

„Tak se posadíme, ať nám to nevystydne,” řekl a usadil se do čela stolu.

Rebecka uvařila Juditino oblíbené jídlo, pečené kuře s bramborovou kaší. Josef náhle pocítil, jaký má hlad, a vzpomněl si, že se zapomněl naobědvat. Rebecka zamumlala modlitbu a rozdělila jim na talíře jídlo. Jedli nejdříve mlčky. Když Josef utišil nejhorší hlad, odložil příbor.

„Jak ti to jde ve škole, dobře?”

Daniel přikývl. „Všechny zkoušky na letním kurzu jsem ukončil s plným počtem bodů. Teď si jen musím na podzim sehnat nějakou dobrou praxi.”

„A já jsem v práci velmi spokojená,” vpadla mu do řeči Judith. Oči jí zářily nadšením. „Mami, měla bys vi

dět, jak jsou ty děti statečné. Mají za sebou náročné operace a procházejí dlouhou chemoterapií a vsím možným, ale vůbec si nestěžují a nevzdávají se. Jsou úplně neuvěřitelné.”

Josef se zhluboka nadechl. Úspěchy dětí nedokázaly umlčet jeho věčnou vnitřní nespokojenost. Věděl, že mají na víc, že můžou dosáhnout ještě výš. Jeho úkolem bylo dohlédnout, aby se snažily, seč mohly, naplnit všechna očekávání a napravit křivdy z minulosti.

„A co tvůj výzkum? Doufám, že ho nezanedbáváš?” Upřel pohled na Judith a viděl, jak nadšení v jejích očích postupně hasne. Toužila po tom, aby ji pochválil, ale kdyby v dětech vzbudil dojem, že to, co dělají, je dost dobré, přestaly by se snažit úplně. A to se nesmělo stát.

Ani nepočkal, co mu Judith odpoví, a obrátil se k Danielovi. „Minulý týden jsem mluvil s tvým vyučujícím a ten mi řekl, že jsi na posledním kurzu dva dny chyběl. Kde jsi byl?”

Koutkem oka Josef zahlédl, jak se na něj Rebecka zklamaně dívá, ale nedalo se nic dělat. Cím víc děti rozmazlovala, tím větší zodpovědnost zůstala na něm, aby je navedl na správnou cestu.

„Měl jsem žaludeční chřipku,” odpověděl Daniel. „Asi bych nesklidil moc velký úspěch, kdybych v přednáškové síni zvracel do pytlíku.”

„To má být vtipné?”

„Ne, jen říkám, jak to je.”

„Víš přece, že když mi zalžeš, vždycky se to dozvím,” pravil Josef. Příbor zůstal ležet na talíři. Přešla ho chuť. Nesnášel vědomí, že už nemá nad dětmi stejnou kontrolu, jako když ještě bydlely doma.

„Měl jsem žaludeční chřipku,” zopakoval Daniel a sklopil oči. Vypadalo to, že i jeho přešla chuť.

Josef rychle vstal. „Musím se vrátit k práci.”

Když se z jídelny vytratil, pomyslel si, že stejně budou nejspíš rádi, že s ním nemusí být. Skrz dveře k němu

doléhaly jejich hlasy a cinkání porcelánu. Pak se Judith zasmála, nahlas a uvolněně, a její smích pronikl dveřmi a donesl se k němu tak zřetelně, jako by seděla vedle něj. V tu chvíli si uvědomil, že děti svůj smích a radost vždy tlumí, jakmile vejde do místnosti on. Judith se opět zasmála a jemu jako by někdo vrazil do srdce nůž. V jeho přítomnosti se takhle nesmála a on by tak rád věděl, jestli tomu mohlo být i jinak. Zároveň ale netušil, jak to změnit. Miloval své děti, až ho srdce bolelo, ale prostě nemohl být tím otcem, jakého si přáli. Mohl být jen takový, jakým ho život naučil být, mohl je milovat jen svým způsobem a předávat jim odkaz svého rodu.

Gosta zíral na blikající televizi. Na obrazovce se něco hýbalo, lidé chodili sem a tam, a protože právě běžely Vraždy v Midsomeru, určitě tam někoho zavraždili. Jenže on ztratil nit už před drahnou dobou. Myšlenkami byl úplně jinde.

Na stole před ním ležel talířek se dvěma obloženými chleby. Žitný chléb s máslem a turistickým salámem. Většinou doma nic jiného nejedl. Vařit si jen pro sebe ho stálo příliš energie a byla to otrava.

Pohovka, na které seděl, už byla dost sešlá, ale neměl to srdce ji vyhodit. Pamatoval si, jak pyšná Maj-Britt byla, když jim ji dovezli. Několikrát ji přistihl, jak po lesklé květované látce pohovky přejíždí rukou, jako by hladila koťátko. On sám si na ni během prvního roku málem nedovolil sednout, aby ji nezničil. Ale děvenka na ní směla skákat i po ní jezdit jako na skluzavce. Když se odrážela od pérování a vyskakovala výš a výš, Maj-Britt ji s úsměvem držela za ruce.

Teď byla látka oblýskaná, ošoupaná a děravá. Na jednom místě, přesně u pravé opěrky, trčelo z gauče péro. Ale on stejně vždycky sedával v levém rohu. Levá strana byla jeho a pravá Maj-Brittina. Toho léta sedávala děvenka po večerech mezi nimi. Nikdy předtím televizi neviděla,

a tak nadšeně vykřikovala, ať už se na obrazovce dělo cokoli. Nejvíce si oblíbila ruský animovaný seriál Cebu-raška. Při něm nedokázala sedět v klidu a neustále radostně hopsala.

Na pohovce už dlouho nikdo nehopsal. Jakmile děvenka zmizela, jako by si s sebou odnesla část jejich životního elánu a je čekalo mnoho mlčenlivých večerů. Ani jeden z nich patrně netušil, jak bolestivá umí lítost být. Mysleli si, že se rozhodli správně, a když si uvědomili, že se spletli, bylo už příliš pozdě.

Gosta tupě zíral na komisaře Barnabyho, který právě objevil další mrtvolu. Ukousl si z krajíce chleba. Tento večer se podobal spoustě jiných. A následovat budou mnohé další, úplně stejné.

Fjdllbacka 1919

Ve světnici služebnictva se sejít nemohli, a tak Dagmar cekala, až jí dá znamení, aby se přesunuli k němu do pokoje. Sama mu v něm předtím povlékla postel a uklidila, aniž by tušila, že ji později ovládne žhavá touha vklouznout do těch měkoučkých peřin spolu s ním.

Večírek byl stále v plném proudu, když jí konečně dal očekávané znamení. Trochu vrávoral, světlé vlasy měl rozcuchané a pohled pitím rozostřený, ale byl natolik při smyslech, že jí zvládl nepozorovaně propašovat klíč od svého pokoje. Ten letmý dotyk ruky jí prudce rozbušil srdce, a s odvráceným pohledem si schovala klíč do kapsy u zástěry. Teď už si nikdo nevšimne, jestli se vytratí. Jak hostitelský pár, tak hosté byli příliš opilí a nezajímalo je nic jiného než stále plné sklenice. A služebnictva, které jim mohlo dolít, tu zbylo ještě dost.

Předtím než odemkla dveře do největšího pokoje pro hosty, se pro jistotu pořádně rozhlédla. Když vstoupila dovnitř, opřela se zády o dveře a zhluboka si oddechla. Pouhý pohled na postel s bílým prostěradlem a pečlivě složenou přikrývkou ji rozechvěl. Ale on už mohl každou chvíli přijít, a tak si pospíšila do malé koupelny. Rychle si uhladila vlasy, svlékla si uniformu a opláchla se v podpaží. Skousla si rty a štípla se do tváří, aby zrůžověly, jak to teď bylo v módě u městských děvčat.

Když zaslechla, jak někdo bere za kliku, pospíchala do pokoje a posadila se na postel, oblečená jen do košilky. Nařasila si vlasy kolem ramen, dobře si vědomá toho, jak nádherně září v něžném světle letní noci za oknem.

Nezklamala se. Jakmile ji zahlédl, vykulil oči a spěšně za sebou zavřel dveře. Chvíli si ji prohlížel, pak popošel k posteli, vzal ji za bradu a zvedl jí hlavu k sobě. Sklonil se k ní a jejich rty se setkaly. Opatrně, téměř dráždivě, vystrčil špičku jazyka a vsunul ji mezi její pootevřené rty.

Dagmar mu polibky oplácela, celá roztoužená. Ještě nikdy nic takového nezažila a připadalo jí, jako by tento muž byl vyslán jakousi božskou silou, aby se s ní setkal a zachránil ji. Na okamžik se jí zatmělo před očima a v duchu se jí míhaly výjevy z minulosti. Děti, které hodili do káděs vodou a zatížili, dokud se nepřestaly hýbat. Policie, jež vtrhla do domu a odvedla matku i otce. Malé mrtvolky pohřbené ve sklepě. Čarodějnice a pěstoun. Muži s dechem páchnoucím kořalkou a cigaretami, kteří na ní leželi a sténali. Všichni ji zneužívali a ponižovali — a teď se před ní budou muset poklonit a prosit o odpuštění. Až ji uvidí, jak si vykračuje po boku světlovlasého hrdiny, budou litovat každičkého slova, které šeptem pronesli za jejími zády.

Pomalu jí vyhrnul košilku na břicho a Dagmar zvedla ruce nad hlavu, aby mu svlékání usnadnila. Tak moc už chtěla cítit jeho tělo na svém. Knoflík po knoflíku mu rozepínala košili a on ji ze sebe strhl. Když leželo veškeré jeho oblečení na hromadě na podlaze, položil se na ni. Už je nerozdělovalo nic.

Když se jejich těla spojila, Dagmar zavřela oči. V tu chvíli už nebyla dcerou Andělíčkáfiky. Stala se ženou, jíž osud nakonec požehnal.

Na ten rozhovor se připravoval několik týdnů. Sjednat si s Johnem Holmem schůzku ve Stockholmu bylo téměř nemožné, ale když přijel na dovolenou do Fjallbacky, podařilo se ho Kjellovi umluvit, aby se s ním na hodinu sešel. Kjell chystal jeho portrét do Bohuslanských novin.

Věděl, že John určitě znal jeho otce, Franse Ringhol-ma, jednoho ze zakladatelů strany Přátelé Svédska, které John předsedal. Sympatie k nacistické ideologii byly jedním z mnoha důvodů, proč se Kjell ke svému otci nehlásil. Těsně předtím, než otec zemřel, se s ním Kjell v jistém smyslu usmířil, ale s jeho názory se nehodlal ztotožnit nikdy. Stejně tak se nemohl ztotožnit s Přáteli Svédska a jejich nedávnými úspěchy.

Dali si schůzku v Johnově rybářské chatě. Cesta autem z Uddevally do Fjallbacky zabrala Kjellovi v hustém letním provozu skoro hodinu. S desetiminutovým zpožděním zaparkoval na štěrkovém prostranství před chatou a doufal, že mu John zpoždění nestrhne ze slíbeného času na rozhovor.

„Foť raději i během rozhovoru, kdyby nám potom ne-vyzbyl čas,” řekl kolegovi, když vystupovali z auta. Věděl, že s fotkami nebude žádný problém. Stefan byl jejich nejzkušenější fotograf a dokázal dodat dobré fotky bez ohledu na okolnosti.

„Tak vás tu vítám!” John jim šel naproti.

„Díky,” odpověděl Kjell. Musel se přemáhat, aby Johnovi potřásl nataženou rukou. Nejen že s jeho hnusnými názory nesouhlasil, Kjell ho považoval za jednoho z nejnebezpečnějších lidí ve Svédsku.

John je vedl chatou až ven na molo.

„S vaším otcem jsem se nikdy nesetkal. Ale je mi jasné, že to byl muž, který vzbuzoval respekt.”

„No, delší pobyt ve vězení někdy takový následek má.”

„To asi nebylo jednoduché, vyrůstat za takových okolností,” poznamenal John a zavedl je k venkovnímu posezení, které před větrem chránila zástěna.

Kjella se na chvíli zmocnila závist. Připadalo mu hrozně nespravedlivé, že člověk jako John Holm má takovouhle krásnou chatu s výhledem na přístav a moře. Aby zakryl odpor, který se mu musel zračit ve tváři, posadil se naproti Johnovi a začal si chystat diktafon. Věděl moc dobře, jak je život nespravedlivý, a z informací, které si o Johnovi zjistil, vyplývalo, že se John zkrátka uměl narodit.

Spustil diktafon. Zdálo se, že funguje, jak má, a tak zahájil rozhovor.

„Proč myslíte, že jste se dostali do parlamentu?”

Vždycky bylo dobré začít opatrně. Věděl také, jaké měl štěstí, že zastihl Johna o samotě. Ve Stockholmu by u rozhovoru byl i jeho mluvčí a určitě pár dalších lidí. Teď tu seděli jen oni dva a Kjell doufal, že předseda strany se bude chovat trochu uvolněněji, když je na dovolené a rozhovor se odehrává v jeho domácím prostředí.

„Myslím, že švédští občané dospěli. Víc vnímáme svoje okolí a to, jak nás ovlivňuje. Dlouho jsme byli příliš důvěřiví, ale teď jsme se probrali a Přátelé Svédska mají tu výhodu, že v tomto probuzení reprezentují hlas rozumu,” usmál se John.

Kjell chápal, co na něm lidi přitahuje. Vyzařovalo z něj charisma a sebevědomí a bylo snadné uvěřit tomu, co říká. Jenže Kjell byl příliš ostřílený novinář na to, aby mu na jeho šarm skočil, a vůbec se mu nelíbilo, jak John do množného čísla zahrnuje sebe a všechny švédské občany. John Holm přece Švédy nereprezentuje. To by si nezasloužili.

Pokračoval několika neškodnými otázkami: jaké to je dostat se do parlamentu, jak je tam přivítali, co si myslí

o jejich politické aktivitě ve Stockholmu. Celou dobu kolem nich kroužil Stefan s fotákem a Kjell si dokázal ty snímky představit. John Holm sedí na vlastním molu a v pozadí se třpytí moře. To bude něco úplně jiného než ty přísné fotky v obleku a kravatě, které noviny většinou otiskovaly.

Kjell se letmo podíval na hodinky. Z domluveného času už uběhlo dvacet minut a vládla tu příjemná, téměř srdečná atmosféra. Nastal čas položit ty pravé otázky. Od té doby, co před několika týdny John rozhovor potvrdil, přečetl o něm Kjell bezpočet článků a shlédl spoustu úryvků z televizních debat. Mnozí novináři odvedli naprosto podřadnou práci. V rozhovorech nešli do hloubky, a pokud se jim navzdory očekávání podařilo položit dobrou otázku, neobtěžovali se vyptávat dál a spokojili se s Joh-novou sebejistou odpovědí, často založenou na špatných údajích nebo čistých lžích. Někdy se za svoje souputníky až styděl, ale na rozdíl od mnoha kolegů se na tento rozhovor připravil.

„Váš rozpočet se zakládá na obrovské částce, kterou podle vás společnost ušetří, pokud zastaví příliv přistěhovalců. Přesně se jedná o sedmdesát osm miliard švédských korun. Jak jste k tomuto číslu došli?”

John ztuhl. Vráska mezi obočím odhalila lehké podráždění, ale brzy čelo zase vyhladil a vrátil se ke svému zdvořilému úsměvu.

„Ten výpočet máme dobře podložený.”

„Opravdu? Já bych spíš řekl, že mnohé svědčí o tom, že jsou vaše výpočty chybné. Uvedu příklad: tvrdíte, že pouze deset procent přistěhovalců ve Svédsku získá práci.”

„Přesně tak. Mezi lidmi, kteří se ve Svédsku usadí, vládne vysoká nezaměstnanost, což znamená pro společnost obrovské výdaje.”

„Ale podle údajů, které mám k dispozici já, má ve Svédsku šedesát pět procent přistěhovalců mezi dvaceti a šedesáti čtyřmi lety práci.”

John se odmlčel a Kjell viděl, že mu mozek pracuje na plné obrátky.

„Číslo, které jsem dostal já, je deset procent,” řekl nakonec.

„Takže nevíte, jak jste k tomu číslu došli?”

„Ne.”

Kjell si začal situaci vychutnávat. „Vaše výpočty dále vycházejí z toho, že společnost by výrazně ušetřila na sociálních dávkách, kdyby se přistěhovalcům uzavřely hranice. Ale výzkum z let 1980 až 1990 ukazuje, že přistěhovalci na daních přispívají daleko více, než na ně stát vynakládá.”

„To se mi moc nezdá,” pousmál se John. „Švédští občané už mají takovýchto zfalšovaných výzkumů dost. Je všeobecně známo, že přistěhovalci systém sociálních dávek zneužívají.”

„Mám tu kopii toho výzkumu. Klidně si ji nechte a seznamte se s těmi čísly blíž.” Kjell vytáhl svazek papírů a položil je před Johna.

Ten se na ně ani nepodíval. „Já na takovéhle věci mám lidi.”

„Aha, ale vypadá to, že neodvádějí moc dobrou práci,” namítl Kjell. „A pak tu máme výdaje. Kolik bude například stát znovuzavedení všeobecné branné povinnosti, které chcete prosadit? Nemohl byste mi tady přehledně vyčíslit, kolik budou vaše návrhy stát, abychom si to ujasnili?” Přisunul Johnovi poznámkový blok a tužku. Ten se na ně podíval, jako by to bylo něco nevábného.

„Všechna čísla máme uvedená v rozpočtu. Stačí se na ně podívat.”

„Nevíte je z hlavy? Rozpočet je přece jádrem vaší politiky.”

„Samozřejmě že všechna čísla ovládám.” John od sebe poznámkový blok odstrčil. „Ale nehodlám se tady předvádět jako cvičená opička.”

„Dobře, necháme tedy rozpočet na chvíli stranou. Mož

ná se k němu později vrátíme.” Kjell hledal něco v aktovce a pak vytáhl další papír, vytištěný seznam.

„Kromě přísnější imigrační politiky chcete zavést i tvrdší tresty pro zločince.”

John se narovnal.

„Ano, to je přece skandál, jak jsme ve Svédsku benevolentní. Když náš návrh prosadíme, žádný zločinec už nevyvázne s pouhým plácnutím přes prsty. I uvnitř strany jsme zavedli přísná pravidla, protože jsme si plně vědomi toho, že jsme dřív byli spojováni s mnoha… no, nekalými živly.”

Nekalými živly. No, tak by se to taky dalo říct, pomyslel si Kjell, ale záměrně mlčel. Vypadalo to, že se mu podaří Johna dostat přesně tam, kam chce.

„Z kandidátních listin jsme vyškrtli všechny, kdo nemají čistý trestní rejstřík, a zavedli jsme nulovou toleranci. Všichni například museli podepsat čestné prohlášení, kde se uváděly rozsudky daleko do minulosti. V Přátelích Svédska nemá nikdo s kriminální minulostí co dělat.” John se pohodlně opřel a přehodil si nohu přes nohu.

Kjell ho nechal, aby se několik vteřin kochal pocitem bezpečí, a pak na stůl položil svůj seznam.

„Jak je možné, že nemáte stejné nároky na zaměstnance své stranické kanceláře? Minimálně pět z vašich spolupracovníků má záznam v trestním rejstříku. Byli odsouzeni za ublížení na zdraví, vyhrožování, vloupání a napadení úřední osoby. Váš mluvčí byl například v roce 2001 odsouzen za to, že na náměstí v Ludvice zkopal muže z Etiopie.” Kjell seznam posunul ještě blíž k Johnovi. Předsedovi strany nápadně zrudl krk.

„Nemám na starosti ani přijímací pohovory, ani rutinní práci kanceláře, proto nemůžu na tuto otázku odpovědět.”

„Ale vy přece za své zaměstnance nesete největší zodpovědnost, a tak by se snad tento problém měl týkat i vás, i když se o tyto záležitosti čistě prakticky nestaráte?!”

„Všichni mají právo dostat druhou šanci. Většinou se jednalo o hříchy z mládí.”

„Říkáte druhou šanci? Proč si vaši zaměstnanci druhou šanci zaslouží a proč ne přistěhovalci, když se dopustí zločinu? Podle vašeho návrhu mají být přistěhovalci okamžitě po rozsudku vykázáni ze země.”

John zatnul zuby a jeho ostře řezané rysy vystoupily ještě zřetelněji.

„Jak už jsem říkal, já ty lidi nevybíral. Zjistím, jak k tomu došlo.”

Kjell chviličku zvažoval, jestli má na Johna ještě dál tlačit, ale čas ubíhal a bylo pravděpodobné, že toho John brzo bude mít dost a rozhovor předčasně ukončí.

„Mám tu i pár osobnějších otázek,” obrátil list a mrkl do svých papírů. Ve skutečnosti si své poznámky pamatoval, ale ze zkušenosti věděl, že mít všechno napsané na papíře působí odstrašujícím dojmem. Vzbuzuje to respekt.

„V dřívějších rozhovorech jste říkal, že se vaše angažovanost v přistěhovalecké otázce probudila, když vás ve dvaceti přepadli a zmlátili dva afričtí studenti, kteří studovali na Goteborské univerzitě stejný obor jako vy. Podal jste na ně trestní oznámení, ale policie vyšetřování zastavila a vy jste byl nucen viníky každý den potkávat ve škole. Do konce studií se vysmívali vám i celé švédské společnosti. Poslední věta je doslovný citát z vašeho rozhovoru v novinách Svenska Dagbladet, který vyšel na jaře.” Kjell se na Johna podíval a ten vážně přikývl.

„Ano, tato událost se mě hluboce dotkla a utvořila základy mého pohledu na svět. Jasně ukázala, jak naše společnost funguje a jak byli Švédové degradováni na občany druhé kategorie, zatímco s individui z jiných koutů světa, která jsme si naivně vpustili do země, se jednalo v rukavičkách.”

„Zajímavé.” Kjell dal hlavu na stranu. „Trochu jsem se o této události informoval a několik věcí na ní… no, úplně nesedí.”

„Co tím myslíte?”

„Zaprvé policie ve svém registru žádné takové trestní oznámení nemá a zadruhé stejný obor jako vy žádní Afričani nestudovali. Ve skutečnosti na univerzitě v Goteborgu za vašich časů vůbec žádní afričtí studenti nebyli.”

Kjell si všiml, jak John namáhavě polkl a ohryzek mu stoupl a zase klesl.

„Pamatuju si to naprosto jasně. Nemáte pravdu.”

„Nebude to spíš tak, že jste své názory odkoukal doma? Podle mých zjištění choval váš otec silné sympatie k nacismu.”

„O jakýchkoli názorech mého otce se odmítám bavit.”

Rychlý pohled na hodinky odhalil, že z rozhovoru zbývá jen pět minut. V Kjellovi se mísily pocity triumfu i nespokojenosti zároveň. Rozhovor nepřinesl žádné konkrétní výsledky, ale těšilo ho, že se mu podařilo Johna vyvést z rovnováhy. A nehodlal se vzdát. Tento rozhovor je jen začátek. Bude pátrat tak dlouho, dokud nenajde něco, co Johna Holma zastaví. Možná se s ním bude muset ještě někdy setkat, a tak bude nejlepší, když rozhovor zakončí otázkou mimo politiku. Usmál se na něj.

„Slyšel jsem, že jste byl na internátě na ostrově Valo, když odtamtud zmizela ta rodina. Je opravdu záhada, co se tam asi mohlo stát.”

John ho probodl pohledem a rychle vstal. „Cas na rozhovor vypršel a já mám spoustu práce. Předpokládám, že ven trefíte sami.”

Kjell měl hodně vytříbený novinářský instinkt a Johnova reakce byla tak zvláštní, že se mu mozek okamžitě rozběhl na plné obrátky. John o tom něco ví a nechce, aby se to Kjell dozvěděl. Nemohl se dočkat, až se vrátí do redakce a začne pátrat po tom, co by to asi mohlo být.

„Kde je Martin?” zeptal se Patrik ostatních kolegů, kteří seděli v kuchyňce na policejní stanici.

„Onemocněl,” odpověděla Annika vyhýbavě. „Ale nechal mi tady tu zprávu o Ebbině a Mártenově finanční situaci a o jejich pojištění.”

Patrik se na ni podíval, ale dál se nevyptával. Jestli mu to Annika nechce říct dobrovolně, musel by ji natáhnout na skřipec, aby to z ní dostal.

„A já tu mám ty staré spisy o případu,” ukázal Gosta na několik tlustých složek položených na stole.

„To byl fofr,” poznamenal Mellberg. „Dostat takhle staré spisy z archivu většinou trvá celou věčnost.”

Gosta se na dlouhou chvíli odmlčel a pak přiznal: „Měl jsem je doma.”

„Ty si doma schováváš materiály z archivu? Zbláznil ses, člověče?” Mellberg prudce vstal ze židle a Ernst, který se předtím uvelebil na jeho nohou, uskočil a nastražil uši. Několikrát zaštěkal, ale pak zjistil, že se asi nic neděje, a znovu si lehl.

„Sem tam jsem se k tomu případu vracel a připadalo mi zbytečné běhat pokaždé do archivu. A teď se přece hodí, že jsem je měl doma, jinak bychom na ně ještě čekali.”

„Něco tak pitomýho…,” pokračoval Mellberg a Patrik naznal, že je načase zakročit.

„Bertile, sedni si. Nejdůležitější je, že máme teď ke spisům přístup. Disciplinární otázky můžeme vyřešit později.”

Mellberg něco rozčileně mumlal, ale pak neochotně poslechl. „Už se technici pustili na ostrově do práce?”

Patrik přikývl. „Zrovna vytrhávají podlahu a odebírají vzorky. Torbjorn mi slíbil, že se ozve, jakmile něco zjistí.”

„Může mi někdo vysvětlit, proč bychom měli plýtvat časem a prostředky na případný zločin, který je stejně promlčený?” zeptal se Mellberg.

Gosta se na něj zlostně podíval. „Copak jsi zapomněl, že ten dům někdo zapálil?”

„Ne, nezapomněl. Ale pořád by mě zajímalo, co vlastně nasvědčuje tomu, že ty věci spolu souvisejí?” Vyslovoval přehnaně zřetelně, jako by chtěl Gostu naštvat.

Patrik si opět povzdechl. Jak malé děti.

„Šéf jsi tady ty, Bertile, ale já myslím, že by to byla chyba, kdybychom důkladně nevyšetřili, co Starkovi včera pod podlahou našli.”

„Mně je jasné, co si myslíš, jenže tebe nikdo nepožene k odpovědnosti, až se vedení bude zajímat, proč plýtváme silami na případ, který už má dávno po záruční lhůtě.”

„Jestli to souvisí s tím žhářským útokem, jak si Hedstrom myslí, pak je to zmizení pro nás podstatné,” namítl Gosta naléhavě.

Mellberg se na chvíli odmlčel. „No tak dobře, pár hodin na to obětujeme. Tak spusťte.”

Patrik si vydechl. „Dobrá. Začneme tím, co zjistil Martin.”

Annika si nasadila brýle a tlumočila zprávu, kterou držela v ruce. „Martin nenašel nic neobvyklého. Starkovi si na dům nesjednali žádnou nápadně vysokou pojistku, spíš naopak, takže v případě požáru by nezískali velkou částku. Co se týče jejich soukromé finanční situace, mají na účtu docela hodně peněz z prodeje domu v Goteborgu. Předpokládám, že ty peníze chtějí použít na rekonstrukci a různé běžné výdaje, než rozjedou podnikání. A dále, Ebba má na své jméno zaregistrovanou firmu. Jmenuje se Můj anděl. Vyrábí ze stříbra náhrdelníky s přívěšky andělíčků a prodává je přes internet, ale její zisky nestojí za řeč.”

„Fajn. Tuhle stopu ještě zcela neopustíme, ale v tuhle chvíli to na pojistný podvod nevypadá. Pak tu máme včerejší objev,” pokračoval Patrik a obrátil se ke Gostovi. „Mohl bys nám říct, jak probíhalo vyšetřování zmizení té rodiny?”

„Samozřejmě. Ukážu vám i fotky,” řekl Gosta a ote

vřel jednu ze složek. Vytáhl svazek zažloutlých fotografií a poslal je kolem stolu. Patrik užasl. Navzdory svému stáří to byly výborné snímky dokumentující místo činu.

„V jídelně jsme nenašli žádné stopy svědčící o tom, co se tam stalo,” vysvětloval Gosta. „Sváteční oběd ne-dojedli, ale nikde nebyly žádné známky zápasu. Nic nebylo rozbité a podlaha byla čistá. Jen se podívejte sami, jestli mi nevěříte.”

Patrik ho poslechl a důkladně si fotky prohlédl. Gos-ta měl pravdu. Vypadalo to zkrátka tak, jako kdyby rodina uprostřed oběda vstala od stolu a odešla pryč. Otřásl se. Na té prostřené tabuli, nedojedených talířích a židlích pečlivě přisunutých ke stolu bylo něco strašidelného. Uprostřed stolu stála váza s kyticí žlutých narcisů. Jediné, co chybělo, byli lidé, a nález pod prkennou podlahou dodával snímkům další rozměr. Teď pochopil, proč Erika věnovala tajemnému zmizení rodiny Elvanderových tolik času.

„Jestli je to krev, dá se určit, jestli patří té rodině?” zeptala se Annika.

Patrik zavrtěl váhavě hlavou. „Na tohle nejsem žádný expert, ale pochybuju. Předpokládám, že je příliš stará na to, aby se dal udělat rozbor. Ale měli bychom se snad dozvědět, jestli je to lidská krev. Jenže stejně bychom neměli výsledky s čím porovnat.”

„Ebba je přece naživu,” podotkl Gosta. „Jestli krev patří Runemu nebo Inez, třeba by bylo možné určit z krve profil DNA a porovnat ho s Ebbiným.”

„To určitě ano. Ale krev se velmi rychle rozkládá a od té doby uběhla už spousta let. Nehledě na výsledky krevních testů musíme zjistit, co se tam tehdy o Velikonocích stalo. Musíme se vrátit do minulosti.” Patrik odložil fotky na stůl. „Pročteme všechny zápisy z výslechů osob, které měly s internátem co do činění, a pak s nimi musíme promluvit znovu. Pravda se tam někde ukrývá. Přece není možné, aby takhle zmizela celá rodina. A pokud se

potvrdí, že pod podlahou je lidská krev, budeme vycházet z toho, že v té místnosti došlo ke zločinu.”

Podíval se na Gostu a ten přikývl.

„Máš pravdu. Musíme se vrátit do minulosti.”

Možná se personálu zdálo poněkud zvláštní, že si v hotelovém pokoji vystavil tolik fotek, ale nikdo se mu každopádně neodvážil říct ani slovo. To byla výhoda bydlení v luxusním apartmá. Všichni počítali s tím, že boháči jsou zkrátka trochu výstřední. Také díky svému vzhledu si mohl dělat, co se mu zlíbilo, a s názory ostatních si nemusel lámat hlavu.

Ty fotky pro něj byly důležité. Vozil je stále s sebou a byla to jedna z mála věcí, do kterých Ia neměla co mluvit. Jinak dobře věděl, že je naprosto v jejím područí. Ale jeho minulost a to, co v životě dokázal, mu nikdy nemohla vzít.

Leon na vozíčku popojel ke komodě s fotkami. Zavřel oči a na okamžik se v myšlenkách přesunul na místa, která byla na snímcích zachycená. Představoval si, jak ho pouštní vítr pálí do tváří a jak ho z extrémního mrazu bolí prsty na rukou i na nohou. Bolest dřív miloval. Bez bolesti to nikam nedotáhneš, bývalo jeho životní motto. Ironií osudu dnes prožíval v bolestech každou vteřinu, každý den. A ničeho tím nedosáhl.

Obličej, který se na něj z fotek usmíval, byl hezký, nebo spíš pohledný. Slovo hezký by naznačovalo, že působí trochu zženštile, což vůbec nebyla pravda. Mužnost a síla z něj jen čišely. Troufalá smělost, touha po tom, aby mu v žilách proudil adrenalin.

Natáhl levou ruku, která mu na rozdíl od pravé zůstala celá, a uchopil svou oblíbenou fotografii. Pocházela z vrcholu Mount Everestu. Výstup byl náročný a několik členů expedice během jednotlivých etap odpadlo. Někteří to dokonce vzdali ještě před začátkem. Takové slabošství bylo nepochopitelné. Pro něj nikdy nepřipadalo v úvahu, že

by se vzdal. Mnoho lidí nad jeho plánem, že vyleze na vrchol bez použití umělého kyslíku, jen vrtělo hlavou. To není v lidských silách, říkali odborníci. Dokonce i vedoucí expedice ho naléhavě prosil, aby kyslík používal, ale Leon věděl, že to jde i bez něj. Reinhold Messner a Peter Habeler to v roce 1978 dokázali. Už tehdy to bylo považováno za nemožné, ani místním nepálským horolezcům se to nepodařilo. Ale Messnerovi a Habelerovi ano, což znamenalo, že to dokáže i on. Nakonec na vrchol Mount Everestu vylezl na první pokus - a bez kyslíku. Na snímku se široce usmíval, v ruce držel švédskou vlajku a za ním vlály barevné modlitební praporky zapíchnuté do závěje. V tu chvíli byl nejvýš ze všech lidí na světě. Vypadal tak silně. Šťastně.

Leon položil fotku opatrně zpátky a vzal do ruky další. Rallye Paříž - Dakar. Soutěžil samozřejmě na motorce. Doteď ho mrzelo, že závod nevyhrál. Místo toho se musel spokojit s umístěním mezi deseti nejlepšími. Ve skutečnosti věděl, že předvedl fantastický výkon, ale pro něj bylo odjakživa dost dobré jen první místo. Ať už šlo o cokoli, musel stát na stupni vítězů. Přejel palcem po zasklené fotografii a potlačil úsměv. Když se smál, kůže na jedné tváři se mu nepříjemně napínala a on ten pocit nesnášel.

Ia o něj měla takový strach. Jeden ze soutěžících se vyboural hned na začátku závodu a zemřel. Snažně ho prosila, aby závod přerušil. Ale ta nehoda ho jen motivovala. Pohánělo ho vědomí rizika, pocit, že kdykoli může přijít o život. Díky nebezpečí miloval život a jeho radosti ještě víc. Šampaňské chutnalo lépe, ženy se zdály krásnější, dotek hedvábného prostěradla na kůži jemnější. Jeho bohatství pro něj mělo ještě větší cenu, když neustále riskoval, že ho ztratí. Ia se na rozdíl od něj bála, že o všechno přijde. Nesnášela, když se vysmíval smrti a hrál o velké peníze v kasinech v Monaku, Saint-Tro- pez a Cannes. Nechápala, jak ho to vzrušuje, když jeden

večer prohraje celé jmění a druhý večer zase všechno vyhraje zpátky. V takovýchto situacích nemohla spát, jen se v posteli převalovala, zatímco on si v klidu vychutnával na balkoně doutník.

V hloubi duše měl z její nervozity potěšení. Věděl, že Ia miluje život, který jí nabízí. Nejen že ho miluje, dokonce ho potřebuje a vyžaduje. Proto bylo při jeho prohrách vítaným zpestřením sledovat její výraz, když se kulička odkutálela špatným směrem, vidět, jak zatíná zuby, aby nevykřikla nahlas, když vsadil všechno na červenou a vyhrála černá.

Leon uslyšel šramot klíče v zámku. Pomalu vrátil fotografii zpátky na komodu. Muž na motorce se na něj široce usmíval.

Fjallbacka 1919

Dagmar se probudila do nádherného dne a protáhla se jako kočka. Od teď se všechno tmění. Konečně potkala muže, který všem drbnám tavre ústa a umlčí jejich pomluvy a posměch. Dcera Andělíčkáfiky a letec hrdina — to pro ně bude pořádné sousto. Ale ji už to zajímat nebude, protože spolu odjedou pryč. Kam, to nevěděla a bylo jí to jedno.

Včera v noci ji hladil tak jako nikdo předtím. Šeptal jí do ucha tolik slov, kterým sice nerozuměla, ale v nitru si byla jistá, že jí slibuje společnou budoucnost. Jeho žhavý dech ji rozechvěl až do konečků prstů a ona se mu naprosto odevzdala.

Dagmar zvolna vstala z postele, nahá zamířila k oknu a otevřela ho dokořán. Venku štěbetali ptáci a slunce zrovna vyšlo. Přemýšlela, kde je asi Hermann. Možná jim šel pro snídani?

V koupelně provedla důkladnou ranní očistu. Vlastně se jeho vůně ani nechtěla vzdát, ale na druhou stranu chtěla vonět jako ta nejlíbeznější růže, až se Hermann vrátí. A jeho vůni zase brzo ucítí. Může ji nasávat celý život.

Když byla hotová, lehla si zase do postele a čekala, ale on se nevracel. Pomalu začala být netrpělivá. Slunce za oknem se vyšplhalo ještě výš a štěbetání ptáků bylo čím dál dotěrnější. Kam ten Hermann asi šel? Copak nechápe, že tu na něj čeká?

Nakonec vstala, oblékla se a se vztyčenou hlavou prošla dveřmi. Proč by se měla starat o to, jestli ji někdo uvidí? Brzy vyjde najevo, jaké úmysly s ní Hermann má.

V domě panovalo ticho. Všichni po náročném večírku vyspávali a určitě budou spát ještě několik hodin. Hosté se většinou probouzeli až kolem jedenácté. Z kuchyně se přesto ozývaly zvuky. Služebnictvo vstalo brzy a chystalo snídani. Když se panstvo konečně vyklubalo z postele, vejce musela být uvařená a káva připravená. Opatrně nakoukla do kuchyně. Hermann tam nebyl. Jedna z ku-chafiek ji zahlédla a zamračila se na ni, ale Dagmar jen pohodila hlavou a dveře zase zavřela.

Poté co prohledala celý dům, vydala se k molu. Nešel si třeba po ránu zaplavat? Má takovou atletickou postavu, určitě zamířil k molu, aby se osvěžil koupelí.

Zrychlila a poklusem se blížila k pláži. Zdálo se jí, že se jí nohy nad stébly trávy vznášejí, a když doběhla k molu, s úsměvem vyhlédla na moře. Ale hned zase zvážněla. Nebyl tam. Znovu se rozhlédla, ale ve vodě nebylo po Hermannovi ani památky a na mole neležely žádné šaty. Pfiiloudal se k ní chlapec, který pro doktora a doktorovou pracoval.

„Můžu slečně nějak pomoct?” zeptal se a přivřel oči proti slunci. Když přišel blíž a poznal, s kým mluví, zasmál se. „No ne, copak to není Dagmar? Co tady takhle brzo děláš? Slyšel jsem, že jsi nespala se služebnictvem, ale žes hledala povyražení jinde.”

„Buďzticha, Edvine,” okřikla ho. „Hledám toho německého letce. Neviděl jsi ho?”

Edvin si zastrčil ruce do kapes. „Letce? Takže s ním jsi byla?” Znovu se pohrdavě zasmál. „A věděl, že strávil noc s dcerou vražedkyně? I když, třeba to těmhle cizincům připadá spíš rajcovní?”

„Nech toho! Raději mi odpověz. Viděl jsi ho dnes ráno?”

Edvin dlouho mlčel. Jen si ji prohlížel, od hlavy až k patě.

„My dva bychom si spolu někdy měli vyrazit,” řekl nakonec a postoupil o krok blíž. „Nikdy jsme vlastně nedostali příležitost, abychom se líp poznali.”

Zlostně se na něj podívala. Ach, jak všemi těmito příšernými chlapy bez vzdělání a původu pohrdala. Neměli žádné právo sahat na ni těmi svými špinavými prackami. Ona má na víc. Zaslouží si lepší život, to jí říkali i matka s otcem.

„Tak co?” vybídla ho. „Přecejsi slyšel, na co se ptám.”

Odplivl si, podíval se jí přímo do očí a se špatně skrývanou škodolibostí jí oznámil:

„Odjel.”

„Jak to myslíš? Kam by odjížděl?”

„Brzy ráno mu přišel telegram, že dostal nějakou pracovní zakázku. Před dvěma hodinami ho převáželi člunem na pevninu.”

Dagmar zalapala po dechu. „Lžeš!” Nejradši by Edvina udeřila pěstí do rozšklebeného obličeje.

„Klidnési mi nevěř,” poznamenal bez zájmu a otočil se. „Ale rozhodně je pryč.”

Vyhlédla pres more stejným směrem, kterým Hermann zmizel, a za-přisáhla se, že ho najde. Bude její, i kdyby ho měla hledat bůhvíjak dlouho. Protože oni dva si jsou přece souzeni.

Erika měla trochu výčitky svědomí, i když Patrikovi přece nelhala, jen mu zatajila pravdu. A navíc se mu včera večer pokusila o svých plánech povědět, jenže si nevybrala zrovna vhodnou chvíli a on přisel domů v takové podivné náladě. Ptala se ho, jestli se něco nepřihodilo v práci, ale odpověděl jí vyhýbavě a večer strávili mlčky před televizí. To, jak dnešní výlet vysvětlí, bude řešit až později.

Erika přidala plyn a zabočila se člunem doleva. Vděčně zavzpomínala na svého tátu Toreho, který trval na tom, aby se obě jeho dcery naučily člun ovládat. Tvrdil, že umět řídit člun je jejich povinnost, když bydlí u moře. A přirazit ke břehu jí šlo upřímně řečeno líp než Patrikovi, i když ho v rámci zachování domácí pohody nechávala řídit. Muži mají tak křehká ega.

Pozdravila člun pobřežní stráže, který mířil do Fjallbacky. Zdálo se, že se vrací směrem od Valo. Ráda by věděla, co tam asi posádka dělala. Ale po chvíli o tom přestala uvažovat a raději se soustředila na přistání. Elegantně s člunem přirazila k molu. Ke svému překvapení cítila nervozitu. Poté co té události věnovala tolik času, připadalo jí zvláštní, že se sejde s jednou z hlavních hrdinek dramatu ve skutečnosti. Popadla kabelku a vyskočila na břeh.

Na Valo nebyla už pěkně dlouho a jako většina obyvatel Fjallbacky měla tento ostrov spojený s letními tábory a školními výlety. Když procházela mezi stromy, skoro jako by ve vzduchu cítila vůni opečených buřtů a připáleného chleba.

Jakmile se přiblížila k domu, zůstala udiveně stát. Vlád

la tam horečnatá činnost, na schodech stála povědomá postava a mávala při řeči rukama. Znovu vykročila a zrychlila krok, až téměř běžela.

„Ahoj, Torbjórne!” Zamávala na něj a on si jí konečně všiml. „Co to tu děláte?”

Překvapeně se na ni podíval. „Na to stejné bych se mohl ptát já tebe, Eriko. Ví Patrik o tom, že jsi tady?”

„No, asi spíš ne. Tak mi pověz, co to tu vyvádíte.”

Zdálo se, že Torbjórn zvažuje, co jí má odpovědět.

„Majitelé včera při opravách v domě něco našli,” vypravil ze sebe nakonec.

„Co našli? Tu zmizelou rodinu? Kde byla?”

Torbjórn zavrtěl hlavou. „Víc ti bohužel nepovím.”

„Můžu se mrknout dovnitř?” Vystoupila na první schod.

„Ne, to tedy nemůžeš, nikdo tam nesmí. Nepotřebujeme, aby nám tady pobíhala spousta nepovolaných osob, když tu máme práci.” Usmál se na ni. „Předpokládám, že hledáš pár, co tu bydlí. Jsou vzadu za domem.”

Erika ustoupila. „Tak jo,” řekla, ale nepodařilo se jí zakrýt, jak je zklamaná.

Sla podél zdi domu, a když zabočila za roh, uviděla muže a ženu přibližně ve stejném věku, jako byla ona sama. Vzdorovitě se dívali směrem k domu. Nemluvili spolu.

Erika na chvíli zaváhala. Ve své horlivosti a zvědavosti vůbec nepomyslela na to, jak jim vysvětlí, kvůli čemu sem vlastně přijela a proč je ruší. Ale nejistota ji ovládla jen na několik vteřin. Pokládat zvědavé otázky a odhalovat tajemství bylo přece součástí její práce. Takovéto pochybnosti překonala už dávno a věděla, že většině pozůstalých se její knihy nakonec líbily. Kromě toho to vždycky bylo jednodušší, když k té události došlo už před lety jako v tomto případě. To už byly rány většinou zacelené a tragédie se pomalu stávaly součástí historie.

„Dobrý den!” zavolala a muž se ženou ji zaregistrovali pohledem. Pak se žena usmála, protože Eriku poznala.

„Já vás znám. Vy jste Erika Falcková. Četla jsem všechny vaše knihy a naprosto je miluju,” vyhrkla a pak zděšeně umlkla, jako by se styděla za svou dotěrnost.

„Těší mě, vy budete určitě Ebba.” Erika si s ní potřásla rukou. Ucítila, jak je Ebbina ruka křehoučká, ale zároveň má mozolnatou dlaň, svědčící o tvrdé dřině. „A děkuju za pochvalu.”

Ebba jí stále trochu plaše představila svého manžela a Erika se přivítala i s ním.

„To jste si to dobře načasovala.” Ebba se posadila a zdálo se, že očekává, že Erika udělá totéž.

„Jak to myslíte?”

„No, předpokládám, že chcete psát o tom zmizení? A v tom případě jste si k návštěvě nemohla vybrat lepší den.”

„Ano, slyšela jsem, že jste v domě něco našli.”

„Objevili jsme to, když jsme vytrhali podlahu v jídelně,” zapojil se do rozhovoru Ma rten. „Nevěděli jsme jistě, co to je, ale měli jsme dojem, že by to mohla být krev. Byli se tu na to podívat policisté a rozhodli, že by se to mělo prozkoumat. Proto je tu dnes tolik lidí.”

Erice začínalo docházet, proč se Patrik včera choval tak rozpačitě, když se ho zeptala, jestli se v práci něco nestalo. Zajímalo by ji, co si o tom všem myslí on. Domnívá se, že rodinu v jídelně někdo zavraždil a těla pak odvezl pryč? Na jazyku měla otázku, jestli kromě krve našli ještě něco jiného, ale nakonec svou nedočkavost ovládla.

„To pro vás muselo být hrozné. Nebudu popírat, že mě to zmizení vždycky zajímalo, ale pro vás, Ebbo, je to jiné, když jste to zažila osobně.”

Ebba zavrtěla hlavou. „Byla jsem tak malá, že se na svou rodinu vůbec napamatuju. Nemůžu truchlit po někom, na koho si nevzpomínám. Je to něco jiného než…” zarazila se a odvrátila zrak.

„Myslím, že mezi policisty, kteří sem přijeli, byl i můj

muž Patrik Hedstrom. A v sobotu také. Prý tu došlo k nějaké strašné události?”

„Tak by se to dalo říct. Strašné to rozhodně bylo a já nechápu, kdo by nám chtěl ublížit.” Má rten bezradně rozhodil rukama.

„Patrik si myslí, že to možná nějak souvisí s tím, co se tu stalo v roce 1974,” vyhrkla Erika, dřív než si to stihla rozmyslet. V duchu si nadávala. Věděla, jak by se Patrik zlobil, kdyby prozradila něco, co by mohlo ovlivnit vyšetřování.

„A jakou by to mělo souvislost? Vždyť se to stalo tak dávno.” Ebba se podívala směrem k domu. Z místa, kde seděli, neviděli, co se tam děje, ale slyšeli praskot prken, jak technici vytrhávali podlahu.

„Jestli nemáte nic proti, ráda bych vám položila několik otázek ohledně toho zmizení,” řekla Erika.

Ebba přikývla. „Samozřejmě. Jak už jsem řekla vašemu manželovi, nemyslím si, že vám s tím moc pomůžu, ale klidně se ptejte.”

„Nebude vám vadit, když si náš rozhovor nahraju?” zeptala se Erika a vytáhla z kabelky diktafon.

Marten se na Ebbu tázavě podíval a ta pokrčila rameny. „Ne, nebude.”

Když se pásek diktafonu začal odvíjet, cítila Erika, jak se jí žaludek svírá očekáváním. Nikdy se nepřiměla k tomu, aby Ebbu navštívila v Goteborgu, i když to měla mnohokrát v úmyslu. A teď je Ebba tady a Erika se možná dozví něco, co ji v jejím bádání posune dál.

„Schovala jste si něco po rodičích? Něco z tohoto domu?”

„Ne, nic. Mí adoptivní rodiče mi vyprávěli, že jsem k nim přišla jen s malou taškou plnou šatstva. A to asi ani nebylo moje. Podle mámy mi nějaký hodný člověk ušil celou sadu oblečení a vyšil na ni moje iniciály. Ty šaty pořád mám. Máma mi je schovala, kdybych někdy měla dceru.”

„Takže žádné dopisy ani fotografie?” ujistila se Erika.

„Ne. Ani jsem nikdy žádné neviděla.”

„Měli vaši rodiče nějaké jiné příbuzné, kteří by tyto věci uschovali?”

„Ne, žádné. To jsem říkala i vašemu manželovi. Pokud vím, prarodiče z matčiny i otcovy strany už byli po smrti a moji rodiče žádné sourozence neměli. Jestli existují nějací vzdálení příbuzní, já jsem o nich každopádně nikdy neslyšela. A o mě také nikdo nestál.”

Vyznělo to hrozně smutně a Erika k ní vyslala soucitný pohled, ale Ebba se usmála.

„Žádnou nouzí jsem netrpěla. Mám milující mámu i tátu a dva moc fajn sourozence. Nikdy mi nic nechybělo.”

Erika jí úsměv oplatila. „To se poštěstí jen málokomu.”

Cítila, že je jí ta křehká žena naproti čím dál víc sympatická.

„Víte o svých biologických rodičích ještě něco?”

„Ne, a ani mě to zase tolik nezajímalo, abych zjišťovala něco víc. Samozřejmě jsem občas dumala nad tím, co se tu stalo, ale podvědomě jsem se spíš bránila tomu, aby mi to zasáhlo do života. Možná jsem se bála, že by máma s tátou byli smutní a měli by pocit, že se dost nesnaží, kdybych se zajímala o své biologické rodiče.”

„Myslíte, že by se váš zájem o vlastní kořeny probudil, kdybyste měli děti?” zeptala se Erika opatrně. Moc toho o Ebbě a Martenovi nevěděla a třeba je to pro ně citlivé téma.

„Měli jsme syna,” hlesla Ebba.

Erika ucouvla, jako by dostala facku. Takovou odpověd’ nečekala. Ráda by se dozvěděla víc, ale Ebba svým odmítavým držením těla dávala jasně najevo, že se o tom nehodlá bavit.

„To, že jsme se sem přestěhovali, je pro Ebbu svým způsobem pokus o návrat ke kořenům,” odpověděl Marten.

Nervózně se zavrtěl a Erika si všimla, že si od sebe manželé na lavičce nevědomky trochu odsedli, jako by pří

lišnou blízkost nemohli snést. Atmosféra zhoustla a ona si najednou připadala vlezle, jako by byla svědkem velmi soukromé záležitosti.

„Zabývala jsem se trochu historií vašeho rodu a dost jsem toho zjistila. Kdybyste se na to chtěla podívat, stačí říct. Mám všechny materiály doma,” nabídla se Erika.

„To je od vás hezké,” podotkla Ebba bez nadšení. Jako by z ní vyprchala veškerá energie a Erika pochopila, že pokračovat v rozhovoru nemá cenu. Vstala.

„Díky, že jsem si s vámi mohla popovídat. Ozvu se vám, nebo se mi ozvěte vy, jestli budete chtít.” Vzala do ruky poznámkový blok, napsala na list papíru své telefonní číslo a e-mailovou adresu, list vytrhla a podala jim ho. Pak vypnula diktafon a uklidila ho do kabelky.

„Však víte, kde nás najdete. Neděláme nic jiného, než že tu od rána do noci makáme,” řekl Ma rten.

„To chápu. To budete všechno dělat sami?”

„Měli jsme to v plánu, každopádně dokud to půjde.”

„Kdybyste v okolí znala nějakého šikovného bytového architekta, dejte nám prosím vědět,” doplnila Ebba. „Nám s M;írtenem zařizování místností moc nejde.”

Erika se zrovna chystala odpovědět, že o takových věcech bohužel příliš neví, když vtom dostala nápad.

„Znám někoho vynikajícího, kdo vám určitě rád pomůže. Dám vám vědět.”

Rozloučila se a vrátila se před dům. Torbjorn tam právě rozděloval úkoly dvěma spolupracovníkům ze svého týmu.

„Jak vám to jde?” zavolala Erika, aby přehlušila rachot motorové pily.

„Do toho ti nic není,” zakřičel na ni Torbjorn. „Ale zavolám pak tvému manželovi a podám mu zprávu, tak ho můžeš večer vyzpovídat.”

Erika se zasmála a zamávala mu. Cestou k molu však zvážněla. Kam se poděl majetek rodiny Elvanderových? Proč se k sobě Ebba s Má rtenem chovají tak divně? Co

se stalo jejich synovi? A hlavně: opravdu nevědí, kdo se je pokusil upálit? Rozhovor s Ebbou sice nepřinesl tolik informací, jak doufala, ale když nastartovala člun a zamířila k domovu, v hlavě jí jedna myšlenka stíhala druhou.

Gosta si něco mumlal pod vousy. Vlastně si Mellbergo-vu kritiku nebral nijak osobně, ale stejně mu připadalo zbytečné takhle vyvádět kvůli tomu, že si vzal vyšetřovací spis s sebou domů. Důležitý je snad výsledek, ne? Všechny spisy z doby, kdy se ještě nepsalo na počítači, byly těžko k nalezení, a on jim ušetřil dlouhé hodiny hledání v archivu.

Připravil si tužku a papír a otevřel první složku. Kolik hodin svého života už strávil přemýšlením, co se na internátu stalo? Kolikrát už si prohlížel fotografie, procházel zápisy z výslechů a pročítal zprávu z ohledání místa činu? Jestli se do toho mají pustit pořádně, musí pracovat metodicky. Patrik mu dal za úkol, aby sestavil seznam osob, které se účastnily původního vyšetřování, a určil, v jakém pořadí je mají vyslechnout. Nemohli mluvit se všemi najednou, proto bylo důležité vzít to ze správného konce.

Gosta se posadil na židli a začal se prokousávat nic-neříkajícími zápisy z výslechů. Protože už je četl tolikrát, věděl, že v nich nic konkrétního není, a tak nezbývalo než si všímat maličkostí a číst mezi řádky. Měl potíže se na práci soustředit. Myšlenky mu pořád odbíhaly k jejich děvence, která už dávno vyrostla. Bylo zvláštní se s ní opět shledat a porovnat její skutečnou podobu s tím, jak si ji představoval.

Neklidně se na židli zavrtěl. Horlivost v práci neprojevoval už mnoho let, a přestože měl chuť se do tohoto úkolu s nadšením pustit, jeho mozek jako by novým instrukcím vzdoroval. Odložil spis stranou a místo toho si začal prohlížet fotografie. Byly tam i snímky chlapců, kte

ří přes prázdniny zůstali na internátu. Gosta zavřel oči a v myšlenkách se vrátil k té slunečné, ale chladné Bílé sobotě roku 1974. Společně se svým teď už zesnulým kolegou Henrym Ljungem se blížili k tomu velkému bílému domu. Všude vládlo takové ticho, až to téměř nahánělo hrůzu, i když to si možná vsugeroval později. Ale přesto si vzpomínal, že se na pěšině vedoucí k domu zachvěl strachy. Mrkli s Henrym na sebe, po tom zvláštním telefonátu si nebyli jistí, co je tady asi čeká. Tehdejší šéf pověřil dva muže, aby se tam jeli podívat. „Určitě si z nás vystřelili nějací puberťáci,” prohlásil a poslal je tam, hlavně proto, aby měl krytá záda, kdyby se z toho navzdory očekávání vyklubalo něco vážnějšího než klukovina znuděných synáčků z bohatých rodin. Na začátku školního roku s nimi měli nějaké problémy, ale poté co šéf zavolal Runemu Elvanderovi, nastal klid. Gosta sice neměl tušení, jak toho ředitel dosáhl, ale ať udělal cokoli, fungovalo to. Až doteď.

Před venkovními dveřmi se zastavili. Z domu se neozýval ani hlásek. Pak ticho prořízl hlasitý dětský pláč a probudil je z jejich dočasné letargie. Jednou zaklepali, ale pak šli hned dál. „Haló,” zavolal Gosta, a jak tu tak po mnoha letech seděl u svého stolu na stanici, překvapilo ho, že si všechno pamatuje do nejmenšího detailu. Nikdo mu neodpověděl, ale dětský nářek zesílil. Pospíchali tím směrem, a když vstoupili do jídelny, prudce se zastavili. Kolem stolu se batolila malá holčička a plakala, až srdce usedalo. Gosta k ní instinktivně vyrazil a zvedl ji do náruče.

„Kde jsou ostatní?” divil se Henry a rozhlížel se kolem. „Haló!” zavolal a pak se vrátil zase do haly.

Žádná odpověď.

„Podívám se nahoru,” křikl a Gosta přikývl, zcela zaměstnaný tím, aby holčičku utišil.

Ještě nikdy dítě nedržel, a tak si nebyl jistý, jak si má počínat, aby přestala plakat. Neobratně ji houpal v ná

ručí, hladil ji po zádíčkách a broukal jakousi neurčitou melodii. K jeho překvapení to fungovalo. Dívčin vytrvalý pláč utichl a nahradily ho jen občasné vzlyky. Pak si opřela hlavičku o jeho rameno a on cítil, jak se jí zvedá a klesá hruď. Gosta nepřestával houpat a broukat a zmocnil se ho pocit, který do té doby neznal.

Henry se vrátil do jídelny. „Nahoře taky nikdo není.”

„Kam mohli zmizet? Jak tady mohli nechat takhle malé dítě samotné? Vždyť si mohlo ublížit.”

„A kdo nám to sakra volal?” Henry si sundal čepici a podrbal se na hlavě.

„Tfieba se šli jen projít tady po ostrově.” Gosta se skepticky podíval na stůl s nedojedeným obědem.

„Uprostřed jídla? V tom případě se zachovali dost podivně.”

„No, na tom se shodneme.” Henry si opět nasadil čepici. „Copak tu takováhle beruška dělá úplně sama?” žvatlal a blížil se k holčičce v Gostově náručí.

Dala se okamžitě zase do pláče a držela Gostu tak pevně kolem krku, že se sotva mohl nadechnout.

„Nech ji být,” zarazil ho a o krok poodstoupil.

V nitru se mu rozlil pocit něhy a uspokojení a v tu chvíli ho napadlo, jestli by to vypadalo takhle, kdyby jeho a Maj-Brittin syn nezemřel. Ale rychle tu myšlenku zahnal. Rozhodl se, že nebude přemýšlet o tom, co by kdyby.

„Byl dole u mola uvázaný člun?” zeptal se po chvíli, když holčička zase přestala brečet.

Henry svraštil čelo. „Jeden tam byl, ale oni mají přece dva? Myslím, že na podzim koupili člun od Stena-Ivara, a teď tam byl uvázaný jen ten plastový. Ale přece by ne-vyrazili na projížďku a holčičku tady nenechali? Takoví blázni snad nejsou, i když jsou z města?!”

„Inez je místní,” opravil ho Gosta nepřítomně. „Její rodina ve Fjallbace žije už několik generací.”

Henry si povzdechl. „No, stejně je to podivné. Asi bu

deme muset holčičku vzít s sebou na pevninu a uvidíme, jestli se někdo objeví.” Obrátil se k odchodu.

„Stůl je prostřený pro šest lidí,” podotkl Gosta.

„Jsou přece velikonoční prázdniny, tak tu zůstala jen rodina.”

„Myslíš, že to tady opravdu můžeme jen tak nechat?” Nastalá situace byla mírně řečeno zvláštní a Gosta nevěděl, co si počít. Chvíli přemyšlel. „Uděláme, co říkáš, a vezmeme děvenku s sebou. Jestli se do té doby nikdo neozve, zajedeme sem zase zítra. Pokud tu stále nikdo nebude, musíme počítat s tím, že se něco stalo. A v tom případě je tohle místo činu.”

Neustále na pochybách, jestli udělali správně, vyšli ven a zavřeli za sebou dveře. Vydali se dolů k molu, a když od něj byli jen kousek, uviděli, že se k nim po moři blíží člun.

„Podívej, to je Stenova-Ivarova stará loďka,” ukazoval Henry.

„Ve člunu sedí několik lidí. Třeba je to zbytek rodiny.”

„V tom případě jim povím něco, co si za rámeček nedají. Nechat tu holčičku takhle samotnou. Mám sto chutí dát jim pořádný výprask.”

Henry rychle vykročil k molu. Gosta se s ním poklusem snažil držet krok, ale neodvážil se běžet příliš rychle, aby s holčičkou neupadl. Člun přistál a vyskočil z něj asi patnáctiletý chlapec. Měl černé vlasy a tvářil se rozzlobeně.

„Co to s Ebbou děláte?” zasyčel na ně.

„A ty jsi kdo?” opáčil Henry, když se před ním chlapec postavil s rukama v bok.

Ze člunu vystoupili další čtyři kluci a přišli k Henrymu a Gostovi, který ho právě dohnal.

„Kde je Inez a Rune?” zeptal se černovlasý chlapec. Ostatní stáli mlčky za ním a vyčkávali. Bylo zřejmé, kdo z nich je vůdce party.

„To bychom taky rádi věděli,” pravil Gosta. „Někdo nám

zavolal na stanici, že se tu něco stalo, a když jsme sem přijeli, našli jsme tu holčičku v domě úplně samotnou.”

Chlapec na něj udiveně zíral. „Ebba tam byla sama?”

Takže ta děvenka, jejíž srdíčko cítí překotně tlouct na svém, se jmenuje Ebba, pomyslel si Gosta.

„Vy jste Runeho žáci?” pokračoval Henry autoritativně, ale chlapec se nedal zastrašit. Klidně se na policistu podíval a zdvořile odpověděl:

„Studujeme tady. Zůstali jsme tu i přes prázdniny.”

„Kde jste byli?” Gosta se zamračil.

„Brzy ráno jsme si vyjeli na člunu. Rodina se chystala ke svátečnímu obědu a nás nikdo nepozval. Tak jsme radši jeli na ryby, abychom ,si utužili charakter’, jak říká Rune.”

„Měli jste dobrý lov?” Henryho tón dával jasně najevo, že chlapcovým slovům nevěří.

„Nachytali jsme plné vědro ryb,” ukázal chlapec do člunu.

Gosta se tím směrem podíval a uviděl vlečnou síť připevněnou k zádi člunu.

„Pojedete s námi na stanici, dokud tohle nevyřešíme,” oznámil jim Henry a vyrazil k jejich člunu.

„Nemohli bychom se nejdřív umýt? Jsme špinaví a páchneme rybinou,” hlesl jeden z ostatních chlapců vyděšeně.

„Uděláme, co strážníci říkají,” okřikl ho chlapec s vůd-covskými schopnostmi. „Samozřejmě pojedeme s vámi. Omlouvám se, jestli jsme se chovali nezdvořile. Jen jsme dostali strach, když jsme uviděli Ebbu v náručí cizího muže. Já jsem Leon Kreutz,” podal Gostovi ruku.

Henry mezitím stihl vlézt do člunu a čekal na ně. Gos-ta s Ebbou v náručí nechal nejdřív nastoupit chlapce. Naposledy se podíval na dům. Kam se sakra mohli po-dít? Co se tady stalo?

Gosta se vrátil do přítomnosti. Vzpomínal si na všechno tak živě, že téměř cítil teplo dívčina tělíčka v náručí. Narovnal se a vytáhl z hromádky jednu fotografii. Byla

vyfocená toho večera na stanici a zachycovala všech pět chlapců: Leona Kreutze, Sebastiana Ma nssona, Johna Hol-ma, Percyho von Bahrna a Josefa Meyera. Byli rozcuchaní, měli špinavé šaty a tvářili se zasmušile. Všichni kromě Leona. Ten se vesele usmíval a vypadal starší než na svých šestnáct let. Byl to pěkný kluk, skoro krásný, všiml si Gos-ta, když se teď na ten starý snímek díval. Tehdy na to vůbec nepomyslel. Zalistoval ve spisu. Leon Kreutz. Kdoví, co se s ním stalo? Gosta si jeho jméno poznamenal do bloku. Z těch pěti chlapců si nejzřetelněji vybavoval právě Leona. Možná by bylo dobré začít s výslechem právě u něj.

Fjdllbacka 1920

Holčička nepřetržitě plakala, ve dne v noci, a ani když si Dagmar zacpala uši a křičela z plných plic, nepodařilo se jí její pláč přehlušit. I se zacpanýma ušima slyšela dětský nářek a navíc sousedy, jak bouchají do zdi.

Takhle to nemělo dopadnout. Ještě stále cítila dotyk jeho rukou na svém těle, vybavila si, jak se na ni díval, když s ním ležela nahá v posteli. Byla přesvědčená, že její city opětoval, takže se muselo něco stát. Jinak by ji nezanechal v chudobě a ponížení. Možná se musel vrátit do Německa? Určitě ho tam potřebovali. Byl hrdina, který věrně přispěchal, když ho vlast zavolala, i když mu nucené odloučení od ní lámalo srdce.

Ještě než zjistila, že čeká dítě, snažila se ho všemi způsoby najít. Poslala spoustu dopisů na německé vyslanectví ve Stockholmu a každého, koho potkala, se ptala, jestli nezná válečného hrdinu Hermanna Goringa a neví náhodou, co se mu přihodilo. Kdyby se dozvěděl, že mu porodila dítě, určitě by se vrátil. Ať už by ho v Německu zdržovaly sebedůležitější závazky, všeho by nechal a přišel by ji i Lauru zachránit. Nikdy by ji nenechal živořit v takové bídě, mezi těmi odpornými lidmi, kteří se na ni dívali svrchu a nevěřili jejímu vyprávění, kdo je Laufiiným otcem. Ti budou koukat, až se Hermann jednou objeví u jejích dveří, tak švarný ve své letecké uniformě, s otevřenou náručí a krásným autem, které je odveze pryč.

Holčička v kolébce křičela víc a víc a Dagmar cítila, jak se v ní probouzí vztek. Ani na vteřinu nemůže mít pokoj. To dítě to dělá naschvál, to mu poznala na očích. Tak maličká a už dávala Dagmar najevo, že jí pohrdá jako všichni ostatní. Dagmar je všechny tak nenáviděla. Ať shoří v pekle, všechny ty drbny a všichni kurevníci, kteří se jí sice pošklebovali, ale stejně za ní po večerech chodili a platili jí mizernou almužnu za to, aby ho do ní mohli strčit. Když na ní leželi, sténali a přiráželi, to jim najednou byla dost dobrá.

Dagmar ze sebe odhodila přikrývku a vstoupila do malé kuchyňky. Všechny volné plochy byly pokryté špinavým nádobím. Ze zaschlých zbytků jídla stoupal zatuchlý puch. Otevřela spíž. Byla prázdná až na lahev zředěného lékařského lihu, kterým jí posledně zaplatil lékárník. Popadla ji a zamířila zpátky do postele. Děvce stále křičelo a soused znovu zabušil do zdi, ale Dagmar se o to nestarala. Vytáhla korek, rukávem noční košile otřela hrdlo lahve od drobečků a přiložila ho k ústům. Když toho vypije dost, zvuky kolem ní utichnou.

Josef plný očekávání otevřel dveře do Sebastianovy pracovny. Na jeho stole ležely nákresy pozemku, na kterém by mělo snad v dohledné době vyrůst muzeum.

„Gratuluju!” zvolal Sebastian a sel mu v ústrety. „Obec se rozhodla nás projekt podpořit.” Dal Josefovi pořádnou herdu do zad.

„To je dobře,” řekl Josef. Vlastně ani nic jiného neočekával. Jak by mohli odmítnout tak fantastickou příležitost? „Kdy můžeme začít?”

„Klid, klid. Myslím, že ti nedochází, kolik práce máme před sebou. Musíme začít s výrobou upomínkových předmětů, naplánovat stavbu, všechno spočítat, a hlavně musíme sehnat spoustu prachů.”

„Ale vdova Grunewaldová nám přece pozemek věnovala a dostali jsme několik dotací. A vzhledem k tomu, že stavbu zajišťuje tvoje firma, tak snad rozhoduješ i o tom, kdy začneme, ne?”

Sebastian se zasmál. „To, že to bude stavět moje firma, ještě neznamená, že je to zadarmo. Musím vyplácet lidem mzdu a nakoupit veškerý materiál. Postavit to muzeum bude stát spoustu peněz.” Poklepal prstem na nákresy. „Musím zapojit subdodavatele a ti mi nic zadarmo nedají. Ti nejsou jako já.”

Josef si povzdechl a posadil se. K Sebastianovým pohnutkám byl mírně řečeno skeptický.

„Začneme tou žulou,” řekl Sebastian a dal si nohy na stůl. „Dostal jsem několik dobrých návrhů, jak by ty upomínkové předměty mohly vypadat. Pak už jen zbývá nachystat pěkné reklamní letáky a vymyslet hezké balení a můžeme ty šunty začít prodávat.” Viděl, jak se Jo

sef tváří, a zašklebil se. „Jen se směj. Tobě nejde o nic jiného než o peníze. Copak nechápeš tu symbolickou hodnotu? Zula se měla stát součástí Třetí říše, ale místo toho poskytuje svědectví o porážce nacistů a vítězství dobra. My z ní něco vyrobíme a jejím prostřednictvím tak stvoříme tohle.” Josef ukázal na nákres. Byl tak rozčilený, že se téměř třásl.

Sebastian se zašklebil ještě víc. Rozhodil rukama.

„Nikdo tě nenutí, abys se mnou pracoval. Klidně naši smlouvu roztrhám a ty si můžeš jít, za kým chceš.”

To pomyšlení bylo lákavé a Josef na okamžik zvažoval, že udělá přesně to, co mu Sebastian navrhl. Pak klesl na židli. On tohle prostě musí dokončit. Svůj dosavadní život promrhal. Neměl nic, čím by se před okolním světem pochlubil, nic, co by uctilo památku jeho rodičů.

„Víš moc dobře, že se na nikoho jiného obrátit nemůžu,” vypravil ze sebe nakonec.

„A my dva přece držíme spolu.” Sebastian sundal nohy ze stolu a předklonil se. „Známe se tak dlouho. Jsme jako bratři a ty víš, jaký já jsem. Bráchu přece nenechám ve štychu.”

„Ano, držíme spolu,” zopakoval Josef. Zkoumavě se na Sebastiana podíval. „Doneslo se k tobě, že se Leon vrátil?”

„Něco jsem zaslechl. To jsem si nemyslel, že ho tady ještě uvidím. A Iu. Nepředstavitelné.”

„Prý koupili ten dům blízko Brandského parku, co byl na prodej.”

„Peníze přece mají, tak proč ne. Možná by Leon taky měl zájem něco investovat? Neptal ses ho?”

Josef prudce zavrtěl hlavou. Udělá cokoli, aby stavbu muzea urychlil. Cokoli kromě toho, aby se spojil s Leo-nem.

„Mimochodem, včera jsem potkal Percyho,” prohodil Sebastian lhostejně.

„Jak se mu vede?” Josef byl rád, že změnili téma. „Má ještě ten zámek?”

„Ale jo, měl štěstí, že Fygelstu zdědil sám. Kdyby se o dědictví musel dělit se sourozenci, byl by na mizině už dávno. Ale teď to vypadá, že mu peníze definitivně došly, a proto si mě zavolal. Abych mu poskytl krátkodobou půjčku, jak to sám nazval.” Sebastian naznačil prsty ve vzduchu uvozovky. „Má na krku finanční úřad, a ten se nenechá okouzlit vznešenými způsoby ani urozeným jménem.”

„Takže pomůžeš i jemu?”

„Netvař se tak vyděšeně. Ještě jsem se nerozhodl. Ale jak jsem říkal, bratra přece nenechám ve štychu, a Percy je můj brácha stejně jako ty, ne?”

„Jasně,” řekl Josef a zadíval se z okna na moře. Nerozluční bratři spojení temnotou. Sklouzl zase pohledem k nákresům. Temnotu zaženou pomocí světla. Musí to dokázat, kvůli svému otci i kvůli sobě.

„Co je to s Martinem?” Patrik se postavil do dveří Anni-činy kanceláře. Nemohl to vydržet. Něco nebylo v pořádku a on měl o Martina starost.

Annika se na něj podívala a sepjala ruce v klíně.

„Já ti nic říct nemůžu. Až Martin bude připravený, prozradí ti to sám.”

Patrik si povzdechl a s hlavou plnou myšlenek se posadil na židli u dveří určenou návštěvám.

„A co si myslíš o tomhle případu?”

„Myslím, že máš pravdu.” Annice se zjevně ulevilo, že se Patrik rozhodl změnit téma. „Požár a to zmizení spolu nějak souvisejí. A vzhledem k tomu, co Ebba s manželem objevili pod podlahou, se zdá pravděpodobné, že se někdo obával, co v domě při rekonstrukci najdou.”

„Moji drahou polovičku to zmizení už dlouho fascinuje.”

„A ty máš teď obavy, aby do toho nechtěla strkat svůj půvabný nosík,” doplnila Annika.

„Přesně tak. Ale třeba bude mít tentokrát dost rozumu, aby se do vyšetřování nemíchala.”

Annika se usmála a Patrik si uvědomil, že tomu ani sám nevěří.

„Rozhodně vždycky vypátrá něco zajímavého o pozadí celé události - bádání a shromažďování údajů jí jdou moc dobře. A pokud se bude při pátrání držet trochu na uzdě, určitě z jejích informací budeš mít prospěch i ty,” mínila Annika.

„To jo, jen s tím držením na uzdě jí to moc nejde.”

„Ale zase je dost samostatná. Z kterého konce chceš vlastně začít?”

„Já ani nevím.” Patrik si přehodil nohu přes nohu a nepřítomně si pohrával s tkaničkou u boty. „Musíme vyslechnout všechny, kteří tehdy na ostrově pobývali. Gosta vyhledává kontaktní údaje učitelů a všech studentů. Nejdůležitější samozřejmě je, abychom si promluvili s těmi pěti chlapci, kteří v tu sobotu byli na ostrově. Dal jsem Gostovi za úkol, aby sestavil seznam jmen a určil, kým začneme. Pak jsem měl v úmyslu požádat tebe, abys na základě Gostových informací prověřila minulost zúčastněných osob. Na jeho administrativní schopnosti bych moc nesázel, takže jsem vlastně ten jeho úkol měl také svěřit tobě. Ale on přece jen ví o tom případu nejvíc.”

„Zdá se, že je horlivost sama. Což je neobvyklé,” poznamenala Annika. „A myslím, že vím proč. Slyšela jsem, že si Gosta a jeho žena tehdy tu holčičku Elvanderovou nechali chvíli u sebe.”

„Ebba bydlela u Gosty?”

„Aspoň se to povídá.”

„Tím se vysvětluje, proč se na ostrově choval tak podivně.” Patrik si vzpomněl, jak se Gosta na Ebbu díval. Jak o ni pečoval a dotýkal se jí.

„Tak proto na ten případ nikdy nezapomněl. Asi si tu

holčičku oblíbili.” Annika vyhledala pohledem velkou fotku Lei, kterou měla postavenou na stole.

„Určitě ano,” souhlasil Patrik. Tolik toho zatím nevěděl, tolik toho potřeboval zjistit o tom, co se na Valo stalo. V tuto chvíli mu ten úkol připadal nad jeho síly. Opravdu je možné, aby tento starý případ vyřešili po tolika letech? A kolik času jim vlastně zbývá?

„Myslíš, že ten žhář zaútočí znovu?” zeptala se ho Annika, jako by mu četla myšlenky.

Patrik se nad její otázkou zamyslel. Pak přikývl.

„Nevím. Možná. Ale nesmíme nic riskovat. Co nejdřív musíme zjistit, co se tehdy o Velikonocích vlastně stalo. Ať už Ebbě a Martenovi chtěl ublížit kdokoli, musíme ho zastavit, než udeří znovu.”

Anna se prohlížela nahá v zrcadle a v očích ji pálily slzy. Nepoznávala se. Pomalu natáhla ruku a pohladila se po hlavě. Po nehodě jí začaly růst tmavší a hrubší vlasy než dřív a stále je měla mnohem kratší než svůj obvyklý dlouhý účes. Návštěva kadeřníka by je možná mohla vylepšit, ale Anně připadalo, že to stejně nemá cenu. Její tělo se nezmění jen tím, že se nechá hezky ostříhat.

Třesoucí se rukou přejížděla po jizvách, které se jí rozbíhaly po těle a vytvářely náhodné obrazce. Dost vybledly, ale úplně už nezmizí nikdy. Netečně sevřela mezi prsty špek na břiše. Celý život si bez větší námahy udržovala štíhlou figuru a mohla upřímně říct, že je na své tělo pyšná. Teď se na svou otylou postavu dívala s odporem. Kvůli zraněním se nemohla příliš hýbat a bylo jí úplně jedno, čím se cpe. Anna vzhlédla ke své tváři, ale téměř nebyla schopná podívat se sama sobě do očí. Díky dětem a Danovi svůj boj o život vyhrála, vyhrabala se z temné propasti tak hluboké, v jaké se nikdy předtím neocitla, ani během let s Lucasem. Otázka byla, jestli to za to stálo. Stále na ni nedokázala odpovědět.

Někdo zazvonil u dveří a ona sebou trhla. Byla doma

sama, a tak bylo na ní, aby otevřela. Naposledy se na své nahé tělo podívala, naházela na sebe oblečení na doma, které leželo na hromadě na podlaze, a letěla dolů. Když za dveřmi uviděla Eriku, ulevilo se jí.

„Ahoj, neruším?” zeptala se Erika.

„Ne, pojď dál. Kde máš děti?”

„Doma. Hlídá je Kristina, já jsem měla nějakou práci. Tak jsem si říkala, že se stavím u tebe, než ji vystřídám.”

„Dobrý nápad,” řekla Anna a šla postavit na kávu. Vzpomněla si na odraz svého bílého tučného břicha v zrcadle, ale rychle vzpomínku zahnala a vytáhla z ledničky piškoty s čokoládou a krémem.

„Ach jo, já bych už nic takového neměla jíst,” zatvářila se nešťastně Erika. „O víkendu jsem se viděla v bikinách a nebyl to zrovna povzbudivý pohled.”

„Ale prosím tě, vždyť vypadáš výborně,” namítla Anna trochu trpce. Erika si přece nemá vůbec na co stěžovat.

Připravila džbán šťávy a Erika ji následovala k venkovnímu posezení vzadu za domem.

,Jé, vy máte ale hezký nábytek. Je nový?” Přejela rukou po bíle natřené židli.

„Jo, narazili jsme na něj u Paulssona, tam u Eviny samoobsluhy, víš kde.”

„Ty máš opravdu talent vybrat ty správné věci,” ocenila ji Erika a ujistila se v tom, že Anna bude mít z jejího nápadu určitě radost.

„Díky. Kde že jsi to vlastně dnes byla?”

„Na Valo,” odpověděla Erika. Ve zkratce jí pověděla, co se tam stalo.

„To je teda vzrůšo. Takže našli krev, ale mrtvolu žádnou? Každopádně se tam muselo něco stát.”

„To tedy ano.” Erika se natáhla pro piškot. Uchopila nůž, aby ho rozkrojila a vzala si jen půlku, ale pak nůž zase odložila a pořádně se zakousla do celého zákusku.

„Usměj se,” vyzvala ji Anna a na chvíli jako by ji to zavanulo do šťastného dětství.

Erika hned pochopila, co má na mysli, a roztáhla ústa do širokého úsměvu, zuby celé hnědé od čokoládového krému.

„Hele, dívej,” řekla pak a vzala si z tácu dvě brčka. Strčila do každé nosní dírky jedno, zašilhala a vytrvale cenila čokoládové zuby.

Anna se neubránila smíchu. Vzpomněla si, jak to jako dítě milovala, když na ni starší sestra dělala opičky. Erika se většinou chovala dospěle a vážně, spíš jako matka než jako starší sestra.

„Vsadím se, že už neumíš pít nosem,” provokovala ji Erika.

„Jasně že umím,” urazila se Anna a také si zastrčila brčka do nosu. Předklonila se, ponořila brčka do sklenice a nadechla se nosem. Jakmile se jí šťáva dostala do nosních dírek, začala neovladatelně kašlat a kýchat a Erika se válela smíchy.

„Co to tu vy dvě provádíte?”

Venku se náhle objevil Dan, a když viděly, jak se tváří, smály se, až se za břicha popadaly. Ukazovaly na sebe a snažily se něco říct, ale chechtaly se tolik, že ze sebe nedostaly ani slovo.

„Myslím, že už nikdy nepřijdu domů bez ohlášení.” Dan potřásl hlavou a odešel.

Konečně se uklidnily a Anna cítila, že úzkost v jejím nitru trochu povolila. Byly doby, kdy s Erikou trochu bojovala, ale nikdo se nedokázal dotknout jejích nejvnitřnějších citů tak jako sestra. Nikdo jiný ji neuměl tak naštvat, ale také tak rozesmát. Navěky je spojovalo neviditelné pouto, a když tam teď naproti ní seděla a utírala si slzy smíchu, uvědomila si, jak moc sestru potřebuje.

„Asi bych být tebou dnes večer moc nepočítala s nějakými intimnostmi, když tě takhle viděl,” podotkla Erika.

Anna si pohrdavě odfrkla. „Nevím, jestli to bude tak velká změna. Ale přešla bych na jiné téma, jestli nemáš

nic proti. Připadá mi trochu incestní probírat sexuální život se sestrou, která s mým partnerem dřív chodila…”

„Prosím tě, to už je sto let. Upřímně řečeno už si ani nepamatuju, jak vypadal nahý.”

Anna si demonstrativně vrazila prsty do uší a Erika se smíchem zavrtěla hlavou.

„Fajn, přísahám, že změním téma.”

Anna vytáhla prsty z uší. „Řekni mi víc o tom Valo. Jaká je ta dcera? Jak ona se to jmenovala? Emma?”

„Ebba,” opravila ji Erika. „Bydlí tam se svým manželem, M;irtenem. Plánují dům zrekonstruovat a otevřít si tam penzion.”

„Myslíš, že se tím dá něco vydělat? Sezóna tu není příliš dlouhá.”

„Nemám tušení, ale získala jsem dojem, že to nedělají kvůli penězům. Ze ten projekt má jiný cíl.”

„No, možná jim to vyjde, ten dům má potenciál.”

„Já vím. A tady do toho vstupuješ ty.” Erika na ni ukázala prstem a nedokázala zakrýt nadšení.

„Já?” podivila se Anna. „A co s tím já mám společného?”

„Zatím nic, ale můžeš mít. Dostala jsem vynikající nápad!”

„Ty jsi vždycky tak skromná,” rýpla si do ní Anna, ale stejně to vzbudilo její zvědavost.

„Vlastně o tom nejdřív začali mluvit Ebba s Má rtenem. Dokážou si dobře poradit se samotnou rekonstrukcí a jsou zruční řemeslníci, ale potřebovali by někoho, kdo by jim pomohl najít ten správný styl a atmosféru. A ty máš všechno, co je potřeba: umíš zařizovat byty, shánět starožitnosti a máš výborný vkus. Jsi prostě perfektní!” Erika se nadechla a napila se šťávy.

Anna nemohla uvěřit vlastním uším. Díky tomuto úkolu by mohla zjistit, jestli na práci bytové architektky stačí, mohla by to být její první zakázka. Cítila, jak se jí roztahují ústa k úsměvu.

„Reklas jim o mně? Myslíš, že si chtějí někoho najmout? Mají na to peníze? V jakém stylu by asi chtěli dům zařídit? Nábytek nemusí stát moc peněz, spíš by bylo zábavné jezdit po aukcích a vyhledávat opravdu pěkné věci za hubičku. K tomu domu by se podle mě hodil spíš takový trochu staromódní, romantický styl a já vím, kde se dají sehnat pěkné látky a…”

Erika ji pohybem ruky zastavila.

„Hej, uklidni se! Odpověď zní ne, neříkala jsem jim o tobě. Pověděla jsem jim jenom, že možná vím o někom, kdo by jim mohl pomoct. O jejich rozpočtu nemám vůbec ponětí, ale klidně jim zavolej a domluv se s nimi, a jestli budou mít zájem, zajedeme tam za nimi.”

Anna se zarazila a pozorně si Eriku prohlížela.

„Ty chceš jen mít záminku, abys tam zase mohla jet čmuchat.”

„Možná jo… Ale stejně si myslím, že je výborný nápad, abyste se potkali. Určitě ti to půjde fantasticky.”

„No, sama jsem uvažovala o tom, že bych se pustila do vlastního podnikání.”

„No vidíš, tak na co čekáš? Dám ti jejich číslo a můžeš jim hned zavolat.”

Anna cítila, že se v ní probudilo něco nového. Nejlépe to asi vystihovalo slovo nadšení. Poprvé po velmi dlouhé době pocítila skutečné nadšení.

„Tak jo, dej to sem, než si to rozmyslím,” vyhrkla a vytáhla mobil.

T ím rozhovorem se nepřestával užírat. Bylo to tak ubíjející, když si musel dávat pozor na jazyk a nemohl mluvit otevřeně. Novinář, se kterým se dopoledne sešel, byl idiot. Lidi všeobecně vzato jsou idioti. Nevidí věci, tak jak jsou, a o to víc zodpovědnosti spočívá na něm.

„Myslíš, že to straně ublíží?” John v ruce točil sklenicí s vínem.

Jeho manželka pokrčila rameny. „Určitě z toho nic nebude. Vždyť to není celostátní deník.” Uhladila si vlasy za uši, nasadila si brýle a pustila se do čtení hromady papírů, kterou měla před sebou.

„Stačí málo a ten rozhovor se rozšíří všude. Jdou po nás jako supi a hledají sebemenší důvod, aby nás napadli.”

Liv se na něj podívala přes obroučky brýlí. „Neříkej, že tě to překvapuje? Však víš, kdo v této zemi ovládá média.”

John přikývl. „To pro mě není žádná novinka.”

„Při příštích volbách už to bude vypadat jinak. Lidi konečně prohlédnou, kam se naše společnost řítí.” Vítězně se usmála a zalistovala v papírech.

„Kéž bych sdílel tvou důvěru v lidstvo. Někdy uvažu-ju nad tím, jestli tomu lidi vůbec někdy porozumí. Copak Švédové tak zlenivěli a zhloupli, namíchali se s jinými rasami a zdegenerovali, že nechápou, že se ta verbež stále rozpíná? Možná už jim v žilách koluje příliš málo čisté krve, abychom my měli pro koho pracovat.”

Liv přestala číst. Podívala se na manžela a oči jí vzplanuly.

„Teď mě poslouchej, Johne. Už tenkrát, když jsme se poznali, jsi měl jasný cíl. Vždycky jsi věděl, co musíš udělat, co máš za úkol vykonat. Pokud tě nikdo neposlouchá, tak zkrátka musíš zvýšit hlas. Pokud někdo zpochybňuje tvé názory, tak pro ně musíš lépe argumentovat. Konečně jsme se dostali do parlamentu a je to zásluhou voličů, přesně těch lidí, o kterých teď pochybuješ. Kašli na to, jestli nějaký tuctový novinář zpochybňuje náš rozpočet. My přece víme, že máme pravdu, a nic jiného nemá význam.”

John se na ni usmál. „Ty mluvíš přesně stejně jako tehdy na schůzi mládežnické organizace, když jsme se poznali. Ale musím říct, že ti to víc sluší s vlasy než bez nich.” Popošel k ní a políbil ji do vlasů.

Z té holohlavé revolucionářky v maskáčích, do které

se zamiloval, si jeho manželka, chladná, vždycky hezky oblečená a upravená, ponechala jen výbušnou povahu a agitační tón. A přesto ji teď miloval ještě víc.

„Je to jen článek v místním tisku.” Liv mu stiskla ruku, kterou jí předtím položil na rameno.

„Asi máš pravdu,” souhlasil John, ale neklid ho neopouštěl. Musí vykonat to, co si umínil. Verbež musí být vyhlazena a ten úkol dostal na starosti on. Kéž by jen měl více času.

Kachličky v koupelně ji příjemně chladily na čele. Ebba zavřela oči a nechala se tím chladem prostoupit.

„Půjdeš už si lehnout?”

Slyšela z ložnice Martenův hlas, ale neodpověděla. Nechtěla si jít lehnout. Pokaždé když si lehla vedle Má r-tena, měla pocit, že Vincenta zrazuje. Ten první měsíc nemohla s Martenem bydlet v jednom domě. Nemohla se na něj ani podívat, a když se náhodou uviděla v zrcadle, odvrátila pohled. Jediné, co pro ni existovalo, byla všudypřítomná vina.

Její rodiče se o ni ve dne v noci starali a pečovali o ni, jako by byla malé dítě. Mluvili s ní, prosili a přesvědčovali ji, že ona a Marten se navzájem potřebují. Nakonec jim uvěřila, nebo se možná jen vzdala, protože to tak bylo jednodušší.

Sbližovala se s ním pomalu a neochotně. Přestěhovala se zase domů. První týdny strávili mlčky, báli se, co se stane, když spolu začnou mluvit a řeknou něco, co nepůjde vzít zpět. Pak začali běžnými větami:

„Podej mi to máslo.”

„Vypral jsi?”

Neškodné promluvy, které nemohly vyprovokovat žádná obvinění. Časem se věty prodlužovaly a bezpečných témat přibylo. Začali mluvit o Valo. Marten jako první navrhl, aby se sem přestěhovali. Ale i ona to vnímala jako šanci odstřihnout se od všeho, co jim připomínalo

jejich minulý život. Život, který sice nebyl dokonalý, ale zato šťastný.

Jak tam tak seděla se zavřenýma očima a čelem opřeným o kachličky, poprvé zapochybovala, jestli udělali správně. Dům, kde Vincent prožil celý svůj krátký život, prodali. Dům, kde ho přebalovali, v noci ho kolébali v náručí, aby usnul, dům, kde se naučil lézt, chodit a mluvit. Už jim nepatřil a ona uvažovala, jestli se pro to opravdu vědomě rozhodli, nebo jen utekli.

A teď jsou tady. V domě, kde možná ani nejsou v bezpečí a v jehož jídelně je celá podlaha vytrhaná, protože tam pravděpodobně byla zavražděna její rodina. Dotýkalo se jí to víc, než si byla ochotná připustit. Během dospívání o svém původu moc nepřemýšlela. Ale teď už nebylo možné minulost dál ignorovat. Když uviděla tu podivnou obrovskou skvrnu pod podlahou, v děsivém okamžiku jasnozřivosti si uvědomila, že tady nejde o žádnou tajemnou záhadu. To se opravdu stalo. Její matka a otec patrně přesně na tomhle místě zemřeli a jí to kupodivu připadalo skutečnější než to, že se ji s Martenem možná také někdo pokusil zabít. Nevěděla, jak se má k té nové skutečnosti postavit a naučit se v ní žít, ale nikam jinam teď utéct nemohla.

„Ebbo?”

Poznala mu na hlase, že jestli neodpoví, brzy vstane a půjde ji hledat. Zvedla tedy hlavu a zavolala ke dveřím:

„Už jdu!”

Důkladně si vyčistila zuby a pozorovala se přitom v zrcadle. Dnes večer pohledem neuhnula. Upřeně se dívala na tu ženu s vyhaslýma očima, matku bez dítěte. Pak vyplivla pastu do umyvadla a utřela si pusu do ručníku.

„To ti to ale trvalo.” Márten držel v ruce rozevřenou knížku, ale všimla si, že je na stejné stránce jako včera večer.

Neodpověděla a vklouzla pod deku. Marten odložil knihu na noční stolek a zhasl lampičku. Když se nastě-

hovali, namontovali do oken žaluzie, díky nimž byla v pokoji neproniknutelná tma, i když se venku nikdy pořádně nesetmělo.

Ebba ležela úplně klidně a zírala do stropu. Cítila, že se Marten snaží najít její ruku. Předstírala, že si té šmátrající ruky nevšimla, ale on ji nestáhl jako obvykle. Místo toho pokračoval k jejímu stehnu, pomalu jí vklouzl pod tričko a pohladil ji po břiše. Jeho ruka se cílevědomě sunula výš a dotkla se jejích prsou. V tu chvíli se v ní zvedla vlna nevolnosti. Těmito prsy Vincenta kojila, z těchto bradavek jeho malá pusinka hladově sála mléko.

V ústech ucítila žaludeční šťávy, vylétla z postele, utíkala do koupelny a jen tak tak stihla otevřít poklop toalety, než se jí žaludek obrátil naruby. Když dozvracela, vysíleně se sesypala na podlahu. Z ložnice k ní doléhal Ma rtenův pláč.

Fjallbacka 1925

Dagmar padl zrak na noviny ležící na zemi. Laura ji tahala za rukáv a opakovala svoje „mami, mami”, ale Dagmar si jí nevšímala. Měla toho otravného, ukňouraného hlásku plné zuby a to věčné opakování stejného slova ji dohánělo k šílenství. Pomalu se shýbla a noviny zvedla. Odpoledne už se chýlilo k večeru a pohled měla trochu zakalený, ale nebylo pochyb. Černé na bílém tam stálo: Německý letecký hrdina Goring se vrací do Svédska.

„Mami, mami!” Laura ji tahala čím dál silněji a Dagmar ji prudce odstrčila, až dívka spadla z lavičky a dala se do pláče.

„Buď zticha!” zasyčela na ni Dagmar. Tenhle předstíraný brekot nesnášela. Tomu dítěti přece nic nechybí. Má střechu nad hlavou, má co si obléknout a nehladoví, i když je jídla někdy málo.

Dagmar se vrátila k článku a pomalu ho pfieslabikovala. Srdce se jí prudce rozbušilo. Vrátil se, je ve Svédsku a teď si pro ni určitě přijde. Pak sklouzla pohledem na řádek níž: Goring se stěhuje do Svédska se svou švédskou manželkou Carin. Dagmar vyschlo v puse. Oženil se s jinou. Zradil ji! Vzedmula se v ní vlna vzteku a ještě se vystupňovala Laufiiným křikem, který se jí zařezával do mozku. Kolemjdoucí na ně zírali.

„A teď už mlč!” Dala Lauře facku, až ji dlaň zasvědila.

Dívka ztichla, přiložila si ruku k planoucí tváři a vytřeštila na ni oči. Pak začala křičet znovu, ještě hlasitěji, a Dagmar se zmocnilo zoufalství. Vrhla se na noviny a četla tu větu znovu a znovu. Carin Goringová. To jméno jí dunělo v hlavě. V novinách nepsali, jak dlouho jsou svoji, ale vzhledem k tomu, že je Svédka, asi se poznali tady. Nějak se jí podařilo Hermanna oklamat, aby si ji vzal. Určitě je to Carinina chyba, že Hermann Dagmar nevyhledal, že u ní a u dcery, u vlastní rodiny, nemohl být.

Přikývla, noviny zmačkala a natáhla se po lahvi, kterou měla vedle sebe na lavičce. Už zbývalo jen trochu na dně a to ji vyvedlo

z míry — vždyi ještě ráno byla lahev plná. Ale dál nad tím nepřemýšlela, napila se a cítila, jak to krásně pálí, když jí ten blahodárný nápoj klouže do krku.

Holka konečně přestala skučet. Jen tam seděla na zemi, popotahovala a rukama si objímala kolena. Určitě se lituje jako obvykle, na svých pět let už je pěkně prohnaná. Dagmar věděla, co je potřeba udělat. Ještě může všechno zachránit. V budoucnu bude moci Hermann být s nimi a zcela jistě se mu podaří zkrotit i Lauru. Ta holka potřebuje pevnou otcovskou ruku. Ačkoli se do ní Dagmar snažila vtlouct trochu rozumu, nemělo to žádný výsledek.

Dagmar se na té lavičce v Brandském parku začala usmívat. Zjistila, co je kořenem všeho zlého, a teď už se dá všechno do pořádku.

K domu zabočilo Gostovo auto a Erika si oddechla. Bála se, aby ho Patrik cestou do práce nepotkal.

Otevřela, ještě než Gosta zazvonil. Děti za ní povykovaly tak nahlas, že to po venkovním tichu musel být pro Gostu trochu šok.

„Promiň ten rámus. Myslím, že už se blíží den, kdy definitivně odpískám pokusy tady v tom domě pracovat.” Otočila se, aby napomenula Noela, který honil plačícího Antona.

„To nic. Jsem zvyklý na řvoucího Mellberga,” odvětil Gosta a sedl si na bobek. „Ahoj, vy budete asi pěkní rošťáci, co?”

Anton a Noel se přestali honit a najednou se styděli, ale Maja před něj odvážně předstoupila.

„Ahoj, starej strejdo. Já jsem Maja.”

„Ale Majo! Tohle se přece neříká,” napomenula ji Erika a přísně se na ni podívala.

„Nic se neděje.” Gosta se nahlas zasmál a vstal. „Od dětí a idiotů se člověk dozví pravdu a já přece starý jsem. Že jo, Majo?”

Maja přikývla, vrhla vítězný pohled na mámu a odkráčela. Kluci ještě nesebrali odvahu se s Gostou seznámit. Pomalu couvali do obývacího pokoje a nespouštěli z Gosty zrak.

„Koukám, že tihle dva už tak vstřícní nejsou,” podotkl a šel za Erikou do kuchyně.

„Anton byl odjakživa plachý. Noel býval vždycky průbojnější, ale zdá se, že teď přišel do fáze, kdy jsou cizí lidi úplný postrach.”

„To podle mě vůbec není hloupý přístup.” Gosta se usa

dil na jednu z kuchyňských židlí a neklidně se rozhlédl. „Určitě se Patrik nevrátí domů?”

„Odjel do práce před půl hodinou, takže už by teď měl být na stanici.”

„Nejsem si jistý, jestli je tohle dobrý nápad.” Přejížděl prstem po ubruse.

„Já myslím, že je vynikající,” řekla Erika. „Zatím není důvod do toho Patrika zatahovat. Není vždycky úplně rád, že mu pomáhám.”

„A já se mu nedivím. Několikrát ses dostala do pěkné šlamastyky.”

„Ale nakonec to dobře dopadlo.”

Erika se nenechala odradit. Sama svůj nápad považovala za geniální, a tak se včera večer vytratila z pokoje a zavolala Gostovi. A teď tu seděl u nich v kuchyni, i když ho musela trochu přemlouvat, aby o své plánované návštěvě Patrikovi nic neřekl.

„My dva máme něco společného,” řekla a sedla si naproti Gostovi. „Oba se hrozně moc chceme dozvědět, co se tehdy o Velikonocích na Valo stalo.”

„To jo, ale teď na tom pracuje policie.”

„Což je výborné. Ale sám víš, jak je vaše práce někdy neefektivní, když musíte dodržovat všechny předpisy a pravidla. Já můžu pracovat úplně jiným způsobem a mnohem volněji.”

Gosta se stále tvářil skepticky. „To je možná pravda, ale jestli to zjistí Patrik, nebude mít slitování. Nevím, jestli chci…”

„A přesně proto se Patrik nesmí nic dozvědět,” skočila mu do řeči Erika. „Ty se postáráš o to, abych tajně získala přístup k vyšetřovacím spisům, a já se s tebou podělím o všechno, co vypátrám. Jakmile něco objevím, hned ti to předám. Ty o tom řekneš Patrikovi a budeš za hrdinu a já pak použiju veškeré materiály ve své knize. Je to výhodné pro všechny, i pro Patrika. Vždyť chce tenhle případ vyřešit a chytit toho žháře. Nebude se na nic vyptávat,

ale vděčně přijme, co se nabízí. Kromě toho je vás na stanici ještě míň než obvykle, když je Martin nemocný a Paula má dovolenou, ne? To přece nemůže ničemu vadit, když se do vyšetřování zapojí ještě jeden člověk?”

„Asi máš pravdu.” Gosta se přestal tak mračit a Erika předpokládala, že ho zaujala možnost být za hrdinu. „Ale opravdu si myslíš, že Patrik nepojme podezření?”

„Kdepak. Ví, jak moc tě tento případ zajímá, takže mu nic nedojde.”

Podle zvuků z obývacího pokoje se zdálo, že tam dochází k nějakým bojům, a tak Erika vstala a běžela tam. Pokárala Noela, aby nechal Antona na pokoji, a poté co jim rychle pustila film s Pipi Dlouhou punčochou, opět se rozhostil klid a ona se mohla vrátit do kuchyně.

„Otázka je, kde začneme. Už víte něco o té krvi?”

Gosta zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Ale Torbjorn je se svým týmem stále na ostrově a hledá další důkazy. Během dne by měl dostat výsledky rozborů, jestli se jedná o lidskou krev nebo ne. Zatím jsme získali jen předběžnou zprávu o tom požáru, ta Patrikovi přišla těsně předtím, než jsem včera odcházel domů.”

„Už jste začali s výslechy?” Erika byla tak nedočkavá, že téměř nevydržela klidně sedět. Dokud neudělá všechno, co je v jejích silách, aby přispěla k vyřešení této záhady, nehodlá se vzdát. A to, že z toho navíc může vzniknout fantastická knížka, brala spíš jako vítaný bonus.

„Včera jsem sestavil seznam zúčastněných osob a určil jsem pořadí, v jakém bychom si podle mého soudu s nimi měli promluvit. Pak jsem začal shánět jejich kontaktní údaje. Ale není to tak jednoduché, když už od té události uběhlo tolik let. Zaprvé může být těžké ty lidi vypátrat a zadruhé už si toho nemusí moc pamatovat. Takže uvidíme, co nám to přinese.”

„Myslíš, že s tím mají něco společného ti kluci?” zeptala se.

Gosta hned pochopil, jaké kluky má na mysli. „Jasně že mě to napadlo, ale nezdá se mi to. Vyslýchali jsme je několikrát a jejich výpovědi se shodovaly. Nenašli jsme ani žádné stopy, které by naznačovaly…”

„A našli jste vůbec nějaké stopy?” přerušila ho Erika.

„Ne, nebylo moc čeho se chytit. Když jsme s mým kolegou Henrym našli Ebbu v domě samotnou, šli jsme dolů k molu. Tam jsme potkali ty kluky, kteří zrovna přirazili se člunem, a opravdu to vypadalo, že byli na rybách.”

„Prohlédli jste ten člun? Přece není vyloučené, že těla někdo hodil do moře.”

„Člun jsme prohlédli velmi důkladně, ale žádné stopy krve ani ničeho podobného v něm nebyly, a ty by tam být musely, kdyby ve člunu převáželi pět mrtvol. Pochybuju, že by vůbec zvládli ta těla donést ke člunu. Byli to spíš drobní kluci. Kromě toho mrtvoly většinou dříve či později vyplavou na břeh. Někoho ze zavražděných bychom museli najít, kdyby si chlapci nedali velkou práci s tím, aby těla zatížili. A k tomu by potřebovali velmi těžké předměty, které člověk ve spěchu jen tak nenajde.”

„Mluvili jste i s ostatními studenty ze školy?”

„Ano, ale někteří rodiče nám skoro nedovolili je vyslechnout. Asi na to byli moc nóbl a nechtěli riskovat nějaký skandál.”

„Dozvěděli jste se něco zajímavého?”

Gosta si pohrdlivě odfrkl. „Ne, jen spoustu keců o tom, jak to rodičům připadá příšerné, ale že jejich syn nám o životě na internátu nemá co povědět. Všechno bylo skvělé. Rune byl skvělý, učitelé byli skvělí a nikdy nedocházelo k žádným konfliktům ani hádkám. A chlapci většinou papouškovali, co říkali rodiče.”

„A co učitelé?”

„No, samozřejmě jsme je oba vyslechli. Jednoho z nich, Oveho Lindera, jsme nejdřív trochu podezřívali. Jenže pak se ukázalo, že má alibi.” Gosta se na chvíli odmlčel.

„Nenašli jsme zkrátka nic podezřelého. Nemohli jsme ani dokázat, že k nějakému zločinu vůbec došlo. Ale…”

Erika se opřela o lokty a předklonila se. „Jaké ale?”

Zaváhal. „Ale, ani nevím. Tvůj muž rád odkazuje na svá tušení a my si z něj kvůli tomu děláme legraci, ale musím přiznat, že můj instinkt mi už tehdy napovídal, že jsme mohli zjistit víc. Opravdu jsme se snažili, ale bez výsledku.”

„Tak to zkusíme znovu. Od roku 1974 se toho hodně změnilo.”

„Z vlastní zkušenosti vím, že jisté věci se nemění. Takzvaní lepší lidi si vždycky pohlídají, aby se jim nic nestalo.”

„Pustíme se do toho znovu,” řekla Erika trpělivě. „Ty doděláš ten seznam studentů a učitelů, pak mi ho dáš a budeme pracovat na dvou frontách.”

„Jen aby…”

„Ne, Patrik se to nedozví. A já ti předám všechno, co zjistím. Tak jsme se přece domluvili?”

„Jo.” Gosta vypadal utrápeně.

„Mimochodem, včera jsem mluvila s Ebbou a jejím mužem.”

Gosta na ni zůstal civět. „Jak je jí? Je z toho špatná? Jak…?”

Erika se zasmála. „Uklidni se. Jedno po druhém.” Pak zvážněla. „Řekla bych, že byla taková otupělá, ale klidná. Oba tvrdí, že o tom žháři nic nevědí, ale nejsem si jistá, jestli se jim dá věřit.”

„Podle mého názoru by odtamtud měli zmizet.” V očích se mu zračil temný neklid. „Aspoň do té doby, než ten případ vyřešíme. Nejsou tam v bezpečí a měli zatracené štěstí, že tam neuhořeli.”

„Nezdá se, že by byli z těch, kdo se hned vzdají.”

„Jo, houževnatá, to ona je,” podotkl Gosta s očividnou pýchou.

Erika se na něj zkoumavě podívala, ale neptala se. Sama

věděla, jak blízcí se jí mnohdy zdají lidé, o nichž píše. Patrně to budou mít policisté podobně, když se během své kariéry stanou svědky tolik lidských osudů.

„Poté co jsem se s Ebbou potkala, přemýšlela jsem o jedné věci, která mi přišla podivná…”

„Ano?” vybídl ji Gosta, ale v tu chvíli se z obýváku ozval hrozný řev. Erika se běžela podívat, kdo z dětí si ublížil. Teprve po několika minutách mohla navázat, kde přestala.

„Kde jsem to byla? Jo, že mi připadalo podivné, že Ebba po rodičích nemá žádné věci, a něco po nich zůstat muselo. Ten dům přece nesloužil jen jako internát, oni tam bydleli a měli tam svůj osobní majetek. Předpokládala jsem, že ty věci dostala Ebba, ale ona neměla ponětí, kde asi skončily.”

„To máš pravdu.” Gosta si mnul bradu. „Musím se podívat, jestli o tom někde není nějaká zmínka. Nic takového si ale nevybavuju.”

„Napadlo mě znovu ty věci prohlédnout a podívat se na ně novýma očima.”

„To není špatný nápad. Zjistím o tom, co se dá.” Podíval se na hodinky a prudce vstal ze židle. „Panebože, to už je hodin. Hedstrom už si určitě říká, kam jsem se poděl.”

Erika se konejšivě dotkla jeho ruky.

„Určitě si vymyslíš nějakou přijatelnou výmluvu. Řekni třeba, žes zaspal. Neboj se, určitě tě nebude z ničeho podezřívat.”

„Tobě se to řekne,” řekl Gosta a začal se obouvat.

„Nezapoměň, na čem jsme se dohodli. Potřebuju kontaktní údaje na všechny lidi, kteří jsou do toho zapletení, a taky se podíváš, jestli někde není nějaká zmínka o věcech Elvanderovy rodiny.”

Erika k němu popošla a spontánně ho objala. Neohrabaně její objetí opětoval.

„No tak už mě pusť, ať se na to můžu vrhnout co nejdřív.”

„Na tebe je vždycky spoleh,” mrkla na něj Erika.

„Ale prosím tě. Teď se zase věnuj dětem. Ozvu se, jakmile něco zjistím.”

Erika za ním zavřela dveře a udělala, jak řekl. Posadila se na gauč, a zatímco po ní lezly všechny tři děti a snažily se urvat to nejlepší místo na klíně, nepřítomně sledovala Pipina dobrodružství na obrazovce.

Na stanici vládl klid. Mellberg pro změnu opustil svou kancelář a usadil se v kuchyni. Ernst, který se od páníč-ka nikdy nevzdaloval dál než na metr, se uvelebil pod stolem a doufal, že dříve či později nastane čas na svačinu.

„To je takovej idiot!” vybuchl Mellberg a ukázal na noviny před sebou. Bohuslanské noviny rozhovor s Johnem Holmem pořádně rozmázly.

„To jo, nechápu, že si lidi můžou někoho takového zvolit do parlamentu. Obávám se, že to je nutná daň demokracii.” Patrik si sedl naproti Mellbergovi. „Ale stejně si s ním musíme pohovořit. Je jedním z těch pěti kluků, kteří tehdy zůstali na velikonoční prázdniny na Valo.”

„Tak to bychom si měli pospíšit. Píšou, že tady zůstane jen týden a pak se zase vrací do Stockholmu.”

„Jo, četl jsem to. Chtěl jsem za ním s Gostou teď dopoledne zajet a promluvit s ním.” Otočil se a nahlédl do chodby. „Nechápu, kam se mohl podít. Anniko? Neozval se ti Gosta?”

„Ne. Možná zaspal?” zavolala na něj Annika z recepce.

„Tak s tebou pojedu já,” rozhodl Mellberg a složil noviny.

„Ale to není nutné. Klidně počkám na Gostu. Musí tu být každou chvíli a ty máš určitě na práci důležitější věci.” Patrik cítil, že se ho zmocňuje panika. Vést výslech v přítomnosti Mellberga znamenalo jistou katastrofu.

„Třesky plesky! Až se s tím idiotem potkáš, ještě budeš rád, že mě máš s sebou.” Vstal a podíval se rozhodně na Patrika. „Tak jedem?”

Mellberg několikrát lusknul prsty a Patrik se horečně snažil přijít na nějaký argument, který by ho od jeho plánu odradil.

„Možná bychom mu měli nejprve zavolat a ohlásit se?”

Mellberg si pohrdlivě odfrkl. „Takovéhohle maníka musíme chytit…,” znovu luskl prsty, „en garde.”

„Off-guard,” opravil ho Patrik. „Říká se off-guard. Nepřipraveného.”

O několik minut později už seděli v autě a mířili do Fjallbacky. Mellberg si spokojeně pohvizdoval. Nejdřív trval na tom, že bude řídit, ale to už by bylo na Patrika moc.

„Tihle lidé mají tak omezené uvažování. Jsou to ubožáci, vůbec nerespektují jiné kultury ani rozdíly mezi lidmi.” Mellberg spokojeně přikyvoval vlastnímu tvrzení.

Patrika úplně svrběla na jazyku poznámka, aby si Mellberg vzpomněl, jak byl sám dřív v tomto ohledu omezený. Některé z komentářů, které okolo sebe trousíval, by jistě u Přátel Svédska našly nadšenou odezvu. Na Mell-bergovu obranu bylo třeba říct, že se veškerých předsudků zbavil, jakmile se zamiloval do Rity.

„Je to tamhleta chata, že jo?” Patrik zabočil na štěrkové prostranství před jednou z červeně natřených chat v Přístavní ulici. Shodli se na tom, že Johna zastihnou spíš tady než v domě v Morhultu o kilometr dál.

„Vypadá to, že na molu někdo sedí.” Mellberg natáhl krk a nakukoval přes plot.

Zamířili k brance, pod nohama jim křupal štěrk. Patrik znejistěl, jestli má zaklepat, ale připadalo mu to hloupé, a tak branku prostě otevřel.

Johna Holma poznal okamžitě. Fotograf z Bohuslanských novin ho zachytil jako muže, který odpovídá klišé, jak má vypadat typický Svéd. Zároveň se mu ale podařilo, že navzdory širokému úsměvu na fotce působil znepokojivě výhrůžně. I teď se široce usmíval, ale když je šel přivítat, v modrých očích měl tázavý výraz.

„Dobrý den, jsme z tanumské policie,” pozdravil Patrik a představil sebe i Mellberga.

„Ano?” Výraz v očích zpozorněl. „Stalo se něco?”

„Jak se to vezme. Vlastně se to týká události, která se stala už dávno, ale bohužel je zase aktuální.”

„Valo,” řekl John. Z výrazu jeho očí už neslo vyčíst, co si myslí.

„Přesně tak,” opáčil útočným tónem Mellberg. „Jedná se o Valo.”

Patrik se několikrát zhluboka nadechl, aby zachoval klid.

„Můžeme se na to posadit?” zeptal se a John přikývl.

„Samozřejmě, jen si sedněte. Slunce tu docela praží. Já to mám rád, ale jestli vám bude moc teplo, můžu roztáhnout slunečník.”

„Díky, to není třeba.” Patrik odmítavě mávl rukou. Chtěl mít tento výslech co nejdřív za sebou, než Mellberg stihne udělat nějaký průšvih.

„Vidím, že čtete Bohuslanské noviny.” Mellberg ukázal na rozečtené noviny na stole.

John pokrčil rameny. „S neschopnými novináři je to vždycky mrzuté. Chybně mě cituje, špatně si mé odpovědi vykládá a celý článek je plný narážek.”

Mellberg se zatahal za límec. Už začínal v obličeji rudnout. „Podle mě je dobře napsaný.”

„Noviny si zjevně vybraly, na kterou stranu se postaví, a já takovéto útoky musím prostě ustát, když jsem se jednou dal do politiky.”

„Ale on zpochybňuje to, co ve své politice sami prosazujete. Třeba ty kecy o tom, že pokud přistěhovalec spáchá trestný čin, bude vykázán ze země, i když má ve Svédsku trvalý pobyt. Jak by to asi fungovalo? To pošleme někoho, kdo tu bydlí spoustu let a dávno tu zapustil kořeny, zpátky, odkud přijel, jen proto, že ukradl kolo?” Mellberg zvýšil hlas a při řeči mu od úst odletovaly sliny.

Patrik tam seděl úplně ochromený. Připadalo mu, jako by byl svědkem blížící se srážky. I když souhlasil se vsím, co Mellberg říkal, tohle nebyla správná příležitost k politickým debatám.

John se na Mellberga netečně podíval. „Zrovna tohle je otázka, kterou se naši odpůrci rozhodli úplně překroutit. Rád bych vám to podrobně vysvětlil, ale pochybuju, že jste přijeli právě kvůli tomu.”

„Ne, jak jsme říkali, jsme tu kvůli tomu, co se stalo v roce 1974 na Valo. Ze ano, Bertile?” vysypal ze sebe rychle Patrik. Upřeně se na Mellberga zadíval a ten po několika vteřinách mlčení neochotně přikývl.

„Také už se ke mně doneslo, že se tam v poslední době něco děje,” řekl John. „Našli jste tu rodinu?”

„To zrovna ne,” odpověděl Patrik vyhýbavě. „Ale někdo se pokusil ten dům zapálit. Kdyby se mu to podařilo, dcera s manželem by tam patrně uhořeli.”

John se na židli trochu narovnal.

„Dcera?”

„Ano, Ebba Elvanderová,” potvrdil Patrik. „Vlastně Ebba Starková, protože se vdala. S manželem dům převzali a postupně ho rekonstruují.”

„To je určitě potřeba. Co jsem slyšel, je ten dům v dost spatném stavu.” John se zadíval směrem k ostrovu Valo, který byl od nich na dohled, dělilo je jen moře třpytící se ve slunci.

„Kdy jste tam byl naposledy?”

„Od té doby, co internát zavřeli, jsem tam nebyl.”

„Proč ne?”

John rozhodil rukama. „Zkrátka jsem tam neměl cestu.”

„Co vy si osobně myslíte o tom, co se té rodině stalo?”

„No, ne že bych o tom věděl víc než kdokoli jiný. Po pravdě řečeno nemám tušení.”

„Řekl bych, že jste do toho trochu víc zasvěcený než většina lidí,” namítl Patrik. „Vždyť jste tam s tou rodinou bydlel a ve chvíli, kdy zmizeli, jste byl na ostrově.”

„Ne tak docela, byl jsem s ostatními kluky na rybách. Byl to pro nás pořádný sok, když jsme přistáli a čekali tam na nás dva policisté. Leon se dokonce rozčílil. Myslel si, že někdo cizí chce odvézt Ebbu.”

„Takže nemáte žádnou teorii? Přece jste o tom během let určitě uvažoval?” Z Mellbergova hlasu zaznívala skepse.

John si ho nevšímal a obrátil se na Patrika. „Abych to upřesnil, my jsme s rodinou nebydleli. Chodili jsme tam do školy, ale mezi studenty a Elvanderovými vedla zřetelná hranice. Například k velikonočnímu obědu nás nikdo nepozval. Rune si od nás důsledně držel odstup a vedl tu školu jako vojenskou základnu. Přesně proto ho naši rodiče tak zbožňovali a my ho tak nenáviděli.”

„Drželi studenti pospolu, nebo se mezi vámi vyskytovaly konflikty?”

„Nějaké rozpory tam byly. To by bylo divné, kdyby ve škole, kam chodí samí dospívající kluci, nedocházelo k žádným konfliktům. Ale nedělo se nic vážného.”

„A co učitelé? Co ti si o řediteli mysleli?”

„Ti poserové se ho tak báli, že si o něm radši nic nemysleli. Rozhodně nic, co by se k nám doneslo.”

„Runeho děti byly tehdy zhruba ve vašem věku. Vídali jste se?”

John zavrtěl hlavou. „To by Rune nikdy nedovolil. S jeho nejstarším synem jsme občas do kontaktu přišli. Trochu na škole pomáhal. Pěknej hajzl.”

„Zdá se, že jste některé z Elvanderových neměl moc v lásce.”

„Nesnášel jsem je stejně jako všichni ostatní kluci. Ale ne dost na to, abych je zabil, kdyby vás to třeba napadlo. K tomuto věku asi pohrdání autoritami tak nějak patří.”

„A co ostatní děti z rodiny?”

„Ty se držely spíš stranou. Asi si nic jiného nedovolily. Stejně tak Inez. Měla úplně sama na starosti úklid, praní a vaření. Runeho dcera Annelie jí s tím pomáhala.

Ale my jsme se s nimi stýkat nemohli a možná k tomu byl i důvod. Někteří kluci byli pěkně nevychovaní klac-kové, které od dětství rozmazlovali. Předpokládám, že proto je na školu zapsali. Rodiče na poslední chvíli zjistili, že z nich vychovali lenochy a budižkničemy a snažili se to napravit tím, že je poslali k Runemu.”

„Ani vaši rodiče přece nebyli úplně na mizině, ne?”

„Nějaké peníze měli,” odpověděl John a zdůraznil minulý čas. Pak semkl rty, aby dal najevo, že už se o tom dál nehodlá bavit. Patrik to nechal být, ale rozhodl se, že si Johnovo zázemí později proklepne.

„Jak se jí vede?” řekl náhle John.

Patrikovi chvíli trvalo, než pochopil, koho myslí. „Ebbě? Zdá se, že dobře. Jak jsem říkal, chystá se dům opravit.”

John opět obrátil zrak směrem k Valo a Patrik si přál, aby měl schopnost číst mu myšlenky. Kéž by tak věděl, co se Johnovi honí hlavou.

„Děkujeme, že jste si na nás udělal čas,” řekl a vstal. V tuto chvíli se dál nedostanou, ale jejich rozhovor jen probudil jeho zvědavost, jak to vlastně na internátu chodilo.

„Ano, děkujeme. Chápu, že jste velmi vytížený,” podotkl Mellberg. „Mimochodem, mám vás pozdravovat od své partnerky. Je z Chile. Do Svédska přijela v sedmdesátých letech.”

Patrik Mellberga vzal za paži a snažil se ho odtáhnout. John za nimi se strnulým úsměvem zavřel branku.

Gosta se pokusil vklouznout na stanici bez povšimnutí, ale daleko se nedostal.

„Ty jsi zaspal? To se ti přece nestává,” divila se Annika.

„Nezazvonil mi budík,” vymlouval se, ale do očí se jí podívat neodvážil. Annika uměla každého jediným pohledem prokouknout a on jí nechtěl lhát. „Kde jsou všichni?”

Z chodby se neozýval ani hlásek a zdálo se, že je tu

Annika sama. Jenom Ernst se přicapal podívat, když uslyšel Góstův hlas.

„Patrik a Mellberg odjeli vyslechnout Johna Holma a my s Ernstem to tady hlídáme, viď, kamaráde?” Podrbala velkého psa za ušima. „Patrik se divil, kam ses poděl. Takže bych ti radila, abys sis tu historku o budíku trochu líp natrénoval.”

Vzhlédla k němu a zkoumavě si ho prohlížela.

„Když mi povíš, jakou lumpárnu máš za lubem, možná ti pomůžu, aby se na ni nepřišlo.”

„To snad není možný,” povzdechl si Gósta, ale věděl, že prohrál. „Pojď, proberem to u kafe.”

Vydal se do kuchyňky a Annika šla za ním.

„Tak co?” vybídla ho, když se usadili.

Gósta jí neochotně pověděl o dohodě s Erikou a An-nika se hlasitě smála.

„To sis to pěkně zavařil. Přece víš, jaká Erika je? Podáš jí prst a schlamstne ti celou ruku. Patrik bude zuřit, jestli se to dozví.”

„No jo, já vím,” ošíval se Gósta. Věděl, že má Annika pravdu, ale na druhou stranu mu to přišlo hrozně důležité. A nebyl tak hloupý, aby si nalhával, proč to dělá. Je to kvůli ní, kvůli holčičce, kterou s Maj-Britt zradili.

Annika se přestala smát a vážně se na něj podívala.

„Tobě na tom hodně záleží.”

„To tedy ano. A Erika mi může pomoct. Je v tom dobrá. Vím, že by Patrik neschválil, že ji do toho zatahuju, ale vyčmuchávat údaje z minulosti je její práce a to je teď nesporně schopnost, která se nám hodí.”

Annika chvíli seděla mlčky. Pak se zhluboka nadechla.

„Fajn. Patrikovi nic neřeknu. Ale mám jednu podmínku.”

„Jakou?”

„Budeš mě informovat o tom, co s Erikou zjistíte, a když bude potřeba, pomůžu vám. Taky nejsem úplně marná, pokud jde o zjišťování údajů.”

Gosta se na ni překvapeně podíval. Tohle tak úplně nečekal.

„Dobře, domluveno. Ale nezapomeň, co jsi říkala: jestli na to přijde Patrik, je po legraci.”

„S tím si budeme lámat hlavu, až to nastane. Co jste zatím zjistili? A do čeho se můžu pustit já?”

Gosta jí s úlevou přetlumočil rozhovor, který s Erikou vedl ráno.

„Musíme sehnat aktuální kontaktní údaje na všechny studenty a učitele ze školy. Mám seznam z té doby, ale z něj už asi skoro nic nesouhlasí. I když, pokud z něj vyjdeme, měli bychom většinu lidí najít. Mnoho z nich mělo dost neobvyklá příjmení a na starých adresách si možná někdo bude pamatovat, kam se odstěhovali.”

Annika se na něj podívala se zvednutým obočím.

„Copak nemáš jejich rodná čísla?”

Zůstal na ni zírat. Jak to, že mu to nedošlo? Připadal si jako pitomec a nevěděl, co říct.

„Mám si tvůj výraz vyložit tak, že rodná čísla máš? No vidíš. Tak to můžeme mít aktualizovaný seznam k dispozici odpoledne nebo nejpozději zítra. Stačí to?”

Usmála se na něj a Gosta jí ten malý triumf dopřál.

„To bude fajn,” řekl. „Já sám jsem chtěl s Patrikem vyrazit za Leonem Kreutzem.”

„Proč zrovna za ním?”

„Ani vlastně nevím, ale pamatuju si ho z těch kluků nejlíp. Získal jsem dojem, že v té partě byl vůdcem on. Kromě toho se mi doneslo, že se ženou právě koupil ten velký bílý dům na kopci, víš který. Ve Fjallbace.”

„Ten bílý s výhledem na moře? Co za něj chtěli deset milionů?” ujistila se Annika.

Ceny domů s výhledem nepřestávaly fascinovat místní usedlíky, kteří podrobně sledovali jejich aukce, vyvolávací cenu a konečnou nabídku. A deset milionů bylo i pro ty nejostřílenější opravdu velké sousto.

„Pochopil jsem, že nemají o peníze nouzi.” Gosta si

vzpomněl na tmavookého, hezkého chlapce. Už tehdy z něj vyzařovalo bohatství a ještě něco neidentifikovatelného. Nejspíš vrozená sebejistota.

„Tak se pustíme do práce,” zavelela Annika. Uklidila svůj hrnek do myčky a přísně se na Gostu dívala, dokud neudělal totéž. „Mimochodem, zapomněla jsem vyřídit, žes šel ráno k zubaři.”

„K zubaři? Já jsem přece…” Gosta se zarazil a usmál se. „Aha, no ano. Vždyť jsem ti včera říkal, že jdu k zubaři. A podívej: žádné kazy.” Ukázal si na pusu a zamrkal na ni.

„Hlavně tu naši krásnou lež neznič detaily,” pohrozila mu žertem Annika a zamířila k počítači.

Stockholm 1925

Z vlaku je málem vyhodili. Průvodčí jí zabavil lahev a žvanil něco o tom, že je na jízdu vlakem příliš opilá. A to ona tedy nebyla. Potřebovala jen sem tam kapku na posilněnou, aby se jí zdál život snesitelnější, což snad každý pochopí. Pořád žebrat o almužnu a vykonávat ponižující práce, které jí milostivě dávali jen „kvůli holce”, copak to je nějaký život? A většinou pak stejně musela přijímat v komoře návštěvy těch ufuněných pokryteckých kurevníků.

Průvodčí se nad ní nakonec smiloval také jen kvůli dceři a nechal je jet až do Stockholmu. Měly štěstí, protože kdyby je vyhodil v půli cesty, bůhví, jak by se dopravily zpátky domů. Na jednosměrnou jízdenku do Stockholmu šetřila dva měsíce a teď jí nezbýval ani halíř. Ale to nevadí, protože jakmile dorazí na místo a promluví si s Hermannem, už nebudou mít o peníze nikdy nouzi. On se o ně postará. Jakmile se dozví, jak to všechno bylo, okamžitě opustí tu prolhanou ženskou, se kterou se oženil.

Dagmar se zastavila před výlohou a zhlížela se v jejím odrazu. Od jejich posledního setkání trochu zestárla. Vlasy už neměla tak husté, a když o tom tak uvažovala, asi si je už nějakou dobu nemyla. Šaty, které před odjezdem ukradla z prádelní šňůry, na její vychrtlé postavě visely jako pytel. Když jim docházely peníze a musela volit mezi jídlem a kořalkou, vybrala si vždy kořalku, ale s tím teď bude také konec. Brzy bude zase vypadat jako dřív a Hermanna zachvátí něžný soucit, jakmile pochopí, že se s ní po jeho odjezdu život opravdu nemazlil.

Vzala Lauru za ruku a opět vykročila. Děvče vzdorovalo, a tak ji Dagmar musela za sebou táhnout.

„Pohni sebou,” zasyčela na ni. Proč tomu dítěti vždycky všechno tak trvá?

Několikrát se musely zeptat na cestu, ale nakonec došly k těm správným domovním dveřím. Zjistit jeho adresu bylo snadné. Byla uve

dená v telefonním seznamu: Ódinova ulice 23. Dům byl velký a impozantní, tak jak si ho představovala. Vzala za kliku dveří. Byly zamčení a ona se mrzutě zamračila. V tu chvíli k nim přišel nějaký pán, vytáhl klíč a odemkl.

„Za kým jdete?”

Pyšně vztyčila hlavu. „Za Goringem.”

„Aha, no, tam se jim určitě bude výpomoc hodit,” podotkl a pustil je dovnitř.

Dagmar chvíli uvažovala, co tím myslel, ale pak pokrčila rameny. Bylo jí to jedno. Teď už jsou blízko. Podívala se na tabuli u dveří, našla si, ve kterém patře bydlí Goringovi, a vlekla Lauru po schodech nahoru. Třesoucí se rukou zazvonila. Už brzy se zase shledají. Hermann, ona a Laura. Jeho dcera.

Kdo mohl tušit, že stačí tak málo, pomyslela si Anna u kormidla člunu. Když Mel rtenovi zavolala, navrhl jí, aby přijela na Valo, hned jak bude mít čas, a ona od té doby nemyslela na nic jiného. Celá rodina si všimla, jak se jí zlepšila nálada, a včera večer se doma rozhostila atmosféra plná nadějí do budoucna.

Ale vlastně to nebylo zase tak málo. Tohle byl první krok vstříc nové samostatnosti. Celý život byla závislá na ostatních. V dětství se mohla opřít o Eriku. Pak se zcela odevzdala Lucasovi, což vyústilo v katastrofu, na niž ona ani děti nikdy nezapomenou. A pak přišel Dan. Laskavý, spolehlivý Dan, který vzal ji i její poznamenané děti pod svá křídla. Bylo tak příjemné vrátit se zdánlivě do dětství a spolehnout se na někoho, kdo dá všechno do pořádku.

Jenže ta nehoda ji naučila, že ani Dan nezmůže všechno. Upřímně řečeno ji toto zjištění zasáhlo ze všeho nejvíc. Ztráta jejich prvního společného dítěte přinesla nepochopitelný smutek, ale pocit osamění a nejistoty byl snad ještě horší.

Jestliže spolu s Danem mají nadále žít, musí se postavit na vlastní nohy. I když se k tomu odhodlala později než většina lidí, věděla, že ve svém nitru potřebnou sílu má. Prvním krokem bylo získat tuhle zakázku. Teď zbývalo jen zhodnotit, jestli má potřebný talent a umí své schopnosti dobře prodat.

S bušícím srdcem zaklepala na venkovní dveře. Slyšela blížící se kroky a pak se dveře otevřely. Stál v nich muž zhruba stejného věku jako ona, v montérkách a s ochrannými brýlemi posunutými na čelo, a tázavě se

na ni díval. Vypadal tak dobře, že to Annu úplně vyvedlo z míry.

„Dobrý den,” pozdravila pak. „Já jsem Anna. Mluvili jsme spolu včera po telefonu.”

„Anna! No jasně. Promiňte, nechtěl jsem být nezdvořilý. Vždycky se do práce tak zaberu, že všechno ostatní vytěsním. Pojďte dál a vítejte v našem chaosu.”

Ustoupil a pustil ji dovnitř. Anna se rozhlédla. Slovo chaos bezesporu dobře vystihovalo stav uvnitř domu. Zároveň jí neušlo, jaký má ta budova potenciál. Tuto schopnost měla odjakživa - jako by měla kouzelné brýle a mohla si je kdykoli nasadit a uvidět hotový výsledek.

Marten sledoval její pohled. „Ještě nám trochu práce zbývá, jak vidíte.”

Chystala se odpovědět, když vtom ze schodů sešla světlovlasá, štíhlá žena. „Dobrý den, já jsem Ebba,” představila se a otřela si ruce do hadru. Ruce i šaty měla flekaté od bílé barvy a i na obličeji a světlých vlasech ulpěly malé kapičky. Ze silného zápachu terpentýnu zaslzely Anně oči.

„Omlouvám se, vypadáme hrozně,” dodala Ebba a ukázala jí ruce. „Asi vám radši ruku ani nepodám.”

„Nic se neděje, vždyť jste uprostřed rekonstrukce. Víc mě znepokojuje… no, všechno ostatní, co se teď kolem vás děje.”

„Tak Erika vám to řekla?” Ebba to spíš konstatovala, než že by se ptala.

„Slyšela jsem o požáru i tom dalším,” přisvědčila Anna. Najít pod podlahou ve vlastním domě krev jí připadalo tak absurdní, že to ani nemohla vyslovit.

„Snažíme se pokračovat, jak to jen jde,” vysvětloval M;í rten. „Nemůžeme si dovolit práci přerušit.”

Z domu se ozývaly hlasy a zvuk vytrhávaných prken.

„Technici tu stále jsou,” podotkla Ebba. „Odstraňují celou podlahu v jídelně.”

„Jste si jistí, že jste tady v bezpečí?” Anna si uvědomi

la, že se plete do cizích věcí, ale ten pár v ní probudil jakýsi ochranitelský instinkt.

„Nic nám tu nechybí,” řekl Má rten bezvýrazně. Natáhl ruku a chtěl Ebbu obejmout kolem ramen, ale ta jako by to dopředu vycítila, protože o krok ustoupila. Ma rten paži zase stáhl.

„Potřebovali jste s něčím pomoct, že?” snažila se Anna odvést pozornost jinam. Atmosféra byla tak stísněná, že se tu pomalu nedalo dýchat.

Ma rten změnu tématu kvitoval s povděkem. „Jak jsem vám říkal do telefonu, nevíme, jak pokračovat dál, až budeme mít hotovou tu hrubou práci. V zařizování se moc nevyznáme.”

„Já vás vážně obdivuju. Pustili jste se do pěkně náročného projektu. Ale může z toho být úplně nádherný dům. Představovala bych si trochu staromódní venkovský styl, starý nábytek natřený nabílo, světlé barvy, romantické růže, krásné látky, postříbřené svícny, originální drobnosti, které zaujmou.” Mluvila a obrazy se jí míhaly hlavou. „Nemusí to být drahé starožitnosti, spíš směs věcí z bazaru a nového nábytku ve starodávném stylu, který můžeme sami obrousit. Stačí jen trocha brusné vlny a…”

Ma rten se zasmál a obličej se mu rozjasnil. Anna se přistihla při tom, že se jí líbí.

„Vy opravdu víte, co chcete. Ale jen mluvte dál, myslím, že nás to oba zaujalo.”

Ebba přikývla. „Ano, přesně tak jsem si to představovala. Jen jsem nevěděla, jak to provést v praxi.” Nakrčila čelo. „Máme ale skoro nulový rozpočet a vy jste možná zvyklá utrácet hodně peněz a dostat dobře zaplaceno…”

Anna ji přerušila. „Podmínky jsou mi jasné. Ma rten mi to vysvětlil. Budete moji první zákazníci, a jestli s mou prací budete spokojení, můžu vás uvést jako referenci. Určitě se domluvíme na částce, kterou si můžete dovolit. A co se týče samotného zařízení, má to vypadat, jako by

bylo částečně zděděné a částečně z bazaru. Bude to pro mě výzva, abych nábytek pořídila co nejlevněji.”

Anna se na ně s nadějí zadívala. Tak ráda by tuhle zakázku získala a to, co Ebbě a Mártenovi řekla, byla pravda. Pokud dostane volné ruce, aby z bývalé ozdravovny vytvořila chloubu celého ostrova, bude to úžasný projekt, který navíc přiláká další zákazníky.

„Já sama podnikám, a tak přesně chápu, jak to myslíte. Osobní doporučení je ze všeho nejdůležitější.” Ebba na ni plaše mrkla.

„A čím se zabýváte?” zeptala se Anna.

„Šperky. Vyrábím stříbrné náhrdelníky s přívěšky andělíčků.”

„To zní dobře. Jak jste na to přišla?”

Ebba strnula a odvrátila se. Marten se zatvářil rozpačitě a rychle prolomil nastalé ticho.

„Nevíme přesně, kdy rekonstrukci dokončíme. Policejní vyšetřování a škody, které napáchal požár, nám trochu nabouraly plány, takže těžko říct, kdy se budete moct pustit do práce.”

„To nic, já se přizpůsobím,” uklidnila ho Anna, ještě celá zmatená z toho, jak Ebba před chvílí zareagovala. „Jestli chcete, můžete se už teď se mnou poradit ohledně toho, jakou barvou vymalovat a tak podobně. A já si začnu dělat nákresy a jezdit po aukcích v okolí a uvidíme, jestli něco najdu.”

„Výborný plán,” souhlasil Ma rten. „Vlastně jsme chtěli otevřít zkušební provoz příští rok na Velikonoce a naplno to rozjet v létě.”

„Tak to máte času dost. Můžu se tu ještě porozhlédnout a udělat si pár poznámek, než pojedu?”

„Samozřejmě. Chovejte se v tom našem binci jako doma,” usmál se Ma rten. Pak se zarazil. „Jen do jídelny vás asi pustit nemůžeme.

Ebba a Ma rten se vrátili k práci a nechali ji, ať si dům v klidu projde. Pilně si zapisovala a cítila, jak jí srdce

buší očekáváním. Tohle by mohlo vyjít. Třeba to pro ni bude začátek nového života.

Percymu se třásla ruka, když měl papíry podepsat. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a advokát Buhrman se na něj ustaraně podíval.

„Opravdu to chcete udělat, Percy? Vašemu otci by se to nelíbilo.”

„Otec je mrtvý!” zasyčel, ale hned zamumlal něco na omluvu a pokračoval: „Vypadá to jako drastické opatření, ale buď udělám tohle, nebo budu muset zámek prodat.”

„A co si půjčit od banky?” Buhrman už zastupoval jeho otce a Percyho často napadalo, kolik mu asi je let. Po hodinách strávených na golfovém hřišti u domu na Mallorce byl Buhrman vysušený jako mumie a klidně by ho mohli vystavovat v muzeu.

„Banky jsem se samozřejmě ptal, copak jsem hňup?” Znovu zvýšil hlas a pak se přinutil navázat klidnějším tónem. Rodinný advokát s ním často mluvil, jako by byl pořád malý kluk. Zdálo se, že zapomíná, že Percy zdědil hraběcí titul. „Zcela jasně mi ozřejmili, že už mi nehodlají vyjít vstříc.”

Buhrman se zatvářil zmateně. „Vždyť jsme s tou bankou vždy udržovali tak dobré vztahy. Váš otec přece chodil s bývalým ředitelem do školy. Mluvil jste opravdu s těmi správnými lidmi? Mohl bych jich pár obvolat a určitě…”

„Bývalý ředitel už tu banku dost dlouho nevede,” skočil mu do řeči Percy. S tím starcem už mu docházela trpělivost. „Kromě toho už je to taky dost dávno, co opustil nejen banku, ale i tento svět, a zbyly z něj patrně jen kosti. Teď je nová doba. V bance pracují jen kravaťáci s kalkulačkou místo hlavy a holobrádci z ekonomky, kteří vůbec nevědí, jak to na světě chodí. Banku teď vedou lidi, kteří se doma zouvají, copak to nechápete?” Vztek

le podepsal poslední papír a posunul ho ke starci, který byl zcela vyvedený z míry.

„Podle mého názoru je to velmi zvláštní,” potřásl hlavou. „Co přijde dál? Zruší se institut svěřenství a stará panství se budou rozdělovat, jak se komu zlíbí? Mimochodem, nechcete si radši promluvit se svými sourozenci? Mary se přece bohatě provdala a Charles na svých restauracích pěkně vydělává, jestli se nepletu? Možná by vám mohli podat pomocnou ruku? Vždyť jste příbuzní.”

Percy na něj zůstal zírat. Ten dědek se už úplně zbláznil. Copak zapomněl na všechny ty hádky a soudní spory, které následovaly po otcově smrti před patnácti lety? Percyho sourozenci byli natolik nerozvážní, že se snažili rozporovat svěřenství, které mu jakožto nejstaršímu synovi zaručovalo právo, že zdědí celé panství a nic se dělit nebude. Ale zákon naštěstí hovořil jasnou řečí. Zámek Fygelsta přiřkl jemu jakožto prvorozenému potomkovi. Sice patřilo k bontonu, že se prvorozený v rámci možností s případnými sourozenci rozdělil, ale po jejich vytrvalých pokusech sebrat mu majetek, který mu podle zákona a tradic patřil, nebyl zrovna naladěn se s nimi dělit. Takže z dědického řízení vyšli naprázdno a ještě museli zaplatit soudní výlohy. Jak Buhrman řekl, nouzí nakonec netrpěli, čímž se vždycky utěšoval, když ho přepadlo špatné svědomí. Ale jít za nimi žebrat bylo naprosto vyloučené.

„Tohle je moje jediná možnost,” ukázal na podepsané papíry. „Mám štěstí na dobré přátele, kteří mi pomůžou, a všechno zase splatím, jakmile se vyřeší ta nešťastná situace s finančním úřadem.”

„Dělejte, jak myslíte, ale riskujete opravdu mnoho.”

„Já Sebastianovi důvěřuju,” prohlásil Percy. Kéž by si tím sám byl tak jistý.

Kjell praštil telefonem o stůl tak prudce, že ho z té rány rozbolela celá paže. Bolest jen přiživila jeho vztek. Masíroval si loket a nadával.

„Do prdele!” zařval a zaťal ruce v pěst, aby ještě něčím nehodil o zeď.

„Co se děje?” Do dveří strčil hlavu jeho nejlepší kamarád a kolega Rolf.

„No, co myslíš?” Kjell si prohrábl tmavé vlasy, které mu před několika lety začaly šedivět.

„Beata?” Rolf vešel dovnitř.

„No jasně! Přece jsem ti říkal, že mi minulý víkend nedala děti, i když na mně byla řada. A teď vyvádí, že je se mnou nepustí na Mallorku. Týden mimo domov je zjevně hrozně dlouhá doba.”

„Ale vždyť ona s nimi jela v červnu na dva týdny na Kanáry? A ten zájezd přece koupila a tebe se ani nezeptala? Proč by tedy nemohly odjet na týden se svým tátou?”

„Protože to jsou ,její’ děti. To říká neustále. ,Moje’ děti. Já si je evidentně můžu jenom půjčovat.”

Kjell se přinutil zhluboka dýchat. Nesnášel to, že ho Beata umí takhle vytočit. Vůbec nemyslela na blaho dětí, jen se snažila co nejvíc znepříjemnit život jemu.

„Pokud vím, na péči o děti se máte podílet oba? Dokonce bys měl mít nárok vídat je častěji, než jak to máte zařízené teď,” namítl Rolf.

„Já vím. Ale taky chci, aby ve svém životě měli pevný bod. Jenže to předpokládá, že mi nikdo nebude házet klacky pod nohy pokaždé, když si mám děti vyzvednout. Vzít je na týden na dovolenou, copak toho chci moc? Jsem jejich táta, mám stejné právo s nimi být jako Beata.”

„Však ony vyrostou, Kjelle. A postupně jim to dojde. Snaž se stát lepším člověkem, lepším tátou. Potřebují klid. Když jim ho u sebe poskytneš, uvidíš, že se to vyřeší. Hlavně ale nepřestaň bojovat, aby ses s nimi mohl vídat.”

„Já se nevzdám,” řekl Kjell zatvrzele.

„To je dobře,” přikývl Rolf. Zamával novinami, které držel v ruce. „Mimochodem, napsal jsi fakt dobrý člá

nek. Několikrát jsi ho skutečně zahnal do úzkých. Myslím, že tohle je první rozhovor, kde Holma a jeho stranu někdo takhle zpochybnil.” Posadil se na židli pro návštěvy.

„No, já nechápu, proč to nikdo neudělal dřív.” Kjell zavrtěl hlavou. „Vždyť v té jejich politice jsou zjevné mezery, poukázat na ně není nic těžkého.”

„Doufám, že se ten článek rozšíří,” pravil Rolf a ukázal na příslušnou stránku novin. „Je potřeba ukázat, jací tihle lidé ve skutečnosti jsou.”

„Nejhorší je, že lidi jim tu lacinou propagandu žerou. Nastrojí se do pěkného obleku, demonstrativně vykopnou několik členů, kteří se předtím nechvalně vyznamenali, a začnou kázat o rozpočtových škrtech a úsporách. Ale za touhle fasádou se skrývají pořád ti stejní náckové. Hajlují a mávají vlajkami s hákovým křížem jako dřív, ale dělají to potají. A pak si v televizi stěžují, že na ně pořád někdo nespravedlivě útočí.”

„Mě přesvědčovat nemusíš, já už na tvé straně jsem,” zasmál se Rolf a rukama naznačoval, aby se uklidnil.

„Myslím, že něco skrývá,” řekl Kjell a mnul si kořen nosu.

„Kdo?”

„John. Chová se velmi promyšleně a zdvořile. Všechno je až příliš perfektní. Nesnažil se ani zatajit svou skin-headskou minulost, ale dal se na pokání, chodil do ranních show a sypal si popel na hlavu. Takže to pro voliče není žádná novinka. Musím se zkrátka propracovat hloub. Přece se nemohl své minulosti zbavit úplně.”

„Myslím, že máš pravdu. Ale něco na něj vyhrabat nebude vůbec jednoduché. John Holm investuje spoustu energie do toho, aby si svou bezchybnou fasádu udržel.” Rolf odhodil noviny.

„Každopádně…” Kjella přerušilo zvonění telefonu. „Jestli je to zase Beata, tak…” Na chvíli zaváhal a pak zahřměl do telefonu: „Ano?”

Když uslyšel, kdo volá, okamžitě změnil tón hlasu. Viděl, že ho Rolf pobaveně pozoruje.

„No ahoj, Eriko… Ne, nerušíš… Jasně… Cože? Děláš si legraci?”

Znovu mrkl na Rolfa a zazubil se. Po několika minutách hovor ukončil. Rychle si něco poznamenal a pak tužku odhodil, pohodlně se opřel a založil si ruce za hlavou.

„Začínají se dít věci.”

„Jaké věci? Kdo ti to volal?”

„Erika Falcková. Evidentně nejsem jediný, koho zajímá John Holm. Pochválila mi článek a ptala se, jestli k němu mám nějaké podklady, na které by se mohla podívat.”

„Proč se o Holma zajímá?” divil se Rolf. Pak vykulil oči. „Je to kvůli Valo? Chystá se Erika o tom zmizení napsat knihu?”

Kjell přikývl. „Tak jsem to aspoň pochopil. Ale to nejlepší teprve přijde. Teď se drž, tomuhle nebudeš věřit.”

„Do prčic, Kjelle. Nenapínej mě.”

Kjell se zašklebil. Ta zpráva ho naprosto nadchla a věděl, že Rolf z ní bude nadšený úplně stejně.

Stockholm 1925

Dveře jí otevřela žena, která vůbec nebyla taková, jak si ji Dagmar představovala. Nebyla ani krásná ani svůdná, působila spíš unaveně a přepadle. Kromě toho vypadala starší než Hermann a celá její bytost vyzařovala jakousi všednost.

Dagmar tam mlčky stála. Možná si spletla dveře? Ale přece si přečetla cedulku se jménem Goringovi, a tak tohle musí být jejich hospodyně. Pevně sevřela Laufiinu ruku.

„Hledám Hermanna.”

„Hermann není doma.” Zena si ji prohlédla od hlavy k patě.

„Tak to počkám, až se vrátí.”

Laura se schovala za Dagmar, žena se na dívku mile usmála a pak se představila:

„Já jsem paní Goringová. Co si přejete?”

Tak tohle je žena, kterou tolik nenáviděla a na kterou nemohla přestat myslet od té doby, co si v novinách přečetla její jméno. Dagmar si Carin Goringovou užasle prohlížela: praktické a solidní boty, dobře padnoucí sukně sahající ke kotníkům, halenka úzkostlivě zapnutá až ke krku, vlasy vyčesané do drdolu. Kolem očí byly vidět drobné vrásky a plei měla chorobně bledou. Najednou do sebe všechno zapadlo. Jistě že právě tahle ženská oklamala jejího Hermanna.

Takováhle stará panna by muže jako Hermann nikdy nezískala, kdyby nepoužila nějaké špinavé triky.

„My dvě spolu taky máme o čem mluvit.” Popadla Lauru a vešla do dveří.

Carin ustoupila a vůbec se ji nepokusila zadržet. Jen vyčkávavě přikývla. „Mám vám pověsit kabát?”

Dagmar se na ni podezřívavě podívala. Pak bez vyzvání zamířila do pokoje nejblíž předsíni. Když vstoupila do velkého salonu, prudce se zastavila. Byt byl přesně tak krásný, jak si Hermannův

domov představovala — prostorný, s vysokými okny i stropy a naleštěnými parketami, ale byl skoro prázdný.

„Proč tu nemají žádný nábytek, mami?” zeptala se Laura a udiveně se rozhlížela.

Dagmar se otočila ke Carin. „Ano, proč nemáte žádný nábytek? Proč Hermann bydlí v prázdném bytě?”

Carin se nejdřív zamračila, aby dala najevo, že jí ta otázka připadá nevhodná, ale pak mile odpověděla:

„V poslední době jsme to měli trochu těžké. Ale teď mi řekněte, kdo vlastně jste.”

Dagmar její otázku ignorovala a vrhla na paní Goringovou rozčilený pohled. „Těžké? Ale Hermann je přece bohatý. Takhle přece nemůže bydlet.”

„Poslouchala jste mě? Jestli mi nefieknete, kdo jste a co tu pohledáváte, budu muset zavolat policii. Kvůli vaší dceři bych se tomu radši vyhnula.” Carin kývla na Lauru, která se opět schovala za matčinými zády.

Dagmar ji popadla a postrčila ji ke Carin.

„Tohle je moje a Hermannova dcera. Od teď bude Hermann žít s námi. Vy už jste ho měla pro sebe dlouho a on vás stejně nechce. Copak to nechápete?”

Carin Goringové zaškubalo v obličeji, ale zachovala klid a mlčky si Dagmar a Lauru prohlížela.

„Nemám tušení, o čem to mluvíte. Hermann je můj manžel, já jsem paní Goringová.”

„Ale miluje mě. Jsem jeho velká láska,” dupla si Dagmar. „Laura je jeho dcera, ale vy jste si ho přivlastnila, než jsem mu to mohla oznámit. Kdyby to věděl, nikdy by se s vámi neoženil, ať už byste ho nutila jakkoli.” Vzteky se jí točila hlava. Laura se jí zase schoulila za zády.

„Myslím, že byste měla jít, než zavolám policii.” Carin stále mluvila klidně, ale Dagmar viděla v jejích očích strach.

„Kde je Hermann?” trvala na svém.

Carin ukázala na dveře. „Ven!” Rozhodně popošla k telefonu a stále ukazovala směrem ke dveřím. Klapot jejích podpatků se rozléhal opuštěným bytem.

Dagmar se trochu uklidnila a zamyslela se. Pochopila, že jí Goringová nikdy neprozradí, kde její muž je, ale aspoň se konečně dozvěděla pravdu. Zalil ji pocit uspokojení. Ted’ už zbývá jen najít Hermanna. I kdyby si měla ustlat přede dveřmi, počká tady, než se vrátí. A pak budou spolu až navěky. Pevně uchopila Lauru za límec a táhla ji ke dveřím. Než je za sebou zavřela, vrhla na Carin Goringovou poslední vítězný pohled.

„Děkuju, Anno, jsi zlato.” Erika dala sestře pusu na tvář, rychle zamávala dětem a pospíchala k autu. Měla trochu spatné svědomí, že je zase opouští, ale soudě podle veselých výkřiků, kterými Annu vítaly, jim nic chybět nebude.

Zamířila do Hamburgsundu s hlavou plnou úvah. Zlobilo ji, že ve svém pátrání o rodině Elvanderových příliš nepokročila. Pokaždé narazila na neprostupnou zeď a stejně jako policie nemohla přijít na žádné vysvětlení, jak mohla rodina zmizet. Ale přesto se nevzdávala. Historie té rodiny byla fascinující, a čím víc času strávila v archivu, tím zajímavější to bylo. Na ženách z Ebbina rodu jako by spočívalo jakési prokletí.

Erika zahnala myšlenky na minulost. Díky Gostovi totiž konečně získala stopu. Při rozhovoru zmínil jméno jisté osoby a další pátrání vyústilo v to, že za tou osobou právě jede a doufá, že od ní zjistí důležité informace. Dávat dohromady informace o starých případech se podobalo skládání obrovské skládačky, kde už od začátku chybí důležité dílky. Erika však ze zkušenosti věděla, že pokud se bez ztracených dílků obejde a poskládá puzz-le z těch zbylých, výsledný motiv bude dostatečně zřetelný. U tohoto případu to zatím neplatilo, ale doufala, že přibudou další dílky a ona brzy uvidí, co skládačka představuje. Jinak vyjde veškerá její práce nadarmo.

Zastavila u Hanssonovy benzinky, aby se zeptala na cestu. Věděla přibližně, kudy má jet, ale bylo by hloupé zbytečně bloudit. Za pultem stál Magnus, který benzin-ku vlastnil společně s manželkou Annou. Kromě jeho bratra Franka a švagrové Anette, kteří zase na náměstí

provozovali stánek s párky, neexistoval nikdo, kdo by o obyvatelích Hamburgsundu a blízkého okolí věděl víc.

Trochu překvapeně se na ni podíval, ale nic neřekl a na kus papíru jí nakreslil podrobný plánek. Pokračovala v cestě, jedním okem sledovala silnici a druhým plánek, až nakonec dorazila k tomu správnému domu. Teprve pak jí došlo, že nikdo nemusí být doma, když je dnes tak hezky. Většina lidí, kteří měli volno, si vyjela na výlet na některý z ostrůvků nebo ležela na pláži. Ale když už je tady, proč by nezkusila zazvonit. Když vystoupila z auta a uslyšela hudbu, vzplála v ní naděje.

Zatímco čekala, až jí někdo otevře, pobrukovala si melodii linoucí se zevnitř, Non, je ne regrette rien od Édith Piaf. Uměla zazpívat jen refrén a francouzštinu dovedla jen napodobit, ale hudba ji přesto vtáhla a Erika si skoro nevšimla, že se dveře otevřely.

„Ó, tady máme nějakou fanynku Piaf!” poznamenal mužík oblečený do šeříkového županu se zlatým lemováním. Obličej měl pečlivě nalíčený.

Erika nemohla zastřít své udivení.

Mužík se usmál. „No tak, srdíčko. Chcete mi něco prodat, nebo jste přišla za jiným účelem? Jestli něco prodáváte, tak mám všeho dostatek, ale jinak pojďte prosím dál a přisedněte si ke mně na verandu. Walter nemá slunce rád, a tak tam jsem zcela samotinká. A není nic smutnějšího než pít dobré růžové víno sama.”

„No, já… jsem přišla za jiným účelem,” vykoktala Erika.

„Tak vida!” Muž spokojeně spráskl ruce a poodstoupil, aby mohla vejít.

Erika se rozhlédla po předsíni. Všude bylo samé zlato, ozdobné střapce a samet. Slovo přepych tu nádheru zdaleka nevystihovalo.

„Tohle patro jsem zařizovala já a nahoře je to zase podle Walterova vkusu. Pokud chcete, aby vám manželství vydrželo takhle dlouho, musíte být schopná dělat kompromisy. Už brzy oslavíme patnácté výročí svatby a před

tím jsme žili deset let v hříchu.” Přistoupil ke schodišti do druhého patra a zavolal: „Miláčku, máme návštěvu! Neseď tam nahoře jako mrzout a pojď si s námi radši dát skleničku na sluníčku!”

Vlnil se dál předsíní a ukázal nahoru.

„Měla byste vidět, jak to nahoře vypadá. Jak v nemocnici. Úplně sterilní. Walter říká, že je to stylově čisté. On zbožňuje takzvaný severský styl a ten není tak úplně útulný. Ani není těžké toho stylu dosáhnout. Všechno se natře nabílo, dá se tam ten příšerný nábytek z IKEA vyrobený z březové dýhy a tradá - máte zařízeno.”

Obešel obrovské červené křeslo s brokátovým čalouněním a zamířil k otevřeným dveřím vedoucím na verandu. Na stole stál chladicí kbelík s lahví růžového vína a vedle z poloviny vypitá sklenice.

„Dáte si trochu vína?” Už se natahoval po lahvi. Hedvábný župan mu poletoval kolem hubených bílých nohou.

„Hrozně ráda bych si dala, ale řídím,” odmítla Erika a pomyslela si, jaká by to byla paráda sedět na téhle půvabné verandě s výhledem na záliv a ostrov Hamburgo a vychutnávat si sklenku vína.

„To je ale otrava. Opravdu vás nezlákám, abyste si dala třeba jen pár kapek?” Vytáhl lahev z kbelíku a svůdně s ní zamával.

Erika se musela zasmát. „Můj manžel je policista, a tak si bohužel netroufnu, i když bych hrozně ráda.”

„Určitě je to velký fešák! Vždycky jsem zbožňovala muže v uniformě.”

„Já taky,” souhlasila Erika a posadila se do jednoho z lehátek.

Muž se otočil a trochu stáhl hlasitost na přehrávači. Nalil Erice sklenici vody a s úsměvem jí ji podal.

„Tak, a čemu vděčím za návštěvu tak krásné dívky?”

„Jmenuju se Erika Falcková a jsem spisovatelka. Zrovna teď se zabývám rešeršemi ke své další knize. Jste opravdu Ove Linder? Učitel, který na počátku sedmdesátých

let působil na chlapecké internátní škole Runeho Elvandera?”

Úsměv mu na tváři pohasl. „Ove. To jméno jsem dlouho neslyšela…”

„Takže tu nejsem správně?” řekla Erika a uvědomila si, že asi v Magnusově podrobném popisu něco popletla.

„Ale ano, jen už je to spousta let, co mě někdo nazval Ove Linderem.” Přemýšlivě točil sklenkou mezi dlaněmi. „Oficiálně jsem si jméno nikdy nezměnila, to byste mě ani nenašla, ale teď si říkám Liza. Nikdo mi neříká Ove, jen občas Walter, když se na mě zlobí. Liza je samozřejmě podle Lizy Minnelli, i když jsem jen její chabá kopie.” Naklonil hlavu na stranu a zdálo se, že očekává, že mu to Erika bude rozmlouvat.

„Lizo, přestaň si vynucovat komplimenty.”

Erika otočila hlavu. Předpokládala, že postava ve dveřích je Walter, Lizina drahá polovička.

„Tak tady jsi. Pojď se seznámit s Erikou,” řekla Liza.

Walter vyšel ven, postavil se za Lizu a něžně jí umístil ruce na ramena. Liza položila svou volnou ruku na jeho a stiskla ji. Erika se přistihla při myšlence, že doufá, že s Patrikem po pětadvaceti společných letech budou mít podobně láskyplný vztah.

„O co jde?” řekl Walter a posadil se k nim. Na rozdíl od svého partnera vypadal nanejvýš všedně: středně vysoký, normální postavy, s ustupujícími vlasy a diskrétně oblečený. Toho by při svědecké výpovědi bylo těžké identifikovat, pomyslela si Erika. Ale měl hodné a inteligentní oči a oba vzbuzovali zvláštní dojem, že k sobě dokonale patří.

Odkašlala si. „Snažím se zjistit víc informací o internátní škole na Valo. Vy jste tam učila, že?”

„Uf, ano,” povzdechla si hluboce Liza. „To byla příšerná doba. Tehdy jsem se se svou orientací ještě skrývala a homosexualita se vůbec nebrala tak shovívavě jako dnes. Kromě toho trpěl Rune Elvander hroznými předsudky,

se kterými se nijak netajil. Než jsem se odvážila projevit své pravé já, snažila jsem se vsí silou zapadnout mezi ostatní. Nikdy jsem nebyla takový ten chlapácký typ dřevorubce, ale zjevně jsem působila dostatečně heterosexuálně a normálně. V dospívání jsem to hodně trénovala.”

Sklopil pohled a Walter ho konejšivě pohladil po ruce.

„Myslím, že se mi podařilo Runeho oklamat. Ale od studentů jsem slýchala spoustu jízlivých poznámek. Ta škola byla plná budižkničemů, které bavilo hledat slabá místa ostatních a pak se do nich strefovat. Setrvala jsem tam něco přes půl roku a déle bych to asi nevydržela. Vlastně jsem se tam po velikonočních prázdninách nechtěla vracet, ale nakonec jsem výpověď ani dávat nemusela.”

„Jak na vás ta událost zapůsobila? Máte nějakou teorii?” zeptala se Erika.

„Každopádně to byla tragédie, ať už jsem si o té rodině myslela cokoli. Předpokládám, že se jim stalo něco hrozného.”

„Ale netušíte, co by to mohlo být?”

Liza zavrtěla hlavou. „Ne, je to pro mě stejná záhada jako pro všechny ostatní.”

„Jaká byla na škole atmosféra? Docházelo tam k nějakým konfliktům?”

„To tedy ano. Vřelo to tam jako v papiňáku.”

„Jak to myslíte?” Erika cítila, jak se jí zrychlil tep. Poprvé má šanci se dozvědět, co se dělo v zákulisí. Proč na to nepomyslela dřív?

„Podle učitele, kterého jsem na škole vystřídala, byli kluci v sobě hned od začátku. Byli zvyklí prosadit si svou a zároveň je doma učili, že jsou něco víc než ostatní. Několik kohoutů na jednom smetišti, to nemohlo skončit jinak než bojem. Když jsem tam nastoupila, Rune zavedl tvrdý režim a kluci se postupně srovnali, ale pod povrchem to neustále vřelo.”

„Jaký měli vztah k Runemu?”

„Nenáviděli ho. Byl to sadistický psychopat,” konstatovala zcela chladně Liza.

„Nepopisujete Runeho Elvandera zrovna lichotivě.” Erika zalitovala, že si s sebou nevzala diktafon. Musí se zkrátka snažit zapamatovat si z rozhovoru co nejvíc.

Liza se zachvěla, jako by se do ní najednou dala zima. „Rune Elvander je bezkonkurenčně ten nejodpornější člověk, jakého jsem kdy potkala. A věřte mi,” podívala se na svého manžela, „když žijete jako my, přijdete do kontaktu se spoustou hnusáků.”

„Jak se choval ke své rodině?”

„To záleží na tom, koho z rodiny myslíte. Inez nevypadala, že by se měla nějak extra dobře, a zajímalo by mě, proč si ho vůbec brala. Byla mladá a hezká. Měla jsem podezření, že ji k tomu donutila matka. Umřela těsně potom, co jsem na školu nastoupila, a Inez se asi dost ulevilo, protože to byla strašně zlá babizna.”

„A co Runeho děti?” vyzvídala Erika. „Jaký ty měly vztah k otci a nevlastní matce? Pro Inez asi nebylo úplně jednoduché se do rodiny začlenit. Nebyla přece o moc starší než její nejstarší nevlastní syn?”

„To byl děsivý kluk, celý otec.”

„Kdo? Nejstarší syn?”

„Ano. Claes.”

Rozhostilo se dlouhé ticho a Erika trpělivě vyčkávala.

„Toho si pamatuju nejlíp. Mám husí kůži, jen na něj pomyslím. Vlastně ani nemůžu vysvětlit proč. Vždycky se ke mně choval zdvořile, ale pro jistotu jsem se k němu raději nikdy neobracela zády. Měl vždycky takový podivný výraz v obličeji.”

„Vycházeli spolu Claes a Rune dobře?”

„Težko říct. Kroužili kolem sebe jako dvě planety a jejich dráhy se nikdy neprotly.” Liza se rozpačitě zasmála. „Teď mluvím jak špatný básník nebo ženská posedlá eso-terikou…”

„Vůbec ne, jen pokračujte,” vybídla ji Erika a předklonila

se. „Chápu, jak to myslíte. Takže mezi Runem a Claesem nikdy k žádným konfliktům nedocházelo?”

„Ne, drželi si odstup. Vypadalo to, že Claes Runeho na slovo poslouchá, ale nikdo nevěděl, co si o svém otci myslí ve skutečnosti. Jedna věc je každopádně spojovala. Oba zbožňovali Carlu - Runeho zesnulou manželku a Claesovu matku - a oba zjevně nesnášeli Inez. V Claesově případě by se to snad dalo pochopit, vždyť uchvátila místo po jeho matce, ale Rune se s ní přece sám oženil.”

„Rune se tedy k Inez choval špatně?”

„No, rozhodně to nebyl nijak láskyplný vztah. Neustále jí poroučel, jako by byla jeho podřízená a ne manželka. Claes se svou macechou jednal opravdu zle a sprostě a zdálo se, že si příliš neoblíbil ani Ebbu. A jeho sestra Annelie nebyla o moc lepší.”

„Jak Rune reagoval na chování svých dětí? Povzbuzoval je v tom?” Erika se napila vody. Na verandě bylo horko, i když seděli pod slunečníkem.

„V Runeho očích byly naprosto bez chyby. Samozřejmě i vůči nim zachovával vojenskou disciplínu, ale nikdo jiný než on jim vynadat nemohl. Jakmile si na ně někdo stěžoval, nastal tanec. Vím, že Inez se o to jednou pokusila, ale patrně už to pak nikdy nezopakovala. K Inez se choval hezky jen Johan, Runeho nejmladší syn. Byl ohleduplný a měl ji rád.” Liza se zatvářila smutně. „Zajímalo by mě, co se stalo s malou Ebbou.”

„Je zpátky na Valo. S manželem se rozhodli dům opravit. A předevčírem…”

Erika se kousla do rtu. Nebyla si jistá, kolik jim toho může prozradit, ale když k ní byla Liza tak upřímná… Zhluboka se nadechla.

„Předevčírem, když vytrhávali podlahu v jídelně, pod ní našli krev.”

Liza i Walter na ni vytřeštili oči. Doléhaly k nim zvuky člunů a lidí na pláži, ale na verandě se rozhostilo úplné ticho. Nakonec se slova ujal Walter.

„Tys vždycky říkala, že jsou určitě mrtví.”

Liza přikývla. „To taky bylo nejpravděpodobnější. Kromě toho…”

„Kromě toho co?”

„Ale, to je tak hloupé.” Mávla rukou, až se rukáv hedvábného županu zatřepotal. „Tehdy jsem to nikomu neřekla.”

„Nic není bezvýznamné nebo hloupé. Jen mi to povězte.”

„Vlastně to není nic určitého, ale měla jsem zkrátka pocit, že se brzy stane něco zlého. A slyšela jsem…” Zavrtěla hlavou. „Ne, to je hrozně hloupé.”

„Pokračujte,” vybídla ji Erika a měla chuť se k ní natáhnout a odpověď z ní vytřást.

Liza se napila růžového vína a pak se na ni zpříma podívala.

„V noci jsem slyšela zvuky.”

„Jaké zvuky?”

„Kroky, otevírání dveří, vzdálené hlasy. Ale když jsem vyšla po schodech nahoru, nikdy tam nikdo nebyl.”

„Jako by to byli duchové?” navrhla Erika.

„Já na duchy nevěřím,” odpověděla Liza vážně. „Můžu říct jen to, že jsem slyšela zvuky a měla jsem pocit, že se brzy stane něco hrozného. Takže mě nepřekvapilo, když jsem se pak dozvěděla o tom zmizení.”

Walter přikývl. „Tys měla vždycky šestý smysl.”

„Bože, už toho blábolení nechám,” řekla Liza. „Přece si nebudeme kazit den něčím tak smutným. Erika by mohla získat dojem, že jsme úplní suchaři.” V očích jí opět vzplály jiskřičky a široce se usmála.

„Ale vůbec ne. Moc vám děkuju, že jsem si s vámi mohla popovídat. Budu mít o čem přemýšlet, ale teď už opravdu musím domů.” Erika vstala.

„Pozdravujte Ebbu,” řekla Liza.

„Vyřídím.”

Naznačili, že ji vyprovodí ke dveřím, ale předešla je.

„Jen seďte, ven trefím sama.”

Když procházela mořem zlata, střapců a sametových polštářů, Édith Piaf jí zpívala o svém zlomeném srdci.

„Kde jsi sakra ráno byl?” Patrik vstoupil do Gostovy kanceláře. „Myslel jsem, že se mnou pojedeš za Johnem Holmem.”

Gosta vzhlédl od stolu. „Copak ti to Annika neřekla? Byl jsem u zubaře.”

„U zubaře?” Patrik se posadil a zkoumavě si ho prohlížel. „Doufám, žes neměl žádný kaz?”

„Ne. Ani jeden.”

„Jak ti to jde s tím seznamem?” Patrik přejel pohledem hromady papírů, které měl Gosta před sebou.

„Ale jo, u většiny studentů už mám jejich aktuální adresy.”

„To byl fofr.”

„Rodná čísla,” poklepal Gosta na starý seznam studentů. „Člověk musí myslet hlavou, chápeš.” Podal Patrikovi seznam. „Jak to šlo u našeho vrchního nácka?”

„Asi by s tvým popisem tak docela nesouhlasil.” Patrik si pročítal seznam.

„Ne, ale je to přece pravda. Sice si přestali holit hlavu, ale je to pořád stejná pakáž. Co Mellberg, nevyváděl?”

„Co bys řekl?” opáčil Patrik a položil si seznam do klína. „Dalo by se to shrnout asi tak, že se tanumská policie nepředvedla z té nejlepší stránky.”

„A dozvěděli jste se aspoň něco?”

Patrik zavrtěl hlavou. „Nic moc. John Holm o tom zmizení nic neví. Na škole se nestalo nic zvláštního, co by ho mohlo vysvětlit. Kromě běžných třecích ploch mezi skupinou puberťáků a přísným ředitelem nedocházelo k žádným konfliktům. A tak dále.”

„A Torbjorn už se ozval?” zajímal se Gosta.

„Ne. Slíbil mi, že se to bude snažit popohnat, ale protože se nemůžeme pochlubit žádnou čerstvou mrtvolou, asi nebudeme prioritou číslo jedna. Kromě toho, i kdy

by se teď náhodou ukázalo, že tu rodinu někdo zavraždil, ten případ je promlčený.”

„Ale výsledky krevního rozboru nám přece můžou poskytnout vodítko, které má souvislost s naším vyšetřováním. Copak jsi zapomněl, že se nedávno někdo pokusil Ebbu a Mártena upálit? A nebyl jsi to zrovna ty, kdo tvrdil, že požár s tím zmizením určitě souvisí? A co Ebba? Myslíš, že nemá právo se dozvědět, co se s její rodinou stalo?”

Patrik odmítavě zamával rukama. „Vždyť já vím! Jenže zatím jsem v tom starém případu nenarazil na nic zajímavého a připadá mi to trochu beznadějné.”

„A vTorbjornově hlášení o požáru se ničeho chytit nedá?”

„Ne. Někdo zapálil obyčejnou sirkou obyčejný benzin. Nic konkrétnějšího v té zprávě není.”

„Tak to budeme muset začít rozmotávat z jiného konce.” Gosta ukázal bradou na fotku připíchnutou na zdi. „Myslím, že bychom měli trochu zmáčknout ty kluky. Určitě vědí víc, než co tehdy vypověděli.”

Patrik vstal, popošel ke zdi a prohlížel si fotku pěti chlapců.

„Patrně máš pravdu. V seznamu jsem si přečetl, že navrhuješ, abychom začali s výslechem Leona Kreutze. Co takhle za ním zajet rovnou?”

„Bohužel nevím, kde je. Mobil má vypnutý a v hotelu mi řekli, že se s manželkou odstěhoval. Patrně se zabydlují ve svém novém domě. Možná bychom měli počkat, až se tam přesunou, a promluvit si s ním v klidu zítra?”

„Dobře, tak jo. Tak místo něj zkusíme Sebastiana Ma n-ssona a Josefa Meyera? Ti tady přece stále bydlí.”

„Jasně. Jen si to tu trochu porovnám.”

„A taky bychom neměli zapomenout mrknout se na toho G.”

„G?

„No, toho neznámého, co Ebbě posílá přání k narozeninám.”

„Opravdu si myslíš, že to s tím má co dělat?” Gosta si začal rovnat papíry na stole.

„Člověk nikdy neví. Přesně jak jsi říkal před chvílí: musíme najít volný konec a začít případ rozmotávat.”

„Když člověk tahá za moc nitek současně, může se to klubko spíš ještě zašmodrchat,” bručel Gosta. „Mně to připadá jako zbytečná práce.”

„Ale vůbec ne,” nedal se Patrik a poklepal mu na rameno. „Navrhuju…”

Zabzučel mu mobil a on se podíval na displej.

„Tohle musím vzít.” Nechal Gostu u stolu a odešel z místnosti.

Za několik minut se vrátil a tvářil se vítězoslavně.

„Možná konečně máme to potřebné vodítko. Volal Torbjorn. Pod podlahou v jídelně už další krev nenašli, ale objevili něco mnohem lepšího.”

„A co?”

„Pod podlahovou lištou vězela kulka. Jinými slovy právě v jídelně, kde se rodina před zmizením nacházela, někdo střílel.”

Patrik a Gosta se na sebe podívali. Ještě před chvílí měli chuť se vzdát, ale teď dostalo vyšetřování nový impuls.

Erika měla nejdřív v úmyslu jet rovnou domů a vystřídat Annu u dětí, ale přemohla ji zvědavost a vydala se přes Fjallbacku směrem na Morhult. Na chvíli zaváhala, jestli má u hřiště na minigolf zabočit vlevo a pokračovat k chatám u moře, ale pak se rozhodla zkusit štěstí a doufat, že budou Holmovi doma. Odpoledne se chýlilo k večeru.

Ve dveřích byl místo zarážky umístěný kytičkovaný dřevák. Nakoukla do předsíně. „Haló?” zavolala.

Z domu se ozval jakýsi zvuk a za chviličku se vynořil John Holm s utěrkou v ruce.

„Promiňte, ruším vás při večeři?”

Podíval se na utěrku. „Ne, vůbec ne. Jen jsem si zrovna myl ruce. Co si přejete?”

„Jmenuju se Erika Falcková a zrovna pracuju na knize…”

„Aha, takže vy jste ta slavná fjallbacká spisovatelka? Pojďte dál, dáme si v kuchyni kávu.” Přátelsky se na ni usmál. „Co vás sem přivádí?”

Posadili se v kuchyni u stolu.

„Chystám se napsat knihu o tom, co se stalo na Valo.” Zdálo se jí, že se mu v očích objevil zákmit neklidu, ale hned zase zmizel, takže si to možná jen namlouvala.

„No ne, zdá se, že Valo je zničehonic tématem číslo jedna. Jestli jsem si místní drby vyložil správně, dnes už jsem o tom hovořil s vaším mužem.”

„Ano, můj muž je policista. Patrik Hedstrom.”

„Měl s sebou ještě jednu osobu, která byla dost… zajímavá.”

Ani nebylo nutné se nějak hlouběji zamýšlet, aby člověk pochopil, o kom to mluví.

„Tak vy jste měl tu čest seznámit se s Bertilem Mellbergem, živoucí legendou?”

John se zasmál a Erika cítila, jak ji ovlivňuje jeho šarm. Naštvalo ji to. Opovrhovala vším, co on a jeho strana představovali, ale takhle naživo působil mile a neškodně. Přitažlivě.

„Takových už jsem potkal spoustu. Ale váš muž na rozdíl od něj působil velmi schopně.”

„Já jsem asi zaujatá, ale myslím, že je to dobrý policista. Pátrá tak dlouho, dokud se nedozví, co chce. Přesně jako já.”

„To musíte být nebezpečná dvojka.” John se zase usmál a předvedl dva dokonalé dolíčky.

„Asi jo. Ale někdy se člověk dostane do slepé uličky. V posledních letech jsem se tím zmizením tu a tam zabývala a teď jsem svůj výzkum zase oprášila.”

„A chcete o tom tedy napsat knihu?” V jeho pohledu se zase mihl ten záblesk neklidu.

„Ráda bych. Nebude vám vadit, když se vás na pár věcí zeptám?” Vytáhla si papír a tužku.

Zdálo se, že John trochu váhá. „Ptejte se,” řekl pak. „Ale jak už jsem vysvětlil vašemu muži a jeho kolegovi, asi vám toho moc nepovím.”

„Slyšela jsem, že v rodině Elvanderových byly jisté spory?”

„Spory?”

„Ano, Runeho děti prý svou macechu neměly příliš v lásce.”

„My studenti jsme se do jejich rodinných záležitostí nemíchali.”

„Tolik vás na škole nebylo. Přece vám nemohlo uniknout, jaké mezi nimi panují vztahy.”

„Nás to nezajímalo. Nechtěli jsme s nimi mít nic společného. Úplně nám stačilo, že jsme se museli potýkat s Runem.” John vypadal, jako že svého souhlasu s rozhovorem lituje. Nakrčil ramena a nervózně se vrtěl, což Eriku utvrdilo v tom, že je na správné stopě. Tohle téma Johna evidentně vyvádělo z míry.

„A co Annelie? Šestnáctiletá dívka a spousta dospívajících kluků. Jak to šlo dohromady?”

John si pohrdlivě odfrkl. „Annelie byla po klucích celá žhavá, ale nikdo jí její zájem neoplácel. Od jistých dívek je lepší držet se dál a Annelie byla jedna z nich. Kromě toho by nás Rune zabil, kdybychom se jí třeba jen dotkli.”

„Co myslíte tím, že bylo lepší držet se od ní dál?”

„Běhala za námi a předváděla se a myslím, že nás chtěla dostat do maléru. Jednou se opalovala nahoře bez přímo pod naším oknem, ale jediný, kdo se odvážil se na ni podívat, byl Leon. Už tehdy rád riskoval kejhák.”

„Co se stalo? Copak na to její otec nepřišel?” Erice připadalo, že se ocitla v jiném světě.

„Většinou ji kryl Claes. Tenkrát si jí všiml a odtáhl ji takovým fofrem, že jí málem utrhl ruku.”

„Měla pro někoho z vás slabost?”

„No, pro koho asi?” řekl John, ale pak mu došlo, že

Erika vůbec nechápe, o kom mluví. „Samozřejmě pro Leona. On byl pan Dokonalý. Pocházel z ohavně bohaté rodiny, vypadal nestydatě dobře a byl tak sebevědomý, že se mu nikdo z nás nemohl rovnat.”

„Ale ona ho nezajímala?”

„Jak jsem říkal, s Annelií by si koledoval o potíže a na to byl Leon příliš chytrý.” V obýváku zazvonil mobil a on rychle vstal. „Omluvíte mě na chvíli?”

Ani nepočkal na její odpověď a šel mobil zvednout. Erika slyšela, jak do něj tlumeně hovoří. Zdálo se, že nikdo jiný není doma, a tak se zatím rozhlížela po kuchyni. Zaujala ji hromada dokumentů ležící na kuchyňské židli. Ohlédla se a pak jimi začala opatrně listovat. Většinou to byly zápisy z jednání parlamentu a z různých schůzí, ale pak se zarazila. Mezi tištěnými stránkami našla rukou popsaný lístek, tak naškrábaný, že ho nemohla přečíst. Z obýváku zaslechla, jak se John loučí, rychle lístek vytáhla z hromady a ukryla ho do kabelky. Když vstoupil do kuchyně, nevinně se na něj usmála.

„Je všechno v pořádku?”

Přikývl a zase si sedl.

„To je nevýhoda mé práce. Nikdy nemám volno, ani když jsem na dovolené.”

Erika něco souhlasně zamumlala. Nechtěla se pouštět do diskuse o jeho politické činnosti. Neuměla by skrýt své názory, takže by se patrně dostali do sporu a ona už by se od něj nic nedozvěděla.

„Jak se ke studentům chovala Inez?”

„Inez?” John uhnul pohledem. „Moc jsme ji nevídali. Měla co dělat, aby zvládla celou domácnost a ještě malou dceru.”

„Ale aspoň občas jste se přece potkávat museli? Já ten dům znám a zas tak velký není, abyste na sebe tu a tam nenarazili.”

„Jistě že jsme ji občas potkali. Ale byla tichá a ušláp-nutá. Ona se nestarala o nás a my zase o ni.”

„Její muž se o ni asi taky příliš nestaral, žel”

„To ne. Bylo pro nás nepochopitelné, že se takovému chlapovi podařilo zplodit čtyři děti. Spekulovali jsme o neposkvrněném početí.” John se zašklebil.

„Co jste si myslel o vašich dvou učitelích?”

„To byl dost výstřední pár. Určitě schopní učitelé, ale Per-Arne byl vysloužilý voják a snad ještě neústupnější než Rune.”

„A co ten druhý?”

„Ove, no… Bylo na něm něco divného. Většina kluků si myslela, že je to skrytý homosexuál. Zajímalo by mě, jestli to někdy přiznal.”

Erika se rozesmála. Představila si Lizu s nalepenými řasami, oblečenou do krásného hedvábného župánku.

„Snad jo,” podotkla s úsměvem.

John se na ni tázavě podíval, ale neodpověděla mu. Informovat Johna o Lizině životě nebyla její věc, kromě toho věděla, co si Přátelé Svédska myslí o homosexuálech.

„Ale nic zvláštního si o nich nevybavujete?”

„Ne, nic. Mezi studenty, učiteli a rodinou byla vytyčena jasná hranice. Každý měl své vyhrazené místo a toho se měl držet.”

Trochu jako ve vašem programu, pomyslela si Erika a kousla se do jazyka, aby se neprořekla. Poznala, že Johnovi už dochází trpělivost, a tak mu položila poslední otázku:

„Podle jedné osoby, se kterou jsem mluvila, se v domě po nocích ozývaly zvláštní zvuky. Nepamatujete se na něco takového?”

John sebou trhl. „Kdo to říkal?”

„To je jedno.”

„To jsou kecy,” odsekl John a vstal.

„Takže o tom nic nevíte?” Zkoumavě se na něj dívala.

„Vůbec nic. A teď musím bohužel vyřídit několik ho—

o li

vorů.

Erika pochopila, že se dál nedostane, aspoň ne teď.

„Děkuju za vás čas,” řekla a posbírala si věci.

„Nemáte zač.” Opět zapojil svůj šarm, ale dveřmi ven ji skoro vystrčil.

Ia Leonovi natáhla trenýrky a kalhoty a pomohla mu přesunout se z toalety na vozíček.

„No tak, netvař se tak.”

„Já prostě nechápu, proč si na tyhle věci nemůžeme najmout ošetřovatelku,” řekl Leon.

„Chci se o tebe postarat sama.”

„Tvé srdce doslova přetéká dobrotou,” odfrkl si Leon. „Jestli to takhle půjde dál, zničíš si záda. Potřebujeme někoho na výpomoc.”

„To je od tebe milé, že máš starosti o má záda, ale jsem silná a nechci, aby nám tu čmuchali cizí lidé. Jsme jen ty a já. Dokud nás smrt nerozdělí.” Ia pohladila jeho zdravou tvář, ale on se odvrátil a Ia ruku zase stáhla.

Poodjel kousek dál a Ia se posadila na pohovku. Dům koupili už zařízený a dnes k němu konečně dostali klíče, poté co jejich banka v Monaku schválila, aby si peníze vybrali z účtu. Složili celou částku v hotovosti. Za okny se rozprostírala Fjallbacka a Iu ten fantastický výhled těšil víc, než předpokládala. Z kuchyně zaslechla, jak Leon nadává. Dům nebyl přizpůsobený invalidům, a tak měl potíže dosáhnout, kam potřeboval, a neustále narážel do rohů a skříní.

„Už jdu,” zavolala, ale zůstala ještě chvíli sedět. Někdy bylo dobré nechat ho chvíli čekat. Aby nebral její pomoc jako samozřejmost. Podobně samozřejmě přijímal i její náklonnost.

Ia sklopila oči k rukám složeným v klíně. Měla je stejně zjizvené jako Leon. Mezi lidmi nosila vždy rukavice, aby je skryla, ale takhle doma nechávala ruce holé. Dávala tak Leonovi na odiv zranění, která si způsobila, když ho vytahovala z hořícího auta. Trocha vděčnosti - víc nežádala. V lásku už nedoufala. Už si ani nebyla jistá, jest

li je Leon vůbec schopen někoho milovat. Kdysi dávno si to myslela. Kdysi dávno jí na ničem jiném než na jeho lásce nezáleželo. Kdy se ta láska proměnila v nenávist? To netušila. Tolik let hledala chybu v sobě, snažila se napravit to, co se mu nelíbilo, pokoušela se ze všech sil splnit mu každé přání. Ale stejně ji nadále trápil, jako by jí ubližoval vědomě. Hory, moře, pouště, ženy. Cokoli z toho Leona zajímalo víc než vlastní manželka. A to čekání, než se zase vrátí domů, bylo nesnesitelné.

Dotkla se rukou své tváře. Byla hladká a bez výrazu. Ihned si vybavila pooperační bolesti. Když se probudila z narkózy, neseděl tam a nedržel ji za ruku. Ani doma na ni nečekal. Rány se hojily tak nekonečně pomalu. V zrcadle se nepoznávala. Díval se na ni obličej cizí ženy. Ale teď už se snažit nemusí. Leon už na žádnou horu nepoleze, žádnou poušť nepřekoná a kvůli žádné ženě ji neopustí. Patří jí, jenom jí.

Marten se protáhl a zašklebil se. Z té nekonečné práce ho bolelo celé tělo a už si ani nepamatoval, jaké to je, když ho nic nebolí. Věděl, že Ebba je na tom podobně. Když si myslela, že ji Marten nevidí, často si masírovala ramena a klouby a dělala u toho stejné obličeje jako on.

Ale bolest v srdci byla horší. Provázela je ve dne v noci a pocit ztráty byl tak obrovský, jako by neměl začátek ani konec. Ma rtenovi nechyběl jen Vincent, chyběla mu i Ebba. A všechno se ještě zhoršovalo tím, že se pocit ztráty mísil se vztekem a pocitem viny, kterého se nemohl zbavit.

Usadil se s hrnkem čaje na schody a díval se přes moře na Fjallbacku. V nazlátlém světle večerního slunce byl výhled nejkrásnější. Vždycky nějak tušil, že se sem s Eb-bou vrátí. Říkala mu sice, že měla krásné dětství, ale někdy z ní přece jen vycítil pochybnosti. A ty mohla utišit pouze tak, že se pokusí najít odpovědi. Kdyby ji na to upozornil, dřív než se jim svět rozpadl na kousky, asi by to

popřela. Ale Marten sám nikdy nepochyboval o tom, že se jednou vrátí do tohoto domu, kde všechno začalo.

Když je nakonec okolnosti donutily ze starého světa utéct a začít znovu na místě, které bylo známé i neznámé a kam Vincent nikdy nevkročil, byl Marten plný očekávání a naděje. Doufal, že k sobě zase najdou cestu a hněv i vinu nechají za sebou. Jenže Ebba se mu vyhýbala a odmítala každý jeho pokus o sblížení. Má na takové chování vůbec právo? Vždyť bolest a stesk neprožívá jen ona, ale i on a jejich vztah by jí měl stát aspoň za trochu snahy.

Marten svíral hrnek v ruce čím dál silněji a díval se na obzor. Vybavil si Vincenta. Byl mu tak neuvěřitelně podobný. Už v porodnici se tomu smáli. Čerstvě narozený Vincent zabalený do deky ležel v kočárku a vypadal jako Ma rtenova miniaturní karikatura. Jak rostl, podobal se mu čím dál víc a taky svého tátu zbožňoval. Když mu byly tři, chodil za Mártenem jako pejsek a vždycky jako první volal na tátu. Ebba si na to někdy stěžovala, říkala, že to je tedy pěkný vděk, když ho devět měsíců nosila a protrpěla bolestivý porod, ale nikdy to nemyslela vážně. Byla ráda, že má Vincent k Martenovi tak blízko, a spokojila se s tím, že je pro Vincenta na pěkném druhém místě.

V očích ho zaštípaly slzy a on si je osušil hřbetem ruky. Už nemohl plakat a stejně to k ničemu nevedlo. Přál si jen, aby se s ním Ebba zase sblížila. Nikdy se nevzdá. Bude se snažit tak dlouho, až i ona pochopí, že se navzájem potřebují.

Ma rten vstal a vešel dovnitř. Vykročil po schodech nahoru a poslouchal, kde Ebba je. Ve skutečnosti už to věděl. Vždycky když zrovna nepracovali na domě, seděla u svého pracovního stolu zcela ponořená do práce na novém náhrdelníku, který si někdo objednal. Vešel do místnosti a postavil se za ni.

„Přišla ti další objednávka?”

Nadskočila na židli. „Ano,” odpověděla a nadále se věnovala stříbru.

„A od koho?” Její lhostejnost ho naštvala a musel se ovládnout, aby nevybuchl.

„Jmenuje se Linda. Její syn zemřel na syndrom náhlého úmrtí kojenců, když mu byly čtyři měsíce. Bylo to její první dítě.”

„Aha,” poznamenal a odvrátil zrak. Nechápal, jak může mít sílu poslouchat všechny tyhle příběhy, smutek všech těch neznámých rodičů. Copak jí nestačí vlastní smutek? Ani se nemusel dívat, věděl, že má Ebba svůj náhrdelník s andělíčkem stále na krku. Vyrobila ho jako první v pořadí a nikdy ho nesundávala. Na zadní straně bylo vyryté Vincentovo jméno. V jistých chvílích měl takovou chuť jí náhrdelník strhnout, to když mu připadalo, že není hodná toho, aby na krku nosila synovo jméno. Ale jindy si zase nepřál nic jiného, než aby měla Vincenta blízko u srdce. Proč to musí být tak složité? Co by se stalo, kdyby nechal minulost být, smířil se s tím, co se přihodilo, a přiznal si, že vinu nesou oba?

Marten odložil hrnek na polici a přiblížil se k Ebbě. Na chvíli zaváhal, ale pak jí položil ruce na ramena. Ztuhla. Začal ji něžně masírovat a cítil, že je stejně napjatá jako on sám. Nic neříkala, jen zírala před sebe. Její ruce, které předtím pracovaly na stříbrném andělíčkovi, teď spočívaly na stole. V pokoji byl slyšet jen jejich dech. Probudila se v něm naděje. Dotýkal se jí, cítil pod svýma rukama její tělo. Možná přece někudy vede cesta ven.

V tu chvíli Ebba vstala. Neřekla ani slovo, odešla a jeho tam nechala stát s rukama napřaženýma ve vzduchu. Ne-hnutě si prohlížel její pracovní stůl přeplněný věcmi. Potom se jeho paže samovolně rozmáchly a s rachotem všechno smetly na podlahu. V následném tichu si uvědomil, že existuje jen jediná cesta. A on na ni musí vsadit všechno.

Stockholm 1925

„M.ami, mně je zima.” Laura nešťastně fňukala, ale Dagmar si jí nevšímala. Počkají tu, dokud se Hermann nevrátí. Dříve či později přijde, a až ji uvidí, bude nadšením bez sebe. Těšila se, jak se mu rozjasní tvář a v jeho očích uvidí všechnu tu touhu a lásku, která lety odloučení jen zesílila.

„Mami…” Laura se třásla a cvakala zuby.

„Mlč!” utrhla se na ni Dagmar. To dítě vždycky všechno zkazí. Copak nechce, aby byly šťastné? Už nemohla svůj vztek ovládnout a zvedla ruku, aby ji uhodila.

„Já bych to být vámi nedělal.” Něčí silná ruka jí sevřela zápěstí a Dagmar se vylekaně otočila. Za ní stál elegantně oblečený pán v tmavém kabátě, tmavých kalhotech a klobouku.

Pohodila hlavou. „Nepleťte se do toho, jak vychovávám své dítě, pane.”

„Jestli ji uhodíte, uhodím i já vás. Aspoň uvidíte, jaké to je,” podotkl klidným hlasem, který nesnesl odmluvy.

Dagmar se chystala mu objasnit, co si myslí o lidech, kteří se pletou do cizích věcí, ale pochopila, že by jí to nijak neprospělo.

„Omlouvám se,” řekla místo toho. „Ta holka celý den jen zlobí. Není lehké být matkou a někdy prostě…” Pokrčila provinile rameny a sklopila oči k zemi, aby neviděla jeho rozzuřený pohled.

Pomalu uvolnil sevření a o krok poodstoupil.

„A co děláte před mými dveřmi?”

„Čekáme na mého otce,” odpověděla Laura a prosebně se na cizince podívala. Nestávalo se často, že by se někdo odvážil postavit její matce.

„Aha, tvůj otec tu bydlí?” Muž si prohlížel Dagmar od hlavy k patě.

„Čekáme na kapitána Goringa,” hlesla a přitáhla si Lauru k sobě.

„No, to se načekáte,” poznamenal, ale stále si je zvědavě prohlížel.

Dagmar cítila, jak jí srdce v hrudi buší jako splašené. Copak se Hermannovi něco stalo? Proč jí ta hrozná osoba tam nahoře nic nefiekla?

„Jak to?” zeptala se.

Muž si zkřížil ruce na prsou. „Odvezla ho sanitka. Odváděli ho ve svěrací kazajce.”

„Co to znamená?”

„Zavřeli ho do nemocnice v Lemgbro.” Ten pěkně oblečený muž se přitočil ke dveřím a zdálo se, že se chce Dagmar co nejdříve zbavit. Chytila ho za paži, ale on ji znechuceně setřásl.

„Prosím vás, pane, kde je ta nemocnice? Musím Hermanna najít!”

Ve tváři měl vepsanou nechui. Otevřel dveře a bez odpovědi vstoupil dovnitř. Když za ním těžké dveře zapadly, schoulila se Dagmar na zem. Co si teď počne?

Laura srdceryvně plakala, tahala ji za ruku a snažila se ji postavit na nohy. Dagmar její ruce odstrčila. Copak ji to dítě nemůže nechat na pokoji a jít si po svých? Co si s ní počne, když Hermanna nezíská? Laura není její dítě. Je její a Hermannova.

P atrik vletěl na stanici, ale před recepcí se prudce zastavil. Annika byla do něčeho zabraná a teprve po chvíli k němu vzhlédla. Když uviděla Patrika, usmála se a zase sklopila zrak.

„Martin je pořád nemocný?” zeptal se Patrik.

„Ano,” odpověděla Annika s pohledem přikovaným na monitor.

Patrik se na ni tázavě podíval a obrátil se k odchodu. Nezbývá mu než za ním zajet.

„Jedu si něco zařídit,” oznámil a vysel zase ven. Viděl, že Annika otvírá ústa, aby něco řekla, ale už neslyšel co.

Patrik se mrkl na hodinky. Za chvíli bude devět. Možná je na návštěvu trochu brzo, ale teď už si o Martina dělal takové starosti, že mu bylo jedno, jestli ho vzbudí.

Cesta k bytu, kde Martin s rodinou bydlel, mu zabrala jen pár minut. U dveří zaváhal. Možná se nic zlého neděje, možná je Martin opravdu nemocný, leží v posteli a on ho zbytečně vzbudí. Možná se i urazí, že ho Patrik takhle kontroluje. Ale jeho instinkt mu napovídal něco jiného. Martin by o sobě dal vědět, i kdyby byl nemocný. Patrik zazvonil.

Dlouhou chvíli se nic nedělo a on zvažoval, jestli má zazvonit znovu, ale věděl, že byt je malý a zvonek je v něm slyšet dobře. Nakonec uslyšel, jak se ke dveřím blíží kroky.

Když se dveře otevřely, Patrik se vyděsil. Martin bezpochyby vypadal nemocný. Byl neoholený, vlasy měl rozcuchané a byl slabě cítit potem. Jeho vyhaslý pohled byl hlavním důvodem, proč ho Patrik málem nepoznal.

„Aha, to jsi ty,” řekl.

„Můžu jít dál?”

Martin pokrčil rameny a odšoural se do bytu.

„Pia je v práci?” rozhlížel se Patrik.

„Ne.” Martin se zastavil v obýváku u dveří na balkon a civěl ven.

Patrik svraštil obočí. „Jsi nemocný?”

„Jsem na nemocenské. Copak ti to Annika nevyřídila?” řekl hněvivě a otočil se k Patrikovi. „Ale možná ti mám ukázat podepsanou neschopenku? Přišel sis mě zkontrolovat, jestli se náhodou neopaluju někde na skále?”

Obyčejně byl Martin ten nejklidnější a nejsrdečnější člověk, jakého Patrik znal. Takovýto výbuch nebyl Martinovi vůbec podobný a Patrikův neklid se ještě znásobil. Něco bezesporu nebylo v pořádku.

„Pojďme se posadit,” ukázal bradou ke kuchyni.

Martinův hněv se utišil stejně rychle, jako předtím vzplál, a do očí se mu zase vrátil ten vyhaslý pohled. Apaticky přikývl a šel za Patrikem do kuchyně. Posadili se k jídelnímu stolu a Patrik se na Martina ustaraně zadíval.

„Co se děje?”

Na několik minut se rozhostilo ticho.

„Pia umírá,” vypravil pak ze sebe Martin a sklopil oči ke stolu.

Ta slova byla nepochopitelná a Patrik měl pocit, že se musel přeslechnout.

„Jak to?”

„Předevčírem nastoupila léčbu. Prý měla štěstí, že pro ni našli místo tak rychle.”

„Léčbu? Čeho?” Patrik zavrtěl hlavou. Vždyť Martina s Piou o víkendu potkal a všechno vypadalo v naprostém pořádku.

„Pokud se nestane zázrak, lékaři jí dávají šest měsíců.”

„Šest měsíců léčby?”

Martin zvolna zvedl hlavu a podíval se mu přímo do očí. Patrik z jeho pohledu vyčetl tolik bolesti, že téměř ucukl.

„Šest měsíců jí zbývá, než umře. Pak Tuva o svou maminku přijde.”

„Co… Jak… Kdy jste se…?” Patrik se slyšel, jak koktá, ale po takové zprávě ze sebe prostě nebyl schopen vypravit nic souvislého.

Stejně nedostal žádnou odpověď. Martin se zhroutil na stůl a plakal, až se celý třásl. Patrik vstal, přistoupil k němu a objal ho. Nevěděl, kolik času uběhlo, ale Martin nakonec přestal plakat a jeho napnuté tělo se uvolnilo.

„Kde je Tuva?” zeptal se Patrik, stále s paží kolem Martinových ramen.

„U Piiny mámy. Já to teď ne… nezvládám.” Znovu se rozplakal, ale teď mu slzy jen tiše kanuly po tvářích.

Patrik mu přejel rukou po zádech. „No tak, jen se vyplač.”

Byla to tak prázdná fráze a připadal si přitom jako pitomec, ale co má člověk v takové situaci říkat? Které věty jsou vhodné a nevhodné? Kdo ví, jestli jeho slova vůbec mají nějaký význam, jestli Martin vůbec vnímá, co mu říká.

„Jedl jsi něco?”

Martin popotáhl, utřel si nos do rukávu županu a zavrtěl hlavou. „Nemám hlad.”

„To je mi fuk. Něco sníst musíš.” Patrik šel zkontrolovat obsah ledničky. Jídla tam bylo dost, ale usoudil, že asi nemá cenu vařit Martinovi nějaké pořádné teplé jídlo. Vytáhl tedy jen máslo a sýr. Pak opekl v toastovači pár krajíců chleba, který našel v mrazáku, a připravil dva obložené chleby. Martin do sebe stejně nic víc nedostane. Po krátkém zaváhání udělal jeden sendvič i pro sebe. Ve dvou se jí vždycky líp.

„A teď mi všechno pověz,” vyzval Martina, jakmile snědl první krajíc chleba a do tváře se mu vrátilo trochu barvy.

Martin mu zadrhávaně a po kouskách vyprávěl o Pii-ně rakovině, o tom, jaký to byl šok, když si do té doby

myslel, že je všechno v pořádku, a najednou se dozvěděl, že musí do nemocnice, aby podstoupila náročnou léčbu, která jí pravděpodobně stejně nepomůže.

„Kdy se vrátí domů?”

„Myslím, že příští týden. Nevím to jistě, já jsem…” Martinovi se zatřásla ruka, ve které držel chleba, a bylo vidět, že se stydí.

„Ty jsi s lékaři nemluvil? Byl jsi vůbec Piu v nemocnici navštívit?” Patrik se ze všech sil snažil, aby to neznělo vyčítavě. Nic takového by teď Martinovi opravdu nepomohlo a Patrik jeho reakci svým způsobem chápal. Za svůj život už se setkal se spoustou lidí v šoku a Martinův vyhaslý pohled a strnulé pohyby mu byly povědomé.

„Uvařím trochu čaje,” řekl, než Martin stihl odpovědět. „Nebo chceš radši kafe?”

„Kafe,” hlesl Martin. Žvýkal a žvýkal a vypadalo to, že nemůže sousto chleba polknout.

Patrik mu podal sklenici vody. „Napij se, ať to spláchneš. Kafe bude za chvilku.”

„Nebyl jsem za ní,” přiznal Martin a přestal žvýkat.

„To se není čemu divit. Jsi v šoku,” uklidňoval ho Patrik a sypal do překapávače odměrky kávy.

„Selhal jsem. Když mě nejvíc potřebovala, zklamal jsem ji. Tuvu taky. Hned jak to šlo, odvezl jsem ji k Piině mámě. Jako by teď sama neměla svých starostí dost. Vždyť Pia je její dcera.” Vypadalo to, že se zase dá do pláče, ale místo toho se zhluboka nadechl a vydechl. „Nechápu, odkud Pia bere tu sílu. Několikrát mi volala a starala se, jak mi je. To je přece šílené! Podstupuje ozařování a dostává cytostatika a všechno možné. Určitě má hrozný strach a je jí zle. A stejně má starost o mě!”

„To taky není nijak divné,” řekl Patrik. „Teď mě poslouchej. Než se to kafe dovaří, ty se půjdeš osprchovat a oholit.”

„Ne, já…” namítl Martin, ale Patrik ho zastavil odmítavým gestem.

„Buď se půjdeš osprchovat sám, nebo tě do té sprchy dotáhnu a vydrhnu tě rejžákem. Radši bych se tomuto zážitku vyhnul a pevně doufám, že ty taky.”

Martin se neubránil smíchu. „Opovaž se ke mně přiblížit s mýdlem v ruce. Umyju se sám.”

„Fajn,” kývl Patrik a otočil se ke skříňce, aby našel hrnky. Slyšel, že Martin vstal a zamířil do koupelny.

Za deset minut vstoupil do kuchyně nový člověk.

„Konečně tě poznávám,” poznamenal Patrik a nalil každému hrnek horké kávy.

„Cítím se o trochu líp. Díky.” Martin se posadil. Tvář měl stále ztrhanou a nezdravě bledou, ale v zelených očích už se zažehl plamínek života. Zrzavé mokré vlasy mu trčely vzhůru. Vypadal jako trochu přerostlý detektiv Kal-le Blomkvist.

„Mám takový návrh,” začal Patrik. Zatímco se Martin sprchoval, on přemýšlel. „Teď musíš věnovat maximum času tomu, abys Piu podpořil. Kromě toho se budeš muset postarat o Tuvu. Vezmi si ode dneška dovolenou a podle potřeby ti ji prodloužíme.”

„Ale mně zbývají jen tři týdny.”

„To nějak vyřešíme,” mávl rukou Patrik. „Na formality teď nemysli.”

Martin se na něj mlčky podíval a přikývl. Patrikovi se hlavou mihla vzpomínka na Eričinu autonehodu. V tom autě mohl sedět on. Stačilo jen málo a přišel by o všechno.

Celou noc nespala a přemýšlela. Když Patrik odjel do práce, posadila se na verandu, aby si v klidu urovnala myšlenky. Děti si prozatím hrály samy. Kochala se výhledem na moře a ostrůvky kolem Fjallbacky a byla tak ráda, že se jí nakonec podařilo dům po rodičích zachránit a že tu její děti mohly vyrůstat. Starat se o něj však nebylo jednoduché. Dřevo větrem a slanou vodou dost trpělo, a proto museli dům neustále opravovat a vylepšovat.

Dnes pro ně nebyl problém to zaplatit. Vyžádalo si to mnoho let dřiny, ale teď už si psaním knih vydělávala slušné peníze. Své zvyklosti nijak zvlášť nezměnila, ale byla to úleva nemuset se strachovat, že se dostanou do mínusu, když se rozbije kotel nebo budou potřebovat novou fasádu.

Mnoho lidí takovou jistotu nemělo, čehož si byla dobře vědoma. Když se peníze neustále nedostávají a pracovní místa mizí, je snadné poohlížet se po obětním beránkovi. Tím se částečně dal vysvětlit úspěch Přátel Svédska. Od schůzky s Johnem na něj a jeho postoje nepřestala myslet. Doufala, že potká nesympatického muže, který otevřeně hlásá své názory. Místo toho natrefila na něco mnohem nebezpečnějšího. Dobrého řečníka, který má na složité otázky jednoduché odpovědi a působí důvěryhodně. Muže, který pomůže voličům obětního beránka rozpoznat a pak se zasadí o to, aby zmizel.

Erikou projelo zachvění. Byla přesvědčená, že John Holm něco skrývá. Možná to souvisí s událostmi na Valo, možná ne. To zbývá ještě zjistit a ona věděla, koho se na to zeptá.

„Děti, projedeme se autem!” zavolala do obýváku. Okamžitě se ozval jásot. Všechny tři děti jízdu autem zbožňovaly.

„Maminka jen někomu zavolá. Zatím se obuj, Majo, já hned přijdu a pomůžu Antonovi a Noelovi.”

„Já jim pomůžu,” nabídla se Maja, každou rukou popadla jednoho brášku a táhla je do předsíně. Erika se usmála. Maja se každým dnem chovala víc a víc jako jejich náhradní maminka.

Za čtvrt hodiny už mířili do Uddevally. Raději předem zavolala a ujistila se, že je Kjell v práci, aby netahala děti tam a zpátky zbytečně. Nejdřív mu chtěla všechno vysvětlit po telefonu, ale došlo jí, že ten lístek papíru musí vidět na vlastní oči.

Celou cestu do Uddevally zpívali různé dětské písnič

ky, a tak Erika na recepci ohlásila jejich příjezd poněkud ochraptělým hlasem. Po chvíli je přisel přivítat Kjell.

„No ne, vy jste přijeli všichni!” zasmál se a mrkl na děti, které mu pohled stydlivě oplatily.

Objali se a Kjell poškrábal Eriku vousem lehce po tváři. Usmála se. Byla ráda, že ho vidí. Seznámili se před několika lety při vyšetřování vraždy, kdy se nakonec ukázalo, že se Eričina zesnulá matka Elsy za druhé světové války stýkala s Kjellovým otcem. Erika i Patrik měli Kjella moc rádi a Erika si vážila jeho novinářských schopností.

„Nemá mi kdo hlídat.”

„To nevadí. Moc rád vás všechny vidím,” ujistil ji Kjell a přátelsky se na děti usmál. „Myslím, že tu někde mám bednu s hračkami. Můžete si s nimi hrát a já si zatím popovídám s maminkou.”

„Máš hračky?” Maja se rázem přestala stydět a upalovala za Kjellem a slíbenou bednou.

„Tady je, ale asi v ní budou hlavně papíry a křídy,” podotkl Kjell a vysypal všechno na podlahu.

„Nemůžu zaručit, že ti trochu nezmalují koberec,” varovala ho Erika. „Ne vždycky se jim podaří trefit se na papír.”

„Máš pocit, že tomuhle koberci pár fleků nějak extra ublíží?” řekl Kjell a posadil se za stůl.

Erika sklopila oči ke špinavému koberci a naznala, že má pravdu.

„Včera jsem se setkala s Johnem Holmem,” začala a posadila se na židli pro návštěvy.

Kjell se na ni zkoumavě podíval.

„Jaký jsi z něj měla dojem?”

„Je okouzlující. Ale velice nebezpečný.”

„Tos ho nejspíš odhadla dobře. V mládí John patřil k jedné z nejradikálnějších skupin skinheadského hnutí. Tam taky poznal svou ženu.”

„S holou lebkou si ho moc neumím představit.” Erika

se otočila, aby zkontrolovala děti, ale zatím se chovaly vzorně.

„Taky na své image dost zapracoval. Ale podle mého soudu tihle týpci názory nemění. Jen jsou mazanější a postupem času se v tom naučí chodit.”

„Má záznam v rejstříku?”

„Ne, nikdy ho za nic neodsoudili, i když v mládí to prý několikrát bylo jen tak tak. Účastnil se pochodů neo-nacistů a já prostě nevěřím, že se Johnův postoj od té doby jakkoli změnil. Dovolím si však tvrdit, že Přátelé Svédska se do parlamentu dostali téměř stoprocentně jeho zásluhou.”

„Jak to?”

„Jeho prvním geniálním tahem bylo, že využil rozkolu v různých národně socialistických uskupeních, ke kterému došlo po požáru ve škole v Uppsale.”

„Ten požár, jak za něj odsoudili tři neonacisty?” zeptala se Erika a vzpomněla si na tučné titulky v novinách před několika lety.

„Přesně tak. Kromě rozporů uvnitř těchto uskupení i mezi nimi se o ně najednou začala velmi výrazně zajímat média a policie. V tu chvíli do hry vstoupil John. Shromáždil ty chytřejší hlavy z různých skupin a nabídl jim spolupráci, což vedlo k tomu, že se Přátelé Svédska stali nejsilnější stranou. Pak se několik let zabýval tím, aby aspoň na povrchu vyčistil stranu od problematických existencí a vtloukl veřejnosti do hlavy, že dělají politiku pro nejširší vrstvy. Etablovali se jako dělnická strana zastupující obyčejné lidi.”

„To přece musí být těžké, udržet takovouhle stranu pohromadě? Mnoho členů má sklony k extremismu.”

Kjell přikývl. „To ano, a taky jich spousta odpadlo. Podle jejich názoru zaujal John příliš smířlivé stanovisko a zradil jejich původní ideály. Zdá se, že mezi členy panuje jakási tichá dohoda - nemluvit otevřeně o přistěhovalecké politice. Názory se příliš různí a strana by se kvůli

tomu mohla rozpadnout. V Přátelích Svédska najdeš zástupce všech názorových proudů, od těch, kteří by nejraději posadili všechny přistěhovalce do letadla a vyhnali je do jejich domoviny, až po ty, kteří jen chtějí zpřísnit podmínky pro všechny, kdo do Svédska přicházejí.”

„A ke které kategorii patří John?” zeptala se Erika a obrátila se, aby umlčela dvojčata, která začala zlobit.

„Oficiálně k té druhé, ale neoficiálně, kdo ví? Řekl bych to takhle: nepřekvapilo by mě, kdyby si doma ve skříni schovával nacistickou uniformu.”

„Jak se do těchto kruhů vůbec dostal?”

„Trochu jsem se povrtal v jeho minulosti, když jsi mi včera zavolala. Už jsem věděl, že John vyrůstal ve velmi bohaté rodině. Jeho otec založil ve čtyřicátých letech vývozní firmu a po válce ji ještě rozšířil. Obchody mu šly výborně. Ale v roce 1976…” Kjell se významně odmlčel a Erika se na židli narovnala.

„Ano?” pobídla ho.

„Tehdy došlo ve stockholmských vyšších kruzích ke skandálu. Johnova matka Greta opustila jeho otce Otta kvůli libanonskému byznysmenovi, se kterým obchodoval. Zároveň vyšlo také najevo, že Ibrahim Jaber, jak se obchodník jmenoval, Otta podvedl a připravil ho o většinu jmění. Otta, opuštěného a bez prostředků, našli na konci července 1976 zastřeleného u jeho stolu.”

„Co se stalo s Gretou a Johnem?”

„Ottovou smrtí tragédie neskončila. Ukázalo se totiž, že Jaber už jednu rodinu má. S Gretou se nikdy oženit nehodlal. Shrábl peníze a opustil ji. Za několik měsíců se Johnovo jméno poprvé objevuje v souvislosti s národně socialistickým hnutím.”

„A tu nenávist si uchoval dodnes,” uzavřela příběh Erika. Natáhla se pro kabelku, vytáhla z ní lístek a podala ho Kjellovi.

„Tohle jsem našla včera u Johna doma. Nevím, jak si to vyložit, ale třeba to něco znamená.”

Kjell se zasmál. „Tak ,našla’, říkáš?”

„Teď mluvíš jako Patrik,” usmála se Erika. „Ten lístek se tam prostě jen tak povaloval. Určitě si jen někdo načmáral něco na kus papíru a zapomněl ho vyhodit.”

„Ukaž.” Kjell si pošoupl brýle z čela na nos. „Gimlé,” přečetl nahlas a svraštil obočí.

„Ano, co to znamená? Nikdy jsem to slovo neslyšela. Může to být nějaká zkratka?”

Kjell zavrtěl hlavou. „Gimlé je ve staroseverské mytologii to, co nastane po Ragnaroku, konci světa. Jakési nebe či ráj. V neonacistických kruzích je tento pojem známý a hojně používaný. Také se tak jmenuje jedno kulturní sdružení. Jeho členové tvrdí, že nepatří k žádné politické straně, ale jak je to doopravdy, to už je jiná věc. Každopádně je toto sdružení oblíbené jak u Přátel Svédska, tak u Dánské lidové strany.”

„Cím se zabývají?”

„Jak sami říkají, snaží se lidem navracet národní hrdost a vědomí společné identity. Zajímají se o staré švédské tradice, lidové tance, starošvédskou poezii, starověké památky a tak podobně, což pěkně koresponduje se snahou Přátel Svédska o uchovávání švédských tradic.”

„Myslíš tedy, že Gimlé odkazuje na to sdružení?” Ukázala na popsaný lístek.

„Těžko říct. Může to znamenat cokoli. Taky je těžké odhadnout, jaký smysl mají ta čísla. 1920211851612114. A pak tu je 5 08 1400.”

Erika pokrčila rameny. „No, mě nic nenapadá. Třeba jsou to jen naškrábaná telefonní čísla. Vypadá to, že je to napsané ve spěchu.”

„Možná,” souhlasil Kjell. Zamával lístkem ve vzduchu. „Můžu si ho nechat?”

„Jasně. Jen si ho vyfotím na mobil. Co ty víš, třeba mě něco osvítí a ten kód rozluštím.”

„Dobrý nápad.” Podal jí papír a ona si ho vyfotila. Pak si klekla k dětem na koberec a začala po nich uklízet.

„Co s tím lístkem chceš dělat?”

„Ještě nevím. Ale napadá mě několik archivů, kde bych mohl vyhledat víc informací.”

„Takže si nemyslíš, že je to jen nějaká škrábanice?”

„Jistý si nejsem, ale za pokus to stojí.”

„Dej mi prosím vědět, jestli něco zjistíš, a já se ti taky ozvu, kdybych na něco přišla.” Nasměrovala děti ke dveřím.

„Fajn, zatím se měj,” rozloučil se s ní a natáhl se po telefonu.

Tak to bylo vždycky. Když přijde pozdě Gosta, je z toho hotové pozdvižení, ale Patrik může být pryč půlku dopoledne a nikdo se tomu nediví. Včera večer mu zavolala Erika a pověděla mu o návštěvě u Oveho Lindera a Johna Holma a Gosta se nemohl dočkat, až s Patrikem vyrazí za Leonem. Povzdechl si nad tím, jak je svět nespravedlivý, a vrátil se k seznamu před sebou.

V příští vteřině zazvonil telefon a on se po něm vrhl.

„Haló, u telefonu Gosta Flygare.”

„Gosto,” ozvala se ve sluchátku Annika. „Volá Torbjorn. Má první výsledky krevních rozborů. Chtěl mluvit s Patrikem, ale možná bys to mohl vzít ty?”

„Jistě.”

Gosta pozorně poslouchal a všechno si poznamenal, i když věděl, že Torbjorn jim kopii zprávy pošle faxem. Zprávy byly psané tak nesrozumitelným jazykem, že je pochopil mnohem snáz, když mu je Torbjorn vysvětlil ústně.

Jakmile telefon položil, někdo zaklepal na otevřené dveře.

„Prý zrovna volal Torbjorn. Co říkal?” Patrikův hlas zněl dychtivě, ale v očích se mu zračil smutek.

„Stalo se něco?” zeptal se místo odpovědi Gosta.

Patrik těžce dosedl na židli. „Byl jsem u Martina.”

„Jak se mu daří?”

„Martin si vezme na nějakou dobu volno. Pro začátek na tři týdny. Pak se uvidí.”

„A proč?” Gosty se zmocnil neklid. Sice toho mladíka s oblibou sekýroval, ale ve skutečnosti ho měl rád. Martina Molina musel mít každý rád.

Když mu Patrik vypověděl, co se dozvěděl o Piině nemoci, Gosta těžce polkl. Chudák kluk. A chudinka jejich malá dcerka, teprve dvouletá, která má tak záhy ztratit maminku. Znovu polkl, odvrátil se a usilovně mrkal. Přece nebude v práci bulet.

„Musíme na případu nadále pracovat bez Martina,” zakončil Patrik. „Co říkal ten Torbjorn?”

Gosta si nenápadně osušil oči, odkašlal si a teprve potom se otočil k Patrikovi s poznámkami v ruce.

„Kriminalistická laboratoř potvrdila, že je to lidská krev. Ale je tak stará, že nejde určit profil DNA, který bychom porovnali s Ebbiným, a není jasné, zda patří jedné či více osobám.”

„Fajn. To jsem předpokládal. Co ta kulka?”

„Torbjorn ji včera poslal k posouzení balistikovi. Ten provedl předběžný rozbor a porovnal ji s kulkami ze všech předchozích nevyřešených případů, ale nenašel žádnou shodu.”

„Co se dá dělat,” podotkl Patrik.

„Každopádně byla použita zbraň ráže devět milimet—

o li

rů.

„Devět milimetrů? To nám tedy výběr moc nezužuje.” Patrik se zatvářil sklesle.

„To sice ne, ale Torbjorn říkal, že v kulce jsou zřetelné drážky. Když kulku prostudují pořádně, možná zjistí, jaký typ zbraně pachatel použil. A jestli zbraň najdeme, můžeme ji porovnat s kulkou.”

„Tak to už nám zbývá jen maličkost, totiž najít tu zbraň.” Podíval se zkoumavě na Gostu. „Jak důkladně jste prohledali dům a okolí?”

„Myslíš v roce 1974?”

Patrik přikývl.

„Dělali jsme, co jsme mohli,” řekl Gosta. „Měli jsme omezené zdroje, ale ostrov jsme pročesali dost důkladně. Kdyby byla někde odhozená zbraň, určitě bychom ji našli.”

„Patrně se válí někde na dně moře,” řekl Patrik.

„Asi máš pravdu. Mimochodem, začal jsem obvolávat bývalé studenty ze školy, ale zatím jsem se nic nového nedozvěděl. Většině jsem se nedovolal, ale to není nic divného - je čas dovolených, asi jsou někde na cestách.”

„Každopádně je fajn, že už jsi s tím začal,” pochválil ho Patrik a prohrábl si vlasy. „Klidně mi řekni, jestli ti někdo z nich připadá obzvlášť důležitý, můžeme za ním hned zajet.”

„Jsou rozesetí po celém Svédsku,” upozornil ho Gos-ta. „To bychom se najezdili, kdybychom si s každým chtěli promluvit osobně.”

„Tak uvidíme, až budeme vědět, kolika by se to týkalo.” Patrik vstal a zamířil ke dveřím. „Pojedeme po obědě za tím Leonem Kreutzem? Toho máme naštěstí docela blízko.”

„Tak dobrá. Doufám, že z něj dostaneme víc než včera z Josefa. Byl přesně tak skoupý na slovo jako před lety.”

„To jo, z něj byl problém vůbec něco vypáčit. A ten Sebastian je zase pěkný slizoun,” uzavřel Patrik už na odchodu.

Gosta se otočil zády ke dveřím a chystal se vytočit další číslo. Z jakéhosi důvodu telefonování nesnášel, a kdyby to nedělal kvůli Ebbě, nejradši by se tomu vyhnul. Byl rád, že některé z hovorů obstará Erika.

„Gosto? Pojď sem na chvilku,” zavolal na něj Patrik.

Na chodbě uviděl Martena Starka. Měl zarputilý výraz a v ruce držel igelitový sáček s něčím, co vypadalo jako pohlednice.

„Marten nám přišel něco ukázat,” řekl Patrik.

„Uložil jsem ji do pytlíku, jak nejrychleji to šlo,” vy

světloval M;í rten. „Ale stejně jsem ji nejdřív vzal do ruky, takže jsem možná nějaké stopy přece jen zničil.”

„Udělal jste dobře,” uklidňoval ho Patrik.

Gosta si přes igelit lístek prohlédl. Byla to obyčejná pohlednice s fotkou roztomilého koťátka. Otočil ji a přečetl si krátký vzkaz.

„Co to sakra je?” vybuchl.

„Zdá se, že G. nám ukazuje svou pravou tvář,” poznamenal Patrik. „Tohle je přece jasná výhrůžka.”

Nemocnice v Langbro

1925

Určité došlo k nějakému nedorozumění, anebo za to mohla ta příšerná ženská. Ale Dagmar mu pomůže. Ať už se stalo cokoli, všechno se urovná, jakmile se opět shledají.

Dceru nechala v jedné cukrárně ve městě. Nic jí tam chybět nebude. Kdyby se jí někdo ptal, proč tam sedí sama, řekne, že si matka jen odskočila na toaletu.

Dagmar si prohlížela budovu před sebou. Nebylo těžké sem trefit. Nejdřív zastavila několik lidí a vyptávala se jich na cestu, ale nakonec jí jedna žena podrobně vysvětlila, jak se do nemocnice v L<ang-bro dostane. Teď ji nejvíc trápilo, jak proklouzne dovnitř. U hlavního vchodu byla spousta personálu a snadno by ji mohli zadržet. Zvažovala, jestli se nemá představit jako paní Goringová, ale co když už tu Carin byla? Hned by její podvod odhalili a další šanci už by nedostala.

Opatrně, aby ji někdo nezahlédl oknem, se plížila k zadní straně budovy. Tam byl ještě jeden vchod, který patrně sloužil personálu. Hodnou chvíli pozorovala vcházející a vycházející ženy všemožného věku, oblečené v naškrobených uniformách. Některé si z vozíku u dveří doplňovaly zásobu čistého prádla a Dagmar v tu chvíli dostala nápad. Opatrně zamířila k vozíku s prádlem a celou dobu upírala zrak na dveře, jestli někdo nejde ven. Ale dveře zůstaly zavřené. Rychle prohledala obsah vozíku. Zdálo se, že na něm je hlavně povlečení a ručníky, ale nakonec se na ni usmálo štěstí. Na spodní poličce ležela uniforma, úplně stejná, jakou nosily kolemjdoucí zdravotní sestry. Popadla ji a vyklouzla za roh, aby se převlékla.

Když byla hotová, narovnala se a pečlivě si zastrkala vlasy pod čepeček. Uniforma byla na lemu sukně trochu špinavá, ale jinak nevypadala nijak zvlášť použitě. Teď zbývalo jen doufat, že se všechny sestry navzájem neznají a neodhalí, že mezi ně nepatří.

Dagmar otevřela dveře a nakoukla do místnosti, která vypadala

jako šatna pro personál. Bylo tam prázdno, Dagmar pospíchala chodbou dál a kradmo se rozhlížela. Držela se těsně při zdi a prošla kolem dlouhé rady zavřených dveří. Zádně neměly jmenovku a jí pomalu došlo, že takhle Hermanna nikdy nenajde. Zachvátilo ji zoufalství a zakryla si ústa dlaní, aby potlačila paniku. Ještě to nesmí vzdát.

Chodbou se k ní blížily dvě mladé sestry. Hovořily spolu tichým hlasem, ale když přišly blíž, Dagmar dokázala zachytit, o čem se baví. Nastražila uši. Nezmínily jméno Goring? Zpomalila a snažila se rozeznat každé slovo. Jedna ze sester držela v ruce tác a zdálo se, že si té druhé stěžuje.

„Když jsem tam přišla posledně, všechno jídlo po mně hodil,” povzdechla si a zavrtěla hlavou.

„Proto nám vedoucí říkala, ať ke Goringovi od teď chodíme po dvou,” poznamenala druhá sestra, která také působila trochu roztřeseně.

Zastavily se před jedněmi dveřmi a zdálo se, že váhají. Dagmar pochopila, že přišla její chvíle. Teď se musí chopit příležitosti. Odkašlala si a autoritativním hlasem jim oznámila:

„Bylo mi řečeno, že si Goringa mám vzít na starost já, takže vy tam chodit nemusíte.” Natáhla se pro tác.

„Opravdu?” zeptala se dívka s tácem bezradně, ale v obličeji se jí zračila úleva.

„Já umím s Goringem a jemu podobnými zacházet. No tak, běžte dělat něco užitečného a já se o tohle postarám. Jen mi odemkněte dveře.”

„Děkujeme,” píply sestřičky a udělaly pukrle. Jedna vytáhla velký svazek klíčů, vybrala ten správný a vsunula ho do zámku. Podržela dveře, a jakmile byla Dagmar uvnitř, obě sestry rychle odešly, celé šťastné, že se nepříjemnému úkolu vyhnuly.

Dagmar cítila, jak jí buší srdce. Na jednoduchém lůžku zády k ní ležel její Hermann.

„Všechno bude dobré, Hermanne,” vydechla a odložila tác na podlahu. „Užjsem tady.”

Nehýbal se. Dívala se na jeho záda a chvěla se blahem, že je konečně tak blízko něj.

„Hermanne,” oslovila ho a položila mu ruku na rameno.

Ucukl, otočil se k ní a zároveň se na posteli vztyčil. „Co chcete?” zařval.

Dagmar ucouvla. Je tohle opravdu Hermann, ten švarný letec, kvůli kterému se chvěla po celém těle? Ten urostlý muž se širokými rameny, jehož vlasy na slunci zářily zlatem? Tohle přece nemůže být on?

„Dej mi moje prášky, ty zatracená děvko. Já je chci! Copak nevíš, kdo já jsem? Já jsem Hermann Goring a potfiebuju svoje léky.” Mluvil švédsky s výrazným německým přízvukem a mezi slovy dělal pauzy, jako by hledal ta správná slova.

Cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. Muž, který před ní hulákal jako pominutý, byl tlustý a kůži měl chorobně bledou. Prořídlé vlasy se mu lepily k hlavě. Obličej měl zbrocený potem.

Dagmar se zhluboka nadechla. Musí se ujistit, že se nespletla.

„Hermanne. To jsem já, Dagmar.” Držela se od něj v bezpečné vzdálenosti, připravená na to, že na ni může kdykoli zaútočit. Na čele mu pulsovaly žíly a od krku nahoru začínal rudnout.

„Dagmar? Já kašlu na to, jak se vy děvky jmenujete. Chci svoje prášky. Zavřeli mě tady Židi a já se musím uzdravit. Hitler mě potřebuje. Naval ty prášky!”

Stále křičel a od úst mu odletovaly spršky slin až k Dagmar. Celá zděšená to zkusila znovu:

„Copak si mě nepamatuješ? Potkali jsme se na večírku u doktora Sjolina. Ve Fjállbace.”

Jeho výbuch rázem ustal, Hermann nakrčil čelo a zmateně se na ni zadíval.

„Ve Fjállbace?”

„Ano, na večírku u Sjolinových,” zopakovala. „Strávili jsme spolu noc.”

Pohled se mu rozjasnil a ona poznala, že si vzpomíná. Konečně. Teď se situace urovná. Dá všechno do pořádku a Hermann zase bude její švarný letec.

„Ty jsi ta servírka,” řekl a utřel si pot z čela.

„Jmenuju se Dagmar,” připomněla mu a žaludek se jí sevřel nepříjemnou předtuchou. Proč už ji dávno neuchvátil do náruče, jak si to pokaždé představovala ve svých snech?

Najednou se začal smát, až mu tučné břicho nadskakovalo.

„Dagmar. No jistě.” Znovu se zasmál a Dagmar zaiala ruce v pěst.

„Máme spolu dceru. Lauru.”

„Dceru?” Prohlížel si ji přivřenýma očima. „Nejsi první, kdo mi něco takového říká. To přece člověk nikdy neví jistě. Hlavně když jde o servírku.”

Poslední větu vyslovil pohrdavým hlasem a Dagmar cítila, jak se v ní vzedmula vlna zuřivosti. V tomto bílém sterilním pokoji, do kterého nepronikl ani záblesk denního světla, se všechny její sny a naděje rozpadly v prach. Všechno, čím si ve svém životě byla jistá, se proměnilo v lež, všechny ty roky, kdy se jen užírala touhou a se sebezapřením se starala o to ječící otravné dítě, jeho dceru, přišly vniveč. Vrhla se na něj s prsty zaiatými jako drápy. Z hrdla se jí vydral sípavý zvuk a přála si jedinou věc: ublížit mu tak, jako on ublížil jí. Zabořila mu nehty do obličeje, škrábala ho jako kočka a jakoby z dálky se k ní doneslo, jak Hermann něco křičí německy. Dveře se otevřely a ona ucítila paže, které ji uchopily a snažily se ji odtrhnout od muže, jehož tak dlouho milovala.

Pak všechno zčernalo.

Uzavírat výhodné obchody ho naučil otec. Lars-Áke Mansson řečený Kapička byl hotová legenda a Sebastian ho celé dětství obdivoval. Tu přezdívku otec dostal, protože se mu v obchodě vždycky dařilo a pokaždé hladce vyvázl i z té největší polízanice. „Lars-Áke může klidně plivnout proti větru a do tváře mu stejně nespadne ani kapička,” říkalo se o něm.

Kapička zastával názor, že je vlastně velmi jednoduché přimět lidi, aby dělali, co on chce. Základní princip byl stejný jako v boxu: člověk odhalil protivníkovo slabé místo a pak se do něj strefoval tak dlouho, dokud vítězně nezvedl ruce. Nebo jako v jeho případě dokud neshrábl tučný zisk. Jeho způsob obchodování mu sice oblibu ani respekt nepřinesl, ale jak sám často říkal: „Respektu se nenajíš.”

To se stalo i Sebastianovým heslem. Dobře věděl, že ho mnozí nesnášejí a bojí se ho, ale jak tam tak seděl u bazénu s vychlazeným pivem v ruce, bylo mu to úplně jedno. O přátele nestál. Mít přátele znamenalo dělat kompromisy a dělit se o moc.

„Tati? Chtěl bych si s klukama zajet do Stromstadu, ale jsem bez peněz.” Přišoural se k němu Jon v plavkách a prosebně se na něj podíval.

Sebastian si zastínil oči dlaní a zadíval se na svého dvacetiletého syna. Elisabeth si někdy stěžovala, že Jona a jeho o dva roky mladší sestru Jossan rozmazluje, ale on se jí jen vysmál. Přísná výchova, pravidla a tak podobně, to bylo pro obyčejné nuly a ne pro ně. Děti ať se naučí, co život nabízí, a berou si, co chtějí. Áž nazraje ta správná doba, zapojí Jona do firmy a předá mu

všechno, co ho Kapička naučil, ale zatím ať se kluk trochu vydovádí.

„Vezmi si mou zlatou kartu. Mám ji v peněžence v hale.”

„Super, dík, tati!” Jon vypálil k domu, jako by se bál, že si to Sebastian rozmyslí.

Když si Jon jeho zlatou kartu půjčil na týdenní tenisový kurz v Bastadu, účet se vyšplhal na sedmdesát tisíc. Ale ve srovnání s jinými věcmi to byly jen drobné, hlavně když to Jonovi pomůže, aby si udržel mezi kamarády ze školy výsadní postavení. Pověst o otcově jmění mu brzy obstarala přátele, ze kterých se v budoucnu stanou vlivní muži.

Samozřejmě to byl Kapička, kdo Sebastiana naučil, jak je důležité znát ty správné lidi. Kontakty jsou o mnoho cennější než přátelé, a jakmile Kapička uslyšel, kdo se zapsal do internátní školy na Valo, okamžitě tam Sebastiana poslal také. Rozčilovalo ho jen, že tam studuje i ten židák, jak Josefovi říkal. Ten kluk neměl ani peníze, ani vznešený původ a jeho přítomnost snižovala status školy. Ale když se Sebastian ve vzpomínkách vrátil do této podivné, vzdálené doby, uvědomil si, že měl Josefa ze všech kluků nejradši. Josefa hnalo cosi kupředu, jakási posedlost, kterou rozeznával i v sobě.

Když se teď znovu sešli kvůli Josefovu šílenému nápadu, musel si přiznat, že jeho nezlomnou vůli a odhodlání dosáhnout za každou cenu cíle vlastně obdivuje. To, že se jejich cíle diametrálně rozcházely, nebylo nijak důležité. Věděl, že probuzení bude velmi krušné, ale tušil, že Josef vnitřně počítá s tím, že to pro něj nedopadne dobře. Jenže naděje umírá poslední a Josefovi bylo jasné, že musí skákat, jak Sebastian píská. To museli všichni.

Události posledních dní byly bezesporu zajímavé. Drby o podivném nálezu na ostrově se rychle rozšířily. Začalo to, už když se Ebba vrátila. Jakékoli nové podrobnosti ohledně toho starého příběhu byly vždycky vítány s nadšením. A teď se v tom začala vrtat policie.

Sebastian zamyšleně otáčel sklenicí s pivem a pak si ji přitiskl k hrudi, aby se ochladil. Zajímalo by ho, co si o tom myslí ostatní a jestli za nimi také přišla policie. Z příjezdové cesty uslyšel, jak syn nastartoval jeho porsche. Takže mu ten malý smrad štípl i klíče od auta, které ležely vedle peněženky. Usmál se. Tak se na to musí. Kdyby byl Kapička ještě naživu, dmul by se pýchou.

Od včerejší návštěvy na Valo si v hlavě probírala různé nápady, jak dům zařídit, a dnes ráno z postele téměř vyskočila. Dan se jejímu nadšení smál, ale bylo na něm vidět, jak obrovskou z ní má radost.

Ještě dlouho potrvá, než se do toho pustí naostro, ale už teď se nemohla dočkat. Na tom domě bylo něco zvláštního, co ji přitahovalo. Možná byl tím důvodem Má r-ten, který přijal její návrhy s takovým nadšením. Když se na ni díval, z očí se mu dal vyčíst obdiv a ona si poprvé po dlouhé době připadala jako zajímavá a schopná žena. Ještě mu pak volala a ptala se, jestli může znovu přijet, všechno si přeměřit a nafotit, a on jí řekl, že je kdykoli vítaná.

Anna stála v Ebbině a Martenově ložnici v patře a měřila vzdálenost mezi okny. Nemohla si pomoct, ale Ma r-ten jí trochu chyběl. Atmosféra v domě se proměnila, když tu nebyl. Podívala se na Ebbu, která právě natírala rám dveří.

„Nebude vám tady smutno?”

„Ani ne, já jsem ráda, že tu budeme mít klid.”

Ebba odpověděla jen neochotně a následné mlčení bylo tak tíživé, že Annu přinutilo v rozhovoru pokračovat.

„Stýkáte se s někým z příbuzných? Myslím z vašich biologických příbuzných?” Nejradši by si ukousla jazyk. Otázka určitě působila drze a Ebba se jen ještě víc uzavře.

„Žádné nemám.”

„A nezkoušela jste se o své rodině něco dozvědět? Přece musíte být zvědavá, co byli vaši rodiče zač.”

„Donedávna mě to nezajímalo.” Ebba přestala natírat a zůstala stát se štětcem ve vzduchu. „Ale od té doby, co jsme přijeli sem, jsem o tom samozřejmě začala přemýšlet.”

„Erika toho docela dost vypátrala.”

„Ano, to mi říkala. Ráda bych za ní někdy zajela a mrkla se na to, ale zatím nebyla příležitost. Cítím se tu tak dobře. Trochu jsem se tady na ostrově zasekla.”

„Cestou jsem potkala Mři rtena. Jel do městečka.”

Ebba přikývla. „Jezdí tu kyvadlová doprava, tak se vydal na nákup, pro poštu a vyřídit pár dalších věcí. Musím tam taky někdy vyrazit, ale…”

Anna se jí téměř zeptala na jejich zesnulého syna. Ale neměla na to sílu. Sama byla ještě příliš smutná, aby s někým zvládla mluvit o takové ztrátě. Ale zároveň jí to vrtalo hlavou. V domě nebyly po dítěti vůbec žádné stopy. Žádné fotky ani předměty, které by svědčily o tom, že dřív byli rodiči. Jen výraz v jejich očích, který byl Anně dobře známý. Setkávala se s ním každý den v zrcadle.

„Erika říkala, že se pokusí zjistit, kam se poděl jejich majetek. Třeba se najdou i nějaké osobní věci,” řekla Anna a pustila se do měření podlahy.

„Taky mi připadá trochu divné, že všechno jen tak zmizelo. Bydleli tady, a tak tu toho přece museli mít spoustu. Ráda bych se například shledala s věcmi, které jsem měla, když jsem byla malá. Oblečení, hračky… Takové ty věci, které jsem si sama schovala po…” Zarazila se, znovu se pustila do natírání a v místnosti se chvíli ozýval jen zvuk štětce. V pravidelných intervalech se shýbla a namočila štětec v plechovce, kde už bylo bílé barvy jen na dně.

Když se z přízemí ozval Mřirtenův hlas, ztuhla. „Ebbo?”

„Jsem tady nahoře!”

„Potřebuješ něco ze sklepa?”

Ebba popošla ke schodům, aby mu odpověděla. „Dones mi prosím plechovku bílé barvy. A je tu Anna.”

„Viděl jsem její člun,” zavolal Marten nazpátek. „Dojdu pro tu barvu, uvaříš mezitím kafe?”

„Tak jo.” Ebba se obrátila k Anně. „Dáte si s námi kafe?”

„Moc ráda,” přikývla Anna a začala skládat metr.

„Klidně ještě pokračujte, jestli chcete. Zavolám na vás, až bude káva hotová.”

„Dobře, díky.” Anna znovu rozložila metr a dala se do měření. Rozměry pečlivě zanášela do nákresu. To jí práci se zařizováním velmi ulehčí.

Chvíli soustředěně pracovala a z kuchyně slyšela, jak Ebba šramotí s nádobím. Na hrnek kávy se teď opravdu těšila. Nejlépe když si ho vypijí někde ve stínu. V patře bylo čím dál úmornější vedro a tílko se jí nalepilo na záda.

Najednou se ozvala hlasitá rána a po ní pronikavý výkřik. Annu ten nečekaný hluk tak vyděsil, že nadskočila a skládací metr jí vypadl z rukou. Ozvalo se další prásknutí. Bez rozmyšlení se vrhla ke schodům a letěla dolů tak rychle, že na ohlazených schodech málem uklouzla.

„Ebbo?” volala a běžela do kuchyně.

Ve dveřích se prudce zastavila. Okno vedoucí do zahrady za domem bylo rozbité a pod ním se vršila hromada střepů. Ty se rozlétly i po celé místnosti. Na podlaze u sporáku se choulila Ebba a pažemi si chránila hlavu. Už nekřičela, ale dýchala přerývaně.

Anna vtrhla do místnosti a cítila, jak jí pod podrážkami křupe sklo. Objala Ebbu a snažila se ji prohlédnout, jestli není zraněná. Žádnou krev ale neviděla. Rychle se rozhlédla, aby zjistila, co to okno rozbilo. Když pohledem doputovala k protější zdi kuchyně, prudce se nadechla. Ve zdi byly zřetelně vidět dvě díry po kulkách.

„Ebbo? Co to sakra bylo?” Martin vyběhl po schodech ze sklepa a vřítil se do kuchyně. „Co se stalo?”

Díval se střídavě na Ebbu a na rozbité okno a v příští vteřině už byl u své ženy.

„Je zraněná? Doufám, že není zraněná?” Objal Ebbu a kolébal ji v náruči.

„Myslím, že ne, ale vypadá to, že na ni někdo vystřelil.”

Anně bušilo srdce jako splašené a najednou si uvědomila, že jsou možná v nebezpečí. Třeba je pachatel pořád venku?

„Musíme se odsud ihned dostat,” řekla a ukázala na okno.

Ma rten okamžitě pochopil, co má na mysli.

„Nevstávej, Ebbo. Musíme se držet dál od okna.” Mluvil pomalu, jako k malému dítěti.

Ebba přikývla a udělala, co jí nařídil. Přikrčili se a přeběhli co nejrychleji do haly. Anna se vyděšeně podívala na venkovní dveře. Co když střelec přijde tudy, překročí práh a zastřelí je? Má rten si jejího pohledu všiml, vrhl se ke dveřím a zamkl je.

„Dá se dovnitř dostat ještě jinudy?” zeptala se a cítila, že jí srdce stále tluče jako o závod.

„Dveřmi do sklepa, ale ty jsou zamčené.”

„A co okno v kuchyni? Vždyť je úplně rozbité.”

„To je moc vysoko,” řekl zdánlivě klidně, i když tak nevypadal.

„Zavolám policii.” Anna se natáhla pro kabelku, která ležela na poličce v hale. Ruce se jí třásly, když uchopila mobil. Poslouchala, jak vyzvání, a dívala se na Martena a Ebbu. Seděli na nejnižším schodě, Ma rten Ebbu objímal a ona si opírala hlavu o jeho hruď.

„No ahoj, kdepak jste byli?”

Erika hrůzou až nadskočila, když z domu uslyšela ten hlas.

„Kristino?” Vytřeštila oči na tchyni, která vyšla z kuchyně s hadrem v ruce.

„Odemkla jsem si sama. Naštěstí mám ještě váš klíč z doby, kdy jste byli na Mallorce a já jsem vám chodila

zalévat kytky, protože jinak bych do Tanumshede jela úplně zbytečně,” řekla vesele a zaplula zase do kuchyně.

Nebo jsi taky mohla zavolat a zeptat se, jestli se nám to hodí, pomyslela si Erika. Zula dětem boty, zhluboka se nadechla a vesla do kuchyně.

„Říkala jsem si, že se za vámi stavím a na pár hodin vám vypomůžu. Vsak já vím, jak to u vás vypadá, a za mých časů by to bylo naprosto nepřípustné. Nikdy nevíš, kdo k vám přijde na návštěvu, a přece nechceš hostům ukazovat dům v takovémto stavu,” podotkla Kristina a zběsile drhla kuchyňskou linku.

„To jo, člověk nikdy neví, kdy k nám zaskočí na kafe třeba sám král.”

Kristina se k ní otočila s udiveným výrazem v obličeji. „Král? Proč by sem chodil král?”

Erika zatnula zuby, až ji čelisti zabolely, ale nic neřekla. Většinou bylo nejlepší mlčet.

„Kde jste byli?” zeptala se znovu Kristina a vrhla se s hadrem na jídelní stůl.

„V Uddevalle.”

„To jsi ty děti vláčela do Uddevally a zase zpátky? Chudáčci babiččini miláčci. Proč jsi mi nezavolala? Já bych přijela a pohlídala je. Samozřejmě bych musela zrušit dopolední svačinu s Gorel, ale co bych pro svoje děti a vnoučata neudělala. To už je můj osud. Však to sama pochopíš, až budeš trochu starší a děti povyrostou.”

Na chvíli se zastavila, aby si oddychla, a pak napřela všechny síly na kapku marmelády, která přischla k voskovanému ubrusu.

„Ale brzy už vám možná nebudu schopná pomoct, ono to někdy jde rychle. Už je mi přes sedmdesát a člověk nikdy neví, kolik času mu zbývá.”

Erika přikývla a přinutila se vykouzlit vděčný úsměv.

„Jedly děti něco?” zeptala se Kristina a Erika se zhrozila. Zapomněla dát dětem najíst. Musí mít strašný hlad, ale to za žádných okolností nehodlala tchyni přiznat.

„Měli jsme cestou párek v rohlíku. Ale teď se určitě rády naobědvají.”

Rozhodnými kroky zamířila k ledničce, aby se podívala, co jim může nabídnout. Zjistila, že nejrychlejší asi bude kefír a kukuřičné lupínky. Postavila kefír na stůl a ze spíže vytáhla balení lupínků.

Kristina ze sebe vydala sklíčený povzdech. „Za mých časů by nás vůbec nenapadlo dát dětem něco jiného než poctivý domácí oběd. Patrik a Lotta nikdy nejedli žádné prefabrikáty a byli zdraví jako rybičky. Základ dobrého zdraví je strava, to jsem říkala vždycky, ale dneska už se podle starých osvědčených rad nikdo neřídí. Vy mladí víte všechno nejlíp a všechno musí být rychle.” Odmlčela se, aby nabrala dech, a zrovna v tu chvíli do kuchyně přiběhla Maja.

„Mami, já mám hroznej hlad a Noel a Anton taky. Kručí mi v bříšku.” Pohladila se po břichu, které měla ještě stále miminkovsky zakulacené.

„Ale vždyť jste měli na výletě párek,” namítla Kristina a pohladila Maju po tvářičce.

Maja zavrtěla hlavou, až jí světlé vlásky zavlály.

„Ne ne, nejedli jsme párek. Měli jsme jen snídani a já mám hlad. Hroznej hlad!”

Erika se na tu malou zrádkyni nasupeně podívala a zároveň cítila v zádech Kristinin odsuzující pohled.

„Udělám jim palačinky,” oznámila Kristina a Maja začala samou radostí poskakovat.

„Babiččiny palačinky! Já chci babiččiny palačinky.”

„Díky.” Erika uklidila kefír zpátky do lednice. „Půjdu se nahoru převléknout a mrknu se na něco kvůli práci.”

Kristina k ní byla otočená zády, už si chystala přísady na palačinkové těsto a na sporáku se rozehřívala pánev.

„Jen běž, já tady zatím nakrmím ty nebohé děti.”

Erika pomalu napočítala do deseti a vydala se po schodech nahoru. Vlastně se na nic mrknout nepotřebovala, jen musela trochu popadnout dech. Patrikova matka to

myslela dobře, ale přesně věděla, co má říkat a dělat, aby doháněla Eriku k šílenství. Patrikovi to kupodivu tolik nevadilo a to Eriku rozčilovalo ještě víc. Pokaždé když se s ním snažila promluvit o Kristině a o tom, co řekla nebo udělala, opáčil jen: „Ale, nestarej se o to. Máma to někdy prostě trochu přehání, tak ji nech.”

Možná to tak mezi matkami a syny zkrátka funguje a možná ji Noelova i Antonova manželka taky budou považovat za příšernou tchyni. Ale v duchu o tom pochybovala. Ona bude ta nejlepší tchyně na světě, snachy ji budou brát spíš jako kamarádku a budou se jí svěřovat. Budou chtít, aby s nimi s Patrikem všude jezdili a ona jim bude pomáhat s dětmi, a když toho budou mít v práci moc, občas jim vypomůže s úklidem a vařením. Pravděpodobně bude mít vlastní klíč a… Erika se náhle zarazila. Možná to nakonec není tak jednoduché být perfektní tchyní.

V ložnici se převlékla do džínů a trička. Vybrala si své oblíbené bílé. Namlouvala si, že v něm vypadá štíhlejší. Vždycky jí trochu kolísala váha, ale dřív se pohybovala kolem velikosti třicet osm. Ted’ si musela už několik let kupovat dvaačtyřicítku, no, vlastně už od té doby, co otěhotněla s Majou. Jak se jí to stalo? A Patrik na tom nebyl o moc líp. Když se poznali, nedalo se o něm říct, že by měl nějak extra vypracované tělo, ale břicho měl ploché. Ted se mu pěkně zakulatilo a ona si bohužel musela přiznat, že ji pivní mozoly na mužích připadají obzvlášť nepřitažlivé. To ji přimělo k myšlence, jestli Patrika napadá to samé. Ani ona už nevypadá tak, jako když se poznali.

Naposledy se prohlédla ve velkém zrcadle, ale vtom se zarazila a otočila. Něco tu bylo jinak. Rozhlédla se a snažila se upamatovat, jak ložnice vypadala ráno. Bylo těžké vybavit si zrovna dnešní ráno, ale přísahala by, že se tu něco změnilo. Byla tu snad Kristina? Ne, ta by jim tu ustlala a uklidila a to se nestalo. Deka i polštáře

ležely v jednom chumlu a přehoz byl jako obvykle shrnutý v nohách postele. Erika se ještě jednou zkoumavě rozhlédla, ale pak pokrčila rameny. Asi si to jen namlouvá.

Přešla do pracovny, posadila se k počítači a na obrazovce naskočilo přihlašovací okno. Udiveně na ně zírala. Někdo se snažil přihlásit k jejímu počítači. Po třech chybných pokusech se teď objevila bezpečnostní otázka: „Jak se jmenoval tvůj první zvířecí mazlíček?”

S plíživým pocitem znepokojení se rozhlédla po pracovně. Ano, určitě tu někdo byl. Možná to tak nevypadalo, ale v tom svém chaosu měla jistý řád. Přesně věděla, kde co je, a teď viděla, že se v jejích věcech někdo přehraboval. Proč? Co asi hledal? Hodnou chvíli se snažila přijít na to, jestli něco nechybí, ale všechno se zdálo být na místě.

„Eriko?”

Kristina na ni z přízemí zavolala a Erika stále s tím nepříjemným pocitem v těle vstala a šla se zeptat, co se děje.

„Ano?” Nahnula se přes zábradlí.

Kristina stála dole v předsíni a tvářila se vyčítavě.

„Pamatuj si, že musíš dveře na verandu pořádně zavírat. Mohlo to dopadnout opravdu špatně. Naštěstí jsem Noela zahlédla oknem z kuchyně. Už byl venku a pelášil směrem k silnici. Stihla jsem ho doběhnout, ale přece nemůžeš nechávat dveře otevřené, když máš v domě takhle malé děti. Než se naděješ, jsou pryč, moje drahá!”

Eričino srdce jako by sevřela ledová ruka. Jasně si pamatovala, že před odjezdem dveře na verandu zavírala. Chvíli váhala, ale pak vzala mobil a zavolala Patrikovi. Brzy uslyšela vyzvánění z kuchyně, kde Patrik mobil zapomněl. Zavěsila.

P aula se s funěním zvedla z gauče. Oběd byl hotový, a i když se jí z pomyšlení na jídlo dělalo špatně, věděla,

že se musí přemoct. Jídlo od mámy měla jinak moc ráda, ale v těhotenství ji přešla chuť, a kdyby to záleželo jen na ní, živila by se pouze slanými keksy a zmrzlinou.

„Tady máme našeho hrocha!” uvítal ji Mellberg a vysunul jí židli.

Ten vtípek už slyšela tolikrát, že se neobtěžovala na něj reagovat. „Co máme k obědu?”

„Guláš připravený v železném hrnci. Musíš do sebe dostat nějaké železo,” řekla Rita a naložila jí na talíř ohromnou porci.

„Jste hodní, že můžu jíst u vás. Já nemám na vaření vůbec energii. Zvlášť když je Johanna v práci.”

„To je přece jasné, beruško,” usmála se na ni Rita.

Paula se zhluboka nadechla a pak do sebe nacpala první lžíci. Sousto jí rostlo v ústech, ale vytrvale žvýkala. Dítě potřebuje živiny.

„Co v práci?” zeptala se. „Už jste nějak pohnuli s tím případem na Valo?”

Mellberg do sebe nejdřív naházel svou porci a teprve pak jí odpověděl.

„Jo, děláme pokroky. Sice musím dřít jak mezek, ale to víš, jinak bychom se ničeho nedopracovali.”

„A k čemu jste zatím došli?” zajímalo Paulu. Moc dobře věděla, že Bertil je sice šéf stanice, ale s největší pravděpodobností na tu otázku nebude schopný odpovědět.

„No…” Zatvářil se zmateně. „Abych tak řekl, výsledky jsme ještě úplně neshrnuli.”

Zazvonil mu mobil a on s úlevou vstal a hovor přijal.

„Ano, Mellberg… Ahoj, Anniko… A kde je sakra Hedstrom? A Gosta?… Jak to, že je nemůžeš sehnat? … Valo? Jo, já tam zajedu… Řekl jsem, že tam zajedu!” Ukončil hovor, něco si pro sebe mumlal a odešel do předsíně.

„Kam jedeš? Ani jsi po sobě neuklidil talíř,” zavolala za ním Rita.

„Důležitá policejní záležitost. Střelba na Valo. Na domácí práce teď nemám čas.”

Paula cítila, že se jí do žil vlila nová energie, a vyskočila na nohy, jak rychle to jen šlo.

„Počkej, Bertile! Cos to říkal? Na Valo někoho zastřelili?”

„Nemám žádné podrobnosti, ale jak jsem Anniku ujistil, jedu tam a o tu záležitost se osobně postarám.”

„Jedu s tebou,” oznámila Paula a udýchaně se posadila na stoličku, aby si zavázala boty.

„Nepřichází v úvahu,” protestoval Bertil. „Kromě toho jsi na dovolené.”

Rita přiběhla z kuchyně a okamžitě se postavila na jeho stranu.

„Zbláznila ses?” zaječela tak pronikavě, že se Leo, který se zrovna oddával odpolednímu spánku v dětské postýlce v Ritině a Bertilově ložnici, jen zázrakem neprobudil. „V tvém stavu na žádný takový výjezd nepojedeš.”

„Přesně tak, jen své dceři domluv.” Mellberg vzal za kliku a chystal se vypařit.

„Beze mě nikam nejedeš. A jestli jo, pojedu do Fjallbacky stopem a na ostrov se nějak dopravím sama.”

Paula se pevně rozhodla. Klidu a nečinnosti už měla plné zuby. Její matka na ni vytrvale křičela, ale Paula její námitky odbyla mávnutím ruky.

„Pomoc, jsem obklíčen šílenými ženskými!” zhrozil se Mellberg.

Přiznal porážku a zamířil k autu, a když Paula namáhavě slezla ze schodů, nastartoval a pustil klimatizaci.

„Slib mi, že to nebudeš přehánět, a jestli dojde k nějakému konfliktu, budeš se držet stranou.”

„Slibuju,” odpověděla Paula a sedla si vedle něj. Poprvé po několika měsících se cítila jako stará Paula a ne jako chodící inkubátor. Zatímco Mellberg volal Victorovi Bo-gesjoovi z pobřežní stráže, aby je na Valo zavezli, ona přemýšlela, co je asi na ostrově čeká.

Fjallbacka 1929

Chodit do školy bylo utrpení. Každé ráno se Laura snažila co nejvíc oddálit ten okamžik, kdy bude muset vyrazit. O přestávkách se na ni ze všech stran sypaly nadávky a přezdívky a všechno byla samozřejmě matčina chyba. Celá Fjallbacka Dagmar znala a věděla, že je blázen a chlastá. Někdy ji Laura cestou ze školy zahlédla, jak bloudí po náměstí, pokřikuje po lidech a blouzní o Goringovi. Laura se nikdy nezastavila. Předstírala, že ji nevidí, a pospíchala pryč.

Matka doma moc často nebývala. Zůstávala dlouho venku, a když Laura odcházela do školy, spala. Když přišla ze školy domů, už byla zase pryč. Laura nejdříve ze všeho uklidila. Teprve když odstranila všechny stopy matčiny přítomnosti, trochu se uklidnila. Posbírala šaty rozházené po podlaze, a když shromáždila dostatečně velkou hromadu, vyprala je. Utřela stůl v kuchyni, uklidila máslo zapomenuté na stole a sáhla na chleba, aby zjistila, jestli úplně neoschl, protože matka ho nikdy nevrátila do chlebníku. Pak utřela prach a poklidila, co bylo potřeba. Jakmile bylo všechno na svém místě a byt zářil čistotou, konečně měla klid, aby si pohrála s domečkem pro panenky. To byl její nejcennější majetek. Přinesla jí ho jedna hodná sousedka, když matka zrovna nebyla doma.

Lidi na ni občas byli hodní a dávali jí různé věci: jídlo, šaty a hračky. Ale většinou jen civěli a ukazovali si na ni. Od té doby, co ji matka nechala samotnou ve Stockholmu, se Laura odnaučila prosit o pomoc. Tehdy ji odvezla policie a ona se dostala do nebe. Dva dny směla zůstat u maminky a tatínka s hodnýma očima. I když jí bylo teprve pět, ty dva dny si moc dobře zapamatovala. Maminka usmažila tu největší hromadu palačinek, jakou Laura kdy viděla, a stále ji pobízela, ať si přidá. Laura pak měla žaludek tak plný, až měla pocit, že už nikdy hlad nedostane. Ze zásuvky skříně pro ni vytáhli kytičkované šaty, které nebyly ani roztrhané ani špinavé, na

opak, byly to ty nejhezčí šaty, jaké si uměla představit. Připadala si jako princezna. Po dva večery dostala na dobrou noc pusu na čelo a usínala v krásné postýlce s čistým povlečením. Maminka s hodnýma očima voněla tak hezky, nepáchl z ní alkohol a zatuchlá špína jako z matky. A doma to také měli moc pěkné, všude ozdobné porcelánové sošky a na zdi výšivky. Hned první den Laura žadonila, aby tu směla zůstat, ale maminka nic nefiekla, jen ji pevně sevřela v měkké náruči.

Brzy se vrátila k matce domů, jako by se nic nestalo. A matka zuřila víc než kdy předtím. Laura dostala takový výprask, že skoro nemohla sedět, a pevně si umínila: nebude snít o hodné mamince. Nikdo ji nezachrání a nemá cenu vzdorovat. Ať se stane cokoli, stejně nakonec skončí u matky v tom tmavém, stísněném bytě. Ale až vyroste, bude to mít v bytě krásné, na háčkované dečky položí malé porcelánové sošky kočiček a v každém pokoji pověsí na zeď výšivky.

Klekla si před domeček pro panenky. V bytě už uklidila a čisté prádlo složila. Pak si namazala chléb máslem a snědla ho. A teď si může dovolit na chvíli se ponořit do jiného, lepšího světa. Potěžká-vala v ruce panenku-maminku. Byla tak lehoučká a krásná. Měla bílé krajkové šatečky s vysokým límcem a vlasy stažené do drdolu. Laura figurku maminky zbožňovala. Ukazováčkem ji hladila po tváři. Vypadala, že je moc hodná, stejně jako ta maminka, co tak krásně voněla.

Opatrně posadila panenku na parádní pohovku v saloně. Ten pokojík se jí líbil nejvíc. Všechno v něm bylo dokonalé. Od stropu dokonce visel miniaturní křišťálový lustr. Laura se vydržela na jeho maličké skleněné hranoly dívat celé hodiny. Nevycházela z údivu, jak někdo může vyrobit něco tak dokonalého a titěrného. Přivřela oči a přejela místnost kritickým pohledem. Je to opravdu dokonalé, nebo by to mohlo být ještě lepší? Zkusila posunout jídelní stůl trochu doleva. Jednu po druhé pak přerovnala židle a chvíli jí zabralo, aby u stolu stály naprosto rovně. Nakonec se jí to podařilo, ale teď zase musela posunout i pohovku, jinak uprostřed salonu vzniklo podivné prázdné místo a to nemohla dopustit. Do jedné ruky vzala figurku maminky a do druhé pohovku. Spokojeně pohovku zase položila na nové místo a začala v domečku hledat figurky dětí. Můžou se pfii-pojit k mamince v salonu, pokud se budou hezky chovat. V salonu bylo zakázáno běhat a povykovat. Děti musely být hodné a sedět pěkně tiše. Tím si Laura byla naprosto jistá.

Dětské figurky usadila vedle maminky, každou po jedné straně. Když Laura naklonila hlavu, skoro to vypadalo, že se maminka usmívá. Byla tak dokonalá a pěkná. Až Laura vyroste, bude přesně jako ona.

Patrik dosupěl k domovním dveřím. Dům měl krásnou polohu na vyvýšenině nad mořem a on zaparkoval u Brandského parku, aby se mohli nahoru projít. Trochu ho zlobilo, že sám funí jako sentinel, zatímco na Gostovi nezanechal výstup po klikaté cestě žádné následky.

„Haló!” zavolal skrz otevřené dveře. Přes léto tu bylo běžné nechávat dveře a okna otevřené a místo klepání nebo zvonění se jen volalo.

Objevila se žena ve slamáku, slunečních brýlích a jakési pestrobarevné tunice. Navzdory vedru na sobě měla tenké rukavice.

„Ano?” Zdálo se, že by nejradši zase zmizela.

„Jsme z tanumské policie. Hledáme Leona Kreutze.”

„To je můj muž. Já jsem Ia Kreutzová.” Podala jim ruku, ale rukavice si nesundala. „Zrovna obědváme.”

Dávala jim jasně najevo, že přicházejí nevhod. Patrik a Gosta se na sebe významně podívali. Jestli je Leon stejně odtažitý jako jeho žena, bude tento výslech pro ně výzva. Ia je zavedla do venkovního altánu, kde u stolu seděl muž na vozíčku.

„Máme hosty. Od policie.”

Muž přikývl a podíval se na ně bez jakéhokoli překvapení.

„Posaďte se. Máme k obědu jen trochu salátu. Moje žena skoro nic jiného nejí,” pousmál se.

„A můj muž by nejradši ze všeho oběd vynechal a místo toho si zakouřil,” podotkla Ia. Posadila se na své místo a rozprostřela si na klíně ubrousek. „Bude vám vadit, když si oběd dojím?”

Patrik dal pohybem ruky najevo, aby jen dál žvýkala svůj salát, a oni si mezitím promluví s Leonem.

„Předpokládám, že chcete mluvit o Valo?” Leon přestal jíst a složil ruce v klíně. Na kousku kuřete na talíři přistála vosa a nerušeně se živila.

„Přesně tak.”

„Co se to tam vlastně děje? Kolují o tom dost divoké historky.”

„Něco jsme tam objevili,” připustil zdráhavě Patrik. „Vy jste se do Fjallbacky vrátili poměrně nedávno, že?”

Pozoroval Leonův obličej. Jednu tvář měl hladkou a neporušenou, druhou zjizvenou. Jeden koutek úst směřoval nahoru a odhaloval horní zuby.

„Dům jsme koupili před několika dny a nastěhovali jsme se včera,” objasnil Leon.

„Proč jste se po tolika letech vrátil?” zeptal se Gosta.

„Touha po návratu mnohdy přijde až s věkem.” Leon otočil hlavu a podíval se na moře. Patrik teď viděl jen jeho zdravou tvář a bylo až bolestně zřejmé, jak hezký Leon dříve býval.

„Já bych raději zůstala v našem domě na Riviéře,” podotkla Ia. Vyměnila si s manželem podivný pohled.

„Jinak ji vždycky poslechnu.” Leon znovu vystavil na odiv svůj zvláštní úsměv. „Ale v tomto případě jsem trval na svém. Chtěl jsem se sem vrátit.”

„Vaše rodina tu přece měla letní sídlo?” zajímal se Gosta.

„Ano, neboli letohrádek, jak tomu sami říkali. Dům na ostrově Kalvo. Otec ho bohužel prodal. Neptejte se mě proč. Na stará kolena už měl zvláštní nápady a choval se trochu výstředně.”

„Slyšel jsem, že jste vyvázl z těžké autonehody,” řekl Patrik.

„Ano. Kdyby mě Ia nezachránila, už bych nežil. Ze ano, miláčku?”

Zacinkala příborem tak hlasitě, až Patrik nadskočil. Zůstala na Leona bez odpovědi zírat. Pak roztála.

„To je pravda, miláčku. Beze mě bys dnes nebyl naživu.”

„To ne, a ty mi to vždycky ochotně připomeneš.”

„Jak dlouho jste manželé?” zeptal se Patrik.

„To už bude skoro třicet let.” Leon se k nim obrátil. „Potkal jsem Iu na večírku v Monaku. Byla tam ze všech dívek nejhezčí. A pěkně nepřístupná. Musel jsem se hodně snažit.”

„Když pomyslíme na tvou pověst, není divu, že jsem se držela zpátky.”

Jejich hašteření působilo jako nacvičený divadelní dialog, ale zdálo se, že se díky tomu oba uvolnili a Patrik měl dojem, že se Ia dokonce trochu usmívá. Uvažoval, jak asi vypadá, když si sundá ty ohromné sluneční brýle. Kůži na lícních kostech měla tak vytaženou a rty tak nepřirozeně plné, že měl podezření, že oči by jen dovršily dojem ženy, která za vylepšení vzhledu zaplatila těžké peníze.

Patrik se opět obrátil na Leona. „Chtěli jsme s vámi mluvit kvůli tomu našemu objevu na Valo. Nasvědčuje tomu, že rodinu Elvanderových patrně někdo zavraždil.”

„To mě nepřekvapuje,” prohodil Leon po chvíli ticha. „Nikdy mi nešlo do hlavy, jak by celá rodina mohla jen tak zmizet.”

Ia zakašlala. V obličeji byla bledá.

„Omluvíte mě? Mám pocit, že k tomuto nemám čím přispět. Dojím si oběd uvnitř. Aspoň si budete moct o všem popovídat v klidu.”

„Dobře. Chceme mluvit především s Leonem.” Patrik si přitáhl nohy k tělu a nechal Iu projít. S talířem v ruce se prosmýkla kolem něj v oblaku jakéhosi sladkého parfému.

Leon si Gostu prohlížel přivřenýma očima. „Myslím, že vás odněkud znám. Nebyl jste to vy, kdo tenkrát přijel na Valo? Jak jste nás pak vzali na stanici?”

Gosta přikývl. „Byl jsem to já.”

„Pamatuju si, že jste byl hodný. Vás kolega se na rozdíl od vás choval trochu prchlivěji. Také ještě pracuje u policie?”

„Henry získal na začátku osmdesátých let místo v Goteborgu. Ztratil jsem s ním kontakt, ale doneslo se mi, že před několika lety zemřel,” vysvětlil Gosta a naklonil se dopředu. „Pamatuju si, že jste mi tehdy připadal jako vůdčí typ.”

„To se dost těžko hodnotí. Ale asi ano, lidi mě vždycky poslouchali.”

„Zdálo se, že vás ti ostatní chlapci obdivují.”

Leon zvolna přikývl. „Asi máte pravdu. To byla tedy partička, když si na to vzpomenu.” Zasmál se. „Tak podivná sestava se patrně dá najít jen na chlapecké internátní škole.”

„Ale přece jste toho měli dost společného? Všichni jste pocházeli ze zámožných rodin,” namítl Gosta.

„Josef ne. Ten tam chodil pouze kvůli velkým ambicím svých rodičů. Podle mě mu vymyli mozek. Zidov-ský odkaz ho zavazoval k velkým činům, kterými měl vyvážit všechno, co oni během války ztratili.”

„To pro kluka není zrovna malý úkol,” poznamenal Patrik.

„Ne, a on to bral vážně. A zdá se, že stále dělá, co může, aby ta očekávání naplnil. Slyšeli jste přece o tom židovském muzeu?”

„Myslím, že jsem o tom četl v novinách,” řekl Gosta.

„Proč chce to muzeum vybudovat zrovna tady?” divil se Patrik.

„Tato oblast je přece s válkou dost svázaná. A kromě židovské historie má muzeum osvětlovat roli Svédska za druhé světové války.”

Patrik si vzpomněl na jeden případ, který vyšetřovali před několika lety, a uznal, že má Leon pravdu. Z bo-huslánského kraje nebylo do Norska daleko a bílé autobusy, které na konci války odvážely skandinávské vězně

z koncentračních táborů, měly za cíl nedalekou Udde-vallu. Místní lidé také za války projevovali různé sympatie. Koncept švédské neutrality byl vytvořen až zpětně.

„Jak to, že máte takový přehled o Josefových plánech?” zeptal se Patrik.

„Nedávno jsme ho potkali v Café Bryggan.” Leon se natáhl pro sklenici s vodou.

„Zůstalo vás pět kluků z ostrova v kontaktu?”

Leon se zhluboka napil a pak sklenici zase odložil. Trochu vody mu vyteklo na bradu a on si ji otřel hřbetem ruky.

„Ne, proč? Rozdělili jsme se, jakmile Elvanderovi zmizeli. Otec mě poslal na školu do Francie, snažil se mě možná až moc chránit, a předpokládám, že ostatní taky změnili prostředí. Jak jsem říkal, neměli jsme mnoho společného a v následujících letech jsme v kontaktu nezůstali. I když můžu mluvit jen za sebe. Podle Josefa má Sebastian nějaké kšefty s ním i s Percym.”

„Ale s vámi ne?”

„Ne, zaplaťpánbůh. To bych se raději potápěl mezi žraloky. Což jsem vlastně svým způsobem také zažil.”

„Proč byste se Sebastianem nikdy nepodnikal?” zeptal se Patrik, i když si myslel, že odpověď zná. Sebastian M;insson byl v kraji neblaze proslulý a včerejší návštěva mu tento negativní dojem jen potvrdila.

„Pokud se nezměnil, zaprodal by v případě potřeby i vlastní matku.”

„Copak to ti ostatní nevědí? Proč s ním tedy spolupracují?”

„Nemám tušení. To se zeptejte jich.”

„Máte nějakou teorii, co se asi stalo Elvanderovým?” otázal se Gosta.

Patrik zabloudil pohledem do obývacího pokoje. Ia už dojedla a talíř nechala na stole. Nebylo ji nikde vidět.

„Ne.” Leon zavrtěl hlavou. „Jasně že jsem o tom hodně přemýšlel, ale vůbec nechápu, kdo by je chěl zavraž

dit. Museli to udělat nějací zloději nebo šílenci. Jako Charles Manson a jeho kumpáni.”

„V tom případě měli pořádné štěstí, že přišli, zrovna když vy jste byli na rybách,” podotkl Gosta suše.

Patrik se snažil upoutat jeho pozornost. Tohle byl jen úvodní rozhovor, žádný výslech. Pokud si Leona poštvou proti sobě, nic tím nezískají.

„Žádné lepší vysvětlení nemám.” Leon bezradně mávl rukou. „Třeba Runeho dostihla jeho minulost? Možná někdo dům hlídal a využil příležitosti, když nás viděl odjíždět? Byly přece velikonoční prázdniny, takže jsme případnému pachateli překáželi jen my. Jindy tam bylo studentů mnohem víc - pokud někdo chtěl Elvanderovým ublížit, dobře si to načasoval.”

„A ze školy jim nikdo ublížit nechtěl? Nevšiml jste si před jejich zmizením něčeho podezřelého? Například divných zvuků po nocích?” zeptal se Gosta a Patrik se na něj tázavě podíval.

„Ne, na nic takového si napamatuju.” Leon svraštil obočí. „Všechno bylo jako vždycky.”

„Mohl byste nám o Elvanderových povědět něco bližšího?” Patrik zahnal vosu, která mu vytrvale bzučela přímo před obličejem.

„Rune rodině vládl železnou rukou, nebo si to aspoň myslel. Zároveň jakýmsi zvláštním způsobem zavíral oči před chybami svých dvou nejstarších dětí, Claese a Annelie.”

„A před čím Rune musel zavírat oči? Zdá se, že máte na mysli něco konkrétního.”

Leon se zatvářil bezvýrazně. „Ani ne, prostě byli nesnesitelní stejně jako všichni v tomhle věku. Když u toho Rune nebyl, Claes rád šikanoval slabší kluky. A Annelie…” Zdálo se, že přemýšlí, jak to vyjádřit. „Kdyby byla o něco starší, dalo by se o ní říct, že je posedlá po mužských.”

„A co Runeho žena Inez, jak té se na škole vedlo?”

„Moc dobře ne, myslím. Očekávalo se od ní, že obstará celou domácnost i Ebbu, a ještě k tomu jí Claes a Anne-

lie neustále prováděli různé schválnosti. Prádlo, se kterým se Inez dřela celý den, náhodou spadlo ze šňůry na zem, guláš, který vařila několik hodin, se spálil, protože někdo náhodou pustil plotýnku na plný výkon. Takovéhle věci se děly pořád, ale Inez si nikdy nestěžovala. Asi věděla, že stejně nemá cenu za Runem chodit.”

„Copak jste jí nemohli pomoct?” podivil se Gosta.

„Bohužel se tohle všechno dělo beze svědků. Sice bylo lehké odhadnout, kdo za tím stojí, ale to nebylo totéž jako mít důkazy, které by se daly Runemu předložit.” Zvědavě se na ně podíval. „Proč vás vlastně zajímá, jaké měli v té rodině vztahy?”

Patrik přemýšlel, co mu odpovědět. Popravdě řečeno si vůbec nebyl jistý, ale něco mu napovídalo, že klíč k celé záhadě lze najít mezi lidmi, kteří na škole pobývali. Nápadu o krvelačném lupičském gangu nevěřil ani za mák. Co by tam asi chtěli ukrást?

„Jak to, že na Velikonoce zůstala na ostrově zrovna vaše pětičlenná parta?” zeptal se místo toho, aby Leonovi odpověděl.

„Percy, John a já jsme zůstali, protože naši rodiče byli na cestách. Sebastian to dostal spíš za trest. Měl zase nějaký průšvih. A chudáka Josefa čekalo doučování. Jeho rodiče neviděli jediný důvod, proč by měl mít nějaké nesmyslné prázdniny, a tak se s Runem dohodli, že ho za úplatu bude soukromě doučovat.”

„Připadá mi, že mezi vámi muselo také docházet ke sporům.”

„Proč myslíte?” Leon se na Patrika podíval.

Místo Patrika se slova ujal Gosta.

„Čtyři z vás byli kluci z bohatých rodin, kteří byli zvyklí dostat, na co si ukážou. Předpokládám, že to způsobovalo značnou řevnivost. Na druhou stranu Josef pocházel z úplně jiného prostředí, a ještě k tomu byl Zid.” Gosta se odmlčel. „A přece víme, na které straně barikády dnes stojí John.”

„John byl tehdy úplně jiný,” řekl Leon. „Vím, že jeho otec nebyl příliš rád, že má John chodit do školy s židovským chlapcem, ale ironií osudu se nakonec nejvíc sblížili právě oni dva.”

Patrik přikývl. Chvíli uvažoval, co Johna nakonec přimělo jeho postoj změnit. Odkoukal později od otce jeho názory? Nebo to mělo jiné vysvětlení?

„Co ostatní? Jak byste je popsal?”

Zdálo se, že Leon zvažuje odpověď. Pak se trochu povytáhl a zavolal do obýváku: „Io? Jsi tam? Mohla bys postavit na kafe?” Znovu se na vozíku schoulil.

„Percy je švédský aristokrat až do morku kostí. Byl rozmazlený a arogantní, ale uvnitř vlastně nebyl zlý. Jen ho doma přesvědčili, že je něco víc než ostatní, a rád se chlubil různými bitvami, které vybojovali jeho prapředci. Sám se bál i vlastního stínu. A jak už bylo řečeno, Sebastian byl vždycky ve střehu, aby mu neunikl nějaký výhodný obchod. Na ostrově si vlastně založil dost výnosný byznys. Nikdo tak úplně nevěděl, jak to dělá, ale myslím, že podplatil několik rybářů, aby na ostrov dováželi zboží, které pak prodával za vydřidušské ceny. Čokoládu, cigarety, limonádu, lechtivé časopisy a při několika výjimečných událostech i alkohol, ale na to mu Rune málem přišel, tak toho nechal.”

Ia vyšla s tácem ven a rozestavěla po stole kávové šálky. Zdálo se, že se v roli starostlivé hospodyňky příliš necítí.

„Doufám, že se to kafe bude dát pít. Já těm přístrojům

ol y u

vůbec nerozumím.

„Určitě bude dobré,” řekl Leon. „Ia není na takovýhle spartánský život zvyklá. Doma v Monaku nám kávu vaří služebnictvo, a tak je to pro ni trochu změna.”

Patrik si nebyl jistý, jestli se mu to nezdá, ale měl pocit, že v Leonově hlase slyší škodolibý podtón. Hned byl zase pryč a Leon se opět proměnil v laskavého hostitele.

„Já sám jsem z ostrova Kalvo zvyklý na prostý život. Ve městě jsme měli k dispozici všechny vymoženosti, ale na ostrově,” podíval se na moře, „si otec svlékl oblek a chodil v kraťasech a tričku, chodili jsme na ryby, trhali lesní jahody a koupali se. Jednoduchý luxus.”

Odmlčel se, protože se objevila Ia a nalila jim kávu.

„Potom už jste si toho prostého života tolik neužil,” poznamenal Gosta a usrkl kávy.

„Touché,” přiznal Leon. „Ne, to tedy neužil. Přitahovalo mě spíš dobrodružství než klidný život.”

„Vzrušuje vás nebezpečí?” zeptal se Patrik.

„To je dost jednoduchý výklad, ale asi by se s tím dalo souhlasit. Přirovnal bych to k drogám, i když já jsem si drogami tělo nikdy nehuntoval. To vzrušení je návykové. Když jednou začnete, už nemůžete přestat. V noci se převalujete a přemýšlíte: Můžu vyšplhat ještě výš? Jak hluboko se můžu potopit? Jak rychle můžu jet? Na tyto otázky nakonec musíte dostat odpověď.”

„Ale teď už je s tím konec,” uzavřel Gosta.

Patrik si v duchu pomyslel, proč už dávno neposlal Gos-tu s Mellbergem na kurz, jak vést správně výslech. Ale zdálo se, že se Leon neurazil.

„Ano, teď už je s tím konec.”

„Jak vlastně došlo k té nehodě?”

„Byla to běžná autonehoda. Řídila Ia, a jak jistě víte, monacké silnice jsou úzké, klikaté a v určitých úsecích strmé. Z protisměru se vyřítilo auto, Ia se mu vyhnula příliš prudce a sjeli jsme ze silnice. Naše auto začalo hořet.” Už nemluvil tak nenuceně a zíral před sebe, jako by to prožíval celé znovu. „Víte, jak zřídka se stane, že auto začne hořet? Není to jako ve filmech, kde auta vybuchují, jakmile do něčeho narazí. Měli jsme smůlu. Ia z toho vyvázla poměrně dobře, ale mně se v autě zaklínily nohy a nemohl jsem ven. Cítil jsem, jak mi ruce, nohy a oblečení zachvacují plameny. A potom obličej. Pak jsem ztratil vědomí, ale Ia mě z auta vytáhla. Tak přišla k těm

popáleninám na rukou. Jinak se jí jako zázrakem skoro nic nestalo - utržila jen pár škrábanců a zlomila si dvě žebra. Zachránila mi život.”

„Kdy se to stalo?” zeptal se Patrik.

„Před devíti lety.”

„A není nějaká naděje, že by…” Gosta pokývl k jeho vozíku.

„Ne. Jsem od pasu dolů ochrnutý a můžu být rád, že jsem schopný sám dýchat.” Unikl mu lehký povzdech. „Vedlejším příznakem je, že se snadno unavím. Většinou si jdu zhruba v tuto dobu na chvíli lehnout. Můžu vám být ještě nějak nápomocen? Pokud ne, asi vás zcela nevychovaně poprosím, abyste už šli.”

Patrik a Gosta se na sebe podívali. Pak Patrik vstal.

„Myslím, že pro tuto chvíli nemáme další otázky, ale je možné, že se vrátíme.”

„Rád vás uvidím.” Leon jel na vozíčku za nimi do domu.

Ia sešla po schodech z patra a elegantním pohybem jim na rozloučenou podala ruku.

Když už byli na odchodu, Gosta se zastavil a znovu se obrátil k Ie. Zdálo se, že už by je nejradši viděla venku za dveřmi.

„Mohl bych vás poprosit o adresu vašeho domu na Riviéře a telefonní číslo?”

„Kdybychom náhodou upláchli?” Neurčitě se usmála.

Gosta pokrčil rameny. Ia se sehnula ke stolku v hale a zapsala do poznámkového bloku adresu a telefonní číslo. Prudkým pohybem stránku vytrhla a podala ji Gostovi, který si ji beze slova zastrčil do kapsy.

V autě se Gosta snažil navázat na to, co jim Leon pověděl, ale Patrik ho skoro neposlouchal. Byl plně zaměstnán hledáním mobilu.

„Určitě jsem ho nechal doma,” povzdechl si. „Můžu si půjčit tvůj?”

„Je mi líto. Ty s sebou přece vždycky nosíš telefon, tak jsem si ten svůj nebral.”

Patrik zvažoval, jestli má obětovat několik minut kázání, ve kterém by Gostovi vysvětlil, proč je pro policistu tak důležité, aby byl vždy k zastižení, ale řekl si, že k tomu asi není vhodná chvíle. Otočil klíčkem v zapalování.

„Zpátky to vezmu kolem našeho domu. Musím si ten telefon vyzvednout.”

Cestu do Salviku strávili mlčky. Patrik se nemohl zbavit pocitu, že jim během rozhovoru s Leonem něco zásadního uniklo. Nevěděl, jestli se to týkalo něčeho, co jim Leon řekl, nebo co naopak zamlčel, ale rozhodně tam něco nesouhlasilo.

Kjell se těšil na oběd. Carina měla odpolední směnu a zavolala mu, jestli se spolu nenaobědvají doma. Bylo těžké se vídat, když jeden pracoval na směny a druhý měl kancelářskou pracovní dobu. Pokud měla několik odpoledních směn za sebou, míjeli se i několik dní. Ale Kjell na ni byl pyšný. Zabojovala, dřela jako mezek a v dobách, kdy nežili spolu, zvládla bez reptání uživit sebe i syna. Až zpětně pochopil, že měla problémy s alkoholem, ale dostala se z toho na vlastní pěst. Kupodivu ji k tomu přiměl jeho otec Frans. Jedna z mála dobrých věcí, které kdy udělal, pomyslel si Kjell se směsicí hořkosti a zdráhavé náklonnosti.

Když to srovná s Beatou, která by nejraději nepracovala vůbec… Když spolu žili, neustále se hádali o peníze. Ona si stěžovala, že nepostupuje po kariérním žebříčku, aby mohl brát šéfovský plat, ale sama do kasy nepřispěla téměř ničím. „Vždyť se starám o domácnost,” namítala.

Zaparkoval před domem a několikrát se zhluboka nadechl. Při každé vzpomínce na exmanželku ho přepadla nechuť, která pramenila hlavně z hlubokého pohrdání sebou samým. Jak s ní mohl zahodit tolik let života? Samozřejmě nelitoval, že spolu mají děti, ale litoval toho,

že se nechal zlákat. Zájem mladé krásné ženy mu v jeho věku zalichotil.

Vystoupil z auta a zaplašil myšlenky na Beatu. Nenechá si jimi zkazit oběd s Carinou.

„Ahoj, miláčku,” přivítala ho, když vešel dovnitř. „Posaď se. Oběd už mám hotový. Usmažila jsem bramboráky.”

Postavila před něj talíř bramboráků a on nasál jejich vůni. Tohle jídlo zbožňoval.

„Jak to jde v práci?” zeptala se a posadila se naproti němu.

Něžně se na ni podíval. Carina zestárla s grácií. Jemné vrásky od smíchu jí slušely, a protože trávila mnoho času prací na zahrádce, byla zdravě opálená.

„Trochu jsem se zasekl. Zrovna prověřuju jednu informaci, kterou jsem dostal o Johnu Holmovi, ale nevím, jak pokračovat dál.”

Ukousl si z bramboráku. Byl stejně dobrý, jako vypadal.

„A nemůžeš někoho požádat o pomoc?”

Kjell se chystal její nápad zavrhnout, ale pak si uvědomil, že má vlastně pravdu. Tohle pro něj bylo tak důležité, že byl ochotný odložit hrdost stranou. Všechno, co se o Johnu Holmovi dosud dozvěděl, mu napovídalo, že John ukrývá nějaké velké tajemství. Vlastně mu bylo jedno, jestli ten senzační článek uveřejní on nebo někdo jiný. Poprvé ve své novinářské kariéře se ocitl v situaci, kterou zatím znal jen z doslechu. Byl na stopě něčemu, na co sám nestačil.

Vylétl ze židle. „Promiň, musím něco zařídit.”

„Teď hned?” podivila se Carina a podívala se na jeho nedojedenou porci.

„Ano, omlouvám se. Vím, že ses vařila s obědem, a já jsem se na tebe hrozně těšil, ale…”

Když zahlédl v jejích očích zklamání, málem se zase posadil. Už ji v životě zklamal tolikrát a nechtěl to znovu opakovat. Ale pak roztála a usmála se.

„Jen běž. Vím, že bys od nedojedeného bramboráku neutíkal, kdyby nebyla v sázce minimálně bezpečnost celého Svédska.”

Kjell se zasmál. „No, něco v tom smyslu.” Předklonil se a políbil ji na ústa.

Zpátky v redakci uvažoval, jak to navléknout. Pravděpodobně to bude chtít víc než jen zlé tušení a počmáraný papír, aby vzbudil zájem jednoho z nejvýznamnějších politických novinářů Svédska. Podrbal se ve vousech a najednou to měl. Ta krev, o které mu Erika vyprávěla. Zpráva o nálezu na Valo se ještě v žádných novinách neobjevila. On měl svůj článek téměř hotový a samozřejmě chtěl, aby ho jako první otiskly Bohuslanské noviny, ale bylo mu jasné, že se ta zvěst už stejně dávno rozšířila po okolí. Bylo jen otázkou času, kdy se o tom dozví ostatní noviny, a tak nebude vadit, pokud se té novinky sám vzdá. Aspoň si to namlouval. Kromě toho, i když přijdou Bohuslanské noviny o sólokapra, se svou znalostí místních reálií hravě připraví o mnoho lepší návazné články než celostátní deníky.

Zůstal na několik vteřin sedět s telefonem nachystaným před sebou, utřídil si myšlenky a zapsal si do bloku pár poznámek. Musí být perfektně připravený, když chce zavolat samotnému Svenu Niklassonovi, politickému reportérovi z Expressen, a požádat ho o pomoc s informacemi o Johnu Holmovi. A o Gimlé.

P aula opatrně vystoupila ze člunu. Mellberg ji celou cestu na Valo huboval, jak v autě, tak potom na člunu pobřežní stráže Můj Louis. Ale bylo poznat, že nadává bez onoho správného vnitřního přesvědčení. Dnes už ji znal natolik dobře, že věděl, že s jejím rozhodnutím nepohne.

„Dávej pozor. Jestli spadneš do vody, tvoje matka mě zabije.” Držel ji za jednu ruku a Victor z pobřežní stráže za druhou.

„Až budete chtít jet nazpátek, zavolejte mi,” připomněl Victor a Mellberg přikývl.

„Já prostě nechápu, proč jsi sem musela za každou cenu jet,” poznamenal Mellberg, když společně stoupali k domu. „Ten střelec tady třeba stále je. Může to být nebezpečné a riskuješ nejen život svůj, ale i dítěte.”

„Annika volala skoro před hodinou. Střelec už bude dávno za horami. A předpokládám, že Annika se snaží sehnat i Patrika a Gostu, takže ti určitě taky za chvíli přijedou.”

„To jo, ale…” začal Mellberg, ale pak si to rozmyslel. Došli k domovním dveřím a on dovnitř zavolal: „Haló! Tady policie!”

Ke dveřím přišel světlovlasý muž s uštvaným výrazem ve tváři. Paula si pomyslela, že to asi bude Má rten Stark. Cestou se jí přece jen podařilo dostat z Mellberga aspoň nějaké informace o případu.

„Zalezli jsme si do ložnice. Říkali jsme si, že tam to bude. nejbezpečnější.” Ohlédl se přes rameno ke schodišti, kde se objevily další dvě postavy.

Paula se zarazila, protože jednu z nich poznala. „Anno? Co ty tu děláš?”

„Byla jsem si to tu přeměřit. Pomáhám Ebbě a Martenovi se zařízením domu.” Byla bledá, ale zachovávala klid.

„Je někdo z vás zraněn?”

„Zaplaťpánbůh ne,” odpověděla Anna a zbylí dva to potvrdili.

„Dělo se ještě něco potom, co jste zavolali?” zeptala se Paula a rozhlédla se. I když si myslela, že útočník už dávno zmizel, nemohla na to spoléhat. Napjatě naslouchala, jestli neuslyší něco divného.

„Nic dalšího jsme neslyšeli. Chcete se podívat, kde se střílelo?” Zdálo se, že se Anna ujala velení. Ma rten a Ebba vyčkávavě stáli v pozadí. Ma rten Ebbu objímal kolem ramen, ona zírala přímo před sebe a ruce měla založené na prsou.

„Samozřejmě,” souhlasil Mellberg.

„Je to tady v kuchyni.” Anna šla první, na prahu se zastavila a ukázala na okno. „Jak vidíte, výstřely prošly oknem.’

Paula si prohlížela tu spoušť. Celou podlahu pokrývaly střepy, ale nejvíc se jich přece jen nakupilo pod oknem.

„Byl někdo z vás tady v místnosti, když padly výstřely? A jste si vůbec jistí, že těch výstřelů bylo víc?”

„V kuchyni byla Ebba,” řekla Anna a trochu Ebbu popostrčila dopředu. Ta pomalu zvedla oči a rozhlédla se po kuchyni, jako by ji viděla poprvé v životě.

„Prostě to bouchlo,” hlesla. „Hrozně nahlas. Nechápala jsem, co to je. A pak to bouchlo ještě jednou.”

„Takže dva výstřely,” shrnul to Mellberg a vstoupil do kuchyně.

„Bertile, asi bychom tam neměli chodit,” připomněla mu Paula. Z celého srdce si přála, aby tu byl Patrik. Nebyla si jistá, jestli sama dokáže Mellbergovo řádění zastavit.

„Žádný strach. Já jsem v životě byl na více místech činu, než ty stihneš za celou kariéru, a vím, co se smí a nesmí.” Šlápl na velký kus skla a ten se pod jeho vahou roztříštil.

Paula se zhluboka nadechla. „Stejně si myslím, že bychom měli Torbjornovi a jeho partě zanechat místo činu nedotčené.”

Mellberg si jí nevšímal a zamířil ke zdi, kde uvízly kulky.

„Aha! Tady jsou, potvůrky! Máte tu nějaký igelitový pytlík?”

„Třetí šuplík odshora,” řekla Ebba nepřítomně.

Mellberg šuplík vysunul a vytáhl z něj roli igelitových sáčků. Jeden odtrhl a natáhl si gumové rukavice, které visely přes baterii dřezu. Pak se zase vrátil ke zdi.

„Tak se na to podíváme. Nevězí příliš hluboko, takže nebude těžké je vyndat. To bude pro Torbjorna úplná brn-kačka,” zahlásil a vytáhl ze zdi dvě kulky.

„Ale musí se to přece nafotit a…” namítla Paula.

Mellberg očividně vůbec neposlouchal, co povídá. Samolibě jim před očima přidržel obsah pytlíku a pak si ho uložil do kapsy košile. S mlasknutím si sundal rukavice a hodil je do dřezu.

„Člověk nikdy nesmí zapomínat na otisky,” pravil a svraštil čelo. „To je naprosto zásadní pro zajištění důkazů a po tolika letech v branži už to mám úplně zautomatizované.”

Paula se kousla do rtu tak silně, že ucítila chuť krve. Prosím, okamžitě sem přijeď, Hedstrome, opakovala si v duchu. Ale její prosby nikdo nevyslyšel a Mellberg dál zcela bezstarostně dupal po podlaze plné střepů.

Fjdllbacka 1931

Cítila jejich pohledy v zádech. Lidi si mysleli, že Dagmar nic nechápe, ale ona se nenechala oklamat, a zvlášť ne Laurou. Dcera to hrála moc dobře a všichni byli na její straně. Vzdychali nad ní, že se už tak malá musí starat o domácnost, a litovali ji, že má takovou matku. Nikdo neviděl, jaká Laura ve skutečnosti je, ale Dagmar to její svatouškovství prohlédla. Věděla, co se pod tím úhledným zevnějškem skrývá. Laura si nesla stejné prokletí jako ona sama. Byla poznamenaná, i když to znamení bylo ukryté pod kůží a nebylo vidět. Sdílely stejný osud, a Laura ať si nic jiného nenamlouvá.

Dagmar seděla v kuchyni na židli a klepala se. Ranního panáka zajedla kouskem suchého kndckebrotu a vzdorovitě se snažila co nejvíc drobit. Laura drobky na podlaze nesnášela, a dokud je neza-mete, nebude mít klid. Pár drobečků zůstalo na stole a Dagmar je smetla na podlahu k těm ostatním. Aspoň se holka zabaví, až přijde ze školy.

Dagmar netrpělivě bubnovala prsty do květovaného ubrusu. Byla posedlá neklidem, kterému musela neustále dávat průchod, a už dlouho se jí nepodařilo sedět chvíli bez hnutí. Hermann ji opustil před dvanácti lety, přesto stále cítila jeho ruce na svém těle, na tom těle, které se změnilo tak, že už se tehdejší dívce vůbec nepodobalo.

Zlost, kterou k němu cítila ve sterilním nemocničním pokojíku, byla dávno pryč. On miloval ji a ona zase jeho. Nic nedopadlo, jak si to naplánovala, ale aspoň už věděla, čí je to vina. Ve dne v noci, dokonce i ve snu, před sebou viděla tvář Carin Goringové, vždy s přezíravým, pohrdavým výrazem. Bylo zjevné, že si její a Laufiino ponížení vychutnává. Dagmar bubnovala prsty do stolu čím dál silněji. Myšlenky na Carin ji zcela pohlcovaly a jen díky nim a kořalce se den za dnem držela na nohou.

Natáhla se po novinách na stole. Protože na ně sama neměla peníze, kradla stará vydání z balíků, které za obchodem čekaly na od

voz. Pokaždé si noviny důkladné prohlédla od první stránky do poslední, několikrát už totiž narazila na články o Hermannovi. Vrátil se do Německa a stýkal se s jakýmsi Hitlerem, jehož jméno na ni v nemocnici křičel. Četla o Hermannovi s narůstajícím vzrušením. Tohle je její Hermann, ne ten tlustý, rvoucí chlap v nemocniční košili. Znovu nosil uniformu, a i když už nebyl tak štíhlý a pohledný jako dřív, měl zase moc.

Ruce se jí stále třásly, když noviny rozložila. Každý den to trvalo o chlup déle, než začal ranní hlt kořalky fungovat. Asi bude nejlepší, když si rovnou zavdá znovu. Dagmar vstala a nalila si pořádného panáka. Vypila ho na ex a cítila, jak se jí tělem okamžitě rozlévá teplo a třes odeznívá. Pak si zase sedla ke stolu a začala listovat v novinách.

Dostala se skoro k poslední stránce, když si článku všimla. Písmena se jí před očima rozplývala a ona se přiměla soustředit na titulek: Pohřeb Goringovy manželky. Hitler poslal věnec.

Dagmar si pečlivě prohlížela obě fotografie. Pak se jí ústa roztáhla do úsměvu. Carin Goringová je mrtvá. Opravdu je mrtvá. Dagmar se hlasitě zasmála. Teď už Hermanna nic nezastaví. Teď se konečně vrátí k ní. Nohou netrpělivě podupávala o podlahu.

Tentokrát se do žulového lomu vypravil sám. Josef totiž společnost druhých lidí zrovna nevyhledával. To, co hledal, nalézal jen uvnitř sebe samého. Nikdo jiný mu to dát nemohl. Někdy si přál, aby byl jiný, nebo spíš aby byl víc jako ostatní. Aby cítil, že někam patří, že je součástí něčeho většího. Ale přitom si k sobě nepustil ani vlastní rodinu. Ten kámen na hrudi byl příliš těžký a on si připadal jako dítě, které tiskne nosík k výloze hračkářství, vidí všechny ty úžasné věci uvnitř, ale neodváží se otevřít dveře. Něco mu bránilo, aby vstoupil, aby natáhl ruku po klice.

Posadil se na balvan a myšlenky se mu zase rozběhly k matce a otci. Zemřeli už před deseti lety, ale on si bez nich stále připadal ztracený. A styděl se, že před nimi skrýval své tajemství. Otec mu vždycky zdůrazňoval, jak je důležité si navzájem důvěřovat, být k sobě upřímní a mluvit pravdu, a Josef z jeho chování pochopil, že otec o jeho tajemství ví. Ale jak by se mu mohl svěřit? Určitá tajemství jsou příliš tíživá a jeho rodiče toho pro něj tolik obětovali.

Za války přišli o všechno: o příbuzné, přátele, majetek, bezpečí, o svou vlast. Ztratili všechno kromě naděje na lepší život. Zatímco oni trpěli, tady se procházel Albert Speer, ukazoval, rozkazoval a objednával žulu, ze které mělo být vybudováno nejdůležitější město říše, vykoupené krví. Josef si vlastně nebyl jistý, jestli tu Speer osobně byl, ale určitě se po tomto lomu kousek od Fjallbacky promenoval některý z jeho přisluhovačů.

Válka mu nepřipadala jako událost ze vzdálené minulosti. Josef během svého dospívání každý den poslouchal vyprávění o tom, jak byli Židé pronásledovaní, jak je zradili, jak strašně páchl kouř vycházející z komínů v lá

grech, s jakým zděšením ve tváři sledovali tu zkázu vo-jáci-osvoboditelé. Jak Švédsko přijalo Židy s otevřenou náručí, ale zatvrzele odmítalo přiznat svoji spoluvinu na válce. Každý den mu o tom otec vyprávěl, o tom, jak jeho nová vlast musí povstat a přiznat si, jaké obludnosti se tu děly. Josefovi to vtloukali do hlavy tak dlouho, až se toho nemohl zbavit stejně jako rodiče čísel, která měli vytetovaná na rukou.

Sepnul ruce k modlitbě a vzhlédl k nebi. Prosil o sílu, aby dokázal dobře spravovat své dědictví, aby se postavil Sebastianovi a minulosti, která hrozila, že jeho plány zničí. Roky utíkaly jako splašené a on se naučil zapomínat. Člověk si svou minulost vytváří sám. On by nejraději jistou část svého života vymazal a přál si, aby Sebastian udělal totéž.

Josef vstal a oprášil si kalhoty. Doufal, že Bůh jeho prosby vyslyší, když je k němu vysílá z místa, které bylo symbolem toho, co se mohlo stát, i toho, co se teď stane. Z těchto kamenů vytvoří vědění a z vědění vzejde pochopení a mír. Splatí dluh svým zmučeným a utlačovaným židovským předkům. A až se jeho činy naplní, navždycky zmizí i jeho hanba.

Erice zazvonil mobil a ona hovor odmítla. Volali z nakladatelství, a ať už chtěli cokoli, nemá na to teď čas.

Minimálně posté se rozhlédla po pracovně. Z pomyšlení, že tu někdo byl a hrabal se jí ve věcech, které považovala za naprosto soukromé, jí bylo nevolno. Kdo to byl a co hledal? Hluboce se zamyslela a škubla sebou, když uslyšela, jak se dole otevírají a zavírají domovní dveře.

Rychle seběhla ze schodů. V předsíni stál Patrik a s ním Gosta.

„Ahoj, copak tu děláte?”

Gosta zatěkal pohledem a vypadal mírně řečeno nervózně. Zdálo se, že se s jejich tajnou dohodou ještě nesrovnal a ona si nenechala ujít, aby ho trochu nepozlobila.

„Gosto, tebe jsem neviděla ani nepamatuju. Jak se máš?” Když viděla, jak zrudl až ke kořínkům vlasů, měla co dělat, aby potlačila úsměv.

„Hm… ale jo,” zamumlal a sklopil pohled k zemi.

„Tady je všechno v pořádku?” zeptal se Patrik.

Erika zase zvážněla. Na chvíli zapomněla, že se k nim někdo vloupal. Bylo jí jasné, že by o svém podezření měla Patrikovi říct, ale zatím neměla žádné důkazy. Vlastně měla štěstí, že se mu předtím nedovolala. Věděla, jaké starosti si dělá, jakmile cokoli hrozí jeho rodině. Možná by dokonce ji i děti poslal pryč, kdyby se dozvěděl, že se k nim někdo vloupal. Jak tak o tom přemýšlela, rozhodla se, že raději vyčká, ale vlastního neklidu se stejně zbavit nedokázala. Pořád si to v sobě přemílala a pohledem se vracela ke dveřím na verandu, jako by jimi mohl kdykoli někdo zase vlézt dovnitř.

Zrovna se chystala Patrikovi odpovědět, když z prádelny vyšla Kristina s dětmi v patách.

„Ty jsi doma, Patriku? Víš, co se před chvílí stalo? No, já myslela, že mě trefí. Smažila jsem v kuchyni dětem palačinky a najednou vidím malého Noela, jak upaluje k silnici, co mu ty jeho malé nožičky stačí, a řeknu ti, že jsem ho chytla v poslední chvilce. Jinak nevím, co se mohlo stát. Opravdu musíte pamatovat na to, abyste dveře pořádně zavírali, protože tihle špunti jsou hrozně rychlí. Mohlo to dopadnout velmi špatně a pak byste toho litovali do konce života.”

Erika fascinovaně sledovala, kdy tchyni konečně dojde dech.

„Zapomněla jsem zavřít dveře na verandu,” přiznala se Patrikovi, ale do očí se mu nepodívala.

„Fajn, to je dobře, žes ho zachránila, mami. Musíme zkrátka být extrémně opatrní, když už umí tak rychle běhat.” Chytil dvojčata, která se k němu tryskem řítila a vrhla se mu do náruče.

„Ahoj strejdo Gosto,” pozdravila Maja.

Gosta zase zrudl jako rajče a podíval se zoufale na Eriku. Ale Patrik si zjevně ničeho nevšiml, protože zrovna dováděl s dvojčaty.

Potom vzhlédl k Erice.

„Přišli jsme jen vyzvednout můj telefon. Nevidělas ho někde?”

Erika ukázala do kuchyně. „Nechal jsi ho ráno na lavici.”

Došel si pro něj. „Před chvílí jsi mi volala. Chtěla jsi něco?”

„Ne, jen jsem ti chtěla říct, že tě miluju,” odpověděla a doufala, že ji neprokoukne.

„Já tebe taky, miláčku,” řekl roztržitě Patrik s pohledem přikovaným k displeji. „Taky mám pět nepřijatých hovorů od Anniky. Asi bude nejlepší, když jí hned zavolám.”

Erika se z jeho hovoru snažila něco pochytit, ale Kristina neustále něco vykládala Gostovi, a tak zaslechla jen pár slov. Patrikův výraz, když zavěsil, napovídal mnohem víc.

„Na Valo se střílelo. Někdo zvenku střílel do domu. Anna je tam taky. Annika říkala, že to nahlásila ona.”

Erika si zakryla ústa dlaní. „Anna? Je v pořádku? Není zraněná? Kdo…?” Slyšela se, jak nesouvisle mluví, ale myslela teď jen na to, že se Anně mohlo něco stát.

„Prý není nikdo zraněný. To je ta dobrá zpráva.” Otočil se ke Gostovi. „Ta špatná je, že Annika musela zavolat Mellbergovi, když nesehnala nás.”

„Mellbergovi?” zopakoval Gosta s nevěřícným výrazem.

„Jo. Asi bychom se tam měli co nejrychleji vypravit.”

„Přece nepojedete někam, kde se střílí?” vyhrkla Kristina a dala si ruce v bok.

„Samozřejmě že pojedeme. Je to moje práce,” odpálkoval ji Patrik podrážděně.

Kristina mu věnovala ublížený pohled, pak pohodila hlavou a odešla do obýváku.

„Jedu s vámi,” oznámila Erika.

„V žádném případě.”

„To teda jedu. Jestli je tam Anna, prostě tam musím.”

Patrik se na ni upřeně zadíval. „Na ostrově nějaký šílenec střílí po lidech. Nikam nepojedeš!”

„Bude tam spousta policistů, co by se mi asi mohlo stát? Budu v naprostém bezpečí.” Zavázala si tkaničky bílých tenisek.

„A kdo se postará o děti?”

„Kristina tu s nimi určitě ráda zůstane.” Vstala a dala mu pohledem najevo, že další protesty jsou zbytečné.

Cestou k přístavu Erika cítila, že její starost o sestru s každým úderem srdce roste. Ať si je Patrik naštvaný. Za Annu má zodpovědnost ona.

„P yttan? Kdepak jsi?” Percy zmateně chodil po bytě. Přece neříkala nic o tom, že by se někam chystala.

Odjeli na několik dní do Stockholmu kvůli oslavě šedesátin, kterou nemohli propásnout. S oslavencem si pravděpodobně přijede připít většina švédské šlechty a také několik velkých zvířat z řad podnikatelů. Při takovýchto shromážděních se ale podnikatelé mezi velká zvířata nepočítali. Vládla tu jasná hierarchie, a pokud dotyčný neměl správný původ, správné jméno a správné školy, nic mu nepomohlo, že řídí jeden z největších podniků ve Svédsku.

On sám splňoval všechna kritéria. Většinu času si na to ani nevzpomněl. Bylo to tak odjakživa a on to bral zcela automaticky. Teď ale hrozilo, že z něj bude hrabě bez zámku, což by výrazně ovlivnilo jeho postavení. Sice by v hierarchii neklesl až na úroveň zbohatlíků, ale pohoršil by si.

V obýváku se zastavil u barového vozíku a nalil si whisky značky Mackmyra Preludium. Stála kolem pěti tisíc korun za lahev. Vůbec by ho nenapadlo spokojit se s něčím horším. Jestli mu někdy nezbude nic jiného než pít Jima Beama, asi si radši prostřelí hlavu otcovým starým lugerem.

Nejvíc ho tížilo vědomí, že otce zradil. Byl nejstarší syn a vždycky se mu dostávalo zvláštního zacházení. To

se v rodině nijak nezastíralo. Otec věcně a bez jakýchkoli citových výlevů jeho dvěma mladším sourozencům vysvětlil, že „Percy je výjimečný, protože to tu jednou všechno převezme”. Percy si ty chvíle, kdy otec sourozence takhle odkazoval do patřičných mezí, tajně vychutnával. Zato zavíral oči před zklamáním, které se občas otci mihlo v očích, když se na něj díval. Věděl, že ho otec považuje za slabocha, zbabělce a rozmazlence, a možná ho matka opravdu chránila až příliš, ale mnohokrát mu vyprávěla, jak málo chybělo k jeho smrti. Narodil se skoro o dva měsíce dřív, maličký jako ptáčátko. Lékaři rodičům řekli, aby nepočítali s tím, že přežije, ale on poprvé a naposled v životě ukázal svou sílu. Navzdory všem prognózám přežil, i když měl zdraví nadále chatrné.

Vyhlédl na náměstí Karlaplan. V bytě byl krásný arkýř s okny vedoucími k prostranství s fontánou. Percy se sklenkou v ruce pozoroval lidské hemžení pod sebou. V zimě tam bývalo pusto a prázdno, ale teď byly všechny lavičky obsazené, venku si hrály děti, lízaly zmrzlinu a všichni si užívali sluníčka.

Zaslechl venku na chodbě kroky a nastražil uši. Není to Pyttan? Určitě se jen vypravila na nákupy a on doufal, že mu banka ještě nezablokovala kartu. Rostl v něm pocit ponížení. V jakém světě to žije? Jak po něm můžou chtít, aby na daních zaplatil celé jmění? Pitomé komunistické manýry. Percy pevně sevřel sklenku v ruce. Mary a Charles by se tetelili blahem, kdyby věděli, jak velké finanční problémy má. Doteď všude šířili ty své lži, že je vyhnal z jejich domova a oloupil je o majetek.

Najednou pomyslel na Valo. Kéž by tam býval nikdy nevkročil. Žádné z těch událostí, na které si zakázal vzpomínat, ale které se mu přece jen občas vloudily na mysl, by se nestaly.

Nejdříve považoval přestup na jinou školu za vynikající nápad. Atmosféra na lundberské škole nesnesitelně zhoustla, jakmile vyšlo najevo, že přihlížel tomu, jak jeden z nej

větších grázlů přinutil školního otloukánka před závěrečnou slavností v aule vypít velké množství projímadla. Ten ubožák měl bílé sváteční šaty hnědé až na zádech.

Po tomto incidentu si ředitel zavolal otce do školy. Chtěl se vyhnout velkému skandálu, a proto Percyho ihned nevyloučil, ale doporučil otci, aby mu zajistil přestup na jinou školu. Otec byl vzteky bez sebe. Percy tomu přece jen přihlížel a to snad není trestné? Nakonec otec přesto přiznal porážku, opatrně se poptal v těch správných kruzích a ujasnil si, že nejlepší možnost bude internátní škola Runeho Elvandera na Valo. Sice by Percyho nejradši poslal na nějakou školu do zahraničí, ale matka si pro jednou dupla. Přestoupil tedy na Runeho školu a musel teď kvůli tomu potlačovat řadu temných vzpomínek.

Percy si pořádně přihnul whisky. Život ho naučil, že každá ostuda je hned menší, když ji zalije dobrou whisky. Rozhlédl se po pokoji. Dal Pyttan volnou ruku, aby ho zařídila dle svého vkusu. Tento strohý a bílý styl ho nijak neoslovoval, ale dokud nechávala místnosti na zámku, tak jak jsou, jen ať se v bytě vyřádí. Zámek musel zůstat přesně jako za časů jeho otce, děda a praděda. To byla věc cti.

Neurčitý neklid v žaludku ho přiměl přejít do ložnice. Pyttan už by měla být doma. Večer byli pozvaní k dobrým přátelům na koktejl a ona většinou začala s přípravami už brzo odpoledne.

Všechno vypadalo jako obvykle, ale nervozita se ho nechtěla pustit. Odložil sklenku na Pyttanin noční stolek a zdráhavými kroky došel k její části skříně. Otevřel dveře a závan vzduchu rozhoupal několik ramínek. Skříň zela prázdnotou.

Je k nevíře, že se tu jen před pár hodinami střílelo, pomyslel si Patrik, když přistáli u mola. Všude byl až neskutečný klid a mír.

Než stihl člun uvázat, Erika už vyskočila a utíkala k domu. Gosta se ji pokusil dohonit. Běžela ale tak rych

le, že jí nestačil, a když vesel do domu, nasel ji v objetí s Annou. Márten s Ebbou se choulili na pohovce a vedle nich stál nejen Mellberg, ale i Paula.

Patrik netušil, jak se tam Paula ocitla, ale byl rád, že mu aspoň někdo bude schopný podat smysluplné informace.

„Jsou všichni v pořádku?” zeptal se a popošel k Paule.

„Ano, jsou jen trochu otřesení, hlavně Ebba. Někdo střílel oknem dovnitř, když byla sama v kuchyni. Ale nic nesvědčí o tom, že by se střelec dosud vyskytoval někde poblíž.”

„Zavolali jste Torbjornovi?”

„Je na cestě. Ale dalo by se říct, že Mellberg už s technickým vyšetřováním začal sám.”

„Ano, našel jsem ty kulky,” pochválil se Mellberg a přistrčil Patrikovi sáček se dvěma střelami. „Neuvízly nijak hluboko a bylo snadné je ze zdi vytáhnout. Střelec asi stál dost daleko a vzdálenost kulky zpomalila.”

Patrik cítil, jak se ho zmocňuje vztek, ale naštvaný výstup by teď stejně nic nevyřešil, a tak zaťal ruce v pěst a několikrát se zhluboka nadechl. Později si s Mellbergem vážně promluví o pravidlech, která na místě činu platí.

Obrátil se k Anně, která se snažila vykroutit z Eričina objetí. „Kde jsi byla ty, když se střílelo?”

„Nahoře.” Ukázala na schody do patra. „Ebba seběhla do kuchyně, aby uvařila kafe.”

„A vy?” zeptal se Martena.

„Byl jsem ve sklepě pro další barvu. Zrovna jsem se vrátil z pevniny a stihl jsem v podstatě jen zajít do sklepa, když to bouchlo.” Pod opálením byl úplně bledý.

„Nebyl u mola nějaký cizí člun?” zajímal se Gosta.

Ma rten zavrtěl hlavou. „Ne, jen Annin.”

„A nikoho cizího jste si tady poblíž nevšimli?”

„Ne, nikoho.” Ebba zírala skelným pohledem přímo před sebe.

„Kdo mohl něco takového udělat?” Ma rten se odevzdaně podíval na Patrika. „Kdo nám to chce ublížit? Má to něco společného s tou pohlednicí, co jsem vám dal?”

„To bohužel nevíme.”

„S jakou pohlednicí?” vložila se do hovoru Erika.

Patrik otázku ignoroval, ale její výraz dával jasně najevo, že z něj odpověď později stejně vytáhne.

„Od teď nebude do kuchyně nikdo vstupovat. Považujte to za uzavřenou oblast. Musíme samozřejmě prohledat celý ostrov, takže by bylo nejlepší, kdyby Ebba a Marten odjeli na pevninu a našli si nějaké náhradní ubytování, než vyšetřování ukončíme.”

„Ale…” namítl Marten. „To my bychom neradi.”

„Ale ano, pojedeme,” řekla Ebba s novou rozhodností.

„A kde asi tak seženeme uprostřed sezony volný pokoj?”

„Můžete bydlet u nás. Máme pokoj pro hosty,” prohodila Erika.

Patrik sebou škubl. Copak se úplně zbláznila, že nabízí Ebbě a Martenovi azyl u nich doma uprostřed vyšetřování?

„Určitě by vám to nevadilo?” ujišťovala se Ebba.

„Jistě že ne. Aspoň se mrknete na ty materiály, které jsem o vaší rodině nashromáždila. Včera jsem si je znovu procházela a jsou opravdu zajímavé.”

„Stejně si myslím.,” začal Marten. Pak svěsil ramena. „Uděláme to takhle. Ty pojedeš a já tu zůstanu.”

„Nejlepší by bylo, kdyby tu nezůstával nikdo,” naléhal Patrik.

„Zůstanu.” Marten se podíval na Ebbu a ta nic nenamítala.

„Fajn, navrhuju tedy, aby Ebba, Erika a Anna vyrazily domů, a my ostatní se můžeme pustit do práce a čekat na Torbjorna. Gosto, prohlédni cestičku k pláži, jestli někdo nepřišel tamtudy. Paulo, mohla by ses mrknout kolem domu? A já obejdu dům v trochu širším kruhu. Až budeme mít detektor kovů, půjde nám hledání snáz, ale zatím

si musíme nějak poradit sami. Jestli budeme mít štěstí, střelec zbraň zahodil někam do křoví.”

„A jestli štěstí mít nebudeme, odpočívá i tato zbraň na dně moře,” poznamenal Gosta a zhoupl se z pat na špičky.

„Možná ano, ale aspoň to zkusíme a uvidíme, co najdeme.” Patrik se otočil k Martenovi. „Vy se prosím vás držte co nejvíc zpátky. Jak jsem říkal, setrvávat tady není zrovna nejlepší nápad vzhledem k tomu, že tu po našem odjezdu zůstanete v noci sám.”

„Budu pracovat v patře. Nebudu vám překážet,” řekl Marten monotónním hlasem.

Patrik ho chvíli pozoroval, ale pak ho nechal být. Jestli Ma rten nechce ostrov opustit, on ho nemůže nutit. Popošel k Erice, která stála ve dveřích připravená na cestu.

„Uvidíme se doma,” řekl a políbil ji na tvář.

„Dobře. Anno, zpátky asi pojedeme tvým člunem?” zeptala se a jako pastevecký pes začala shánět svoje stádečko, které se s ní vrátí domů.

Patrik se neubránil úsměvu. Zamával jim a pak mu padl zrak na tu zvláštní skupinku policistů, která tu zůstala. Bude hotový zázrak, jestli vůbec něco najdou.

Dveře se pomalu otevřely. John si sundal brýle na čtení a odložil knihu.

„Co to čteš?” zeptala se Liv a posadila se na kraj postele.

Přidržel knihu tak, aby si mohla přečíst název. „Race, Evolution and Behavior od J. Philippa Rushtona.”

„Ta je dobrá. Četla jsem ji před pár lety.”

Vzal ji za ruku a usmál se na ni. „Skoda že nám dovolená brzy končí.”

„To ano, tedy pokud se tomuhle týdnu dá vůbec říkat dovolená. Vždyť jsme každý den spoustu hodin pracovali.”

„To je fakt.” Zamračil se.

„Zase myslíš na ten článek v Bohuslanských novinách?”

„Ne, asi máš pravdu, že z toho nic nebude. Za pár týdnů se na něj zapomene.”

„Tak tě trápí Gimlé?”

John se na ni vážně podíval. Vůbec by ten název neměla zmiňovat nahlas. O tomto projektu věděli jen ti nejzasvěcenější a on hořce litoval, že lístek s poznámkami okamžitě nespálil. Udělal neodpustitelnou chybu, i když nevěděl jistě, jestli ten papír opravdu ukradla ona spisovatelka. Třeba ho odvál vítr nebo se zatoulal někam jinam. Ale ve skutečnosti věděl, že to tak jednoduše nevysvětlí. Než Erika Falcková přišla, lístek ležel v hromadě papírů, a když ho z ní chtěl těsně po jejím odchodu vytáhnout, byl pryč.

„Však ono se to podaří.” Liv ho pohladila po tváři. „Věřím tomu. Máme za sebou kus cesty, ale hrozí nám, že se zasekneme, pokud se neodhodláme k drastickému opatření. Musíme rozšířit prostor pro vyjednávání. Je to pro dobro všech.”

„Miluju tě.” Mohl to říct zcela upřímně. Nikdo jiný mu nerozuměl tak jako Liv. Sdíleli spolu myšlenky a zážitky, vzestupy i pády, a jí jediné svěřil, co se stalo jeho rodině. O jeho minulosti samozřejmě věděla spousta lidí a už léta o tom kolovaly drby, ale nikomu jinému nevyprávěl, co tehdy opravdu prožíval.

„Můžu dnes v noci spát u tebe?” zeptala se najednou Liv.

Nejistě se na něj podívala a Johna zachvátily protichůdné pocity. V hloubi duše si nepřál nic jiného než cítit blízkost jejího teplého těla, usnout v objetí a vonět si k jejím vlasům. Zároveň ale věděl, že to nejde. Blízkost s sebou přinášela mnohá očekávání a znovu rozdírala všechny nesplněné sliby a zklamání.

„Možná bychom to mohli zkusit znovu?” navrhla a pohladila ho po hřbetu ruky. „Už uplynul nějaký čas a třeba se to… změnilo?”

Prudce se odvrátil a přitáhl si ruku k sobě. Připomínka jeho neschopnosti ho téměř dusila. Už tím nezvládne

projít znovu. Lékařské prohlídky, malé modré pilulky, podivné pumpy, pohled Liviných očí, když znovu a znovu selhával. Ne, to prostě neslo.

„Prosím tě, odejdi.” Zvedl knihu a držel ji před sebou jako štít.

Nepřítomně do knihy zíral a poslouchal, jak se její kroky po podlaze vzdalují, až za sebou zvolna zavřela dveře. Brýle na čtení zůstaly ležet nedotčené na nočním stolku.

P atrik přišel domů pozdě. Erika seděla sama na pohovce před televizí. Když děti konečně usnuly, neměla sílu po nich uklidit, a tak Patrik musel kličkovat mezi hračkami roztroušenými po podlaze.

„Ebba spí?” zeptal se a posadil se vedle ní.

„Usnula už kolem osmé. Vypadala úplně vyčerpaně.”

„To není divu.” Patrik si natáhl nohy na stůl. „Na co koukáme?”

„Show Davida Lettermana.”

„Koho zpovídá?”

„Megan Fox.”

,Jé,” zaradoval se Patrik a pohodlně se uvelebil.

„Neříkej mi, že tu hodláš slintat nad Megan Fox a pak si své zvrhlé fantazie vybíjet na vlastní ubohé manželce?”

„Pochopilas to naprosto správně,” mrkl na ni a zavrtal se hlavou těsně k jejímu krku.

Erika ho odstrčila. „Jak to šlo na Valo?”

Patrik si povzdechl. „Spatně. Půl hodiny po vašem odjezdu naši sestavu doplnil Torbjorn a jeho chlapi, a než se setmělo, prohledali jsme, co jsme mohli. Ale nenašli jsme nic.”

„Nic?” Erika na dálkovém ovládání snížila hlasitost.

„Ne, vůbec žádné stopy po tom střelci. Nejpravděpodobnější asi bude, že zahodil zbraň do moře. Ale třeba něco zjistíme z těch kulek. Torbjorn je ještě stihl poslat na rozbor.”

„O jakém pohledu to Marten mluvil?”

Patrik jí hned neodpověděl. Musel si to rozvážit. Nemohl své ženě o probíhajícím vyšetřování prozradit příliš, ale zase na druhou stranu už několikrát měli užitek z Eričiny schopnosti vyčmuchat různá fakta. Rozhodl se.

„Ebba celý život dostává přání k narozeninám pode-psaná jen písmenem G. Nikdy v nich nebylo nic výhrůž-ného. Až teď. Marten nám přinesl na stanici ukázat pohlednici, která jim přišla dnešní poštou. Její obsah je zcela jiný než u těch předchozích.”

„Takže máte podezření, že ten, kdo pohledy posílá, má prsty i v tom, co se děje na Valo?”

„Nikoho zatím nepodezříváme, ale bezesporu to musíme důkladně vyšetřit. Asi zítra zajedu s Paulou do Goteborgu za Ebbinými adoptivními rodiči. Jak sama víš, Gosta s cizími lidmi moc jednat neumí. A Paula mě prosila, abych ji nechal aspoň trochu pracovat. Zdá se, že už doma leze po zdi.”

„Jen na ni dej pozor, ať se nepřetáhne. Člověk snadno přecení své síly.”

„Ty jsi taková máma kvočna,” usmál se na ni Patrik. „Já jsem přece taky zažil dvě těhotenství, takže v této oblasti nejsem úplný nováček.”

„Tak já ti něco vysvětlím. Ty jsi žádná dvě těhotenství nezažil. Nepamatuju se, že bys trpěl bolestmi pánve, oteklýma nohama, křečemi, pálením žáhy a že bys dvaadvacet hodin rodil a pak ti stejně udělali císařský řez.”

„Dobře, už mlčím,” bránil se Patrik. „Ale slibuju, že dám na Paulu pozor. Kdyby se jí něco stalo, Mellberg by mi to v životě neodpustil. Ať už je jaký chce, pro svou rodinu by se rozkrájel.”

Na obrazovce se rozběhly závěrečné titulky a Erika začala přepínat programy. „Co vlastně Má rten na ostrově dělá? Proč tak tvrdošíjně trval na tom, že tam zůstane?”

„Nevím. Měl jsem z toho dost divný pocit, že ho tam necháváme. Nevím proč, ale připadá mi, že je zralý na zhroucení. Vypadá klidně a všechno bere tak podivně vy

rovnané, ale při pohledu na něj mi na mysli vytanul takový ten kreslený obrázek kachny, která klidně klouže po vodě, zatímco pod hladinou zběsile kmitá nohama. Chápeš, co tím chci říct, nebo se pletu?”

„Ne, úplně tě chápu.”

Erika stále mačkala ovládání, až nakonec vybrala na Discovery pořad Nejsmrtelnější úlovek. Nepřítomně zírala na záběry mužů v gumových kombinézách, jak v příšerném počasí z moře postupně vytahují klece s velkými kraby podobnými pavoukům.

„Ebba s vámi zítra nepojede?”

„Ne, myslím, že bude lepší, když si s rodiči promluvíme sami. Paula sem ráno v devět přijde a pojedeme volvem do Goteborgu.”

„Fajn, aspoň budu mít čas ukázat Ebbě ty materiály, které jsem shromáždila.”

,Já jsem je přece taky ještě neviděl. Je v nich něco, co by nám pomohlo ve vyšetřování?”

Erika se na chvíli zamyslela, ale pak zavrtěla hlavou. „Asi ne, to, co se případu nějak týkalo, už jsem ti pověděla. Při pátrání po Ebbiných příbuzných jsem zabloudila hlouběji do minulosti a tyto informace budou podle mě pro Ebbu nejzajímavější.”

„Každopádně budu rád, když mi to ukážeš. Ale ne dnes večer. Teď se k tobě chci jen přitulit.” Přisunul se k Erice, objal ji a položil jí hlavu na rameno. „Panebože, těmhle chlápkům jejich práci fakt nezávidím. To vypadá šíleně nebezpečně. Ještě že nejsem lovec krabů.”

„To jo, miláčku. Za to nikdy nepřestanu být vděčná. Zaplaťpánbůh že nejsi lovec krabů.” Zasmála se a dala mu pusu na čelo.

Od té nehody Leona občas zlobily klouby. Pícháním a bolestmi jako by ho chtěly varovat, že se chystá něco zlého. Takovou předtuchu měl i teď, jako když dusno ohlašuje pořádnou bouřku.

Ia byla zvyklá si jeho nálad všímat. Když upadl do takovýchto neklidných úvah, většinou ho hubovala, ale tentokrát mlčela. Navzájem se vyhýbali. Pohybovali se po domě tak, aby se nepotkali.

Jistým způsobem ho to štvalo. Největším nepřítelem pro něj byla odjakživa nuda. Když byl malý, otec se mu vždycky smál, že chvíli neposedí, že neustále hledá nové výzvy a zkouší hranice. Matka nad všemi jeho zlomeninami a odřeninami lomila rukama, ale otec na něj byl pyšný.

Po oněch osudných Velikonocích se už s otcem nikdy nesetkal. Odjel do zahraničí a nestihl se s ním rozloučit. Ubíhal rok za rokem a Leon byl stále příliš zaměstnán vlastním životem. Otec mu i tak posílal na účet štědré příspěvky, pokaždé když se Leon dostal do nesnází. Nikdy mu nic nevyčítal a neomezoval ho, naopak ho nechával volně létat.

Nakonec Leon doletěl až příliš blízko slunci, což se dalo od začátku předpokládat. To už byli jeho rodiče po smrti. Nedožili se toho, jak ho nehoda na klikaté horské silničce připravila o zdraví i touhu po dobrodružství. Otec ho nikdy nezažil spoutaného.

Ia a on spolu ušli dlouhou cestu, ale teď se blížili k rozhodující křižovatce. Chyběla jen malá jiskřička, od které všechno vzplane. Za žádnou cenu nechtěl připustit, aby tu jiskřičku zažehl někdo jiný. To byl jeho úkol.

Leon naslouchal zvukům v domě. Všude bylo úplné ticho. Ia už si asi šla lehnout. Vzal ze stolu mobil a položil si ho na klín. Pak vyjel na vozíčku ven do altánu a jednoho po druhém je obvolal.

Když domluvil, složil ruce do klína a zadíval se na Fjallbacku. Ve večerní tmě ji osvětlovala spousta světel a městečko připomínalo jedinou obrovskou rozsvícenou restauraci. Pak obrátil pohled k moři a Valo. V bývalé ozdravovně se nesvítilo.

Lovoský hřbitov 1933

Od Carininy smrti už uplynuly dva roky, ale Hermann si pro ni stále nepřišel. Dagmar na něj cekala věrně jako pes a dny se postupně prodlužovaly v týdny, měsíce a roky.

Nadále pečlivě sledovala noviny. Hermann se v Německu stal ministrem. Na fotografiích mu to v uniformě moc slušelo. Byl z něj mocný muž, důležitý pro tamtoho Hitlera. Dokud byl v Německu a věnoval se kariéře, dokázala Dagmar pochopit, že ji nechává čekat, ale když se v novinách dočetla, že zase přijel do Svédska, rozhodla se, že mu to ulehčí. Hermann má pořád spoustu práce, a když on nemůže přijet za ní, pojede ona za ním. Jakožto manželka významného politika se také bude muset přizpůsobit a patrně se i přestěhovat do Německa. V tu chvíli si uvědomila, že dcera s ní jet nemůže. Nepřipadalo v úvahu, aby muž v Hermannově postavení měl nemanželské dítě. Ale Lauře už bylo třináct a postará se o sebe sama.

V novinách nepsali, kde Hermann bydlí, a tak Dagmar nevěděla, kde ho má hledat. Jela nejdřív na jeho starou adresu do Ódino-vy ulice, ale tam jí zcela neznámý muž řekl, že se Goringovi už před mnoha lety odstěhovali. Bezradně zůstala stát přede dveřmi, až ji napadlo, že se pojede podívat na hřbitov, kde je Carin pohřbená. Třeba u hrobu jeho mrtvé ženy potká Hermanna. V novinách si přečetla, že se hřbitov nachází v Lovo, někde poblíž Stockholmu. Po chvíli hledání se jí podařilo najít autobus, který ji zavezl skoro až ke hřbitovu.

Dřepla si k náhrobnímu kameni a zírala na Carinino jméno a hákový kříž vyrytý pod ním. Zlatavé listí vířilo kolem v chladném říjnovém větru, ale ona ho téměř nevnímala. Myslela si, že smrtí Carin se její nenávist umenší, ale jak tu tak seděla ve svém ošoupaném kabátě a myslela na léta plná strádání, cítila, že se v ní znovu probouzí dávná zuřivost.

Rychle vstala a ustoupila několik kroků od náhrobku. Pak se od

hodlala a vší silou do něj narazila. Prudká bolest jí prolétla od ramene až ke konečkům prstů, ale kámen se ani nepohnul. Celá zoufalá se vrhla na květiny, které hrob zdobily, a vytrhávala rostliny i s kofiínky. Pak zase o krok poodstoupila a snažila se vyvrátit železný hákový kříž, který stál vedle náhrobku. Kříž povolil a skácel se do trávy. Snažila se ho odtáhnout co nejdál od náhrobku. Pak spokojeně pozorovala tu spoušť, když tu jí jakási ruka sevřela paži.

„Co to tady pro boha živého děláte?” Vedle ní stál vysoký urostlý muž.

Sťastněse usmála. „Já jsem nastávající paní Goringová. Vím, že podle Hermanna si Carin nezaslouží takhle hezký hrob, tak jsem to tady trochu upravila a teď se musím vypravit za ním.”

Dagmar se pořád usmívala, ale muž ji sledoval přísným pohledem. Něco si pro sebe mumlal a vrtěl hlavou. Držel jí paži v železném sevření a odtáhl Dagmar ke kostelu.

Když za hodinu přijela policie, úsměv Dagmar stále neopustil.

Řadový domek ve Falkelidenu jim někdy byl dost malý. Dan se s dětmi vypravoval na víkend k sestře do Goteborgu a během ranního balicího maratonu Anně připadalo, že ať se postaví, kam se postaví, stále někomu překáží. Kromě toho musela několikrát zaběhnout k ben-zince, aby jim na cestu nakoupila sladkosti, pití, ovoce a komiksy.

„Tak už máte všechno?” Anna pozorovala horu zavazadel a věcí v předsíni.

Dan postupně cpal tašky do auta. Už teď jí bylo jasné, že se tam všechno nevejde, ale to už byla jeho starost. Řekl totiž dětem, ať si sbalí samy a že si s sebou můžou vzít, co chtějí.

„Určitě nechceš jet s námi? Nerad tě tu nechávám samotnou, zvlášť po tom, co se včera stalo.”

„Díky, ale nemusíš se o mě bát. Vlastně se docela těším, že budu pár dní sama.” Úpěnlivě se na něj podívala, aby pochopil, že ho tím nechce urazit.

Přikývl a objal ji.

„Úplně tě chápu, miláčku. Nemusíš mi nic vysvětlovat. Pěkně si to užij a mysli jen na sebe. Uvař si něco dobrého, běž si pořádně zaplavat, jak to máš ráda, vyraz na nákupy. Dělej, co je ti libo, hlavně ať dům stojí na svém místě, až se vrátíme.” Naposledy ji objal, pustil ji a popadl další tašky.

Anna cítila, jak se jí svírá hrdlo. Málem řekla, že si to rozmyslela, ale pak ta slova spolkla. Potřebuje si spoustu věcí promyslet a zpracovat, nejen tu včerejší hroznou příhodu. Život má před sebou a stejně si nemůže pomoct a stále pošilhává do zpětného zrcátka. Je načase se roz

hodnout. Co má udělat pro to, aby ze sebe setřásla minulost a obrátila pohled do budoucna?

„Proč nejedeš s námi, mami?” Emma ji zatahala za paži.

Anna si k ní sedla na bobek a překvapilo ji, jak dcera vyrostla. Během jara a léta se hodně vytáhla a už z ní byla velká holka.

„Vždyť jsem ti říkala, že mám doma spoustu práce.”

„To jo, ale my půjdeme na pouť!” Emma na ni koukala, jako by se zbláznila. A ve světě osmileté holčičky by se patrně nikdo duševně zdravý návštěvy zábavního parku dobrovolně nevzdal.

„Příště pojedu s vámi. A přece víš, jak jsem zbabělá. Stejně bych se na žádnou atrakci neodvážila. Zato ty jsi mnohem statečnější.”

„To teda jsem!” Emma se pyšně napřímila. „Půjdu na horskou dráhu, na kterou se neodváží ani taťka!”

Anna už sice slyšela Emmu a Adriana říkat Danovi tati mnohokrát, ale stejně ji to pokaždé dojalo. A to byl další důvod, proč potřebovala tyto dva dny strávit o samotě. Musí najít způsob, jak se dát do kupy. Kvůli rodině.

Dala Emmě pusu na tvář. „Tak ahoj v neděli večer.”

Emma odběhla k autu a Anna se se založenýma rukama opřela o rám dveří a sledovala to pozdvižení venku. Dan se začal mírně potit a zdálo se, že mu pomalu dochází, že tohle prostě nemůže vyjít.

„Panebože, proč jste si s sebou nabalili tolik krámů?” zeptal se a osušil si čelo.

Kufr auta už byl plný až po okraj a stejně v předsíni stále zbývala hromada věcí.

„Nic neříkej!” zahrozil Anně.

Rozhodila rukama. „Já mlčím jako hrob.”

„Adriane! Opravdu s sebou musíš tahat Dina?” Dan vzal do ruky Adrianova oblíbeného plyšáka, metrového dinosaura, kterého dostal k Vánocům od Eriky a Patrika.

„Jestli s námi Dino nemůže jet, tak já taky nepojedu!” ječel Adrian a vytrhl mu dinosaura z ruky.

„Lisen?” zkusil to Dan znovu. „Musíš skutečně brát všechny svoje panenky Barbie? Nestačily by ti ty dvě nejhezčí?”

Lisen okamžitě propukla v pláč a Anna zavrtěla hlavou. Poslala svému partnerovi pusu.

„Do téhle bitvy se já zapojit nehodlám. Nemůžeme padnout oba. Užij si to.”

Pak vešla dovnitř a zamířila nahoru do ložnice. Lehla si na postel a dálkovým ovládáním pustila malou televizi. Po zralé úvaze zvolila Show Oprah Winfreyové na třetím programu.

Sebastian zlostně mrštil tužkou o blok. Po jeho obvyklé dobré náladě nebylo ani stopy, i když všechno šlo podle plánu.

Zbožňoval ten pocit, že má nad Percym a Josefem moc, a jejich společné obchody se v tomto smyslu zdály být čím dál výhodnější. Občas ostatní lidi vůbec nechápal. Jeho by nikdy ani na okamžik nenapadlo, aby se spojil s někým, jako je on sám. Ale Percy i Josef byli zoufalí, každý svým způsobem: Percy se bál, že přijde o dědictví po otci, a Josef se hnal za odplatou a toužil po uznání svých rodičů. Percyho důvodu rozuměl lépe než Josefovu. Percymu hrozilo, že ztratí něco důležitého: peníze a postavení. Josefův motiv byl ale pro Sebastiana záhadou. Copak svým jednáním něco změní? Nápad zbudovat tady muzeum holokaustu byl naprosto šílený. Nic to nevynese, a kdyby Josef nebyl úplný idiot, jistě by to pochopil.

Vstal a postavil se k oknu. V přístavu bylo plno lodí s norskými vlajkami a na ulici člověk pomalu neslyšel nic jiného než norštinu. Ale jemu to nevadilo. Norům výhodně prodal několik nemovitostí na švédském západním pobřeží. Ti, co zbohatli na ropě, na nějakou korunu nekoukali a za své krásné domy s výhledem zaplatili Sebastianovi pořádně přemrštěné ceny.

Pomalu obrátil pohled k Valo. Proč jen se musel Leon vracet a šťourat se v minulosti? Chvíli uvažoval o Leonovi a Johnovi. Vlastně měl moc i nad nimi, ale byl dost chytrý, aby jí nikdy nevyužil. Místo toho si jako každý dravec vyhlédl slabší kusy ze stáda a oddělil je od ostatních. Teď chtěl Leon svolat stádečko zase dohromady a Sebastian měl pocit, že on tím nic nezíská. Ale věci už se daly do pohybu a nedalo se to vzít zpět. On se rozhodně nebude zneklidňovat něčím, co stejně nemá šanci ovlivnit.

Erika vyhlížela z okna, dokud neviděla Patrika odjíždět. Pak vystartovala. Bleskově oblékla děti a posadila je do auta. Napsala Ebbě, která ještě spala, vzkaz, ať si vezme z ledničky něco k snídani, že jela jen něco zařídit. Gostovi napsala zprávu, hned jak se probudila, takže věděla, že je očekává.

„Kam jedeme?” Maja seděla na zadním sedadle a na klíně pevně držela panenku.

„Ke strejdovi Gostovi,” vysvětlila jí Erika a ihned jí došlo, že Maja to nevyhnutelně vyžvaní Patrikovi. No a co, dřív nebo později se o jejich dohodě stejně dozví. A až to praskne, bude Patrik nejpíš zuřit mnohem víc kvůli tomu zatajenému vloupání.

Zabočila směrem na Anras a odehnala myšlenky na to, kdo se jí asi hrabal v pracovně. Odpověď už ve skutečnosti znala. Nebo přesněji řečeno: existovaly jen dvě možnosti. Buď to byl někdo, kdo se bál, že vyčmuchala něco citlivého o událostech na Valo, anebo to souviselo s její návštěvou u Johna Holma a tím papírem, který si od něj odnesla. Když vzala v úvahu, kdy se to stalo, přikláněla se spíš ke druhé možnosti.

„To s sebou táhneš celou smečku?” podivil se Gosta, když otevřel dveře. Ale mrzutý tón vyvážily jiskřičky v jeho očích.

„Jestli máš nějaké cenné předměty a nerad bys o ně

přisel, teď je načase je uklidit,” prohodila Erika a zula dětem boty.

Dvojčata se styděla a přitiskla se jí k nohám, ale Maja rozpřáhla paže a šťastně zvolala: „Strejdo Gosto!”

Gosta se na okamžik zarazil a zdálo se, že si s tím projevem nadšené náklonnosti neví tak docela rady. Pak ale roztál a zvedl Maju do náruče.

„Ty jsi ale hodná malá holčička.” Nesl ji dovnitř a prohodil přes rameno: „Prostřel jsem na zahradě.”

Erika si nadhodila obě dvojčata na bok a šla za ním. Zvědavě si prohlížela vnitřek Gostova domečku, který byl příhodně umístěn u golfového hřiště. Vlastně nevěděla, co čekala, ale rozhodně to tu nevypadalo jako pochmurný domov starého mládence. Měl to tu hezké a útulné a na oknech se v květináčích zelenaly pokojové rostliny. Zahrádka za domem byla také překvapivě udržovaná, i když byla tak maličká, že to asi nedalo příliš práce.

„Smějí pít šťávu a jíst koláče, nebo patříte k takovým těm rodičům, co musí mít všechno zdravé a ekologické?” Gosta usadil Maju na židli.

Erika se sama pro sebe usmála a napadlo ji, jestli si Gos-ta ve volném čase náhodou tajně nepročítá časopis Máma.

„Koláče a šťávu si dáme moc rádi,” odpověděla a postavila dvojčata na zem. Pomaličku se osmělovala a vzdalovala se od ní víc a víc.

Maja si všimla malinových keřů a s radostným výkřikem seskočila ze židle a utíkala k nim.

„Nevadí, když bude trhat maliny?” Erika dceru moc dobře znala a věděla, že za chvíli na keřích nezbude vůbec žádná malina, ani nezralá.

„Jen ať si dá,” dovolil Gosta a nalil sobě a Erice kávu. „Jinak si jich užijou stejně jenom ptáci. Maj-Britt z nich dělávala marmeládu i šťávu, ale já nic takového neumím. Ebba…” Zarazil se, semkl rty a mlčky si míchal kávu.

„Ano? Co je s Ebbou?” Pomyslela na Ebbin výraz, když včera odjížděly z Valo. Prala se v ní úleva a neklid a zdá

lo se, že si nemůže vybrat, jestli chce na ostrově zůstat, nebo jet.

„Ebba byla taky schopná sníst všechny maliny do poslední,” odpověděl Gosta zdráhavě. „Toho léta, kdy byla u nás, jsme neměli ani marmeládu ani šťávu. Ale Maj- -Britt byla stejně štěstím bez sebe. Byl to krásný pohled, jak tam Ebba stála jen v plínce a cpala si do pusinky maliny, až jí šťáva tekla po vypaseném bříšku.”

„Ebba u vás bydlela?”

„Ano, ale jen přes léto, než se nastěhovala k té rodině v Goteborgu.”

Erika se na dlouhou chvíli odmlčela a snažila se tu novinu zpracovat. Zvláštní. Když sháněla informace o případu, nikde se nedočetla, že Ebba bydlela u Gosty a Maj-Britt. Najednou jí bylo jasné, proč Gostu ten případ tolik zajímá.

„Neuvažovali jste o tom, že si ji necháte?” řekla nakonec.

Gosta civěl do hrnku a míchal lžičkou stále dokola. Na okamžik své otázky zalitovala. I když se na ni nepodíval, měla tušení, že se mu orosily oči. Pak si odkašlal a polkl.

„A jak. Mluvili jsme o tom tolikrát. Ale Maj-Britt měla pocit, že bychom nebyli dost dobří rodiče. A já se nechal přesvědčit. Dobře jsme věděli, že jí toho nemůžeme moc nabídnout.”

„Zůstali jste s ní v kontaktu, když se přestěhovala do Goteborgu?”

Zdálo se, že Gosta váhá. Pak potřásl hlavou. „Ne, mysleli jsme si, že bude nejjednodušší, když se odstřihneme úplně. Ten den, kdy odjela…” Selhal mu hlas a větu nedokončil, ale Erika i tak pochopila, co chtěl vyjádřit.

„Jaké to je, potkat se s ní po tolika letech?”

„Trochu zvláštní. Je z ní cizí dospělá žena, ale zároveň jako bych v ní pořád viděl tu malou holčičku, která stála u malinového keře a usmívala se na nás.”

„Teď už se tolik nesměje.”

„To tedy ne.” Nakrčil čelo. „Víš, co se stalo jejich synovi?”

„Ne, nechtěla jsem se vyptávat. Ale Patrik s Paulou jsou teď na cestě do Goteborgu, aby si promluvili s Ebbinými adoptivními rodiči, takže se určitě dozvědí víc.”

„Ten její muž se mi nelíbí.” Gosta se natáhl pro koláč.

„M;í rten? Já na něm nic špatného nevidím. Ale zdá se, že mají mezi sebou dost napjatý vztah. Musí překonat to, že přišli o dítě, a sama na své sestře vidím, jak taková věc dokáže vztah ovlivnit. Společný smutek nemusí vždycky sbližovat.”

„To máš pravdu.” Gosta přikývl a Erika pochopila, že moc dobře ví, o čem mluví. On a Maj-Britt přišli o své první a jediné dítě několik dní po jeho narození. A pak ztratili Ebbu.

„Strejdo Gosto, podívej! Je tady spousta malin!” volala Maja od keřů.

„Jen papej,” pobídl ji a v očích mu zase zajiskřilo.

„Možná bys nám někdy mohl děti pohlídat?” navrhla Erika napůl v legraci a napůl vážně.

„Tři naráz asi nezvládnu, ale o holčičku se postarám, když budete potřebovat.”

„Budu s tím počítat.” Erika se rozhodla, že Gostovi brzy dá příležitost Maju pohlídat. I když se dcera ve společnosti cizích lidí rozhodně nestyděla, Patrikova mrzutého kolegu si obzvlášť oblíbila, a bylo zjevné, že by svou přítomností pomohla zaplnit prázdné místo v Gostově srdci.

„Co si myslíš o tom včerejšku?”

Gosta zavrtěl hlavou. „Nejde mi to do hlavy. Ta rodina zmizela v roce 1974, pravděpodobně je někdo zavraždil. Celé roky se nic nedělo, dokud se Ebba na Valo nevrátila. A pak najednou vypukne peklo. Proč asi?”

„Přece to nemůže být proto, že Ebba něco ví. Byla tak malá, že si z té události nic nepamatuje.”

„Spíš si myslím, že někdo chtěl Ebbě a Martenovi zabránit v tom, aby našli tu krev. Ale to mi zase nehraje s tou včerejší střelbou. To už přece bylo pozdě.”

„Ten pohled, který Melrten přinesl, ale svědčí o tom, že Ebbě někdo chce ublížit. A protože jí ty pohledy chodily už od roku 1974, dá se z toho vyvodit, že události posledního týdne souvisejí s tím zmizením. I když se výhrůžka na pohledu objevila teprve teď.”

„No, já…”

„Majo! Nestrkej do Noela!” Erika vyskočila a běžela k dětem, které se u malin dostaly do rozepře.

„Ale Noel mi vzal moji malinu. On… on ji snědl!” za-vyla Maja a snažila se Noela nakopnout.

Erika chytla dceru za paži a přísně se na ni podívala. „Nech toho! Bratříčka kopat nebudeš. A malin tu je ještě spousta.” Ukázala na keř prohýbající se pod tíhou zralých červených plodů.

„Ale já jsem chtěla tamtu!” Majin výraz jasně svědčil o tom, jak ukřivděná se cítí, a když ji Erika pustila a zvedla do náruče Noela, aby ho utěšila, okamžitě vystřelila pryč.

„Strejdo Gosto! Noel mi vzal malinu,” vzlykala.

Gosta si to upatlané stvoření prohlédl a pak si Maju posadil na klín, kde se schoulila do politováníhodného uzlíčku.

„No tak, beruško,” hladil ji Gosta po vláskách, jako by zoufalé tříleté holčičky utěšoval odjakživa. „Jestlipak víš, že ta malina, kterou jsi chtěla, nebyla ta nejlepší?”

„Nebyla?” Maja zničehonic přestala brečet a podívala se na Gostu.

„Kdepak, já vím, kde rostou ty nejlepší. Ale bude to naše tajemství. Nesmíš to prozradit bráškům a ani mamince.”

„Slibuju.”

„Spoléhám na tebe,” řekl Gosta, sehnul se k ní a něco jí pošeptal do ucha.

Maja ho pozorně vyslechla, pak sklouzla na zem a zamířila zase k malinám. Noel už se uklidnil a Erika se vrátila ke stolu.

„Cos jí řekl? Kde jsou ty nejlepší maliny?”

„Když ti to prozradím, budu tě pak bohužel muset zabít,” usmál se Gosta.

Erika se zadívala ke keři. Maja se na špičkách natahovala po malinách, na které dvojčata nedosáhla.

„Ty jsi ale mazaný,” zasmála se. „Kde jsme to byli? Aha, ten včerejší útok na Ebbu. Musíme se domluvit, jak budeme postupovat dál. Podařilo se ti zjistit, kam se poděly věci Elvanderových? To by bylo k nezaplacení, kdybychom si je mohli prohlédnout. Nebo je někdo vyhodil? Po tom zmizení přece někdo určitě v domě uklidil? Nebo se starali o všechno sami, i o úklid a zahradu?”

Gosta se najednou na židli narovnal. „Panebože, já jsem ale blbec. Občas si myslím, že už opravdu senilním.”

„Copak?”

„Mělo mě to napadnout… Ale on byl jaksi součástí tamního inventáře, čímž je to ještě horší, že jsem na něj zapomněl.”

Erika se na něj upřeně zadívala. „O kom to mluvíš?”

„O Ollem ze skládky.”

„Olle ze skládky? Myslíš toho dědu z Bracke, co má vlastní skládku? Co ten má společného s Valo?”

„On na ostrově různě vypomáhal a byl tam jako doma.”

„A ty myslíš, že ty věci schoval?”

Gosta rozhodil rukama. „To by vysvětlovalo, kam se poděly. Ten děda sbírá naprosto všechno, a pokud si nikdo nedělal na ty věci nárok, nepřekvapilo by mě, kdyby si toho co nejvíc odvezl.”

„Otázka je, jestli je ještě má.”

„Myslíš, že Olle ze skládky během jarního úklidu něco vytřídil?”

Erika se zasmála. „To asi ne. Jestli si je odvezl, asi je pořád ještě má. Možná bychom za ním měli rovnou vy

razit?” Už už se zvedala ze židle, ale Gosta na ni mávl, aby si zase sedla.

„Jen klid. Jestli ty věci ležely na skládce přes třicet let, dnes asi nikam nezmizí. A na takové místo bych děti netahal. Zavolám mu pak, a pokud ty věci pořád má, pojedeme tam, až budeš mít hlídání.”

Erika věděla, že má pravdu, ale stejně se nemohla dočkat.

„A jak jí je?” zeptal se Gosta a Erice chvilku trvalo, než pochopila, o kom mluví.

„Ebbě? Vypadala úplně vyčerpaně. Připadalo mi, že nakonec byla spíš ráda, že z ostrova na chvíli zmizí.”

„A od toho M;írtena.”

„Myslím, že mu křivdíš, ale jinak máš asi pravdu. Celou dobu jsou tam spolu a lezou si na nervy. Začala se zajímat o své předky, a jakmile dorazíme domů a dvojčata usnou, chci jí ukázat, co jsem zjistila.”

„Určitě to ocení. Její rodinná historie je poněkud rozmanitá.”

„Mírně řečeno.” Erika dopila poslední hlt kávy. Byla už studená a ona se zašklebila. „Mimochodem, mluvila jsem s Kjellem z Bohuslanských novin. Podělil se se mnou o informace o Johnovi.” Stručně mu pověděla, že Johna zavedla na cestu nenávisti rodinná tragédie. Vyprávěla mu také o lístku, který našla a o kterém se předtím neměla odvahu zmínit.

„Gimlé? Netuším, co by to mohlo znamenat. Ale přece to nemusí mít s Valo nic společného.”

„To ne, ale evidentně ho to znervóznilo natolik, že poslal nějakého kumpána, aby se k nám vloupal,” vylétlo z ní, ani nevěděla jak.

„K vám se někdo vloupal? A co na to Patrik?”

Erika mlčela a Gosta na ni zíral.

„Tys mu o tom neřekla?” Hlas mu přeskočil do falzetu. „Jak moc si jsi jistá, že to má na svědomí John a jeho kumpáni?”

„To jen odhaduju a kromě toho to není zas tak důležité. Někdo se dostal dovnitř dveřmi na verandu, čmuchal v mojí pracovně a marně se snažil přihlásit k mému počítači. Můžu být ráda, že mi dotyčný neukradl celý harddisk.”

„Patrik bude mít chuť vraždit, až se tohle dozví. A jestli ještě k tomu zjistí, že jsem o tom věděl a nic mu ne-řekl, pokusí se zabít i mě.”

Erika si povzdechla. „Já mu to povím. Ale zajímavé na tom je, že mám evidentně v pracovně něco tak důležitého, že to někomu stojí za to, aby se k nám vloupal. A já předpokládám, že je to ten lístek.”

„Myslíš, že by John Holm něco takového udělal? Pro Přátele Svédska by to byla dost velká polízanice, kdyby vyšlo najevo, že se John vloupal do policistova domu.”

„Pokud je to dostatečně naléhavé, udělal by to. Ten lístek jsem předala Kjellovi, který teď zjišťuje, co jeho obsah znamená.”

„Fajn,” řekl Gosta. „A Patrikovi to povíš, jakmile přijde dnes večer domů. Jinak jsem taky v průšvihu.”

„No jo,” odbyla ho znaveně. Netěšila se na to, ale nic jiného jí nezbývalo.

Gosta zavrtěl hlavou. „Jsem zvědavý, jestli Patrik s Paulou v Goteborgu něco zjistí. Začínám být trochu skeptický.”

,Ještě nám přece zbývá Olle ze skládky,” povzbudila ho Erika, spokojená, že konečně změnili téma.

„Jo, naděje umírá poslední,” uzavřel to Gosta.

Nemocnice svátého Jiří

1936

„Podle našeho úsudku je velmi nepravděpodobné, že by vaše matka byla v dohledné době propuštěna,” řekl doktor Jansson, postarší bělovlasý muž s mohutným plnovousem, který připomínal vánočního skřítka.

Laura si ulehčeněoddechla. Konečněsi dala život do pořádku: měla dobrou práci a nové bydlení. Jako nájemnice u tety Bergstromové v Galarbackenu obývala pouze malý pokojík, ale byl jen její a hezoučký jako domeček pro panenky, který měla stále vystavený na čestném místě na komodě vedle postele. Život bez Dagmar byl o tolik lepší. Matku zavřeli do nemocnice svatého Jiří v Goteborgu už před třemi lety a pro Lauru to bylo vysvobození. Už se nemusela obávat, co zase vyvede.

„Jakou nemocí vlastně matka trpí?” zeptala se a snažila se, aby to vyznělo, jako že o ni má starost.

Laura byla upravená jako vždycky, seděla s nohama elegantně na stranu jako dáma a kabelku měla položenou na klíně. I když jí bylo teprve šestnáct, připadala si mnohem starší.

„Diagnózu se nám nepodařilo přesně určit, ale pravděpodobně má takzvaně slabé nervy. Léčba bohužel zatím nezabrala. Svých bludných představ o Hermannu Goringovi se odmítá vzdát. Stává se dost často, že se pacienti se slabými nervy upnou na fantazie o lidech, o nichž četli v novinách.”

„Matka o něm mluvila, co si pamatuju,” přisvědčila Laura.

Lékař se na ni soucitně podíval.

„Pochopil jsem, že jste neměla lehké dětství, slečno. Ale zdá se, že jste si poradila, a nejen že máte pěknou tvářičku, jste také rozumné děvče.”

„Dělala jsem, co jsem mohla,” odvětila plaše. Ihned se jí na mysl vloudily vzpomínky z dětství a žaludek se jí sevřel.

Nesnášela, když nemohla ty myšlenky zaplašit. Většinou se jí

dařilo je vytěsnit a na matku i ten stísněný tmavý byt páchnoucí kořalkou, jejíž pach vzdoroval i vytrvalému drhnutí, myslela jen zřídka. Vytěsnila i všechny nadávky. Matku už jí nikdo nepfiedhazoval a lidé Lauru respektovali, protože byla spořádaná, slušná a cílevědomá. Teď už jí nikdo nenadával.

Ale toho strachu se zbavit nedokázala. Strachu, že matku propustí a ona všechno zničí.

„Chcete matku vidět? Radím vám, abyste to nedělala, ale…” Doktor Jansson rozhodil rukama.

„Ale ne, myslím, že bude nejlepší, když ji nechám v klidu. Matka se pokaždé tak… rozčílí.” Laura si vzpomněla, co na ni matka všechno vychrlila při poslední návštěvě. Nadávala jí tak odporně, že Laura ani nebyla schopná ta slova zopakovat. I doktor Jansson si zjevně ten incident pamatoval.

„To je rozumné rozhodnutí. Snažíme se Dagmar udržovat v klidu.”

„Doufám, že matce nedáváte číst noviny?”

„Ne, po té poslední události nemá k žádným novinám přístup.” Rozhodně zavrtěl hlavou.

Laura přikývla. Před dvěma lety jí zavolali z nemocnice. Matka si v novinách přečetla, že Goring přestěhoval Carininy ostatky na panství Karinhall v Německu a dokonce tam na její počest vybudoval hrobku. Matka zničila zařízení celého pokoje a způsobila jednomu z ošetřovatelů tak těžké zranění, že ho museli sešívat.

„Kdyby se něco dělo, dáte mi vědět, že?” řekla Laura a vstala. Rukavičky si pfiendala do levé ruky a pravou podala doktorovi.

Když se k doktoru Janssonovi otočila zády a vyšla z jeho pokoje, pohrával jí na rtech úsměv. Prozatím o svou svobodu nepřijde.

U vesničky Torp severně od Uddevally uvízli v pořádné zácpě. Patrik zpomalil. Paula se na sedadle vedle něj osívala a snažila se najít pohodlnou polohu.

Starostlivě se na ni podíval. „Opravdu vydržíš jet do Goteborgu a zase zpátky?”

„Jasně, nestarej se. Mám kolem sebe už dost lidí, kteří se neustále starají.”

„Musíme doufat, že ta cesta za to bude stát. Dneska je hrozný provoz.”

„No, co se dá dělat,” řekla klidně Paula. „Jak se vlastně má Ebba?”

„Já ani nevím. Když jsem včera dorazil domů, už spala, a když jsem ráno odcházel, ještě nevstala. Erika říkala, že byla hrozně vyčerpaná.”

„To není divu. Musí to pro ni být úplná noční můra.”

„Tak jeď, sakra!” Patrik se opřel do klaksonu, protože řidič před ním dostatečně rychle nezareagoval na to, že ve frontě aut vznikla mezera.

Paula zavrtěla hlavou, ale raději mlčela. Jela s Patrikem už mnohokrát a věděla, že jakmile sedne za volant, je z něj úplně jiný člověk.

Cesta do Goteborgu jim v letním provozu trvala o hodinu déle, a když Patrik vylézal z auta v klidné vilové čtvrti na předměstí Partille, neměl daleko k výbuchu. Odlepil si košili od těla a snažil se trochu ochladit.

„Bože, dneska je takový hic. Tobě to vedro nevadí?”

Paula shovívavě sledovala jeho zpocené čelo.

„Já jsem z jihu, já se nepotím,” řekla a zvedla paže, aby mu ukázala, že je naprosto suchá.

„Tak to se asi potím za nás oba. Měl jsem si s sebou

vzít náhradní kosili. Budeme před nimi vypadat jako blázni. Já jsem zpocený jako mys a ty vypadáš jako vyvržený vorvaň. Co si asi o tanumské policii pomyslí,” uvažoval Patrik a zazvonil.

„Sám jsi vyvržený vorvaň. Já jsem těhotná. Jakou omluvu máš ty?” Paula zapíchla Patrikovi prst do břicha.

„Jen jsem trochu zmužněl. Hned jak zase začnu cvičit, bude to pryč.”

„Slyšela jsem, že posilovna po tobě vyhlásila pátrání.”

Dveře se otevřely, a tak jí Patrik už nestihl na tu škodolibost odpovědět.

„Dobrý den! Vy jste nejspíš policisté z Tanumshede?” vítal je asi šedesátiletý sympatický muž.

„Ano,” přisvědčil Patrik a představil sebe i Paulu.

Připojila se k nim žena zhruba stejně stará jako její muž.

„Pojďte dál! Já jsem Berit. Sture a já jsme si mysleli, že bychom se mohli usadit v inkubátoru pro důchodce.”

„Inkubátor pro důchodce?” sykla Paula na Patrika.

„Prosklená veranda,” zasyčel na ni zpátky a viděl, jak jí zacukaly koutky.

Když došli na malou slunečnou verandu, Berit přisunula ke stolu velké ratanové křeslo a kývla na Paulu. „Tady to budete mít nejpohodlnější.”

„Díky! Možná pak budete muset povolat jeřáb, abyste mě zvedli,” poznamenala Paula a vděčně klesla na měkoučký podsedák.

„A nohy si dejte na tuhle stoličku. Asi to není lehké být v pokročilém stupni těhotenství, když je takové vedro.”

„No, už mě to trochu zmáhá,” přiznala Paula. Po dlouhé cestě autem jí kotníky opuchly do velikosti fotbalového míče.

„Moc dobře si pamatuju na to léto, kdy Ebba čekala Vincenta. Bylo taky takové vedro a ona…” Berit se uprostřed věty odmlčela a úsměv jí na rtech pohasl. Sture položil manželce paži kolem ramen a něžně ji poplácal.

„No tak, teď se posadíme, ať se naši hosté občerství kávou a mramorovou bábovkou. To je Beritina specialita. Ten recept je tak tajný, že ani já netuším, jak ji dělá.” Snažil se odlehčit atmosféru, ale oči měl stejně smutné jako jeho žena.

Patrik ho poslechl a posadil se, ale bylo mu jasné, že dříve či později stejně bude muset na to bolestné téma zavést řeč.

„Berte si.” Berit jim přisunula tác s bábovkou. „Víte s manželem, co se vám narodí?”

Paula se zarazila s bábovkou na půl cesty k ústům. Pak se ženě naproti podívala přímo do očí a mile odpověděla:

„Ne, moje partnerka Johanna a já jsme se rozhodly, že si to nenecháme říct. Ale máme už jednoho syna, takže by samozřejmě bylo fajn, kdyby se nám narodila holčička. Na druhou stranu, jak se říká, hlavně aby to miminko bylo zdravé.” Pohladila se po břiše a obrnila se před očekávanou reakcí.

Berit se rozzářila. „Takže syn bude starší brácha! Určitě bude pyšný, že?”

„A u tak krásné maminky to musí dopadnout dobře, ať už to bude kluk nebo holka,” řekl Sture a mile se usmál.

Zdálo se, že si vůbec nevšimli, že to dítě bude mít dvě maminky, a Paula se na ně vesele usmála.

„A teď nám povězte, co se to tam u vás děje,” vybídl je Sture a trochu se předklonil. „Ebba a Marten nám toho po telefonu moc neřekli a odmítají, abychom za nimi přijeli.”

„To bych vám také neradil,” odpověděl Patrik a pomyslel si, že další návštěvníci na Valo jsou to poslední, co by teď potřebovali.

„A proč?” Berit neklidně těkala pohledem mezi Patrikem a Paulou. „Ebba nám vyprávěla, že pod podlahou našli krev. Je to…”

„Ano, patrně ano,” přerušil ji Patrik. „Ale ta krev je tak

stará, že nelze s jistotou určit, jestli pochází od Ebbiných příbuzných ani kolika lidem patří.”

„To je opravdu strašné,” děsila se Berit. „Nikdy jsme s Eb-bou o této události příliš nemluvili. Také jsme nevěděli

0 moc víc, než co nám řekli na sociálním odboru a co jsme si přečetli v novinách. Takže nás trochu překvapilo, že se s M;irtenem chtějí do toho domu nastěhovat.”

„Nemyslím si, že chtěli zrovna tam,” vložil se do hovoru Sture. „Myslím, že hlavně chtěli pryč.”

„Mohli byste nám prosím povědět, co se jejich synovi stalo?” požádala je Paula opatrně.

Berit a Sture se na sebe chvíli dívali a pak se Sture ujal slova. Pomalu jim vylíčil, co se stalo toho dne, kdy Vincent zemřel. Patrik cítil, jak se mu u toho vyprávění svírá hrdlo. Život umí být tak krutý a nesmyslný.

„Jak dlouho po synově smrti se Ebba s Martenem přestěhovali?” zeptal se, když se Sture odmlčel.

„Asi půl roku,” odpověděla Berit.

Sture přikývl. „Ano, asi tak. Prodali dům - bydleli jen kousek od nás.” Neurčitě máchl rukou směrem do ulice. „A Marten zrušil všechny svoje zakázky, které měl jako truhlář. Ebba byla od té tragédie na nemocenské. Dřív pracovala jako referentka na Finančním úřadě, ale do práce se už nevrátila. Máme trochu obavy, jak to zvládnou finančně, ale určitý základní kapitál z prodeje toho řadového domku přece jen mají.”

„Pomůžeme jim, jak jen to půjde,” řekla Berit. „Máme ještě dvě další děti, které jsou takříkajíc naše vlastní,

1 když Ebbu také bereme jako vlastní dceru. Vždycky ji zbožňovali a rádi jí vypomůžou, takže to snad dobře dopadne.”

Patrik přikývl. „Až ten dům bude hotový, bude to nádhera. Marten je zjevně velmi šikovný.”

„To tedy je,” potvrdil Sture. „Když ještě bydleli tady, skoro pořád pracoval. Možná toho někdy bylo až moc, ale lepší než mít líného zetě.”

„Dáte si ještě kávu?” zeptala se Berit, a než stihli odpovědět, odešla doplnit konvici.

Sture se za ní podíval. „Hodně si to bere, i když to nechce dát najevo. Ebba do naší rodiny přišla jako andílek. Našim dětem bylo šest a osm a mluvili jsme o tom, že si možná pořídíme další. Berit napadlo, že bychom si místo toho mohli vzít nějaké dítě do pěstounské péče.”

„Měli jste před Ebbou v péči jiné děti?” zajímalo Paulu.

„Ne, Ebba byla první a jediná. Už u nás zůstala a později jsme se rozhodli, že ji adoptujeme. Berit skoro nespala, než adopci schválili. Měla hrozný strach, že nám ji někdo vezme.”

„Jaká byla jako dítě?” otázal se zvědavě Patrik. Měl tušení, že nynější Ebba je pouhým stínem té dřívější.

„Ó, to byla neposeda, to mi věřte.”

„Copak Ebba!” Berit vyšla s kávovou konvicí na verandu. „Ta holka pořád vymýšlela nějakou neplechu. Ale byla vždycky tak veselá, že se na ni člověk vlastně nemohl zlobit.”

„Tím to pro nás bylo ještě těžší,” povzdechl si Sture. „Nejen že jsme ztratili Vincenta, přišli jsme i o Ebbu. Jako by velká část její duše umřela s ním. A to stejné platí i o Martenovi. Svým způsobem byl vždycky trochu labilní a občas trpěl depresemi, ale než Vincent zemřel, vycházeli spolu dobře. Teď… teď už si tím nejsem jistý. Nejdřív spolu nezvládli setrvat ani v jedné místnosti a teď jsou spolu sami na ostrově. Zkrátka o ně máme starost.”

„Napadá vás, kdo mohl založit ten požár nebo kdo včera střílel po Ebbě?”

Berit a Sture zkameněli a zůstali na něj zírat.

„Copak vám to Ebba neřekla?” podivil se Patrik a pohledem zavadil o Paulu. Vůbec mu nepřišlo na mysl, že by Ebbini rodiče nevěděli, co se jejich dceři přihodilo. To by tu otázku formuloval trochu taktněji.

„Ne, řekla nám jen, že našli pod podlahou krev,” hlesl Sture.

Patrik se odmlčel a hledal ta správná slova, kterými by jim události na Valo přiblížil, ale Paula ho předešla. Klidně a věcně jim pověděla o požáru i střelbě.

Berit se chytila stolu tak pevně, až jí klouby zbělely. „Já nechápu, proč nám to zatajila.”

„Asi nám nechtěla přidělávat starosti,” řekl smířlivě Stu-re, ale vypadal stejně rozčileně jako jeho žena.

„Ale proč tam zůstávají? Vždyť je to šílenství! Okamžitě se musí odstěhovat. Sture, pojedeme si s nimi promluvit.”

„Zdá se, že tam chtějí za každou cenu zůstat,” pravil Patrik. „Ale Ebba zatím bydlí u nás. Včera odjela s mou ženou domů a přespala v našem pokoji pro hosty. Zato Marten odmítl ostrov opustit, takže ten je tam pořád.”

„Copak se zbláznil?” vyhrkla Berit. „Jedeme tam. Hned.” Vstala, ale Sture ji jemně přitlačil zase na židli.

„Nedělejme předčasné závěry. Nejdřív zavoláme Ebbě a uvidíme, co nám poví. Však víš, jak jsou oba tvrdohlaví. Nemá cenu se s nimi dohadovat.”

Berit potřásla hlavou, ale už znovu nevstávala.

„Napadá vás, proč by jim někdo chtěl ublížit?” Paula si poposedla. Dokonce i v tomhle úžasném křesle ji po chvíli začaly bolet klouby.

„Ne, vůbec,” odpověděla Berit důrazně. „Žili naprosto normální život. A proč by jim někdo chtěl ublížit ještě víc? Smutku a trápení už si užili dost.”

„Určitě to nějak souvisí s tím, co se stalo Ebbině rodině,” napadlo Stureho. „Možná má někdo strach, že něco vyjde najevo?”

„To si myslíme také, ale zatím toho příliš nevíme, a nechceme proto nic tvrdit s jistotou,” řekl Patrik. „Taky nás mate jedna věc: ta přání, která Ebba dostává od někoho, kdo se podepisuje jako G.”

„No, to je opravdu trochu zvláštní,” souhlasil Sture. „Ta přání jí chodila ke každým narozeninám. Předpokládali jsme, že je posílá nějaký vzdálený příbuzný. Byla neškodná, a tak jsme to nijak neřešili.”

„Ebbě přisel včera pohled, který už tak neškodný nebyl.”

Ebbini rodiče se na něj udiveně podívali.

„Co tam bylo napsáno?” Sture vstal a zatáhl trochu závěsy. Ostré sluneční paprsky začaly dopadat přímo na stůl.

„Byla to výhrůžka.”

„Nic takového se předtím nikdy nestalo. Myslíte, že odesilatel je ta samá osoba, co se snaží Ebbě a Mártenovi ublížit?”

„To nevíme. Ale pomohlo by nám, kdybyste nám mohli ukázat některý z těch předchozích pohledů.”

Sture omluvně zavrtěl hlavou. „Bohužel jsme si je nenechali. Ukázali jsme je Ebbě a pak jsme je vyhodili. Nebyly nijak zvlášť osobní. Bylo tam jen Všechno nejlepší knarozeninám a pak G. Nic jiného. Takže nám nepřišlo nutné je schovávat.”

„Tomu rozumím,” řekl Patrik. „A nedalo se ještě podle něčeho jiného poznat, od koho jsou? Co například razítko na známce?”

„Přicházely odsud z Goteborgu, a tak nám žádné vodítko neposkytly.” Sture se odmlčel, ale pak sebou trhl a podíval se na manželku. „Ty peníze,” vyhrkl.

Berit vykulila oči. „Jak jsme na to mohli zapomenout!” Obrátila se k Patrikovi a Paule: „Od té doby, co Ebba přišla k nám, až do jejích osmnáctin jí někdo posílal každý měsíc na účet určitou částku. Nám jen přišel dopis, že na její jméno byl založen bankovní účet. Ty peníze jsme jí šetřili a dostala je, když si s Martenem kupovali dům.”

„Nemáte tušení, kdo by jí ty peníze mohl posílat? Zkoušeli jste to zjistit?”

Sture přikývl. „Ale ano, párkrát jsme se pokusili. Je jasné, že jsme byli zvědaví. Ale banka nám sdělila, že dárce si přeje zůstat v anonymitě, a s tím jsme se museli spokojit. Nakonec jsme si řekli, že je to asi jedna a táž osoba, co posílá i ta narozeninová přání: nějaký vzdálený příbuzný, který jí chce pomoct.”

„Z které banky jste dostali ten dopis?”

„Z Obchodní. Z pobočky na Norrmalmském náměstí ve Stockholmu.”

„My to prověříme. Je dobře, že jste si na to vzpomněli.”

Patrik se tázavě podíval na Paulu a ta přikývla. Vstal a napřáhl ruku.

„Moc vám děkujeme, že jste si na nás udělali čas. Ozvěte se nám, jestli vás ještě něco napadne.”

„Určitě ano, samozřejmě uděláme všechno pro to, abychom vám pomohli.” Sture se strnule usmál a Patrikovi bylo jasné, že jakmile s Paulou odjedou, vrhnou se k telefonu a okamžitě zavolají dceři.

Výlet do Goteborgu byl nakonec přínosnější, než čekal. „Follow the money,” jak se říká v amerických filmech. Jestli dokážou vypátrat, kdo peníze posílal, možná jim to poskytne potřebné vodítko pro další pátrání.

Když se usadili v autě, zapnul si mobil. Dvacet pět nepřijatých hovorů. Patrik si povzdechl a otočil se k Paule.

„Mám takový pocit, že už se o tom dozvěděli novináři.” Nastartoval a vyjel směrem k Tanumshede. Cekal je těžký den.

Deník Expressen otiskl reportáž o Valo, a když redakční tamtamy donesly Kjellovu šéfovi, že tu zprávu mohli mít jako první, mírně řečeno se naštval. Nejdřív Kjellovi pořádně vynadal a pak mu dal za úkol, aby velkoměstskému gigantovi vypálil rybník a napsal o starém případu takový článek, že budou všichni koukat. „Jsme sice menší a lokální, ale to neznamená, že jsme horší,” bylo jeho oblíbené motto.

Kjell zalistoval ve svých poznámkách. Jistě že to uráželo jeho novinářskou čest, že si nechal vyfouknout před nosem takovou novinu, ale bojovat proti xenofobním organizacím bylo důležitější. Kvůli tomu, aby se dozvěděl pravdu o Přátelích Svédska a Johnu Holmovi, rád jednoho sólokapra oželí.

Musel se držet, aby hned nezavolal Svenovi Niklassonovi, jak pokračuje. Pravděpodobně se nic zvláštního nedozví, dokud si o tom nepřečte v novinách, ale i tak musel neustále na Gimlé a jeho význam myslet. Byl si jistý, že se Sven Niklasson zarazil, když se mu zmínil o lístku, který našla Erika u Johna doma. Zdálo se, že o Gimlé slyšel už dřív a něco o něm věděl.

Rozložil si Expressen a přečetl si, co píšou o objevu na Valo. Věnovali zprávě čtyři strany a v následujících dnech se určitě objeví pokračování. Tanumská policie svolala na odpoledne tiskovou konferenci. Třeba z ní vyplyne něco, na čem by se dalo stavět. Ale do konference ještě zbývalo několik hodin a mít stejné informace jako ostatní nebyla vůbec žádná výzva. Musí zjistit něco, co nikdo jiný nemá. Kjell se na židli opřel a zamyslel se. Věděl, že lidi z okolí se vždycky velmi zajímali o ty kluky, kteří přes velikonoční prázdniny zůstali na ostrově. Během let kolovaly různé divoké dohady o tom, co věděli a nevěděli a jestli náhodou neměli v tom zmizení sami prsty. Pokud se mu podaří sehnat o těch pěti klucích co nejvíc informací, možná z toho dá dohromady článek, který mu budou všechny ostatní noviny závidět.

Narovnal se a začal na počítači vyhledávat informace. Spoustu údajů o těchto chlapcích, dnes už mužích, šlo najít ve veřejně přístupných registrech a to byl vždycky dobrý začátek. Kromě toho měl vlastní poznámky z rozhovoru s Johnem. Ostatní čtyři muže se pokusí sehnat během dne. Znamenalo to spoustu práce a bylo to hodně narychlo, ale pokud se mu to podaří, mohl by z toho být opravdu dobrý článek.

Napadla ho ještě jedna věc a hned si ji poznamenal do bloku. Měl by promluvit s Gostou Flygarem, který byl tehdy u toho. Když bude mít štěstí, třeba mu Gosta povypráví o svých dojmech z výslechů, což by článku dodalo ještě větší váhu.

Celou dobu se mu na mysl vkrádalo Gimlé, ale Kjell

tu myšlenku rozhodně zaplašil. To už není jeho zodpovědnost a možná to ani nic neznamená. Vzal do ruky mobil a vytočil první číslo. Na takovéto úvahy neměl čas.

P ercy si pomalu balil tašku. Na tu oslavu šedesátin nepůjde. Stačilo obvolat pár lidí, aby se dozvěděl, že ho Pyt-tan nejen opustila, ale už se stihla i nastěhovat k oslavenci.

Brzy ráno si Percy sedne do svého jaguára a pojede do Fjallbacky. Nebyl si jistý, jestli je to dobrý nápad. Ale Leonův telefonát mu jen potvrdil, že celý jeho život je v troskách, tak co by vlastně mohl ještě ztratit?

Jako vždycky Leona poslechl. Už tehdy vystupoval jako vůdce a bylo vlastně zvláštní a trochu děsivé, že stejnou autoritu jako dnes měl Leon už v šestnácti. Možná by se jeho život ubíral jinými cestami, kdyby Leono-vy rozkazy neposlechl, ale nad tím teď dumat nechtěl. Události na Valo se mu dařilo vytěsňovat po mnoho let a nikdy se tam nevrátil. Když se toho velikonočního večera posadili do člunu, ani jednou se neotočil.

A teď bude nucen si vzpomenout. Věděl, že by bylo lepší zůstat ve Stockholmu, opít se do němoty, sledovat cvrkot na Karlově ulici pod okny a čekat, až zaklepají věřitelé. Ale Leonův hlas v telefonu přesně jako tehdy způsobil, že si připadal naprosto bez vůle.

Ozval se zvonek u dveří a on leknutím nadskočil. Žádnou návštěvu nečekal a Pyttan už si všechno cenné odnesla. Nedělal si iluze, že by si to třeba rozmyslela a vrátila se. Nebyla hloupá. Pochopila, že by přišla o všechno, a prchla, dokud byl čas. Svým způsobem jí rozuměl. Vyrůstal ve světě, kde si lidé vybírali protějšky podle toho, co jim mohli nabídnout. Jakýsi výměnný obchod mezi šlechtou.

Otevřel dveře. Za nimi stál advokát Buhrman.

„My jsme měli dohodnutou schůzku?” Percy marně pátral v paměti.

„Ne, neměli.” Advokát pokročil dopředu, takže Percy

musel ustoupit a vpustit ho dovnitř. „Měl jsem ve městě nějaké zařizování a vlastně jsem měl odjet domů už odpoledne. Ale tohle spěchá.”

Buhrman se mu vyhýbal pohledem a Percy si uvědomil, že se mu rozklepala kolena. Tohle nevypadalo dobře.

„Pojďte dál,” řekl a vsí mocí se snažil, aby se mu ne-třásl hlas.

V hlavě uslyšel otcovo heslo: Ať se děje cokoli, nikdy neprojevuj slabost. Najednou ho zaplavily vzpomínky na situace, kdy se touto radou neřídil, ale právě naopak se plazil po podlaze, plakal, prosil a žadonil. Polkl a zavřel oči. Tohle není vhodná chvíle na to, aby vzpomínal na minulost. Toho si užije dost zítra. Teď musí zjistit, co Buhrman chce.

„Můžu vám nabídnout trochu whisky?” zeptal se, přešel k barovému vozíku a nalil si sklenku.

Advokát se zvolna a namáhavě usadil na pohovku. „Ne, děkuji.”

„Tak kávu?”

„Ne, díky. Sedněte si.” Buhrman udeřil holí o podlahu a Percy ho poslechl. Zatímco advokát mluvil, on mlčky seděl a občas přikývl na znamení toho, že chápe. Neukázal ani v nejmenším, co si myslí. Otcův hlas se mu ozýval v hlavě čím dál hlasitěji. Nikdy neprojevuj slabost.

Když Buhrman odešel, pokračoval v balení. Může udělat jen jedinou věc. Tehdy před mnoha lety slabost projevil. Nechal zlo, aby zvítězilo. Percy zapnul tašku na zip a posadil se na postel. Zíral přímo před sebe. Jeho život je v troskách. Nic už nemá význam. Ale on už nikdy nedá svou slabost najevo.

Fjallbacka 1939

Laura pozorovala manžela u snídaně. Byli svoji už rok. V den svých osmnáctých narozenin Laura přijala Sigvardovu nabídku k sňatku a několik měsíců nato měli malou svatbu v zahradě. Sigvardovi bylo tfiiapadesát a mohl by být jejím otcem. Ale byl bohatý a ona pochopila, že už se nikdy nebude muset strachovat o budoucnost. Věcně si sepsala seznam s argumenty pro a proti a pozitivní důvody převažovaly.

Láska byla jen pro šílence a pro ženu v její situaci to byl luxus, který si nemohla dovolit.

„Němci obsadili Polsko,” řekl Sigvard rozčileně. „A uvidíš, že to je jen začátek.”

„Já se o politiku nestarám.”

Laura si namazala půlkrajíček chleba. Víc si sníst nedovolila. Za dokonalou postavu musela platit neustálým hladem a někdy ji napadalo, jak je to absurdní. Vzala si Sigvarda kvůli jistotě, že vždycky bude mít co jíst. A teď hladověla stejně často, jako když byla malá a Dagmar utrácela všechny peníze za kořalku.

Sigvard se zasmál. „Píšou tu i o tvém otci.”

Probodla ho ledovým pohledem. Snesla toho hodně, ale už mnohokrát ho žádala, aby se nezmiňoval o ničem, co jakkoli souvisí s její matkou. Minulost si nepotřebovala připomínat. Dagmar byla v bezpečí v nemocnici svatého Jiří a s trochou štěstí tam zůstane po zbytek svého žalostného života.

„To jsi snad nemusel,” napomenula ho.

„Promiň, miláčku. Ale to přece není žádná ostuda. Naopak. Goring je Hitlerův oblíbenec a šéfuje Luftwaffe. To vůbec není zlé.” Zamyšleně přikývl a znovu se zahloubal do novin.

Laura si povzdechla. Nezajímalo ji to a v životě už nechtěla o Goringovi nic slyšet. Tolik let musela snášet matčiny choré fantazie a teď o něm ještě musí věčně číst a poslouchat jen proto, že je jed

ni

ním z nejbližších Hitlerových spolupracovníků. Panebože, co je jim ve Svédsku do toho, že Němci obsadili Polsko?

„Chtěla bych trochu vylepšit salon. Můžu?” zeptala se svým nejmilejším hláskem. Nedávno nechala pokoj kompletně předělat. Vypadal hezky, ale stále nebyl dokonalý. Nebyl jako salon v domečku pro panenky. Pohovka, kterou koupila, se do pokoje tak docela nehodila, a když nechala na strop pověsit křišťálový lustr, jeho hranoly se netřpytily podle jejích představ.

„Ty mě jednou přivedeš na mizinu,” povzdechl si Sigvard, ale věnoval jí zamilovaný pohled. „Dělej, jak je libo, broučku. Hlavně když ti to udělá radost.”

„Pozvala jsem i Annu, doufám, že to nevadí.” Erika se na Ebbu opatrně podívala. Ve chvíli, kdy sestru zvala, jí došlo, že to možná nebyl nejlepší nápad. Jenže měla pocit, že Anna potřebuje společnost.

„Vůbec mi to nevadí.” Ebba se usmála, ale vypadala stále unaveně.

„Co říkali vaši rodiče? Patrikovi to bylo trochu nepříjemné, že se o požáru a výstřelech dozvěděli od nich, ale předpokládal, že jste jim o tom pověděla.”

„To jsem taky měla, ale pořád jsem to odsouvala. Vím, jaké si pokaždé dělají starosti. Chtěli by, abychom to vzdali a nastěhovali se zpátky do Goteborgu.”

„A neuvažovali jste o tom?” zeptala se Erika a pustila film Lotta z Roštacké uličky. Dvojčata spala a Maja na gauči čekala, až film začne.

Ebba se na chvíli zamyslela, ale pak zavrtěla hlavou. „Ne, prostě nemůžeme jet zase zpátky domů. Jestli nám tohle nevyjde, tak nevím, co si počneme. Je mi jasné, že je nerozumné na ostrově zůstávat a taky mám strach, ale zároveň… to nejhorší, co se mohlo stát, už se nám stalo.”

„Co…” začala Erika. Konečně se odhodlala zeptat, co se stalo jejich synovi, ale zrovna v tu chvíli vstoupila do domu Anna.

„Haló!” zavolala.

„Pojď dál, zrovna tu potisící pouštím Maje Lottu.”

„Ahoj,” pozdravila Anna a kývla na Ebbu. Trochu nesměle se na ni usmála, jako by nevěděla, jak se k ní po tom včerejším společném zážitku chovat.

„Zdravím, Anno,” řekla Ebba podobně opatrně. Ne

smělost u ní působila jako součást její osobnosti a Erika si říkala, jestli byla před synovou smrtí otevřenější.

Na obrazovce se objevil název filmu a Erika vstala. „Pojďte si sednout do kuchyně.”

Anna a Ebba šly první a usadily se ke stolu.

„Spala jste trochu?” zeptala se Anna.

„Spala jsem přes dvanáct hodin, ale mám pocit, že bych mohla spát ještě dalších dvanáct.”

„To je určitě tím šokem.”

Erika přišla do kuchyně s hromadou papírů v náručí.

„Tohle jsou materiály, které jsem nashromáždila. Nejsou vyčerpávající a patrně už jste z toho část viděla,” řekla a položila hromadu na stůl.

„Neviděla jsem nic.” Ebba zavrtěla hlavou. „Možná to bude znít divně, ale já jsem o své rodině a minulosti nijak zvlášť nepřemýšlela, dokud jsme nepřevzali dům na ostrově a nenastěhovali jsme se tam. Myslím, že jsem se svým životem byla úplně spokojená a tohle všechno mi připadalo trochu… absurdní.” Prohlížela si tu hromadu papírů, jako by z ní tím způsobem mohla nasát všechny informace.

„Nevadí.” Erika otevřela poznámkový blok a odkašlala si. „Vaše matka, Inez, se narodila roku 1951, a když zmizela, bylo jí teprve dvacet tři. O ní jsem toho do té doby, než si vzala Runeho, moc nenašla. Narodila se a vyrostla ve Fjallbace, ve škole se učila průměrně, no, to je asi všechno, co lze o Inez v archivu najít. V roce 1970 se provdala za vašeho otce, Runeho Elvandera, a vy jste se narodila v lednu 1973.”

„Třetího ledna,” přisvědčila Ebba a přikývla.

„Rune byl o dost starší než Inez, jak asi víte. Narodil se roku 1919 a z prvního manželství měl tři děti: Johana, Annelii a Claese, kterým bylo v době zmizení devět, šestnáct a devatenáct let. Jejich matka Carla, Runeho první manželka, zemřela jen několik let předtím, než se Rune oženil s Inez, a podle svědků, se kterými jsem mlu

vila, pro vaši matku nebylo jednoduché se do rodiny začlenit.”

„Zajímalo by mě, proč se vdala za muže o tolik staršího,” poznamenala Ebba. „Otci muselo být,” v duchu počítala, „padesát jedna, když se brali.”

„Zdá se, že s tím měla hodně společného vaše babička. Byla zjevně, no, jak bych to řekla…”

„Babičku jsem vůbec neznala, takže mě nemusíte nijak šetřit. Já mám rodinu v Goteborgu. Tuhle část svého života beru spíš jako takovou kuriozitu.”

„Tak to se neurazíte, když vám povím, že vaše babička byla pořádná megera.”

„Eriko!” okřikla ji Anna a káravě se na ni podívala.

Ebba se od srdce zasmála, snad poprvé, co si Erika s Annou pamatovaly.

„To nic.” Otočila se k Anně. „Mně to nevadí. Chci slyšet pravdu nebo každopádně aspoň to, co se z ní Erice podařilo vypátrat.”

„Fajn,” přikývla Anna, ale stále se tvářila skepticky.

Erika navázala: „Vaše babička se jmenovala Laura a narodila se roku 1920.”

„Takže byla stejně stará jako můj otec,” poznamenala Ebba. „Tím víc mě zajímá, jak se to celé seběhlo.”

„Jak už jsem říkala, Laura prý v té svatbě měla prsty. Přiměla vaši matku, aby se za Runeho provdala. Ale nevím to naprosto jistě, takže ruku do ohně bych za to nedala.”

Erika se chvíli přehrabovala v hromadě a pak před Ebbu položila okopírovanou fotku.

„Tohle je vaše babička Laura a dědeček Sigvard.”

Ebba se naklonila blíž. „No, zrovna vesele tedy nevypadá.” Prohlížela si tu upjatou dámu. Muž vedle ní vypadal o dost přívětivěji.

„Sigvard zemřel roku 1954, těsně poté, co byl tenhle snímek pořízen.”

„Vypadají zámožně,” podotkla Anna a i ona se naklonila blíž, aby si fotku mohla lépe prohlédnout.

„Taky byli,” přisvědčila Erika. „Tedy aspoň do Sigvardovy smrti. Pak se ukázalo, že uzavřel řadu nevýhodných obchodů. Moc peněz po něm nezůstalo, a protože Laura nepracovala, kapitál se pomalu, ale jistě ztenčoval. Laura by patrně přišla na mizinu, kdyby se Inez neprovdala za Runeho.”

„Byl můj otec bohatý?” zeptala se Ebba. Zvedla fotku ze stolu a přidržela si ji těsně u očí, aby jí neunikl ani ten nejmenší detail.

„Bohatý, to bych neřekla, ale byl na tom dobře. Dost dobře na to, aby mohl Lauře platit drahé bydlení na pevnině.”

„Ale když matka s otcem zmizeli, ona už přece nežila?”

Erika zalistovala v poznámkovém bloku před sebou.

„Ne, přesně tak. Laura zemřela na infarkt roku 1973. A došlo k tomu shodou okolností na Valo. Claes, Runeho nejstarší syn, ji našel vzadu za domem. To už byla mrtvá.”

Erika si navlhčila prst, začala znovu procházet hromadu na stole a brzy z ní vytáhla okopírovaný novinový článek. „Tady o tom psali v Bohuslanských novinách.”

Ebba si od ní kopii vzala a začetla se do článku.

„Zdá se, že babička byla něco jako celebrita.”

„Ano, Lauru Blitzovou tu všichni znali. Sigvard podnikal v lodní dopravě a šuškalo se, že za druhé světové války obchodoval s Němci.”

„Oni byli nacisti?” zděsila se Ebba a podívala se na Eriku.

„Nevím, jak moc se angažovali,” odpověděla zdráhavě. „Ale bylo všeobecně známé, že vaši prarodiče chovali k Německu jisté sympatie.”

„Moje matka taky?” Ebba vykulila oči a Anna vrhla na Eriku varovný pohled.

„O tom jsem nic neslyšela.” Erika zavrtěla hlavou. „Milá, ale trochu naivní. Tak Inez většinou popisovalo okolí. A zcela v područí vaší babičky.”

„Tím se asi vysvětluje, proč si vzala mého otce.” Ebba se kousla do rtu. „On byl přece taky taková autoritativní osobnost? Nebo si to jen namlouvám, protože byl ředitel na internátní škole?”

„Ne, asi máte pravdu. Zjevně byl hodně přísný a tvrdý.”

„Pocházela babička z Fjallbacky?” Ebba se zase zaměřila na fotku té upjaté ženy.

„Ano, její rodina tu bydlela už několik generací. Její matka se jmenovala Dagmar a narodila se roku 1900 ve Fjallbace.”

„Takže jí bylo dvacet, když se jí narodila babička? Ale tehdy asi bylo běžné mít děti takhle brzo. Kdo byl babiččiným otcem?”

„V rodném listě je napsáno otec neznámý. A Dagmar asi byla dost vyhlášená firma.” Erika si znovu navlhčila prst a listovala, dokud až skoro úplně vespod nenašla správný dokument. „Tady je výpis ze soudní knihy.”

„Odsouzená za veřejné pohoršování? Babiččina matka byla prostitutka?” Ebba vrhla na Eriku udivený pohled.

„Byla sama, měla nemanželské dítě a patrně jen dělala všechno pro to, aby přežila. Jsem si jistá, že neměla lehký život. Několikrát ji odsoudili i za krádež. O Dagmar se všeobecně vědělo, že je trochu bláznivá a pije. Mám tu dokumenty, které ukazují, že strávila dlouhá léta v ústavu pro duševně choré.”

„Babička musela mít opravdu příšerné dětství,” řekla Ebba. „Není divu, že se z ní stala zlá ženská.”

„Vyrůstat s Dagmar muselo být velmi těžké. Dneska by se považovalo za skandál, že u ní Laura směla zůstat. Ale tehdy byla jiná doba a svobodné matky byly předmětem obrovského opovržení.” Erika měla matku a dceru před očima. Strávila bádáním o jejich životě tolik času, že pro ni byly zcela skutečné. Vlastně ani nevěděla, proč se vydala tak daleko do minulosti, když se původně chtěla jen dozvědět víc o záhadném zmizení Elvanderových. Ale osudy těch žen ji tak zaujaly, že nemohla přestat.

„Co se stalo s Dagmar?” zeptala se Ebba.

Erika jí podala další stránku: kopii černobílé fotografie, která se zdála být pořízena během soudního líčení.

„Panebože, to je ona?”

„Ukažte mi to,” přihlásila se Anna a Ebba jí fotku přidržela před očima.

„Kdy je to vyfocené? Vypadá hrozně staře a sešle.”

Erika se podívala do svých poznámek. „Tahle fotka je z roku 1945. To bylo Dagmar pětačtyřicet. Pak ji hospitalizovali v nemocnici svatého Jiří v Goteborgu.”

Erika udělala dramatickou pauzu.

„Mimochodem, je to vyfocené čtyři roky předtím, než Dagmar zmizela.”

„Zmizela?” podivila se Ebba.

„Ano, zdá se, že to máte v rodině. Poslední záznamy o Dagmar pocházejí z roku 1949. Pak jako by se vypařila.”

„Laura o tom nic nevěděla?”

„Podle mých informací se Laura přestala s Dagmar stýkat dávno předtím. V té době už byla vdaná za Sigvarda a žila naprosto jiný život, než jaký byla nucená snášet s Dagmar.”

„Kam se mohla podít? Copak tehdy neměli žádnou teorii?” zeptala se Anna.

„Nejpravděpodobnější se jim zdálo, že se Dagmar opila a utopila se v moři. Ale její tělo se nikdy nenašlo.”

„Pomoc,” hlesla Ebba a znovu vzala do ruky Dagmaři-nu fotografii. „Moje prababička byla zlodějka a šlapka a pak beze stopy zmizela. Nevím, jestli to zvládnu zpracovat.”

„To ještě není všechno.” Erika se rozhlédla kolem stolu a vychutnávala si jejich naprostou pozornost. „Dagmařina matka…”

„Ano?” pobídla ji Anna netrpělivě.

„Asi bude lepší, když se nejdřív naobědváme a řeknu vám to až pak,” pravila Erika, která ve skutečnosti neměla vůbec v plánu čekat s odhalením tak dlouho.

„Hned!” zakřičely sborově Anna s Ebbou.

„Říká některé z vás něco jméno Helga Svenssonová?”

Ebba se na chvíli zamyslela, ale pak pomalu zavrtěla hlavou. Anna mlčky krčila čelo. Pak se na Eriku podívala a v očích jí zahořela jiskřička poznání.

„Andělíčkářka,” řekla.

„Cože?” zeptala se Ebba.

„Fjallbacku přece neproslavila jen Vlčí soutěska z Ron-ji, dcery loupežníka a Ingrid Bergmanová,” vysvětlila Anna. „Máme také tu pochybnou čest být rodištěm Andělíčkářky Helgy Svenssonové, která byla, pokud si to pamatuju správně, popravena roku 1909.”

„1908,” opravila ji Erika.

„Popravena za co?” Ebba se stále tvářila zmateně.

„Vraždila malé děti, které jí jejich matky svěřily do péče. Topila je v kádi. Přišlo se na to teprve tehdy, když si to jedna z matek rozmyslela a pro své dítě se vrátila. Když u ní syna nenašla, přestože jí o něm Helga celý rok psala dopisy, pojala matka podezření a šla na policii. Uvěřili jí a jednoho dne za svítání vtrhli do domu k Helze, jejímu muži a dětem, které u nich zrovna pobývaly. Byla mezi nimi její vlastní dcera a další děti, o které se Helga starala a které měly to štěstí, že zůstaly naživu.”

„A když vykopali udusanou zem ve sklepě, našli tam osm dětských mrtvolek,” doplnila Anna.

„Uf, to je odporné,” řekla Ebba a vypadala, že se jí dělá nevolno. „Ale stále nechápu, co to má společného s mými předky?” Ukázala na hromadu papírů na stole.

„Helga byla Dagmařina matka,” vysvětlila jí Erika. „Andělíčkářka. Helga Svenssonová byla Dagmařina matka a vaše praprababička.”

„Děláte si ze mě legraci?” Ebba na Eriku pochybovačně zírala.

„Ne, je to pravda. Možná teď pochopíte, že mi to připadalo jako zvláštní shoda okolností, když jsem se od Anny dozvěděla, že vyrábíte šperky s přívěšky ve tvaru andělíčků.”

„Ze já do toho vůbec začala šťourat,” povzdechla si Ebba, ale zdálo se, že to nemyslí úplně vážně.

„Ale vždyť je to tak vzrušující…,” vyhrkla Anna, ale hned toho výrazu zalitovala a začala se Ebbě omlouvat: „Promiňte, nechtěla jsem…”

„Já si taky myslím, že je to vzrušující,” uklidnila ji Ebba. „A chápu, jaká je to ironie, že vyrábím zrovna takové šperky. Je to zvláštní. Člověk si říká, jestli to není osud.”

V očích se jí objevil temný stín a Erika si pomyslela, že si asi vzpomněla na syna.

„Osm dětí,” řekla zvolna. „Osm malých dětí zakopaných ve sklepě.”

„Jak může někdo něco takového udělat?” divila se Anna.

„Co se stalo s Dagmar, když Helgu popravili?” Ebba si založila ruce na prsou a vypadala ještě zranitelněji než obvykle.

„Helžina muže, Dagmařina otce, popravili také,” vyprávěla Erika. „Tělíčka ve sklepě pohřbil on, a proto ho považovali za spoluviníka, i když děti topila Helga. Dagmar osiřela a několik let pobývala u jednoho sedláka na statku kousek od Fjallbacky. Jak se jí tam vedlo, to nevím. Ale umím si představit, že to měla jako dcera vražedkyně těžké. Místní lidé takový hřích jen tak neprominuli.”

Ebba přikývla. Vypadala úplně vyčerpaně a Erika si řekla, že už to stačilo. Byl čas na oběd a kromě toho se chtěla podívat, jestli jí nevolal Gosta. Doufala, že už se něco dozvěděl od Olleho ze skládky. Třeba budou mít konečně štěstí.

Na okně bzučela moucha. V beznadějném boji se znovu a znovu vrhala proti sklu. Musí jí to být divné. Zdánlivě tam není žádná překážka, ale stále jí něco brání v rozletu. Marten přesně chápal, jak se moucha cítí. Chvíli ji pozoroval, pak k ní pomalu natáhl ruku a chytil ji mezi palec a ukazovák. Fascinovaně si ji prohlížel, zatímco

tiskl prsty k sobě. Rozmáčkl mouchu na placku a otřel si prsty o okenní rám.

Když bzučení ustalo, rozhostilo se v pokoji úplné ticho. Seděl na židli u Ebbina pracovního stolu pokrytého věcmi, které používala k výrobě šperků. Na stole ležel i napůl hotový stříbrný andělíček a Marten přemýšlel, čí smutek má asi zmírnit. Možná ani není určen pro někoho truchlícího. Ne všechny náhrdelníky kupovali lidé na památku zemřelých, mnozí zákazníci si je objednávali jen proto, že byly krásné. Ale tušil, že zrovna tento náhrdelník patří někomu, kdo přišel o blízkého člověka. Od Vincentovy smrti vnímal smutek jiných lidí i na dálku. Vzal nedokončeného andělíčka do ruky a byl si jistý, že je určen pro někoho, kdo cítí stejnou prázdnotu a bezvýchodnost jako oni dva s Ebbou.

Sevřel andělíčka v dlani. Ebba nechápala, že společnými silami by mohli část té prázdnoty vyplnit. Stačilo by, kdyby ho zase pustila k sobě. A hlavně musí přiznat svou vinu. Pocit vlastního provinění ho dlouho zaslepoval, ale teď stále jasněji viděl, že to byla Ebbina chyba. Když to přizná, on jí odpustí a dá jí další šanci. Ale ona mlčela, jen se na něj vyčítavě dívala a hledala v jeho pohledu vědomí viny.

Stále ho od sebe odstrkovala a on to nemohl pochopit. Po všem, co se stalo, by ho měla nechat, aby o ni pečoval, měla by v něm hledat oporu. Dřív rozhodovala o všem ona. Kde budou bydlet, kam pojedou na dovolenou, kdy si pořídí dítě, ano, dokonce i toho osudného rána rozhodla, co a jak udělají. Lidi se vždycky nechali zmást jejíma modrýma očima a drobnou postavou. Zdála se jim plachá a povolná, což vůbec nebyla pravda. Toho rána to byla její vina, ale od teď už bude o všem rozhodovat jen on.

Vstal a odhodil přívěšek, který držel v ruce. Andělíček, celý umazaný od něčeho červeného a lepkavého, přistál na přeplněném stole. Marten se podíval do dlaně a udi

veně zjistil, že na ní má spoustu řezných ranek. Zdráhavé si otřel ruku o kalhoty. Ebba se musí vrátit domů. Musí jí vysvětlit pár věcí.

Liv horlivě otírala venkovní nábytek. Muselo se to dělat každý den, aby zůstal čistý, a ona pečlivě drhla plastové židle, až se leskly. Na prudkém slunci jí na zádech vyrazil pot. Po mnoha hodinách strávených venku u chaty získala její kůže zlatavý nádech, ale pod očima měla tmavé kruhy.

„Myslím, že bys tam neměl chodit,” řekla. „Proč byste se měli po tolika letech scházet? Přece víš, v jak choulostivé situaci se teď strana nachází. Nesmíme na sebe upozorňovat, dokud…” Odmlčela se uprostřed věty.

„Já to všechno vím, ale určité věci ovlivnit nedokážu,” namítl John a posunul si brýle na čelo.

Seděl u stolu a probíral se novinami. Každý den četl všechny velké deníky a několik vybraných lokálních. Zatím se mu nikdy nepodařilo prokousat se hromadou novin, aniž by pocítil nechuť k té všudypřítomné hlouposti, kterou stránky přetékaly. Všichni ti liberální novináři, sloupkaři a všeználkové si mysleli, že jen oni chápou, jak svět funguje. Společnými silami příspívali k tomu, že se švédští občané pomalu ale jistě ženou do záhuby. Bylo na něm, aby lidi přiměl otevřít oči. Cena za to byla vysoká, ale v každé válce jsou nějaké oběti. A tohle válka je.

„Bude tam i ten Zid?” Poté co se Liv rozhodla, že židle už jsou čisté dost, vrhla se na stůl.

John přikývl. „Josef tam pravděpodobně bude také.”

„Jen si představ, že tě s ním někdo uvidí a vyfotí vás spolu. Co myslíš, že se asi stane, jestli tu fotku otisknou noviny? Je ti přece jasné, co by tomu řekli tvoji příznivci. Začali by tě všemožně zpochybňovat a možná bys musel i rezignovat. To se nesmí stát, když už jsme tak blízko.”

John se rozhlédl po přístavu a vyhnul se Livinu po

hledu. Ona o ničem nevěděla. Jak by jí mohl vyprávět

0 temnotě, chladu a hrůze, které dočasně vymazaly všechny rozdíly mezi rasami? Tehdy šlo o to, aby přežili, a tato zkušenost ho s Josefem spojovala navždy, v dobrém

1 zlém. Nikdy by to nedokázal Liv vysvětlit.

„Prostě tam musím,” řekl tónem, který jasně dával najevo, že o tom dál nehodlá diskutovat. Liv věděla, že další nátlak je marný, ale stejně si pro sebe něco mumlala. John se usmál a podíval se na ni, na její krásný obličej, jehož výraz prozrazoval železnou vůli. Miloval ji a měli mnoho společného, ale onu temnotu mohl sdílet jen s těmi, kteří ji s ním zažili.

Po všech těch letech se znovu setkají. Bude to naposledy. Úkol, který měl před sebou, byl příliš důležitý a on musí udělat za minulostí tlustou čáru. Události z roku 1974 vyplavaly dočasně na povrch, ale hned zase zmizí, jen když se na tom dohodnou. Dávným tajemstvím se bude nadále nejlépe dařit v temnotě, kde se zrodila.

Starosti mu dělal jen Sebastian. Už tehdy si vychutnával svoji převahu a mohl by způsobit potíže. Ale pokud nebude rozumný, existuje i jiné východisko.

P atrik se zhluboka nadechl. Annika dokončovala poslední přípravy před tiskovou konferencí a novináři, kteří přijeli až z Goteborgu, už se shromáždili. Někteří o tom napíšou i do celostátních deníků, takže zítra si o případu přečtou po celém Svédsku. Od teď bude vyšetřování jeden velký cirkus, to věděl z předchozích zkušeností. A uprostřed manéže si Mellberg bude hrát na ředitele. S tím už měl Patrik taky jistou zkušenost. Mellberg byl bez sebe radostí, když se dozvěděl, že budou muset narychlo svolat tiskovou konferenci. S největší pravděpodobností si teď na záchodě uhlazuje přehazovačku.

Sám Patrik byl nervózní jako před každou tiskovkou. Kromě toho, že je na něm, aby shrnul průběh vyšetřování a zároveň nevyzradil příliš mnoho, bude hlavně mír

nit škody, které napáchá Mellberg. Na druhou stranu mohl být rád, že to tisk nevyčmuchal už před několika dny. Všechno, co se v okolí stalo, se obvykle rozšířilo rychlostí blesku a události na Valo se už určitě donesly naprosto všem obyvatelům Fjallbacky. Měli štěstí, že to nikdo z nich tisku dosud nenahlásil. Ale nakonec se štěstí obrátilo proti nim a teď už novináře nezastaví nic.

Z chmurných myšlenek ho vyrušilo opatrné zaklepání. Dveře se otevřely a vešel Gosta. Bez ptaní se usadil na židli naproti Patrikovi.

„Hyeny už se sbíhají,” poznamenal Gosta, sklopil oči a díval se, jak palci točí mlýnek.

„Je to jejich práce,” řekl smířlivě Patrik, i když si před chvílí myslel to samé. Nemělo cenu vnímat novináře jako protivníky. Někdy jim tisk dokonce mohl být k užitku.

„Jak to šlo v Goteborgu?” zeptal se Gosta a stále se na Patrika nepodíval.

„Docela dobře. Ukázalo se, že Ebba rodičům neřekla ani o požáru ani o výstřelech.”

Gosta vzhlédl. „Proč ne?”

„Asi jim nechtěla přidělávat starosti. Mám pocit, že se hned po našem odjezdu vrhli k telefonu, a hlavně matka by nejradši okamžitě odjela na Valo.”

„To možná není špatný nápad. A ještě lepší by bylo, kdyby se Ebba s Má rtenem odstěhovali, dokud tenhle případ nevyřešíme.”

Patrik potřásl hlavou. „No, já bych v domě, kde se mě někdo pokusil zabít - a ne jednou, ale dokonce dvakrát - rozhodně nezůstal ani o minutu déle, než by bylo nutné.”

„Lidi jsou různí.”

„Každopádně má Ebba moc milé rodiče.”

„Takže ti připadalo, že na ni jsou hodní?”

„Ano, myslím, že se u nich měla dobře. A zdá se, že má hezký vztah i se svými sourozenci. A bydlí v pěkné čtvrti. Starší dům se spoustou růžových keřů okolo.”

„To rozhodně zní jako fajn místo, kde strávit dětství.”

„Bohužel jsme nezískali žádné vodítko, kdo by mohl posílat ty pohledy.”

„Neschovali si je?”

„Všechny je vyhodili. Ale byla to jen přání k narozeninám, nebylo na nich nic výhružného jako na té poslední pohlednici. A všechna přání měla razítko pošty v Goteborgu.”

„Divné.” Gosta se opět soustředil na své palce.

„A ještě divnější je, že Ebbě někdo až do jejích osmnáctin každý měsíc anonymně posílal peníze.”

„Cože? Anonymně?”

„Přesně tak. Jestli se nám podaří vypátrat, kdo je posílal, možná nás to někam posune. Aspoň v to doufám. Přece je dost pravděpodobné, že je to ta stejná osoba, která posílala i ty pohledy. Ale teď už musím jít.” Patrik vstal. „Chtěl jsi ještě něco?”

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak si Gosta odkašlal a vzhlédl k Patrikovi.

„Ne, nic. Vůbec nic.”

„Tak zatím.” Patrik otevřel dveře a chystal se zrovna vykročit do chodby, když tu na něj Gosta zavolal.

„Patriku?”

„Ano, co je? Za minutu začíná tiskovka.”

Opět bylo chvíli ticho.

„Ale nic. Zapomeň na to,” řekl Gosta.

„Dobře.”

Patrik zamířil k zasedací místnosti vzadu na chodbě a trochu mu vrtalo hlavou, co mu asi Gosta chtěl říct. Možná se měl ještě chvíli zdržet a vymámit to z něj.

Pak vstoupil do zasedačky a na všechno ostatní zapomněl. Všechny pohledy se obrátily k němu. Vepředu už stál Mellberg a široce se usmíval. Aspoň někdo ze stanice se na novináře těšil.

Josef zavěsil. Podlomily se mu nohy a on pomalu sklouzl po zdi na zem. Zíral na kytičkované tapety v předsíni, které tam visely od té doby, co dům koupili. Rebecka je chtěla už dlouho vyměnit, ale Josef nechápal, proč by měli vyhazovat peníze na nové tapety, když ty staré pořád vypadají slušně. Věci, které fungují, se nevyměňují. Člověk má být vděčný, že má kde bydlet a co jíst, a v životě existují mnohem důležitější věci než tapety.

Teď Josef přišel o to nejdůležitější ze všeho a ke svému překvapení zjistil, že nemůže z těch tapet spustit oči. Byly opravdu příšerné a jeho napadlo, jestli neměl Re-becku poslechnout a nechat ji, aby pořídila nové. Možná ji celkově měl poslouchat víc?

Jako by se najednou na sebe díval zvenčí. Bezvýznamný a domýšlivý mužík, který si myslel, že si splní sny a že je předurčen k velkým činům. Místo toho vyšlo najevo, že je naivní blázen, a mohl si za to zcela sám. Od té doby, co ho pohltila temnota a ponížení mu zatvrdilo srdce, si vytrvale namlouval, že jednou dosáhne zadostiučinění. Samozřejmě že nedosáhne. Zlo má větší moc. Bylo součástí života jeho rodičů, a i když o tom nikdy nemluvili, on věděl, že je donutilo k bezbožným činům. I on byl nakažen zlem, ale ve své namyšlenosti doufal, že mu Bůh dal možnost, aby se očistil.

Josef začal narážet temenem do zdi. Nejdříve lehce, pak stále silněji. Bylo to svým způsobem příjemné. Najednou si vzpomněl, jak se tehdy naučil nevnímat bolest. Jeho rodiče nenašli žádnou útěchu v tom, že se o své utrpení podělili s ostatními, a ani jemu to nepomohlo. Jeho hanba tím spíš ještě vzrostla. I o té si naivně myslel, že se jí zbaví, jen když se bude dostatečně kát.

Přemýšlel, co Rebecka a děti řeknou, až se to dozvědí, až se všechno provalí. Leon chtěl, aby se sešli, chtěl probudit k životu utrpení, které mělo zůstat zapomenuto. Když mu včera večer zavolal, hrůza Josefa téměř ochro

mila. Teď se hrozba stane skutečností a on nemůže dělat nic, aby tomu zabránil. Ale dnes už to není důležité. Na všechno už bylo pozdě. Byl stejně bezmocný jako tehdy a nezbývaly mu už žádné síly, aby s osudem bojoval. Stejně by to nemělo cenu. Ten sen existoval od samého počátku pouze v jeho hlavě a Josef si nejvíc ze všeho vyčítal, že to nepochopil dřív.

Karinhall 1949

Dagmar plakala a její žal se mísil s radostí. Konečně je blízko Hermanna. Chvíli o svém plánu pochybovala. Peníze od Laury jí stačily jen na kousek cesty. Většinu z nich utratila, když ji přepadla nesnesitelná žízeň, a některé dny si pamatovala jen mlhavě, ale pokaždé znovu vstala a putovala dál. Její Hermann na ni přece čeká.

Samozřejmě věděla, že není v Karinhallu pohřbený. Během jedné z mnoha cest vlakem jí to škodolibě připomněl takový otravný člověk, poté co mu pověděla, kam jede. Ale jí bylo jedno, kde je uložené jeho tělo. Četla všechny články a viděla fotky. Hermann patřil sem. Tady dlela jeho duše.

Byla tu i Carin Goringová. Dokonce i po své smrti si ta odporná děvka udržela nad Hermannem vliv. Dagmar zaiala v kapsách kabátu ruce v pěst, namáhavě dýchala a rozhlížela se po okolním pozemku. Tohle bývala Hermannova říše, ale teď bylo všechno zničené. Zase se jí orosily oči. Jak to, že to nechali takhle zchátrat? Ze statku zbyly jen ruiny a zahrada, která musela dřív být překrásná, byla zarostlá a zpustlá. Listnatý les obklopující pozemky se rozrůstal čím dál víc.

Sla mnoho hodin pěšky, aby se sem dostala. Z Berlína stopovala a pak se pustila lesem na sever, kde se podle novin Karinhall nacházel. Stopovat nebylo vůbec jednoduché. Vypadala sešle a lidé si ji nedůvěřivě prohlíželi. Navíc neuměla ani slovo německy, ale neustále opakovala „Karinhall” a nakonec ji jeden starší pán neochotně vpustil do auta. Když se cesta rozdělila a on jí pomocí posunků vysvětlil, že jede jiným směrem než ona, musela si zase vystoupit. Poslední kus cesty už ji hrozně bolely nohy, ale pokračovala stále dál. Toužila po jediném: přiblížit se Hermannovi.

Procházela se mezi rozvalinami. U vjezdu na pozemek stály dvě budky pro strážné, které svědčily o tom, jak velkolepé asi budovy dříve bývaly. Tu a tam stály zbytky zdí a okrasné kameny, díky

nimž si Dagmar snadno dokázala představit tu bývalou nádheru. A kdyby nebylo Carin, bylo by panství pojmenované po ní.

Přemohla ji nenávist a žal. Rozvzlykala se a padla na kolena. Vzpomněla si na tu líbeznou letní noc, kdy cítila na své kůži Hermannův dech, kdy ji celou zasypal polibky. Té noci získala a zároveň ztratila všechno. Hermann by v životě byl o tolik šťastnější, kdyby si vybral ji. Starala by se o něj a nikdy by na rozdíl od Carin nedopustila, aby se z něj stala ta lidská troska, kterou viděla v nemocnici. Byla by dost silná za oba.

Dagmar vzala do hrsti hlínu a prosívala ji mezi prsty. Do týla ji pálilo slunce a z dálky slyšela vytí divokých psů. Kousek od ní ležela povalená socha. Chyběla jí jedna paže a nos a kamenné oči se nevidoucně upíraly do nebe. Najednou ji dostihla únava. Kůži měla rozpálenou sluncem a chtěla si odpočinout ve stínu. Cesta byla dlouhá a její touha silná a teď si potřebovala jen na chvíli vydechnout a zavřít oči. Rozhlédla se, kde by se mohla ochladit. Vedle schodiště, které už nikam nevedlo, se vyvrátil těžký sloup a opíral se nyní o nejvyšší schod. Pod ním spatřila blahodárný stín.

Byla příliš unavená, aby vstala, a tak se po nerovné půdě doplazila ke schodům, s úlevným povzdechem se schoulila do toho těsného prostoru a zavřela oči. Už od oné červnové noci byla na cestě za ním. Za Hermannem. Teď si musí odpočinout.

Tisková konference skončila před několika hodinami a všichni policisté se sešli v kuchyňce. Ernsta, který předtím věrně čekal v Mellbergově kanceláři, zase vypustili, takže teď jako obvykle zahříval paníčkovy nohy.

„No, tak to dopadlo dobře,” řekl Mellberg a spokojeně se usmál. „Paulo, neměla by sis jít domů odpočinout, co?” zahřměl najednou, až Patrik nadskočil na židli.

Paula ho probodla pohledem. „Neříkej mi laskavě, kdy mám odpočívat, ano?”

„Máš dovolenou a cpeš se do práce. A taháš se autem do Goteborgu a zase zpátky. Jestli se ti něco stane, tak si pamatuj, že…”

„Ano, myslím, že jsme to zvládli,” přerušil ho Patrik, aby odvrátil propukající hádku. „Ti kluci se teď asi pěkně zapotí.”

Vlastně bylo absurdní nazývat muže, kterým dnes bylo přes padesát, kluky. Ale když na ně myslel, pokaždé si vybavil fotku s pěti kluky oblečenými v šatech ze sedmdesátých let a s ostražitými výrazy ve tváři.

„Jen ať se zapotí. Hlavně ten John,” pravil Mellberg a podrbal Ernsta za ušima.

„Patriku?” Do kuchyňky nakoukla Annika a mávala na něj, aby šel za ní. Vstal a následoval ji do chodby, kde mu podala přenosný telefon. „Volá Torbjorn. Zdá se, že něco zjistili.”

Patrik cítil, jak se mu zrychlil puls. Vzal si telefon, zamířil do své kanceláře a zavřel dveře. Dobrou čtvrthodinu poslouchal, co má Torbjorn na srdci, a pak mu položil několik doplňujících otázek. Když hovor ukončil, pospíšil si zase do kuchyňky, kde stále seděli Mellberg, Paula, Gosta a teď už i Annika. Přestože už bylo dost pozdě, nikdo nevypadal, že se chystá jít domů.

„Co říkal?” vyhrkla Annika.

„Klid. Jen si nejdřív naliju trochu kafe.” Přehnaně pomalu se Patrik vydal k překapávači a natáhl se pro konvici, ale dřív než stihl uchopit její držadlo, Annika vyskočila. Vytrhla konvici z překapávače, nalila kávu do hrnku, až stříkala všude kolem, a postavila hrnek na stůl k Patrikovu prázdnému místu.

„Tak! A teď si sedni a povídej, co Torbjorn říkal.”

Patrik se zašklebil, ale poslechl ji. Odkašlal si.

„Torbjorn zajistil zřetelný otisk prstu na rubu známky na pohledu, který přišel od G. Máme tedy šanci porovnat otisk s případným podezřelým.”

„To je skvělé,” poznamenala Paula a opřela si oteklé nohy o židli. „Ale vypadáš jako kocour, který právě spolkl kanárka, takže to asi nebude všechno.”

„Máš naprostou pravdu.” Patrik si lokl horké kávy. „Jde o tu kulku.”

„O kterou?” zeptal se Gosta a naklonil se dopředu.

„O to přesně kráčí. Kulka, která vězela pod podlahovou lištou v jídelně, a kulky, které byly naprosto proti všem pravidlům vytaženy z kuchyňské zdi po útoku na Ebbu…”

„No jo.” Mellberg to odmávl. „Chápu, co se mi snažíš naznačit.”

„Pravděpodobně byly vystřeleny ze stejné zbraně.”

Zíraly na něj čtyři páry očí. Patrik přikývl.

„Zní to neuvěřitelně, ale je to pravda. Když v roce 1974 někdo zastřelil neznámý počet příslušníků rodiny Elvanderových, s největší pravděpodobností použil stejnou zbraň jako včerejší pachatel, když střílel na Ebbu.”

„Může to po tolika letech opravdu být stejný pachatel?” Paula zavrtěla hlavou. „Připadá mi to úplně přitažené za vlasy.”

„Celou dobu jsem si myslel, že pokusy zavraždit Ebbu

a jejího manžela určitě nějak souvisejí se zmizením její rodiny. A tohle to dokazuje.”

Patrik rozhodil rukama. V hlavě mu zněly podobné otázky, jaké je zasypaly na tiskové konferenci. Novinářům odpovídal, že se jedná pouze o teorii. Teprve teď získal důkaz, který dával vyšetřování patřičnou váhu a posílil podezření, jež měli už od začátku.

„Expert na zbraně také podle drážek na kulkách zjistil, z jakého typu zbraně se střílelo,” doplnil. „Musíme prověřit, jestli někdo z okolí nemá nebo neměl revolver značky Smith & Wesson ráže .38.”

„Když se na to podíváme z té světlejší stránky, znamená to, že zbraň, kterou někdo Elvanderovy zavraždil, neleží na dně moře,” prohodil Mellberg.

„Aspoň tam neležela ještě včera, kdy na Ebbu někdo vystřelil, ale to se od té doby mohlo změnit,” podotkl Patrik.

„Já si to nemyslím,” řekla Paula. „Jestli si někdo schovával tu zbraň tak dlouho, pochybuju, že se jí hned zbavil.”

„Možná máš pravdu. Třeba dotyčný tu zbraň vnímá jako trofej a nechává si ji jako jakousi památku na tehdejší události. Tato nová fakta každopádně ukazují, že se musíme ještě víc zaměřit na to, co se stalo v roce 1974. Musíme znovu vyslechnout ty čtyři, se kterými už jsme mluvili, a vyptat se jich ještě podrobněji, jak se to onoho dne seběhlo. A co nejdříve musíme vyhledat Percyho von Ba-hrna. To už jsme měli udělat dřív, ale za to se budu zodpovídat já. To stejné platí pro toho učitele, který je stále naživu. Jak že se jmenoval? Ten, jak byl přes Velikonoce na dovolené, víte přece…” Patrik luskl prsty.

„Ove Linder,” napověděl mu Gosta. Tvářil se sklíčeně.

„Správně, Ove Linder. Teď bydlí v Hamburgsundu, že? S ním si promluvíme hned zítra ráno. Možná že má cenné informace o tom, jak to na škole vypadalo. Zajedeme tam spolu.” Natáhl se pro papír a tužku, které vždyc

ky byly po ruce na stole, a začal sepisovat úkoly, do kterých se musí hned pustit.

„No…,” hlesl Gosta a mnul si bradu.

Patrik psal dál.

„Zítra se musíme sejít s těmi pěti kluky. Rozdělíme si je. Paulo, ty by sis možná mohla vzít na starost ty peníze, které Ebbě někdo posílal?”

Paula se rozzářila. „Jasně, vlastně už jsem do banky zavolala a požádala je o pomoc.”

„Patriku,” pokusil se Gosta znovu, ale Patrik uděloval rozkazy a vůbec ho neposlouchal. „Patriku!”

Všichni se na Gostu podívali. Vůbec k němu nesedělo, aby takto zvyšoval hlas.

„Ano, co je? Máš něco na srdci?” Patrik si Gostu prohlížel a najednou mu bylo jasné, že to, co se mu kolega chystá říct, ale očividně se zdráhá, se mu nebude líbit.

„No, totiž s tím učitelem, Ovem Linderem…”

„Ano?”

„Někdo už s ním mluvil.”

„Někdo?” zeptal se Patrik a čekal, až mu to Gosta vysvětlí.

„Myslel jsem si, že nebude od věci, když nás na případu bude pracovat víc. A nemůžeš popřít, že co se zjišťování informací týče, je moc šikovná, a my teď přece zase tolik lidí nemáme. A tak jsem si řekl, že nebude na škodu, když nám pomůže. Jak jsi před chviličkou zmínil, některé věci už měly být dávno hotové, což díky její pomoci jsou. Takže je to vlastně ku prospěchu věci.” Gos-ta zalapal po dechu.

Patrik na něj zůstal zírat. Copak se úplně zbláznil? Jednal za zády svých kolegů, teď se vymlouvá a ještě se snaží otočit to ve vlastní prospěch? Pak se ho zmocnilo podezření a on snažně doufal, že se nepotvrdí.

„Ona - to má být moje drahá manželka? To ona s tím učitelem už mluvila?”

„No. ano,” přiznal Gosta a sklopil oči do klína.

„Ale Gósto…” Vyznělo to, jako by Paula kárala malé děcko, které tajně ukradlo kus koláče.

„Měl bych vědět ještě něco?” zeptal se Patrik. „Nejlepší bude, když mi povíš všechno. Co má Erika za lubem? A co máš za lubem ty, když už jsme u toho?”

Gósta si zhluboka povzdechl a pustil se do vyprávění: pověděl jim, co mu Erika sdělila o návštěvě u Lizy a uJoh-na, co Kjell zjistil o Johnově rodině, zmínil se i o nalezeném lístku. Pak na chvíli zaváhal, ale nakonec jim prozradil i to, že se někdo vloupal do Patrikova a Eričina domu.

Patrik zbledl jako stěna. „Co mi to tu sakra vykládáš?”

Gósta provinile sklopil oči.

„Tak teď už toho mám dost.” Patrik prudce vstal, vyřítil se ze stanice a sedl do auta. Cítil, jak se to v něm vaří. Když otočil klíčkem v zapalování a motor naskočil, přinutil se několikrát zhluboka nadechnout. Pak dupl na plyn.

Ebba od těch fotek nemohla odtrhnout oči. Poprosila Eriku, jestli by mohla být chvíli sama, vzala si s sebou veškerý materiál o svých předcích a zavřela se do Eričiny pracovny. Poté co uviděla její přeplněný psací stůl, sedla si bez rozmyšlení na podlahu a rozprostřela před sebou okopírované fotografie do vějíře. Tohle je její rodina, její kořeny. I když se u své adoptivní rodiny měla dobře, někdy jim záviděla, že mají příbuzné, s nimiž je pojí pokrevní pouto. Ona sama byla spojená jen se záhadou. Vzpomněla si, kolikrát si prohlížela zarámované fotografie na skříni v obývacím pokoji: prarodiče z otcovy i matčiny strany, tety, sestřenice a bratranci, zkrátka lidé, díky kterým si člověk připadal jako článek v dlouhém řetězu. Teď se dívala na fotky vlastních příbuzných a byl to úžasný a zároveň trochu zvláštní pocit.

Ebba vzala do ruky fotku Andělíčkářky. Tak krásné slovo, a přitom označuje něco tak strašlivého. Přiblížila si snímek až k očím a snažila se v Helžině pohledu odhalit

stopy toho, co spáchala. Nevěděla, jestli ji snímek zachycuje předtím, než děti zavraždila, nebo potom, ale maličké dítě na obrázku byla určitě Dagmar a byly jí sotva dva roky. Měla na sobě světlé šatičky s kanýry a zatím vůbec netušila, jaký osud ji čeká. Kam se asi poděla? Utopila se v moři, jak si zjevně myslela spousta lidí? Bylo její zmizení přirozeným vyústěním života, který se rozpadl na kousky už v době, kdy vyšly najevo zločiny jejích rodičů? Litovala Helga svých činů? Uměla si představit, jak její odhalení poznamená Dagmar, nebo byla přesvědčená, že ty nechtěné děti nikomu chybět nebudou a nikdo na ni nepřijde? Otázky se Ebbě míhaly hlavou jedna přes druhou a jí bylo jasné, že na ně nikdy nedostane odpověď. A přece cítila s těmi ženami jakousi sounáležitost.

Prohlížela si fotografii Dagmar. Její tvář nesla stopy těžkého života, ale stále bylo poznat, že kdysi bývala krásná. Co se asi dělo s babičkou Laurou, když Dagmar zadržela policie nebo ji zavřeli do blázince? Ebba věděla, že Laura žádné jiné příbuzné neměla. Postarali se o ni přátelé nebo skončila v dětském domově či u pěstounů?

Najednou si Ebba vzpomněla, že vlastně o svém původu uvažovala, už když čekala Vincenta. Byli to přece i jeho předkové. Kupodivu ji tyto úvahy opět přestaly zajímat, když se narodil. Na žádné přemýšlení totiž neměla čas, protože ji Vincent plně zaměstnával svou vůní, jemňounkými chloupky na zátylku a dolíčky na loktech. Všechno ostatní se jí zdálo naprosto nedůležité. I ona sama si připadala nedůležitá. Ona a Márten byli najednou degradováni, nebo spíš povýšeni, na kompars ve filmu o Vincentovi. Ve své nové roli se našla, ale tím jí připadala prázdnota po jeho smrti ještě větší. Teď je matka bez dítěte, bezvýznamná komparsistka ve filmu, kterému schází hlavní postava. Ale snímky, které před ní ležely, jí poskytovaly nové souvislosti.

Slyšela, jak Erika v kuchyni cinká nádobím a jak děti

296

výskají a křičí. A ona tu sedí obklopená příbuznými. Sice byli všichni mrtví, ale stejně ji vědomí, že vůbec existovali, přinášelo ohromnou útěchu.

Ebba si přitáhla kolena k bradě a schoulila se do klubíčka. Napadlo ji, jak se asi má Marten. Od odjezdu z ostrova si na něj vůbec nevzpomněla, a měla-li být k sobě upřímná, vlastně se o něj nestarala od té doby, co Vincent zemřel. Jak by mohla, když byla posedlá vlastním žalem? Ale teď se zdálo, jako by si díky těm novým souvislostem poprvé po dlouhé době uvědomila, že Ma rten je její součástí. Vincent je spojil navždycky. S kým by sdílela společné vzpomínky, když ne s Martenem? Stál po jejím boku, hladil ji po rostoucím bříšku a při ultrazvukovém vyšetření pozoroval Vincentovo tlukoucí srdíčko. Během porodu jí otíral pot z čela, masíroval jí záda a dával jí napít - celý ten nekonečný, příšerný, ale zároveň úžasný den, kdy bojovala o to, aby Vincenta přivedla na svět. Dlouho vzdoroval, ale když se konečně podíval do světla a trochu šilhavě na ně zamrkal, Ma rten ji chytil za ruku a pevně ji stiskl. Za své slzy se nestyděl, jen si je utřel do rukávu. Pak společně prožívali proplakané noci, Vincentův první úsměv a prořezávající se zoubky. Společně Vincentovi fandili, když se snažil udržet na všech čtyřech a začínal lézt, a Má rten natočil jeho první klopýtavé krůčky. První slůvka, první věty a první den ve školce. Smích a pláč. Dobré dny a špatné dny. Ma rten by jako jediný chápal, o čem mluví. Nikdo jiný.

Jak tam tak seděla na podlaze, cítila, že se jí srdce ro-zehřívá. Ten kus ledu, který měla v hrudi, pomalu roz-tával. Zůstane tu ještě jednu noc. Pak pojede domů. K Martenovi. Je načase nechat vinu vinou a začít žít.

Anna nasměrovala člun z přístavu a nastavila tvář slunci. Být sama, bez muže i bez dětí, ji naplňovalo nečekaným pocitem volnosti. Půjčila si člun od Eriky a Patrika, protože v tom jejich došel benzin, a teď si vychutnávala

jízdu v dobře známém plavidle. Večerní slunce zlatilo vrcholky kopců tyčících se nad přístavem ve Fjallbace. Z Café Bryggan k ní doléhal smích a hudba - asi tam pořádali taneční večer. Zatím se nikdo tančit neodvážil, ale po několika pivech se parket jistě zaplní.

Mrkla na tašku se vzorky látek. Položila ji doprostřed podlážky a raději ještě zkontrolovala, že pořádně zavřela zip.

Ebba už vzorky viděla a okamžitě si vybrala ty, které se jí líbily nejvíc a které chtěla ukázat i Martenovi. Její nadšení přimělo Annu vyrazit na Valo ještě dnes večer. Nejdřív trochu váhala. Na ostrově nebylo zrovna bezpečno, to pocítila během včerejška, a spontánní výlet se podobal spíš jejímu bývalému já, které jen zřídka domýšlelo věci do konce. Alespoň pro jednou však udělá, co ji napadne. Co by se jí mohlo stát? Dojede tam, ukáže M;írtenovi vzorky a zase se vrátí domů. Namlouvala si, že tím jen zabíjí čas. A Márten možná ocení, že bude mít na chvilku společnost. Ebba se rozhodla, že setrvá ještě jednu noc u Eriky a podrobně si projde materiály o svých příbuzných. Podle Anny to byla spíš záminka. Zdálo se, že se Ebbě celkem pochopitelně na ostrov ještě příliš nechce.

Když přijela blíž k molu, uviděla, že tam na ni Ma rten čeká. Předem ho varovala, že dorazí, a on ji asi vyhlížel.

„Tak vy jste se odvážila vydat se k nám na Divoký západ?” řekl se smíchem a zachytil příď člunu.

„Vždycky jsem ráda pokoušela osud.” Anna hodila Ma rtenovi lano a on člun zručně uvázal. „Vypadá to, že už z vás je zkušený mořský vlk,” pochválila ho a ukázala na perfektní lodní smyčku, která pevně přidržovala člun u kůlu mola.

„Když jsem se jednou přestěhoval na ostrov, tak to umět musím.” Podal jí ruku, aby jí pomohl vyskočit na pevninu. Druhou měl zavázanou.

„Děkuju. Copak se vám stalo s rukou?”

Ma rten se na obvaz podíval, jako by ho viděl poprvé.

„Ale, to se při rekonstrukci stává běžně, že se člověk zraní. Bez toho to nejde.”

„Vy jste teda drsňák,” řekla Anna a uvědomila si, že se pošetile usmívá. Ozvalo se v ní špatné svědomí, že tu víceméně flirtuje s Ebbiným mužem, ale myslela to jen z legrace a bylo to zcela neškodné, i když nemohla popřít, že ji M;i rten neskutečně přitahuje.

„Ukažte, vezmu vám to.” Má rten jí z ramene sundal těžkou tašku se vzorky látek a Anna ho vděčně následovala nahoru k domu.

„Normálně bych vás pozval do kuchyně, ale tam teď trochu táhne,” prohodil Marten, když vešli dovnitř.

Anna se zasmála. Bylo jí lehko u srdce. Mluvit s někým, kdo nebere celou dobu v potaz její nehodu, byla ohromná úleva.

„V jídelně se také sedí docela špatně. Chybí tam podlaha,” pokračoval a mrkl na ni.

Po zachmuřeném Martenovi, jak si ho pamatovala z dřívějška, nebylo ani stopy, ale na tom asi nebylo nic zvláštního. I Ebba jí připadala mnohem uvolněnější, když ji viděla u Eriky doma.

„Pokud vám nevadí sedět na podlaze, navrhoval bych, abychom se utábořili nahoře v ložnici.” Nečekal, co mu odpoví, a vyrazil po schodech do patra.

„Když pomyslím na včerejší události, přijde mi trochu zvláštní, že vás obtěžuju s něčím takovým,” poznamenala omluvně k jeho zádům.

„To nic. Život jde dál. V tomto ohledu jsme si s Eb-bou podobní. Oba jsme praktičtí.”

„A to se tu nebojíte zůstávat?”

Ma rten pokrčil rameny. „Někdy vám nic jiného nezbude,” řekl a položil tašku doprostřed místnosti.

Anna si klekla, začala vytahovat vzorky látek a rozprostírala je vedle sebe na podlahu. Nadšeně mu líčila, která látka by se dala použít na nábytek, na závěsy, na polštáře a které látky se k sobě hodí. Po chvíli se odml

čela a podívala se na Mártena. Nedíval se na látky, ale upíral pohled na ni.

„Zdá se, že vás to hrozně zajímá,” neodpustila si ironickou poznámku, ale cítila, jak rudne. Nervózně si přihladila vlasy za uši. Marten ji stále sledoval.

„Máte hlad?” zeptal se.

Zvolna přikývla. „Docela jo.”

„Dobře.” Marten prudce vstal. „Počkejte tady a skliďte zatím ty látky, já budu hned zpátky.”

Odběhl do kuchyně a Anna zůstala sedět mezi vzorky rozprostřenými po krásné, nově přebroušené podlaze. Sluneční paprsky dopadaly oknem šikmo dovnitř a ona si uvědomila, že asi bude víc hodin, než předpokládala. Hned ji napadlo, že musí domů za dětmi, ale pak si vzpomněla, že doma nikdo není. Cekal ji jen prázdný dům a osamělá večeře u televize, takže klidně mohla zůstat tady. Marten je také sám a jíst ve dvou je vždycky příjemnější. Kromě toho jim už něco chystá a bylo by od ní velmi nevychované, kdyby teď odjela, když už jednou pozvání přijala.

Anna začala nervózně sklízet vzorky. Když byla hotová a všechny je naskládala na komodu u zdi, zaslechla na schodech Martenovy kroky a cinkot sklenic. Za chviličku vstoupil do pokoje s tácem v ruce.

„Nechystal jsem nic složitého. Nějakou šunku, sýry a opekl jsem k tomu chleba. Ale s trochou červeného vína by to mohlo být dobré.”

„Určitě. Ale já si dám jen sklenku. To by byl v městečku pěkný skandál, kdyby mě cestou domů chytili za řízení v opilosti.”

„Žádný skandál rozhodně způsobit nechci.” Ma rten položil tác na podlahu.

Anna cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Asi by tu neměla jíst sýry a pít víno s mužem, ze kterého se jí podlamují kolena. Na druhou stranu měla přesně to chuť udělat. Natáhla se pro krajíček chleba.

O dvě hodiny později už věděla, že domů hned tak neodjede. Nebylo to nijak vědomé rozhodnutí a nemluvili o tom, ale rozumělo se to samo sebou. Když se setmělo, zapálil Marten svíčky a ve světle jejich mihotavých plamínků se Anna rozhodla oddat se přítomnému okamžiku. Aspoň na chvíli se vykašle na minulost. Díky Ma rtenovi jí po dlouhé době připadalo, že žije.

Ia zbožňovala večerní světlo. Bylo mnohem lichotivější a shovívavější než přímý sluneční svit za dne. Pozorovala svou tvář v zrcadle a pomalu přejížděla prsty přes její hladké rysy. Kdy se vlastně začala o svůj zevnějšek tolik starat? Pamatovala si, že v mládí měla spoustu jiných zájmů. Pak se pro ni tím nejdůležitějším v životě stala láska a Leon byl zvyklý obklopovat se krásnými věcmi. Od té doby, co se jejich cesty spojily, se Leon vrhal do stále větších nebezpečí. A ona ho milovala stále víc a oddaněji. Jejich společný život se odjakživa řídil Leonovými přáními a pak už nebylo možné to změnit.

Ia se naklonila blíž k zrcadlu, ale ve svých očích nezachytila ani stopu po lítosti. Dokud k ní Leon byl připoutaný stejně pevně jako ona k němu, obětovala mu všechno, jenže pak se začal pomalu vzdalovat a zdálo se, že zapomněl, jak osudově jsou spojeni. Ta nehoda mu pomohla pochopit, že je může rozdělit jedině smrt. Bolest, jakou prožívala, když ho vytahovala z auta, nebyla nic proti tomu, jak by trpěla, kdyby od ní odešel. Po tom všem, co pro něj obětovala, by jeho odchod nepřežila.

Ale tady už nemohla zůstávat. Nechápala, proč sem Leon chtěl jet, a neměla mu to dovolit. Proč se vracet do minulosti, když v ní zažil tolik strastí? Přesto se jeho přání znovu podřídila, ale teď už toho měla dost. Nehodlala přihlížet, jak se Leon řítí do záhuby. Nezbývalo jí nic jiného než se vydat domů a čekat, až za ní přijede, aby mohli pokračovat v životě, který si společně vytvořili.

Leon nebyl schopný postarat se o sebe sám a teď bude nucen si to přiznat.

Ia se protáhla a vrhla zdráhavý pohled po Leonovi, který seděl zády k ní venku v altánu. Pak si šla sbalit věci.

Erika v kuchyni slyšela, jak se rozlétly domovní dveře. V příštím okamžiku se do kuchyně vřítil Patrik.

„Co si sakra myslíš, že děláš?” řval na ni. „Jak to, žes mi neřekla, že se k nám někdo vloupal?”

„Počkej, já si přece nejsem jistá…,” pokusila se ho zastavit, i když věděla, že je to marné. Patrik byl vzteky bez sebe, přesně tak, jak to Gosta předpovídal.

„Gosta mi řekl, že máš podezření, že v tom má prsty John Holm. A stejně jsi mi nic neřekla! S těmihle lidmi si přece není radno zahrávat!”

„Mluv trochu tišeji. Zrovna jsem uspala děti.” Ve skutečnosti ho prosila i kvůli sobě. Nesnášela konflikty, a jakmile na ni někdo začal křičet, celá ztuhla. Hlavně když křičel Patrik, protože ten na ni zvyšoval hlas jen málokdy. A teď to bylo o to horší, protože mu musela aspoň částečně dát za pravdu.

„Posaď se, probereme to. Ebba je nahoře v pracovně a prohlíží si materiály.”

Erika si sedla naproti Patrikovi a chvíli koukala do stolu. Přemýšlela, jak to celé navléknout, aby byla k Patrikovi naprosto upřímná a zároveň z toho vyšla v co nejpříznivějším světle. Pak se odhodlala a pověděla mu, že zavolala Gostovi, když jí Patrik řekl, jak osobně je na případu zmizení Elvanderových zainteresován. Přiznala, že to Patrikovi zatajila, protože věděla, že by to neschválil. Nakonec přemluvila Gostu, že si budou vzájemně pomáhat. Patrik se netvářil nijak šťastně, ale aspoň se zdálo, že ji poslouchá. Když se dostala k návštěvě u Johna a k tomu, jak se někdo snažil přihlásit k jejímu počítači, Patrik opět zbledl.

„Buď ráda, že ti ten počítač neukradli. Předpokládám, že na sejmutí otisků prstů už je pozdě?”

„To už by teď asi nemělo smysl. Od té doby jsem tam seděla několikrát a děti lítají po celém baráku a všechno opatlají.”

Patrik odevzdaně potřásl hlavou.

„Ani si nejsem jistá, že za tím je opravdu John,” řekla Erika. „Jen si to myslím, protože se to stalo těsně poté, co jsem si od něj náhodou odnesla ten papír.”

„Náhodou,” odfrkl si pohrdlivě Patrik.

„Ale teď už jsem ho předala Kjellovi, takže nehrozí žádné nebezpečí.”

„Jenže to oni přece nevědí.” Patrik se na ni podíval, jako by byla slabomyslná.

„No jo vlastně. Ale nic dalšího už se nestalo.”

„Zjistil Kjell něco? Tohle jsi mi taky měla říct, možná to má s případem nějakou souvislost.”

„Nevím. Zeptej se ho sám,” řekla vyhýbavě.

„Stejně by bylo fajn, kdybych tohle věděl dřív. Gosta mi každopádně aspoň stručně shrnul, k čemu jste zatím dospěli.”

„A zítra se potkáme s Ollem ze skládky a dostaneme věci Elvanderových.”

„S Ollem ze skládky?”

„To ti Gosta neřekl? Přišli jsme na to, kam se poděl osobní majetek Elvanderových. Olle ze skládky tehdy pracoval na internátu jako udržbář, a když mu Gosta zavolal a na ty věci se ho zeptal, odpověděl: ,To vám to teda trvalo!’” Erika vyprskla smíchy.

„Takže celou tu dobu je měl Olle?”

„Jo, a zítra ráno v deset tam s Gostou jedeme a všechno prohlédneme.”

„Ty nejedeš nikam,” řekl Patrik. „S Gostou se tam vypravím já.”

„Ale já…,” začala, ale hned pochopila, že nemá cenu vzdorovat. „Tak dobře.”

„Od teď se koukej od případu držet dál,” varoval ji, ale ke své úlevě viděla, že už ho vztek přešel.

Na schodech se ozvaly kroky. Dolů scházela Ebba a Erika vstala, aby domyla nádobí od oběda.

„Tak už se nezlobíš?” zeptala se.

„Nezlobím,” odpověděl Patrik.

Ve tmě si Annu prohlížel. Byla to její chyba. Využila jeho slabosti a zlákala ho, aby porušil slib, který dal Ebbě. Slíbil, že Ebbu bude milovat v dobrém i zlém, dokud je smrt nerozdělí. Přestože už pochopil, kdo za Vincentovo úmrtí nese vinu, jeho slib to neměnilo. Miloval Ebbu a chtěl jí odpustit. Stál před ní ve slavnostním obleku a slíbil, že jí bude věrný. V těch jednoduchých bílých šatech byla tak krásná. Dívala se mu přímo do očí, poslouchala jeho slova a uchovala si je v srdci. A Anna to všechno teď zničila.

Něco zamručela a zavrtala hlavu do polštáře. Ebbina polštáře. M;í rten jí ho chtěl vytrhnout, aby ho nezne-uctila svým pachem. Ebba používala stále stejný šampon a polštář vždycky voněl po jejích vlasech. Zaťal ruce v pěst. Měla tady ležet Ebba, měsíční světlo mělo dopadat na její krásnou tvář a stíny se měly tvořit kolem jejích očí a nosu. To Ebbina nahá hruď se tu měla zvedat a klesat, zpola přikrytá dekou. Upřeně zíral na Annina prsa. Byla tak jiná než Ebbiny maličké hrbolky a hned pod nimi se Anně až k břichu táhly jizvy. Když po nich před chvílí přejížděl rukama, byly na dotek drsné a on si je teď prohlížel s nechutí. Opatrně natáhl ruku, uchopil deku a povytáhl ji, aby to tělo zakryl. Její odporné tělo, které se k němu tisklo a vytěsnilo z jeho mysli vzpomínku na Ebbinu blízkost.

Z toho pomyšlení se mu dělalo nevolno. Tuhle událost musí vymazat, aby se Ebba k němu mohla vrátit. Chvíli seděl úplně potichu. Pak popadl polštář a pomalu ho přibližoval k Annině obličeji.

Fjdllbacka 1951

Přišlo to zcela nečekaně. Proti dětem nic neměla, ale vzhledem k tomu, že roky ubíhaly a nic se nedělo, s klidem konstatovala, že žádné mít nebude. Sigvard už měl dva dospělé syny, a tak ani jeho zdánlivě netrápilo, že je neplodná.

Ale pak ji před rokem najednou přepadla strašná a nevysvětlitelná únava. Sigvard se obával nejhoršího a poslal ji k lékaři na důkladnou prohlídku. Iji napadlo, že by to mohla být rakovina nebo jiná smrtelná choroba, ale ukázalo se, že ve svých třiceti letech překvapivě otěhotněla. Lékař jí žádné vysvětlení neposkytl a Lauře trvalo několik týdnů, než tu novinu strávila. V jejím životě se nic zásadního nedělo a jí to tak naprosto vyhovovalo. Nejradši trávila čas doma, v domě, kde měla všechno pod kontrolou a kde bylo všechno promyšlené a precizně zvolené. A teď má něco narušit ten dokonalý řád, který tak pečlivě vytvořila.

Těhotenství s sebou přineslo zvláštní křeče a nepříjemné tělesné změny. Vědomí, že nosí v těle něco, co nemůže ovlivnit, ji téměř děsilo. Porod byl příšerný a ona se rozhodla, že něčemu takovému se znovu nevystaví. Už nikdy nechtěla zažít tu bolest, bezmoc a brutalitu, která porod provázela, a Sigvard se musel už nadobro přestěhovat do pokoje pro hosty. Nezdálo se, že by mu to nějak vadilo, naopak vypadal spokojeně.

První dny s Inez ji naprosto šokovaly. A pak našla Nannu, božskou, úžasnou Nannu, která sňala z jejích ramen břímě zodpovědnosti za novorozence a umožnila jí, aby nadále žila jako dřív. Nanna se k nim okamžitě nastěhovala a zabydlela se v místnosti hned vedle dětského pokojíku, aby k Inez v noci nebo kdykoli jindy mohla rychle přiběhnout. O všechno se postarala a Laura byla volná jako pták. Většinou do dětského pokoje jen občas nakoukla, aby se s dcerou na chvíli potěšila. Inez už bylo skoro půl roku a uměla být okouzlující, pokud zrovna nekřičela, protože měla hlad nebo byla mokrá. Ale

to byla Nannina starost a Laura si nakonec říkala, že navzdory tomu, jak nenadálý obrat v jejím životě nastal, se všechno docela urovnalo. Jestli něco nesnášela, byly to změny, a čím míň jí narození dcery zpřeházelo život, tím snáz si k ní hledala cestu.

Laura narovnala zarámované fotografie na komodě. Představovaly ji a Sigvarda a Sigvardovy dva syny s rodinami. Ještě se nedostali k tomu, aby nechali zarámovat i snímek Inez, a matčinu fotografii si rozhodně vystavovat nebude. Její matka i babička ať klidně upadnou v zapomnění.

K Laufiině úlevě se zdálo, že matka už zmizela nadobro. Naposledy o ní slyšela před dvěma lety a v okolí ji také nikdo nezahlédl. Jejich poslední setkání měla Laura stále v živé paměti. Matku propustili z ústavu pro duševně choré už rok předtím, ale u ní a Sigvarda se ukázat neodvážila. Povídalo se, že se potuluje po vesnici, stejně jako když Laura byla malá. Když se nakonec objevila u nich na schodech — bezzubá, umouněná a otrhaná — byla stejně šílená jako vždycky a Laura nechápala, jak ji mohli lékaři propustit. V nemocnici aspoň brala léky a neměla přístup ke kořalce. I když Laura ze všeho nejraději chtěla matku odehnat, rychle ji vpustila do předsíně, než ji uvidí sousedé.

„No ty jsi ale nóbl,” řekla Dagmar. „Koukám, že ses pěkně vyšvihla.”

Laura za zády zaťala ruce v pěst. Všechno zlé, co se jí podařilo zaplašit a co teď už vídala jen v hrozných snech, bylo najednou zpátky.

„Co chceš?”

„Potfiebuju pomoc,” vyhrkla plačtivě Dagmar. Pohybovala se podivně strnule a v obličeji měla tik.

„Chceš peníze?” Laura se natáhla pro kabelku.

„Ne pro sebe,” řekla Dagmar a nespustila z kabelky oči. „Potfiebuju peníze na cestu do Německa.”

Laura na ni vyvalila oči. „Do Německa? Co tam budeš dělat?”

„Nebylo mi dopřáno rozloučit se s tvým otcem. Nemohla jsem se rozloučit se svým Hermannem.”

Dagmar se dala do pláče a Laura se nervózně ohlédla. Nechtěla, aby Sigvard něco zaslechl a přišel se podívat do předsíně, co se to děje. Nesměl tu její matku vidět.

„Tise! Dám ti peníze. Ale uklidni se, proboha!” Laura jí podala svazek bankovek. „Na! To by melo na lístek do Německa stačit.”

„Ó, dekuju!” Dagmar se k ní vrhla a sevřela peníze i s Laufiiný-ma rukama ve svých. Líbala dceři ruce a Laura jí je s nechutí vytrhla a otřela si je o sukni.

„Běž už,” řekla. Toužila po jediném: dostat matku z domu, ze svého života, aby byl zase dokonalý. Když si Dagmar vzala peníze a odešla, s úlevou klesla na židli v předsíni.

Od té doby uběhlo několik let a matka už pravděpodobně není mezi živými. Laura pochybovala, že se za peníze dostala nějak daleko, zvlášť v tom poválečném chaosu. A pokud stále blouznila o tom, že se musí rozloučit s Hermannem Goringem, lidé určitě zcela správně pochopili, že je bláznivá, a někde cestou ji zastavili. Žádný rozumný člověk by nahlas neříkal, že Goringa znal. Sice spáchal rok po válce ve vězení sebevraždu, ale tím své zločiny nenapravil. Laura se otřásla při pomyšlení, že její matka nadále po okolí šířila, kdo byl otcem jejího dítěte. Teď už to opravdu nebylo nic ke chlubení. Laura si návštěvu u jeho manželky ve Stockholmu vybavovala jen matně, ale pamatovala si tu hanbu a pohled, kterým se na ni Carin Goringová dívala. Byl plný soucitu a vřelosti. Jen kvůli Lauře tehdy nezavolala pomoc, i když musela mít hrozný strach.

Ale to už měla všechno za sebou. Matka byla pryč a nikdo už si nevzpomínal na její šílené fantazie. A Nanna se starala o to, aby Laura mohla nadále žít svůj obvyklý život. Rád byl znovu nastolen a všechno bylo dokonalé. Přesně takové, jaké to mělo být.

Gosta po očku sledoval Patrika, jak bubnuje prsty do volantu a zarputile zírá na auta před nimi. Letní provoz byl hustý a na úzkých venkovských silničkách neměla všechna auta dost místa, aby se vyhnula, a tak se držel úplně u kraje.

„Doufám, že jsi na ni nebyl moc tvrdý?” Gosta odvrátil hlavu a vyhlédl okénkem na své straně.

„Podle mého názoru jste se zachovali pěkně pitomě a na tom trvám,” řekl Patrik, ale vyznělo to mnohem klidněji než včera.

Gosta mlčel. Byl příliš unavený, aby se zase hádal. Většinu noci znovu procházel celý spis. Ale o tom Patrikovi říkat nechtěl, protože ten by teď další iniciativu nejspíš neocenil. Zakryl si ústa dlaní a zívl. Zklamání z bezútěš-né noční práce se ho nechtělo pustit. Nenašel nic nového, nic ho nezaujalo, stále ty stejné staré údaje, které nikam nevedly. A přesto ze sebe nemohl setřást pocit, že odpověď tam někde je, má ji přímo před očima, někde v té hromadě papírů se schovává. Dřív ho rozčilovalo, že ji nemůže najít, a hnacím motorem k jejímu odhalení mu byla zvědavost nebo spíš profesní čest. Teď ho poháněl neklid. Ebba je v nebezpečí a její život závisí na tom, jestli se jim podaří pachatele včas zadržet.

„Támhle zaboč doleva.” Ukázal na odbočku před nimi.

„Já vím, kde to je,” řekl Patrik a smýkl volantem doleva.

„Koukám, že ti ten řidičák vůbec neměli dávat,” zamumlal Gosta a chytil se držadla nad dveřmi.

„Řídím naprosto skvěle.”

Gosta si odfrkl. Blížili se k Olleho pozemku a Gosta na něj ukázal bradou.

„Až to tu budou jeho děti jednou uklízet, asi z toho moc velkou radost mít nebudou.”

Vypadalo to tu spíš jako skládka než něčí domov. Všichni z okolí věděli, že mají zavolat Ollemu, když se něčeho chtějí zbavit. Olle jim vždycky vyšel vstříc a všechno si rád odvezl, takže teď se kolem několika stavení a skladišť vršila auta, ledničky, přívěsné vozíky, pračky a spousta dalších věcí. Válela se tu dokonce sušicí helma z kadeřnictví, jak si Gosta povšiml, když Patrik zaparkoval mezi mrazákem a starým Volvem Amazon.

Před dům vyšel malý vyschlý stařík v montérkách.

„Skoda že jste nepřijeli trochu dřív. Takhle jsem zabil skoro půlku dne.”

Gosta se podíval na hodinky. Bylo deset hodin a pět minut.

„Dobrý den, Olle. Máte prý pro nás nějaké věci.”

„Ale že jste si dali načas. Nechápu, jak to na tý policii vedete. Nikdo se na ty věci ani nezeptal, tak jsem je nechal být. Leží támhle, hned u věcí bláznivýho hraběte.”

Šli za Ollem do temné stodoly.

„Bláznivého hraběte?”

„Vlastně nevím, jestli to byl hrabě, ale každopádně měl nějaký vznešený jméno.”

„Aha, vy myslíte von Schlesingera?”

„Přesně toho. Měl v okolí krapet špatnou pověst, protože fandil Hitlerovi a jeho syn se vypravil do Německa, aby se přidal k jejich armádě. Chudák kluk tam ještě ani nedojel a už koupil kulku do hlavy.” Olle se začal prohrabávat hromadami haraburdí. „A jestli ten dědek nebyl blázen už předtím, tohle ho dorazilo. Myslel si, že si s ním Spojenci přijdou na ostrov vyřídit účty, a kdybych vám vyprávěl, jaký vylomeniny ve svým domě vyváděl, ani byste mi neuvěřili. Nakonec ho klepla pepka.” Olle ze skládky se zastavil, v šeru stodoly na ně zamžoural a podrbal se ve vlasech. „To bylo v třiapadesátým, jestli se nepletu. Pak se tam vystřídala celá řádka majitelů,

dokud to nekoupil ten Elvander. Panebože, to byl teda nápad. Vybudovat tam internát a přitáhnout tam spoustu nafoukaných spratků. Každýmu bylo jasný, že to skončí špatně.”

Něco si pro sebe mumlal a hledal dál. Z hromady se zvedl oblak prachu a Gosta s Patrikem se rozkašlali.

„Tady to máme. Jsou toho čtyři krabice. Nábytek v domě zůstal, protože se dům pak pronajímal, ale o část toho, co by se jinak vyhodilo, jsem se postaral. To přece nejde, jen tak vyhazovat věci, a kromě toho nikdo nevěděl, jestli se Elvanderovi třeba nevrátí. I když si většina lidí včetně mě myslela, že leží někde mrtví.”

„A nenapadlo vás zavolat na policii a říct jim, že ty věci máte vy?” zeptal se Patrik.

Olle ze skládky se narovnal a založil ruce na prsou. „Vždyť jsem to řekl Henrymu.”

„Cože? Chcete říct, že Henry věděl, že jsou ty věci u vás?” podivil se Gosta. Ale vlastně to nebylo jediné Henryho opomenutí a nemělo cenu se na něj zlobit, když už byl stejně po smrti a nemohl se bránit.

Patrik si krabice prohlédl. „Ty by se nám snad do auta vejít mohly, co myslíš, Gosto?”

Gosta přikývl. „Asi jo, případně můžeme sklopit sedačky.”

„No to mě podrž,” dal se Olle zase do smíchu. „Přes třicet let vám trvalo, než jste si pro to přijeli.”

Gosta a Patrik po něm vrhli otrávený pohled, ale zdrželi se komentáře. Takové poznámky bylo nejlépe přejít mlčením.

„Olle, co budete dělat se vším tím harampádím?” Gostovi to nedalo a musel se zeptat. Pohled na to obrovské množství věcí ho naprosto děsil. Jeho domeček možná nebyl nijak moderní, ale Gosta byl pyšný, že tam má čisto a uklizeno a neskladuje žádné hromady zbytečných krámů.

„Člověk nikdy neví, co se mu kdy může hodit. Kdyby

byli všichni tak šetrný jako já, vypadalo by to na světě jinak. To se vsaďte.”

Patrik se shýbl a snažil se jednu krabici zvednout, ale se zasténáním to vzdal.

„Zvedneme ji spolu, Gosto. Je hrozně těžká.”

Gosta se na něj zděšeně podíval. Natažený sval by mu překazil celou golfovou sezonu.

„Já bych neměl zvedat nic těžkého. Musím myslet na svá záda.”

„Dělej a zvedni to.”

Gosta pochopil, že ho Patrik prokoukl, neochotně pokrčil nohy v kolenou a vsunul ruce pod jednu stranu krabice. Prach ho zalechtal v nose a on několikrát po sobě kýchl.

„Zdravíčko,” popřál mu Olle a v širokém úsměvu odhalil tři chybějící zuby nahoře.

„Děkuju,” řekl Gosta. Trochu reptal, ale nakonec Patrikovi pomohl uložit všechny krabice do kufru. Zároveň v něm vzrůstala nedočkavost. Možná v těch krabicích najdou potřebné vodítko, ale nejvíc ho těšilo, že se Ebba shledá s věcmi po rodičích. I kdyby si u toho měl hnout se zády, bude to stát za to.

Po dlouhé době si s Carinou ráno přispali. Kjell včera pracoval do noci a řekl si, že si to zaslouží.

„Panebože,” řekla Carina a položila mu ruku na rameno. „Já bych ještě spala.”

„Já taky, ale kdo říkal, že už musíme vstávat?” Přisunul se blíž a pevně ji objal.

„Mmm… jsem moc unavená.”

„Chci se jen trochu pomazlit.”

„A to ti mám věřit?” zeptala se, ale nastavila mu krk.

Z kapsy Kjellových kalhot přehozených přes pelest postele se ozvalo vyzvánění mobilu.

„Neber to.” Carina se k němu přitiskla.

Ale mobil zvonil a zvonil a nakonec to Kjell nevydr

žel. Posadil se, popadl kalhoty a vytáhl z nich mobil. Na displeji svítilo jméno Svena Niklassona a Kjell neobratně hledal správné tlačítko.

„Haló, Svene? Ne, kdepak, nespal jsem.” Kjell se mrkl na hodiny. Bylo už po desáté. Odkašlal si. „Zjistil jste něco?”

Sven Niklasson hovořil dlouho a Kjell ho poslouchal s čím dál větším překvapením. Odpovídal jen mumláním a Carina, která ležela na boku a hlavu si opírala o paži, ho pozorně sledovala.

„Můžeme se potkat na letišti Maloga,” řekl nakonec. „Jsem moc rád, že mě na tom necháte pracovat. Spousta kolegů by to neudělala. Už jste to oznámili tanumské policii? Goteborské? Ano, to asi bude v této situaci lepší. Po té včerejší tiskovce bych řekl, že mají svých starostí dost. Přepokládám, že už jste většinu slyšel od kolegy, který tam byl. Vyzvednu vás a probereme podrobnosti. Zatím nashle.”

Kjell se téměř zalykal, když telefon položil. Carina se na něj s úsměvem dívala.

„Předpokládám, že se děje něco velkého, když sem letí Sven Niklasson.”

„To budeš koukat.” Kjell vstal z postele a začal se oblékat. Po jeho únavě jako by se zem slehla. „To budeš koukat,” opakoval. Teď už spíš pro sebe.

Erika rychle svlékala povlečení v pokoji pro hosty. Ebba už odjela. Chtěla si vzít materiály o své rodině s sebou, ale Erika jí řekla, že jí je raději okopíruje, na což samozřejmě měla pomyslet mnohem dřív.

„Noele! Nech Antona!” zavolala směrem k obýváku. Ani se nemusela dívat, kdo tu hádku způsobil tentokrát. Zdálo se, že ji nikdo neslyší, a pláč sílil.

„Mami! Mamiii! Noel se pere,” křičela Maja.

Erika s hlubokým povzdechem odložila povlečení. Kéž by aspoň jednou mohla dokončit nějakou práci bez toho,

aby se některé z dětí rozeřvalo a vyžadovalo její pozornost. Potřebovala čas na sebe. Potřebovala být dospělá a dělat dospělé věci. Děti byly to nejdůležitější v jejím životě, ale občas jí připadalo, že se kvůli nim musí vzdát všeho, co sama chce dělat. I když Patrik strávil několik měsíců na rodičovské dovolené, stále to byla ona, kdo měl za děti zodpovědnost a dohlížel na to, aby všechno fungovalo. Patrik jí hodně pomáhal, ale přesně o to šlo: jen jí pomáhal. A když některé z dětí onemocnělo, ona musela odložit odevzdání rukopisu nebo zrušit rozhovor, aby Patrik mohl jít do práce. Přestože se tomu bránila, roz-trpčovalo ji čím dál víc, že její potřeby a práce vždycky jsou na posledním místě.

„Nech toho, Noele,” okřikla ho a odtrhla ho od jeho dvojčete, které vzlykalo na podlaze. Noel okamžitě taky začal fňukat a Erika se zastyděla, že mu sevřela ruku až příliš pevně.

„Maminka hloupá,” řekla Maja a mračila se na ni.

„Ano, maminka je hloupá.” Erika se svezla na podlahu a vzala vzlykající dvojčata do náruče.

„Haló?” ozval se hlas z předsíně.

Erika sebou škubla, ale hned jí došlo, kdo to je. Jen jediná osoba na světě leze k nim do domu bez zazvonění.

„Ahoj, Kristino,” pozdravila a namáhavě vstala. Dvojčata ihned přestala brečet a rozběhla se k babičce.

„Šéf vzkazuje, že to tu mám okamžitě převzít,” řekla Kristina a utřela Antonovi a Noelovi slzičky z tváře.

„Převzít?”

„Máš hned zajet na stanici.” Kristina se tvářila naprosto samozřejmě. „Víc toho nevím. Já jsem jen důchodkyně, od které se očekává, že se během minuty sebere a přikvačí k vám. Patrik mi zavolal a ptal se, jestli můžu přijet hned, a měl velké štěstí, že mě vůbec zastihl doma, protože bych klidně mohla mít v plánu něco důležitého, no, kdo ví, třeba i rande nebo jak se tomu dnes říká, ale pověděla jsem Patrikovi, že pro tentokrát mu vyhovím,

ale jinak bych ocenila, kdybych se to dozvěděla s větším předstihem. Mám svůj vlastní život, i když vy si určitě myslíte, že už jsem na to moc stará.” Konečně se nadechla a podívala se na Eriku. „Tak na co čekáš? Patrik říkal, že máš jet na stanici.”

Erika ještě stále nic nechápala, ale rozhodla se, že se nebude vyptávat. Ať už jde o cokoli, bude mít chvíli volno a to jí teď přišlo velmi vhod.

„Každopádně jsem Patrika upozornila, že mám čas jen přes den, protože večer dávají v televizi Letní bingo a to za žádnou cenu nechci propásnout. A předtím musím vyprat a nakoupit, takže déle než do pěti tu zůstat nemůžu, protože bych nestihla, co jsem měla v plánu doma udělat. Přece nemůžu sloužit jen vám, i když u vás doma je vždycky co dělat, to ti tedy povím.”

Erika za sebou práskla dveřmi a usmála se od ucha k uchu. Je volná.

Když nastoupila do auta, znovu se zamyslela. Kvůli čemu má Patrik tak naspěch? Napadlo ji, že to určitě souvisí s jejich návštěvou u Olleho ze skládky. Patrně našli věci Elvanderových. Rozjela se směrem k Tanumshede a pohvizdovala si. Trochu se zastyděla za to, co si před chvílí o Patrikovi myslela. Jestli ji nechá prozkoumat ty věci, bude se bez reptání sama starat o domácnost a děti celý měsíc.

Zabočila na parkoviště a poklusem se vydala k ošklivé nízké budově stanice. Na recepci nikdo nebyl.

„Patriku?” zavolala do chodby.

„Jsme tady, v zasedačce.”

Šla za jeho hlasem, ale ve dveřích se zarazila. Celý stůl a podlaha byly pokryté věcmi.

„Můj nápad to nebyl,” podotkl Patrik, otočený zády k ní. „To Gosta si myslel, že si zasloužíš u toho být.”

Poslala Gostovi pusu a ten se celý rudý odvrátil.

„Našli jste něco zajímavého?” zeptala se a rozhlédla se po místnosti.

„Ne, zatím jen všechno vyndáváme z krabic a dál jsme se nedostali.” Patrik odfoukl prach z několika fotoalb, která pak položil na stůl před sebe.

„Mám vám pomoct, nebo mám začít ty věci prohlížet?”

„Krabice už jsou skoro prázdné, tak se klidně mrkni.” Obrátil se a podíval se na ni. „Máma přijela?”

„Ne, děti už jsou přece tak velké, že to doma chvíli vydrží samy.” Zasmála se. „Jasně že Kristina přijela, jinak bych nevěděla, že mě tady chcete.”

„Vlastně jsem nejdřív zkoušel Annu, ale nedovolal jsem se jí ani domů ani na mobil.”

„Ne? To je divné.” Erika svraštila obočí. Anna se od svého mobilu jen málokdy vzdalovala víc než na metr.

„Dan s dětmi jsou pryč, tak asi někde pospává na sluníčku a užívá si.”

„Asi máš pravdu.” Setřásla ze sebe neklid a pustila se do prohlížení věcí, které ležely všude kolem.

Hodnou chvíli pracovali mlčky. Většina obsahu krabic byly naprosto běžné věci, které má doma každý: knihy, tužky, kartáče na vlasy, boty a šaty páchnoucí plísní a zatuchlinou.

„Kam se poděl všechen nábytek a další zařízení?” zeptala se Erika.

„To zůstalo v domě. Obávám se, že většina zařízení během let zmizela s různými nájemníky. Ale to nám třeba řeknou Ebba a Márten. Když se do domu na jaře nastěhovali, patrně tam ještě něco zbývalo.”

„Mimochodem, Anna se včera vypravila za Ma rte-nem. Půjčila si náš člun. Doufám, že dojela v pořádku domů?”

„Určitě se jí nic nestalo, ale klidně zavolej Martenovi a zeptej se ho, kdy odjížděla.”

„Asi mu radši zavolám.”

Vytáhla z kabelky mobil a vyhledala Martenovo číslo. Hovor trval krátce, a když zavěsila, podívala se na Patrika.

„Anna tam včera večer zůstala jen asi hodinu, a když odjížděla domů, moře bylo úplně klidné.”

Patrik si otřel zaprášené ruce o nohavice kalhot. „Tak vidíš.”

„No, docela se mi ulevilo.” Erika přikývla, ale pochyby ji zcela neopustily. Něco tu nesouhlasilo. Věděla však, že mladší sestru až úzkostlivě chrání a snadno přehnaně reaguje, a tak neklidné myšlenky odehnala a vrátila se k práci.

„Tohle mi připadá tak zvláštní,” poznamenala a ukázala jim nákupní seznam. „Určitě to psala Inez. Připadá mi neskutečné, že vlastně žila obyčejný život, kde si psala, co má nakoupit: mléko, vejce, cukr, marmeládu, kávu…” Erika podala seznam Patrikovi.

Podíval se na něj, povzdechl si a zase jí ho vrátil. „Na tohle teď nemáme čas. Musíme se soustředit na věci, které mají souvislost s případem.”

„Fajn,” řekla Erika a položila seznam zase na stůl.

Metodicky procházeli předměty jeden po druhém.

„Ten Rune byl ale pořádkumilovný chlapík.” Gosta jim ukázal zápisník, ve kterém byly zaznamenány veškeré výdaje. Písmo bylo tak úhledné, že text vypadal téměř jako psaný na stroji.

„Zapisoval si i ty nejmenší položky.” Gosta listoval zápisníkem.

„To mě nepřekvapuje, když vezmu v úvahu, co jsem o něm slyšela,” podotkla Erika.

„A koukněte se na tohle. Zdá se, že tu někdo toužil po Leonovi.” Patrik jim před očima přidržel pokreslenou stránku z poznámkového bloku.

„A plus L,” přečetla Erika nahlas. „A pak si trénovala svůj budoucí podpis, Annelie Kreutzová. Takže Annelie byla zamilovaná do Leona. To by taky souhlasilo s tím, co jsem slyšela.”

„Zajímalo by mě, co na to říkal taťka Rune?” přemýšlel Gosta.

„Když pomyslím na jeho potřebu mít všechno pod kontrolou, jejich potenciální vztah by možná způsobil katastrofu,” řekl Patrik.

„Otázkou zůstává, jestli její city byly opětované.” Erika se posadila na kraj stolu. „Annelie byla zamilovaná do Leona, ale byl také Leon zamilovaný do ní? Podle Johna ne, ale třeba to Leon před ostatními tajil.”

„Ty noční zvuky,” připomněl Gosta. „Vyprávělas mi, že Ove Linder po nocích slýchal divné zvuky. Možná se po domě plížili Leon a Annelie?”

„Nebo to byli duchové?” mínil Patrik.

„Pche,” odmávl to Gosta, popadl hromádku účtenek a začal je prohlížet. „Ebba už se vrátila na ostrov?”

„Ano, svezl ji poštovní člun,” řekla Erika nepřítomně. Vzala ze stolu fotoalbum a důkladně studovala jednotlivé snímky. Narazila na fotografii mladé ženy s dlouhými rovnými vlasy, která v náručí držela malé dítě. „Nevypadá zrovna šťastně.”

Patrik jí nakoukl přes rameno. „Inez a Ebba.”

„Hm, a tohle musí být Runeho ostatní děti.” Ukázala na tři děti různého věku a výšky, které zjevně neochotně pózovaly seřazené u zdi.

„Ebba z těch fotek bude štěstím bez sebe,” usmála se Erika a otočila list. „Hrozně moc pro ni znamenají. Podívejte, tohle je určitě její babička Laura.”

„Ta ženská vypadá děsivě,” pravil Gosta. Postavil se po Eričině druhém boku, aby se také mohl podívat.

„Kolik jí bylo, když zemřela?” zeptal se Patrik.

Erika se zamyslela. „Padesát tři. Jednou ráno ji našli, jak leží mrtvá za domem.”

„Nebylo na tom úmrtí nic podezřelého?” zajímalo Patrika.

„Pokud vím, tak ne. Nebo jsi slyšel něco jiného, Gosto?”

Zavrtěl hlavou. „Tělo ohledal lékař a konstatoval, že z nějakého důvodu v noci vyšla ven, dostala infarkt a zemřela. Všechno ukazovalo na přirozenou smrt.”

„Její matka zmizela, žel” ujišťoval se Patrik.

„Ano, Dagmar zmizela v roce 1949.”

„Stará násoska,” řekl Gosta. „Aspoň to jsem o ní slyšel já.”

„Je skoro zázrak, že je Ebba navzdory takové rodině normální.”

„Možná to bude tím, že vyrůstala v Růžové uličce a ne na Valo,” poznamenal Gosta.

„Asi jo,” přisvědčil Patrik a zase se začal přehrabovat ve věcech.

Za dvě hodiny už prošli všechno a zklamaně se na sebe dívali. I když Ebba jistě ocení, že našli další fotky a osobní věci jejích příbuzných, nic z toho je ve vyšetřování nikam dál neposunulo. Erice bylo skoro do pláče. Vkládala do toho takové naděje, a teď tu stáli v zasedací místnosti zavalené věcmi, které jim vůbec k ničemu nebyly.

Erika se dívala na svého muže. Něco mu vrtalo hlavou, ale nemohl přijít na to, co to je. Už ten jeho výraz dobře znala.

„Na co myslíšl”

„Nevím. Něco mi… ale to je fuk, snad mě to později napadne,” řekl rozčileně.

„No, tak abychom to pomalu sbalili.” Gosta začal uklízet věci do nejbližší krabice.

„Asi nám nic jiného nezbude.”

Patrik se také pustil do sklízení a Erika zůstala chvíli stát, jako by vůbec nehodlala přiložit ruku k dílu. Naposledy přejela pohledem místnost, jestli nenajde něco zajímavého. Už to chtěla vzdát, když jí padl zrak na několik povědomých malých černých sešitků. Byly to cestovní pasy Elvanderových, které Gosta pečlivě vytřídil na zvláštní hromádku. Přimhouřila oči, přistoupila blíž, aby líp viděla, a potichu si je pro sebe spočítala. Pak hromádku vzala a rozložila pasy do řady vedle sebe.

Patrik přestal balit a podíval se na ni. „Co to děláš?”

„Copak nevidíš?” Ukázala na pasy.

„Ne, co?”

„Spočítej si je.”

Mlčky udělal, co mu řekla, a vykulil oči.

„Jsou tu čtyři pasy,” vyhrkla. „Nemělo by jich být pět?”

„Ano, pokud budeme vycházet z toho, že Ebba tehdy ještě žádný neměla.”

Patrik popošel blíž a vzal pasy do ruky. Jeden po druhém rozevřel a zkontroloval jméno a fotku. Pak se obrátil ke své ženě.

„Tak co? Který chybí?”

„Anneliin. Chybí tu Anneliin pas.”

Fjallbacka 1961

Maminka ví všechno nejlíp. S touto pravdou Inez vyrůstala a odjakživa ji považovala za bernou minci. Tatínka si ani nepamatovala. Když ho ranila mrtvice a po několika týdnech zemřel v nemocnici, byly jí teprve tri roky. Od té doby tu byla jen ona, maminka a Nanna.

Někdy uvažovala nad tím, jestli má maminku ráda. Nebyla si tím úplně jistá. Měla ráda Nannu a medvídka, kterého měla odjakživa v postýlce, ale maminku? Věděla, že by ji měla mít ráda, stejně jako děti ve škole měly rády svoje maminky. Když si šla po škole hrát domů ke spolužačce, viděla, jak se na sebe matka s dcerou usmívají a jak se dívenka matce vrhá do náruče. Inez to po příchodu domů začala dělat také. Vrhla se do Nanniny vřelé náruče, která pro ni byla vždycky otevřená.

Maminka nebyla zlá a Inez si nepamatovala, že by na ni někdy zvýšila hlas. Když byla Inez neposlušná, pokárala ji Nanna. Maminka dávala jasně najevo, jak mají věci být, a Inez jí v žádném pfiípadě nesměla odmlouvat.

Nejdůležitější bylo, aby se věci dělaly správně. To jí maminka stále opakovala: „Když už něco děláš, dělej to pořádně.” Inez nikdy nesměla nic odfláknout. Když měla úkol z psaní, nikdy nesměla přetáhnout přes linku a do cvičebnice matematiky musela psát všechna čísla načisto. Měla zakázáno psát si výpočty tužkou a pak je gumovat, protože i tak zůstal v sešitu obrys nesprávného výsledku. Pokud si nebyla výsledkem jistá, musela si příklad vypočítat nanečisto a pak teprve vepsat správný výsledek do sešitu.

Důležité také bylo udržovat pořádek, protože když nebude doma uklizeno, stane se něco hrozného. Co by se mohlo stát, to Inez nevěděla, ale svůj pokoj musela mít vždy dokonale vysmýčený a věci urovnané. Člověk nikdy nevěděl, kdy do něj Laura nakoukne, a pokud tam neměla pořádek, zatvářila se maminka zklamaně a řekla, že chce s Inez mluvit. Inez tyto rozhovory nesnášela. Nechtěla, aby

byla maminka smutná, a toho se ta kázání často týkala-, že Inez maminku zklamala.

Nesměla dělat nepořádek ani v Nannině pokoji a v kuchyni. V ostatních místnostech — maminčině ložnici, obývacím pokoji, pokoji pro hosty a salonu — nesměla Inez setrvávat. Mohla by něco rozbít, řekla jí maminka. Děti tam nepatří. Poslechla ji, protože to tak bylo nejjednodušší. Neměla ráda hádky ani maminčina kázání. Když udělá, co maminka chce, vyhne se obojímu.

Ve škole se držela zpátky a dělala přesně to, co se od ní požadovalo. Bylo zjevné, že to učitelka oceňuje. Zdálo se, že jsou dospělí rádi, když je poslouchá.

Ostatní děti se o ni nestaraly, jako by jim nestála ani za to, aby se s ní hádaly. Několikrát ji začaly pošťuchovat a říkaly něco o její babičce. Inez to připadalo podivné, protože ona přece žádnou babičku neměla. Zeptala se na to maminky, ale ta se místo odpovědi rozhodla, že jí udělí další kázání. Inez se ptala i Nanny, ale ta jen semkla rty a řekla, že jí nepřísluší o tom mluvit. A tak už se Inez neptala. Nebylo to zase tak důležité, aby kvůli tomu riskovala další kázání, a maminka přece věděla všechno nejlíp.

Ebba vyskočila na molo a ještě jednou poděkovala za svezení. Poprvé od doby, kdy se na Valo přistěhovali, mířila po cestičce k domu s příjemným očekáváním a radostí. Měla toho tolik na srdci a těšila se, až Martenovi všechno vypoví.

Když došla blíž, překvapeně si uvědomila, jak je jejich dům vlastně krásný. Ceká je ještě spousta práce, to ano - navzdory veškeré dřině byli vlastně teprve na začátku - ale dům měl rozhodně potenciál. Odrážel se od okolní zeleni jako bílý drahokam, a i když moře nebylo na dohled, člověk ho vnímal všude kolem.

Nějakou dobu potrvá, než si k sobě s Martenem zase najdou cestu, a jejich život už nebude jako dřív. Ale to neznamená, že bude horší. Možná se jejich vztah dokonce upevní. Dřív se na to neodvažovala pomyslet, ale třeba by se časem mohli pokusit i o další dítě. Teď na to je ještě brzo, když je jejich vztah dosud křehký a mají tu tolik práce, ale později by možná Vincentovi mohli pořídit sourozence. Aspoň tak to viděla ona. Sourozence jejich andílka.

Podařilo se jí také uklidnit rodiče. Omluvila se, že jim neřekla, co se stalo, a přemluvila je, aby do Fjallbacky hned nejezdili. Pak jim volala ještě jednou večer a vyprávěla jim, co se dozvěděla o své rodině. Věděla, že mají kvůli ní radost a chápou, co to pro ni znamená. Je pravda, že nechtěli, aby se na ostrov vracela, dokud se nevyjasní, co se tam dělo. Zalhala jim tedy, že přespí ještě jednu noc u Eriky a Patrika, a oni se s tou lží spokojili.

Ne že by ji neděsilo pomyšlení, že jim chce někdo ublí

žit, ale M;írten se rozhodl na ostrově zůstat a ona se rozhodla být s ním. Už podruhé v životě si zvolila Mártena. Strach, že o něj přijde, byl větší než obavy z neznámé hrozby. Všechno v životě se nedá ovlivnit, to ji naučila Vincentova smrt, a jejím osudem bylo zůstat tu s Martenem, ať se děje, co se děje.

„Haló?” Ebba vstoupila do haly a shodila tašku z ramene. „Ma rtene, kde jsi?”

V domě bylo úplné ticho a ona se vydala po schodech nahoru a snažila se zachytit jakýkoli zvuk. Možná odjel něco zařídit ve Fjallbace? Ne, u mola přece viděla jejich člun. A byl tam uvázaný ještě jeden. Je tu někdo na návštěvě?

„Haló!” zavolala znovu, ale odpovědí jí byla jen ozvěna odrážející se od holých zdí. Oknem prudce svítilo slunce a osvětlovalo zrníčka prachu, která svým pohybem rozvířila ve vzduchu. Vešla do ložnice.

„Ma rtene?” Zmateně se podívala na svého muže, který seděl na podlaze, zády se opíral o zeď a upřeně zíral před sebe. Neodpověděl.

Zmocnil se jí neklid. Posadila se k němu na bobek a pohladila ho po vlasech. Vypadal unaveně a ztrhaně. „Copak je?” zeptala se.

Obrátil pohled k ní.

„Ty jsi přijela?” řekl monotónně a ona horlivě přikývla.

„To budeš koukat, co všechno ti musím vyprávět. A taky jsem u Eriky měla čas trochu přemýšlet. Uvědomila jsem si to, co ty už jsi pochopil dávno: máme jen sebe navzájem a musíme to zkusit znovu. Ma rtene, já tě miluju. Vincent s námi navždycky zůstane tady,” položila si ruku na srdce, „ale nemůžeme dál žít, jako bychom byli taky mrtví.”

Odmlčela se a čekala na jeho reakci, ale žádná nepřišla.

„Tolik věcí mi došlo, když mi Erika pověděla o mé rodině.” Posadila se vedle něj a začala mu nadšeně vyprávět o Lauře, Dagmar a Andělíčkářce.

Když skončila, Ma rten přikývl. „Zdědila jsi jejich vinu.”

„Co to povídáš?”

„Jejich vina přešla na tebe,” vysvětlil Má rten a hlas mu přeskočil.

Trhaným pohybem si prohrábl vlasy trčící vzhůru. Natáhla se k němu, aby mu je uhladila, ale on její ruku odrazil.

„Ty jsi svou vinu nikdy nepřiznala.”

„Jakou vinu?” Pomalu se jí do nitra vkrádal nepříjemný pocit, ale snažila se ho ze sebe setřást. Tohle je přece Ma r-ten, její muž.

„Za Vincentovu smrt. Jak máme žít dál, když svou vinu nepřiznáš? Ale teď už to chápu. Máš to hluboko v sobě. Tvoje praprababička vraždila děti a ty jsi zavraždila to naše.”

Ebba ucukla, jako by ji udeřil. I kdyby to udělal, nemohla by se cítit hůř. Ona že Vincenta zavraždila? Nitro jí přetékalo zoufalstvím a měla chuť se na něj rozkřičet, ale pochopila, že s ním není něco v pořádku. Nevěděl, co říká, to bylo jediné přijatelné vysvětlení. Jinak by přece něco tak příšerného nevypustil z úst.

„Martene,” snažila se ho uklidnit, ale on na ni ukázal a pokračoval:

„Ty jsi ho zavraždila. Ty za to neseš vinu. Vždycky to byla tvoje vina.”

„Prosím tě, o čem to mluvíš? Pamatuješ si přece, jak se to stalo. Já jsem Vincenta nezavraždila. Nikdo za jeho smrt nemohl a ty to víš!” Popadla Martena za ramena a zatřásla jím, aby se probral.

Rozhlédla se po pokoji a najednou si všimla, že postel je zválená a neustlaná, na podlaze leží tác se zbytky jídla a dvěma sklenicemi, ve kterých zjevně bylo červené víno.

„Kdo to tu byl?” zeptala se, ale odpovědi se nedočkala. Marten na ni upíral ledový pohled.

Ebba se po všech čtyřech začala pomalu sunout pryč.

Instinkt jí napovídal, že by odsud měla zmizet. Tohle nebyl Má rten, to byl někdo jiný. Na okamžik ji napadlo, kdy se asi Marten v tohoto cizího muže proměnil. Jak dlouho už má v očích tento chlad, kterého si dosud nevšimla?

Couvala od něj dál a dál. Marten z ní nespustil pohled a strnule vstal. Ochromená hrůzou lezla čím dál rychleji a snažila se postavit na nohy, ale on jen natáhl ruku a strčil do ní, až znovu upadla na zem.

„Ma rtene?” opakovala.

Nikdy na ni nevztáhl ruku, ani jednou jedinkrát. Když chtěla zabít pavouka, on protestoval a raději ho opatrně vynesl na svobodu. Pomalu jí došlo, že tento Marten už je minulostí. Možná se v něm něco zlomilo, už když Vincent zemřel. Jenže ona byla příliš pohlcená vlastním zármutkem, aby to zaznamenala. A teď už bylo pozdě.

Ma rten dal hlavu na stranu a prohlížel si ji, jako by byla moucha uvízlá v jeho síti. Rozbušilo se jí srdce, ale neměla sílu bojovat. Kam by utekla? Nejjednodušší bude, když se vzdá. Smrt ji nijak neděsila, aspoň se znovu setká s Vincentem. Teď už cítila jen lítost. Bylo jí líto starého Martena a jejího snu o společné budoucnosti, který se tak rychle rozpadl na prach.

Když se k ní Ma rten sehnul a rukama jí sevřel hrdlo, klidně se na něj dívala. Dotyk jeho teplých rukou jí byl důvěrně známý, hladily ji předtím tolikrát. Ma rten zesílil sevření a jí začalo srdce tlouct jako splašené. Před očima se jí míhaly jiskřičky a její tělo vzdorovalo, bojovalo o přívod kyslíku, ale silou vůle ho přiměla, aby se uvolnilo. Když se kolem ní setmělo, poddala se osudu. Ceká na ni Vincent.

Gosta zůstal sedět v zasedačce. Vzrušení, které ho zachvátilo při zjištění, že jeden z pasů chybí, ho začalo pomalu opouštět. Možná z něj mluví starý skeptik, ale nemohl si odpustit myšlenku, že chybějící pas může mít

mnoho vysvětlení. Třeba se Anneliin pas zničil či ztratil, nebo byl uschovaný na jiném místě a při vyklízení domu zmizel. Na druhou stranu to mohlo mít jistý význam, ale to ať si ověří Patrik. Góstu posedlo vnitřní nutkání projít si všechny věci znovu a pořádně, alespoň kvůli Ebbě. Možná je mezi nimi předmět, který sice viděli, ale nepochopili jeho pravý význam, nebo něco jiného, co neprozkoumali dostatečně.

Maj-Britt by mu nikdy neodpustila, kdyby se vší mocí nesnažil děvence pomoct. Ebba se vrátila na Valo. Cekalo tam na ni cosi temného a nebezpečného a on musí udělat, co je v jeho silách, aby nedošla úhony.

Ebba měla v jeho srdci zvláštní místo už od toho dne, kdy od nich měla odjet a pevně se k němu přitiskla. Byl to jeden z nejhorších dnů jeho života a on na něj nikdy nezapomene. Toho rána k nim přišla sociální pracovnice, aby Ebbu odvezla k její nové rodině. Maj-Britt Ebbu vykoupala, pečlivě jí učesala vlásky, ozdobila jí je mašlí a oblékla ji do krásných bílých šatiček s páskem, které několik večerů šila. Gosta se toho rána nemohl na Ebbu skoro ani podívat. Byla tak hezoučká, že mu z toho pukalo srdce.

Aby mu srdce opravdu nepuklo, nechtěl holčičce ani říct sbohem, ale Maj-Britt mu řekla, že se musí rozloučit, jak se patří. Sedl si na bobek, roztáhl náruč a ona se k němu rozeběhla, mašle na hlavě jí poskakovala a sukně za ní vlála jako bílá plachta. Pevně ho objala kolem krku, jako by vycítila, že se vidí naposledy.

Gósta těžce polkl a z krabice, kterou Patrik před chvílí sbalil, opatrně vytáhl Ebbino miminkovské oblečení.

„Gósto.” Ve dveřích stál Patrik.

Trhl sebou a otočil se. V rukou stále držel to miniaturní tričko.

„Jak to, že znáš adresu Ebbiných rodičů v Goteborgu?” zeptal se Patrik.

Gósta mlčel. Hlavou mu vířily myšlenky a on se snažil přijít na nějaké uvěřitelné vysvětlení, třeba že tu ad

resu někde zahlédl a zapamatoval si ji. Určitě by se mu podařilo Patrika přesvědčit, ale místo toho jen povzdechl a přiznal se:

„Ta přání jsem posílal já.”

„G.,” řekl Patrik. „Já jsem koukám pěkně zabedněný, že mě to vůbec nenapadlo.”

„Měl jsem ti to říct a několikrát jsem se i pokusil.” Gos-ta provinile sklopil hlavu. „Ale ode mě byla jen ta přání k narozeninám. Ten poslední pohled, se kterým přisel Ma rten, jsem neposílal.”

„Ne, to je jasné. Upřímně řečeno jsem nad tím pohledem dumal celou dobu. Tolik se lišil od těch ostatních.”

„A rukopis pachatel také nenapodobil příliš zručně.” Gosta odložil dětské tričko a založil si ruce na prsou.

„Ty tvé klikyháky pro něj asi byly příliš náročné.”

Gosta se usmál. Ulevilo se mu, že se Patrik zachoval tak chápavě. Nebyl si jistý, že by on na jeho místě zvládl být takhle velkorysý.

„Vím, že je pro tebe tenhle případ jedinečný,” řekl Patrik, jako by mu četl myšlenky.

„Nesmí se jí nic stát.” Gosta se otočil a začal se přehrabovat v krabici.

Patrik zůstal stát ve dveřích a Gosta se k němu zase obrátil. „Jestli je Annelie naživu, úplně to mění situaci. Nebo aspoň jestli žila. Volal jsi Leonovi, že s ním chceme znovu mluvit?”

„Radši bych ho překvapil. Když se nám podaří vyvést ho z míry, máme větší šanci, že ho přimějeme mluvit.” Patrik se odmlčel a zdálo se, že uvažuje, jestli má pokračovat nebo ne. Pak navázal: „Vlastně mám takový tip, kdo ten poslední pohled asi poslal.”

„Kdo?”

Patrik potřásl hlavou. „Je to jen nápad a poprosil jsem Torbjorna, aby mi jednu věc prověřil. Až mi to potvrdí, budu chytřejší. Do té doby bych radši nic neříkal, ale slibuju, že ti to oznámím jako prvnímu.”

„To tedy doufám.” Gosta se k němu opět otočil zády. Zbývalo mu ještě projít spoustu věcí. Něco z toho, co už tu viděl, se hlásilo o jeho pozornost a on se nevzdá, dokud to nenajde.

Rebecka to nejspíš stejně nepochopí, ale Josef jí přesto zanechal dopis, kde jí napsal, jak je za jejich společný život vděčný a že ji vždy miloval. Obětoval ji i děti svému snu, to už mu teď bylo jasné. Hanba a bolest ho zaslepily a neuvědomil si, co pro něj znamenají. A oni mu přesto věrně stáli po boku.

Odeslal také dopisy oběma dětem. Ani v nich nic nevysvětloval, jen se s nimi rozloučil a rozdal jim pokyny, jak si mají počínat a co od nich očekává. Hlavně aby nezapomněli, že mají splnit svůj úkol, i když on už tu nebude, aby jim to připomínal.

Pomalu snědl vejce natvrdo, vařené přesně osm minut. Na začátku jejich manželství to Rebecka trochu zanedbávala - někdy ho vařila sedm minut, někdy devět. Teď už se jí nestalo mnoho let, že by vajíčko zkazila. Byla mu dobrou a svědomitou manželkou a jeho rodiče ji měli rádi.

Na druhou stranu mu dělalo starosti, že děti trochu rozmazluje. Přestože už byly dospělé, stále potřebovaly pevnou ruku a Josef si nebyl jistý, jestli je toho Rebecka schopná. Také pochyboval, že pro ně bude nadále uchovávat židovský odkaz a tradice. Ale měl snad na výběr? Jeho hanba by je poskvrnila a připravila by je o možnost jít životem se vztyčenou hlavou. Nezbývá mu nic jiného než se pro jejich budoucnost obětovat.

Ve slabé chvilce ho přepadla myšlenka na pomstu, ale okamžitě ji zase zaplašil. Z vlastní zkušenosti věděl, že pomsta nepřinese nic dobrého, jen hlubší temnotu.

Dojedl zbytek vejce, pečlivě si otřel ústa a vstal od stolu. Když naposledy opouštěl svůj domov, neohlédl se.

P robudil ji zvuk otevíraných dveří. Anna zmateně mhouřila oči proti vzniklému proužku světla. Kde to je? Ve spáncích jí bušila bolest. S vypětím všech sil se posadila. Byla tu zima a ona byla zabalená jen v tenkém prostěradle. Roztřásla se zimou. Třela si paže a cítila, jak se jí zmocňuje panika.

Ma rten. On byl to poslední, co si pamatovala. Leželi v jeho a Ebbině posteli. Pili víno a ji posedla silná touha. Vzpomínka se jí teď vybavila zřetelně a ona se ji snažila zahnat, ale výjevy jejich nahých těl jí vytrvale probleskovaly hlavou. Těla se pohybovala a svítil na ně měsíc. Pak všechno zčernalo a nic dalšího si nepamatovala.

„Haló?” zavolala ke dveřím, ale nikdo jí neodpověděl. Všechno jí připadalo neskutečné, jako by se propadla do jiného světa podobně jako Alenka králičí norou do říše divů. „Haló?” zavolala znovu a snažila se postavit, ale nohy se pod ní podlomily a ona se skácela na podlahu.

Někdo dovnitř hodil něco velkého a pak se dveře s bouchnutím zavřely. Anna ani nedýchala. Kolem se zase rozhostila neproniknutelná tma. Dveře nepropouštěly ani paprsek světla, ale Anna se rozhodla, že musí zjistit, co to tam leží. Pomalu se plazila vpřed a rukama nahmatá-vala cestu. Podlaha byla tak studená, že po chvíli necítila prsty, a její drsný povrch jí rozdíral kolena. Nakonec rukou zavadila o něco, co připomínalo látku. Šmátrala dál, a když se konečky prstů dotkla cizí kůže, ucukla. Ležel tam člověk. Oči měl zavřené a nejdřív se zdálo, že nedýchá, ale tělo bylo ještě teplé. Zkusmo přejela prsty po jkrku a nahmatala slabý puls. Bez rozmýšlení stiskla ženin nos a zároveň jí zvrátila hlavu dozadu, předklonila se a přiložila svá ústa k jejím. Byla to totiž žena. To poznala podle vůně a vlasů, a když prudce vydechla do ženiných úst, měla pocit, že tu vůni odněkud poznává.

Anna nevěděla, jak dlouho se snažila ženu oživit. Měla ruce položené přes sebe na jejím hrudníku a masírovala

jí okolí srdce. Nebyla si jistá, jestli si počíná správně. Viděla to pouze jednou, a to v televizním seriálu z nemocničního prostředí. Doufala, že tvůrci zachytili skutečnou první pomoc, a ne nějakou vymyšlenou verzi.

Uběhla skoro celá věčnost, než se žena rozkašlala. Ozval se dávivý zvuk, Anna ji otočila na bok a hladila ji po zádech. Kašel ustal a žena se začala dlouze, sípavě nadechovat.

„Kde to jsem?” zaskřehotala.

Anna ji konejšivě hladila po vlasech. Hlas byl tak ochraptělý, že bylo těžké určit, o koho jde, ale zkusila to:

„Ebbo, jsi to ty? Je tu taková tma, že vůbec nic nevidím.”

„Anno? Myslela jsem, že jsem oslepla.”

„Ne, neoslepla. Je tu tma a já nevím, kde jsme.”

Ebba se pokusila něco říct, ale přepadl ji takový záchvat kašle, že se celá roztřásla. Anna ji stále hladila po vlasech, dokud se Ebba nepokusila zvednout do sedu. Anna ji uchopila za paži a pomohla jí. Po chvíli záchvat kašle odezněl.

„Já taky nevím, kde jsme.”

„Jak jsme se sem dostaly?”

Ebba nejdřív mlčela, ale pak hlesla: „Marten.”

„Ma rten?” Anně se opět před očima objevila jejich nahá těla. Z pocitu viny se jí udělalo nevolno a musela se ovládnout, aby nezačala zvracet.

„On…” Ebba zakašlala. „Pokusil se mě uškrtit.”

„Uškrtit?” opakovala Anna nevěřícně, ale hluboko uvnitř jí ta slova dávala smysl. Měla neurčitý pocit, že s Martenem není něco v pořádku, asi jako když zvíře vycítí, že je jiné zvíře ze smečky nemocné. Ale to jeho přitažlivost jen zvýšilo. Na pocit nebezpečí byla zvyklá a dobře ho znala. A včera v Mártenovi rozeznala Lucase.

Znovu se v ní vzedmula vlna nevolnosti a od podlahy se tělem šířil chlad. Třásla se stále víc.

„Proboha, tady je hrozná zima. Kam nás to zamkl?” řekla Ebba.

„Musí nás přece zase pustit?” ujišťovala se Anna, ale zaslechla ve vlastním hlase pochyby.

„Vůbec jsem ho nepoznávala. Byl jako vyměněný. Viděla jsem mu to na očích. On…” Zarazila se a najednou se dala do pláče. „On mi řekl, že jsem zavraždila Vincenta. Našeho syna.”

Anna ji beze slova objala a Ebba jí položila hlavu na rameno.

„Co se s ním stalo?” zeptala se po chvíli.

Ebba usedavě plakala a nebyla schopná jí odpovědět. Pak začala dýchat pravidelněji a jen občas popotáhla.

„Stalo se to na začátku prosince. Měli jsme hrozně moc práce. M;í rten pracoval na třech stavebních projektech a já jsem taky zůstávala v práci dlouho do večera. Vincent to nejspíš vycítil, byl strašně vzpurný a neustále nás pokoušel. Byli jsme úplně hotoví.” Znovu popotáhla a Anna slyšela, že si utřela nos do trička. „Toho rána jsme oba měli jet do práce. Původně měl Vincenta zavézt do školky Marten, ale pak mu zavolali z jedné stavby a řekli mu, že musí přijet hned. Jako obvykle řešili nějakou krizi. Ma rten mě požádal, abych Vincenta do školky vzala já, aby on mohl rovnou odjet, ale já měla ráno důležitou schůzku a naštvala jsem se, že je podle něj jeho práce přednější. Pohádali jsme se a nakonec se Marten sebral a odjel a mě tam nechal samotnou s Vincentem. Došlo mi, že zase přijdu na schůzku pozdě, a když se Vincent začal vztekat, už jsem toho měla dost. Zamkla jsem se na záchodě a rozbrečela se. Vincent taky plakal a bouchal mi na dveře, ale po pár minutách se rozhostilo ticho a já myslela, že to vzdal a odešel do svého pokoje. Tak jsem ho nechala ještě několik minut být, omyla jsem si obličej a uklidnila se.”

Ebba mluvila tak rychle, že se slova valila jedno přes druhé. Anna by si nejraději zacpala uši, aby ten příběh neslyšela do konce. Ale zároveň Ebbu vyslechnout musela, dlužila jí to.

„Zrovna jsem vyšla z toalety, když se z příjezdové cesty ozvala rána. A pak jsem uslyšela, jak Márten křičí. V životě jsem takový křik neslyšela. Vůbec nepůsobil lidsky. Spíš jako ryk postřeleného zvířete.” Ebbě se zlomil hlas, ale pokračovala: „Hned jsem věděla, co se stalo. Věděla jsem, že je Vincent mrtvý, cítila jsem to celým tělem i duší. Ale stejně jsem se vyřítila ven a on tam ležel za naším autem. Nebyl oblečený na ven, a i když jsem viděla, že je mrtvý, stejně jsem se nemohla zbavit myšlenky, že leží venku na sněhu a nemá kombinézu. Ze se určitě nachladí. Na to jsem myslela, když jsem ho tam viděla ležet. Ze se nachladí.”

„Byla to nehoda,” hlesla Anna. „Nebyla to tvoje chyba.”

„Ale ano, Ma rten má pravdu. Zabila jsem Vincenta. Kdybych se nezavřela na záchodě, kdybych se vykašlala na to, že přijdu na schůzku pozdě, kdybych jen..Pláč přešel v zoufalé naříkání a Anna ji k sobě přitiskla ještě těsněji, nechala ji vyplakat, zvolna ji hladila po vlasech a něco konejšivě mumlala. Ebbin žal ji zcela přemohl a na okamžik vytěsnil i strach, co s nimi bude. V tuto chvíli byly jen dvě matky, které přišly o dítě.

Když Ebbin pláč odezněl, pokusila se Anna znovu zvednout. Zdálo se, že ji nohy unesou. Pomalu vstala, nevěděla, jestli se třeba neudeří do hlavy o strop, ale mohla stát vzpřímeně. Zkoumavě vykročila vpřed. Něco se jí otřelo o tvář a ona vykřikla.

„Co je?” Ebba se jí přitiskla k noze.

„Ucítila jsem něco na tváři, ale asi to byla jen pavučina.” Roztřeseně natáhla ruku před sebe. Něco tam viselo a až na několikátý pokus se jí to podařilo uchopit. Byl to provázek. Zkusmo za něj zatáhla. Světlo, které se rozsvítilo, ji téměř oslepilo a ona musela zavřít oči.

Po chvíli zkusila oči znovu otevřít a ohromeně se rozhlédla. Ze země uslyšela, jak Ebba zalapala po dechu.

Pocit moci si vychutnával už mnoho let, dokonce i tehdy, když se rozhodl své moci nevyužít. Požadovat něco po Johnovi by vsak bylo příliš nebezpečné. John už dávno nebyl tím klukem, kterého Sebastian znával na Valo. Teď z něj byl nenávistný člověk, a i když svou nenávist umně skrýval, bylo by neuvážené pokoušet osud a na Joh-na nějak tlačit.

Ani od Leona nic nechtěl, jednoduše proto, že Leon byl kromě Kapičky jediný člověk na světě, kterého si Sebastian vážil. Po tehdejších událostech rychle zmizel, ale Sebastian sledoval jeho osud prostřednictvím zpráv v novinách i různých zvěstí, které doputovaly až do Fjallbacky. Teď se do hry, které dosud šéfoval on, vmísil Leon, ale Sebastian už z ní stejně stihl vytřískat, co se dalo. Josefův bláznivý projekt byl hudbou minulosti. Jediné, co na něm mělo cenu, byla půda a žula, a ty už Sebastian zpeněžil díky smlouvě, kterou Josef podepsal, aniž se na ni vůbec podíval.

A Percy. Sebastian se za volantem svého žlutého porsche začal pochechtávat. Projížděl úzkými uličkami Fjallbacky a tu a tam zamával na známé. Percy žil v utkvělé představě o sobě samém tak dlouho, že odmítal uvěřit tomu, že by mohl všechno ztratit. Než se u něj zjevil Sebastian jako anděl zachránce, měl Percy trochu obavy, to ano, ale nikdy nepočítal s tím, že by o své dědictví skutečně přišel. Teď už patří zámek Percyho mladším sourozencům a je to jeho vlastní chyba. Své dědictví nespravoval, jak měl, a Sebastian katastrofě jen maličko napomohl, protože by k ní došlo tak jako tak.

I na Percym vydělal dost peněz, ale to byl jen takový bonus. Nejvíce ho uspokojovala jeho moc. Připadalo mu vtipné, že ho Josef ani Percy do poslední chvíle nepro-koukli. Zdálo se, že opravdu věří jeho dobré vůli a tomu, že jim chce pomoct. Idioti. Ale co, Leon teď tu hru ukončí. Protože proč by je jinak svolával? Otázkou bylo, jak

daleko hodlá zajít. Sebastian vlastně nebyl nijak nervózní. Pověst už měl tak spatnou, že dalšímu odhalení by se nikdo nedivil. Byl však zvědavý, jak zareagují ostatní. Hlavně John, který měl nejvíc co ztratit.

Sebastian zaparkoval a zůstal chvíli sedět. Pak vystoupil z auta, ujistil se, že má klíč v kapse, zamířil ke dveřím a zazvonil. Zábava může začít.

Erika při čtení upíjela kávu. Nechutnala jí, stála v překapávači už moc dlouho, ale jí se nechtělo vařit se s novou.

„Ty tady ještě sedíš?” Gosta vešel do kuchyňky a také si nalil kávu.

Zavřela desky, ve kterých dosud listovala.

„Dostala jsem milostivé svolení ještě chvíli tu zůstat a přečíst si starý spis. A teď tu sedím a přemýšlím, co to znamená, že je Anneliin pas pryč.”

„Kolik že jí bylo? Šestnáct?” zeptal se Gosta a sedl si vedle ní.

Erika přikývla. „Ano, bylo jí šestnáct a evidentně byla po uši zamilovaná do Leona. Možná došlo k nějaké hádce a ona utekla. Nebylo by to poprvé, co láska mezi dospívajícími způsobila tragédii. Na druhou stranu mám pochybnosti, že by šestnáctiletá dívka zcela sama zvládla zavraždit svou rodinu.”

„Ne, to není moc pravděpodobné. V tom případě by jí určitě někdo pomáhal. Možná Leon, jestli spolu chodili? Otec jim to zakázal, oni se rozzuřili…”

„Tak by k tomu asi dojít mohlo, jenže Leon byl přece s ostatními na rybách. Proč by mu ostatní potvrzovali alibi? Co by z toho měli?”

„Těžko to s Annelií mohli táhnout všichni naráz,” poznamenal Gosta zamyšleně.

„Ne, na takové praktiky byli přece jen trochu moc mladí.”

„Když budeme předpokládat, že tu jde o Annelii a even

tuálně Leona, stejně nám z toho nevychází žádný přijatelný motiv, proč by všichni Elvanderovi měli zemřít. Stačilo by snad zavraždit Runeho?”

„Napadlo mě přesně to samé.” Erika si povzdechla. „A tak tu teď sedím nad zápisy z výslechů. Říkala jsem si, že ve vyprávění těch kluků musí přece existovat nějaký rozpor. Jenže jejich výpovědi se nijak neliší. Byli na rybách, lovili makrely, a když se vrátili, Elvanderovi byli pryč.”

Gosta se zarazil s hrnkem na půl cesty k ústům.

„Řekla jsi makrely?”

„Ano, tak to stojí v zápise.”

„Jak mi sakra mohlo uniknout něco tak zřejmého?”

„Jak to myslíš?”

Gosta postavil hrnek na stůl a přejel si rukou obličej. „Pročítal jsem ten vyšetřovací spis stále dokola a stejně jsem si toho nevšiml.”

Odmlčel se a pak se na Eriku vítězně usmál.

„Víš co? Myslím, že jsme právě dokázali, že ti kluci žádné alibi nemají.”

Fjallbacka 1970

Inez chtěla mamince vyhovět. Věděla, že s ní má jen ty nejlepší úmysly a chce jí zajistit bezpečnou budoucnost. Ale teď tu seděla na sváteční pohovce v saloně a do duše se jí vkrádal nepříjemný pocit. Je tak starý.

„Časem se poznáte.” Laura se rozhodně podívala na dceru. „Rune je čestný a spolehlivý muž a dobře se o tebe postará. Víš, jaké mám chatrné zdraví, a až umřu, nebudeš mít nikoho. Nechci, abys byla na všechno tak sama jako já.”

Maminka se svou suchou rukou dotkla její. Ten dotyk byl nezvyklý. Inez si vzpomínala jen na několik situací, kdy se jí maminka takhle dotkla.

„Chápu, že je to trochu narychlo,” řekl muž naproti ní a prohlížel si ji, jako by byla kůň na výstavě.

Možná to od ní bylo nespravedlivé, ale přesně tak se Inez cítila. A ano, všechno se skutečně seběhlo rychle. Maminka si kvůli nemocnému srdci poležela tři dny v nemocnici, a když se vrátila, předložila jí svůj návrh: Inez se má provdat za Runeho Elvandera, který před rokem ovdověl. Po Nannině smrti už tu zůstaly jen ony dvě: maminka a Inez.

„Moje drahá manželka mi kladla na srdce, abych si našel někoho, kdo mi pomůže s výchovou dětí. A vaše matka říká, že jste schopná dívka,” pokračoval muž.

Inez měla nejasné tušení, že takhle by to probíhat nemělo. Začínala sedmdesátá léta a ženy měly oproti dřívějšku úplně jiné možnosti, jak naložit se svým životem. Jenže ona nikdy ve skutečném světě nežila, jen v dokonalém světě stvořeném její maminkou. V tomto světě platila maminčina pravidla, a když teď říká, že vdát se za padesátiletého vdovce se třemi dětmi je pro Inez nejlepší volba, Inez o tom těžko může pochybovat.

„Rád bych koupil bývalou dětskou ozdravovnu na Valo a vy

budoval tam chlapeckou internátní školu. Potfiebuju mít po boku někoho, kdo mi pomůže. Vařit předpokládám umíte?”

Inez přikývla. Strávila v kuchyni mnoho hodin a Nanna ji naučila všechno, co uměla.

„Tak, a je to domluveno,” řekla Laura. „Samozřejmě bychom neměli na svatbu spěchat, to by nebylo vhodné. Co byste říkal na tichý obřad kolem letního slunovratu?”

„To mi naprosto vyhovuje,” souhlasil Rune.

Inez mlčela. Prohlížela si svého nastávajícího chotě a všimla si vrásek, které se mu rýsovaly kolem očí a tenkých, rozhodných rtů. Nad ustupujícím čelem se v tmavých vlasech tu a tam objevovaly šediny. Tak tohoto muže si má vzít. S dětmi se ještě neseznámila, věděla jen, že jim je patnáct, dvanáct a pět. Za svůj život se s mnoha dětmi nesetkala, ale určitě to dopadne dobře. Aspoň maminka to tvrdila.

Percy zůstal sedět v autě a díval se na fjallbacký přístav, ale vlastně nevnímal vlny ani čluny. Před sebou viděl jen svůj vlastní osud, minulost prolínající se s přítomností. Sourozenci byli upjatě zdvořilí, když mu zavolali. Chovat se slušně i k poraženým protivníkům patřilo k bontonu. Percy moc dobře věděl, co se za jejich soucitnými frázemi skrývá. Bohatí jsou stejně škodolibí jako chudí.

Sdělili mu, že zámek koupili, ale to pro něj nebyla žádná novinka. To, že ho Sebastian podvedl, se dozvěděl od advokáta Buhrmana. Stejnými slovy a frázemi, které už předtím slyšel od Sebastiana, mu vysvětlili, že zámek přestavějí na exkluzivní konferenční centrum. Mrzí je, že to takhle dopadlo, ale rádi by ho požádali, aby se nejpozději do konce měsíce vystěhoval. Samozřejmě to proběhne pod dohledem advokáta, aby si s sebou Percy omylem neodnesl něco z jejich nově nabytého majetku.

Překvapilo ho, že se tady dnes Sebastian skutečně ukázal. Percy ho viděl projíždět kolem, mířil nahoru k Leonovu domu. Opálený, s rozepnutou košilí, drahými brýlemi a ulízanými vlasy. Vypadal jako vždycky. A pro něj se patrně nic nezměnilo. Vždyť je to jen byznys, jak s oblibou říkal.

Percy se naposled podíval do zrcátka umístěného na stínítku. Vypadal příšerně. Oči měl po probdělé noci a přílišném množství whisky zarudlé, kůže byla našedlá a pórovitá. Ale kravatu měl uvázanou perfektně. To byla věc cti. Prudce zaklapl stínítko a vystoupil z auta. Nemá cenu oddalovat nevyhnutelné.

Ia si opřela hlavu o chladivé sklo okýnka. Cesta taxíkem na letiště Landvetter potrvá necelé dvě hodiny, možná i víc, pokud bude hustý provoz, a ona by si ráda na chvíli zdřímla.

Před odjezdem ho na rozloučenou políbila. Bude pro něj velmi těžké postarat se o sebe sám, ale ona nehodlala být u toho, až se všechno zhroutí. Leon ji ujistil, že to dobře dopadne. Řekl jí, že to musí udělat. Jinak nikdy nedojde klidu.

Znovu pomyslela na tu jízdu autem po strmé silnici v Monaku. Chystal se ji opustit. Z úst se mu řinul proud slov. Žvanil o tom, jak se jejich vztah změnil a že má teď jiné potřeby, že spolu prožili spoustu krásných let, ale že se zamiloval do někoho jiného a že ona také určitě najde někoho, s kým bude šťastná. Spustila z očí klikatou silnici, aby se mu mohla podívat do očí, a zatímco on ze sebe chrlil další vyčpělé fráze, ona myslela na to, co všechno z lásky k němu obětovala.

Když se auto zakymácelo, vytřeštil oči. Proud nesmyslných slov ustal.

„Dívej se na silnici, když řídíš,” napomenul ji. V jeho hezké tváři se objevil neklid a ona tomu skoro nemohla uvěřit. Poprvé za celý jejich společný život se Leon bál. Omámená pocitem moci šlápla na plyn a cítila, jak náhlé zrychlení zatlačilo tělo do sedadla.

„Zpomal, Io,” prosil ji Leon. „Jedeš moc rychle!”

Neodpověděla, jen ještě víc přidala plyn. Připadalo jí, že se vznáší, a právě v tom okamžiku byla naprosto svobodná.

Leon se snažil chytit volant, ale auto se tím rozkolísalo ještě víc, a tak ho zase pustil. Znovu a znovu ji prosil, aby ubrala plyn, a ona měla ze strachu v jeho hlase takovou radost, jakou už dlouho nezažila. Auto téměř letělo.

Kousek dál uviděla strom a v tu chvíli jako by ji posedla nějaká vnější síla. Klidně otočila volant doprava

a namířila si to přímo na strom. Z dálky k ní doléhal Leo-nův hlas, ale šumění v uších všechny zvuky přehlušilo. A pak se kolem ní rozhostilo ticho. Mír. Nic je nerozdělí. Zůstanou spolu navěky.

Když jí došlo, že je naživu, překvapilo ji to. Vedle ní seděl Leon, oči měl zavřené a obličej celý od krve. Plameny vyšlehly rychle. Pustily se do sedadel a natahovaly se po nich. Do nosu ji udeřil puch. Musela se rychle rozhodnout, jestli to vzdá a dovolí plamenům, aby je oba pohltily, nebo se pokusí je zachránit. Pozorovala Leo-nův hezký obličej. Oheň se rozšířil k jedné tváři a ona fascinovaně přihlížela, jak se mu zakusuje do kůže. Pak se rozhodla. Teď bude zase její. A ode dne, kdy ho vytáhla z hořícího auta, tomu tak opravdo bylo.

Ia zavřela oči a cítila, jak jí okenní sklo chladí čelo. Nechtěla se účastnit toho, co se Leon chystá udělat, ale už teď toužila po okamžiku, kdy se znovu setkají.

Anna se rozhlížela po holé místnosti, kterou teď osvětlovala žárovka. Bylo to tu cítit zeminou a ještě něčím, co nedokázala rozpoznat. Obě už chvíli marně lomcovaly dveřmi, ale ty byly zamčené a vůbec se nehnuly.

Podél jedné zdi stály čtyři velké truhly s železným kováním a nad nimi visela vlajka. Ta byla to první, co po rozsvícení světla uviděla. Působením vlhka a plísně ztmavla, ale na červeném a bílém podkladě stále zřetelně vystupovala svastika.

„Možná je v těch truhlách něco, co by sis mohla obléct?” řekla Ebba a podívala se na Annu. „Vždyť se zimou celá třeseš.”

„Obleču si cokoli, jinak zmrznu.” Anna se styděla, že je pod prostěradlem nahá. Neměla předtím ráda ani převlékání ve společných šatnách a po nehodě se to kvůli jizvám, které se jí rozbíhaly po celém těle, jen zhoršilo. A i když by její stud neměl být v této situaci to nejdůležitější, ten pocit byl tak silný, že přehlušil strach i zimu.

„Ty tři jsou zamčené, ale tahle je otevřená.” Ebba ukázala na truhlu nejblíž dveřím. Nadzvedla víko a úplně nahoře našla tlustou šedou vlněnou deku. „Na!” Hodila ji Anně a ta se do ní okamžitě zabalila. Deka příšerně páchla, ale Anna byla vděčná za její teplo a ochranu.

„Jsou tu i konzervy,” poznamenala Ebba a vytáhla z truhly několik zaprášených plechovek. „V nejhorším případě to tu snad chvíli vydržíme.”

Anna si ji zkoumavě prohlížela. Její téměř veselý tón se k jejich situaci a k tomu, jak se Ebba chovala předtím, vůbec nehodil. Došlo jí, že to bude jakási podvědomá obrana.

„Nemáme žádnou vodu,” upozornila ji a nechala větu viset ve vzduchu. Bez vody dlouho nevydrží, ale Ebba se dál hrabala v truhle a zdálo se, že ji neposlouchá.

„Podívej!” V ruce třímala uniformu.

„Nacistická uniforma? Odkud ty věci jsou?”

„Za války prý v domě žil nějaký bláznivý dědek. Tohle bude asi jeho.”

„To je úchylné,” řekla Anna. Stále se třásla. Teplo z deky se jí pomalu začalo šířit po celém těle, ale byla promrzlá do morku kostí a chvíli to potrvá, než se zahřeje.

„Jak to, že jsi tady?” zeptala se náhle Ebba a otočila se k Anně. Jako by ji až teď napadlo, jak je to zvláštní, že jsou tam spolu.

„M;irten patrně napadl i mě.” Anna si přitáhla deku blíž k tělu.

Ebba svraštila obočí.

„A proč? Jen tak bezdůvodně, nebo se stalo něco…?” Zakryla si ústa dlaní a její pohled ztvrdl. „Viděla jsem v ložnici tác a skleničky. Proč jsi sem vlastně včera jela? Zůstala jsi na večeři? Co se stalo?”

Slova se odrážela od holých zdí jako kulky a Anna se-bou při každé otázce škubla, jako by dostala facku. Nemusela nic říkat. Věděla, že odpověď má napsanou ve tváři.

Ebbě do očí vhrkly slzy. „Jak jsi mohla? Přece jsi věděla, čím jsme si prošli, jak na tom jsme.”

Anna se snažila polknout, ale v ústech jí úplně vyschlo. Nevěděla, jak má své jednání vysvětlit a omluvit se. Ebba si ji dlouho prohlížela uslzenýma očima. Pak se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Klidně a vyrovnaně pravila:

„Nebudeme o tom teď mluvit. Musíme držet spolu a dostat se ven. Možná najdeme v truhlách něco, čím by se daly dveře vypáčit?” Otočila se k Anně zády a celé její tělo bylo napjaté zadržovaným vztekem.

Anna nabídku dočasného míru vděčně přijala. Jestli se odsud nedostanou, stejně nebudou mít důvod nic řešit. Nikomu v nejbližší době chybět nebudou. Dan s dětmi jsou v Goteborgu a Ebbini rodiče si začnou dělat starosti až za několik dní. Zbývala jen Erika, kterou vždycky rozhodilo, když Anna nebrala telefon. Annu to většinou dost štvalo, ale teď si z duše přála, aby Erika pojala podezření, začala zjišťovat, co se děje, a nevzdala se, dokud nevypátrá správnou odpověď, jak to měla ve zvyku. Prosím, moje nejmilejší Eriko, buď tak nesnesitelně zvědavá a úzkostlivá jako obvykle, zapřísahala ji Anna tiše ve svitu holé žárovky.

Ebba začala kopat do petlice truhly, která stála vedle té otevřené. Visací zámek se nepohnul ani o milimetr, ale ona se nevzdala, až nakonec petlice povolila.

„Pojď mi s tím pomoct,” řekla Anně a společnými silami se opřely do víka. Předklonily se, uchopily ho každá na jedné straně a páčily ho nahoru. Soudě podle prachu a špíny byla truhla zavřená už mnoho let a ony musely napřít veškeré síly. Nakonec se víko prudce otevřelo.

Podívaly se do truhly a pak na sebe. Anna viděla, jak se v Ebbině tváři odráží její vlastní úděs. Ozval se výkřik a odrazil se od holých zdí. Jestli křičí ona nebo Ebba, to nevěděla.

„Dobrý den, vy asi budete Kjell?” Sven Niklasson k němu přistoupil s napřaženou rukou a představil se.

„Fotografa s sebou nemáte?” Kjell se rozhlédl po malé místnosti u výdeje zavazadel.

„Fotograf jede z Goteborgu autem. Setká se s námi až na místě.”

Cestou na parkoviště za sebou Sven táhl jen malý příruční kufr na kolečkách. Kjell si pomyslel, že je asi zvyklý rychle se sbalit a cestovat nalehko.

„Myslíte, že bychom měli pro jistotu informovat tanumskou policii?” zeptal se Sven, když se usadil na sedadle spolujezdce v Kjellově prostorném kombíku.

Kjell se zamyslel, vyjel z parkoviště a po chvíli zabočil doprava.

„Asi ano. Ale v tom případě si k telefonu vyžádejte Patrika Hedstroma. Nikoho jiného.” Kradmo se na Sve-na podíval. „Obvykle se ale příliš nestaráte, které policejní okrsky jsou informované, nebo ano?”

Sven se usmál a pozoroval bočním okénkem okolní krajinu. Měl štěstí. Trollhattanský most se v letním slunci vyjímal obzvlášť krásně.

„Nikdy nevíte, kdy budete od někoho zevnitř potřebovat službičku. Už jsem se domluvil s goteborskou policií, že nás k zásahu pustí, protože jsem se s nimi podělil o informace. Berte to tak, že chci tanumskou policii o chystané akci informovat z čiré slušnosti.”

„Goteborská policie patrně neměla v plánu zachovat se vůči Tanumu podobně slušně jako vy, takže příležitostně musím Hedstromovi vysvětlit, jak jste byl velkorysý.” Kjell se zašklebil. Sám byl hrozně vděčný, že ho Sven Niklasson k akci přizval. Z tohohle nekoukal jen sólokapr, tohle zamíchá celou švédskou politickou scénou a připraví všem obyvatelům země pořádný šok. „Díky, že jste mě s sebou vzal,” zamumlal a cítil se najednou trochu trapně.

Sven pokrčil rameny. „Bez údajů od vás bychom to nedotáhli do konce.”

„Takže jste ta čísla rozluštili?” Kjell se nemohl zvědavostí udržet. Sven mu do telefonu nestihl všechno podrobně vysvětlit.

„Byla to směšně jednoduchá šifra.” Sven se zasmál. „Moje děti by to rozlouskly za čtvrt hodiny.”

„Jak to?”

„Jednička odpovídá A, dvojka B. A tak dále.”

„Děláte si legraci.” Kjell se na Svena podíval a málem sjel ze silnice.

„Ne, ale byl bych radši, kdyby to byl vtip. Dost to vypovídá o tom, jak nízké mínění o nás mají.”

„Co to tedy znamenalo?” Kjell se pokusil kombinaci čísel vybavit, ale paměť na čísla měl odjakživa špatnou. Dělalo mu potíže zapamatovat si i vlastní telefon.

„Stureplan. Tedy náměstí Stureplan ve Stockholmu. A následovalo datum a čas.”

„Sakra,” zaklel a na kruhovém objezdu u Torpu zabočil doprava. „To mohlo skončit špatně.”

„To ano, ale policie proti atentátníkům zasáhla dnes brzy ráno. Teď už nemají možnost někomu zavolat a vyzradit, že my i policie víme všechno. Proto ten spěch. Ne-potrvá dlouho a zodpovědné osoby ze strany si všimnou, že se atentátníci neozývají a ani se s nimi nejde spojit. A pak rychle pojmou podezření. Tihle chlápci mají kontakty po celém světě a můžou bez problémů kdykoli zmizet. Další šanci už bychom nedostali.”

„Ten plán byl svým způsobem geniální,” poznamenal Kjell. Nemohl se zbavit myšlenky na to, co by se stalo, kdyby byl proveden. Viděl to před očima naprosto jasně. Byla by to tragédie.

„Asi bychom měli být nakonec vděční, že se rozhodli ukázat svou pravou tvář. Tohle bude pro všechny, kdo Joh-nu Holmovi věřili, pěkně nepříjemné probuzení. Zaplaťpánbůh. A doufám, že nějakou dobu potrvá, než se zase

někdo takový vynoří. Bohužel mám někdy pocit, že my lidé máme příliš krátkou paměť.” Povzdechl si a tázavě se obrátil na Kjella. „Zavoláte prosím tomu Hedmanovi?”

„Hedstromovi. Patriku Hedstromovi. Hned mu zavolám.” Nespouštěl oči ze silnice a zároveň vytočil číslo tanumské policejní stanice.

„Co je to tu za cirkus?” Patrik s úsměvem vstoupil do kuchyňky. Erika na něj křikla a on za nimi hned pospíchal.

„Posaď se,” vybídl ho Gosta. „Sám víš, kolikrát jsem se dokolečka probíral tímhle starým spisem. Výpovědi těch kluků naprosto seděly, ale stejně jsem měl celou dobu pocit, že je na nich něco divného.”

„A teď jsme přišli na to, co to je.” Erika si se spokojeným výrazem založila ruce na prsou.

„A co?”

„Makrely.”

„Makrely?” Patrik přimhouřil oči. „Pardon, ale mohli byste to trochu rozvést?”

„Tehdy jsem se nepodíval, jaké ryby to chlapci ulovili,” řekl Gosta. „A z nějakého nepochopitelného důvodu mě to při výsleších nenapadlo.”

„Co tě nenapadlo?” zeptal se Patrik netrpělivě.

„Před letním slunovratem tady žádnou makrelu nechytíš,” vysvětlila mu Erika zřetelně, jako by mluvila k malému dítěti.

Patrikovi začalo pomalu docházet, co to znamená. „Při výslechu všichni kluci uvedli, že lovili makrely.”

„Přesně tak. Kdyby to řekl jeden, mohl se splést, ale to, že to tvrdili všichni, svědčí o tom, že se předem domluvili. A protože toho o rybách moc nevěděli, vybrali si špatný druh.”

„Přišel jsem na to díky Erice,” přiznal Gosta trochu stydlivě.

Patrik jí poslal vzdušný polibek. „Jsi poklad!” řekl a myslel to vážně.

Vtom zazvonil telefon a on na displeji viděl, že volá Torbjorn.

„Musím to vzít, ale odvedli jste záslužnou práci, oba dva!” Ukázal jim zvednutý palec, sel do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Pozorně naslouchal, co má Torbjorn na srdci, a v rychlosti si pár věcí poznamenal na první papír, který měl po ruce. Ať už bylo jeho podezření jakkoli podivné, Torbjorn ho potvrdil. Zatímco Torbjorn hovořil, on už přemýšlel, co to asi obnáší. Když zavěsil, věděl sice víc než předtím, ale byl ještě zmatenější.

Za dveřmi se ozvaly těžké kroky. Patrik otevřel a vyhlédl do chodby. Blížila se k němu Paula s obrovským břichem trčícím dopředu.

„Už nevydržím sedět doma a čekat. Ta slečna z banky mi slíbila, že se dnes ozve, ale ještě mi nevolala…” Odmlčela se, aby nabrala dech.

Patrik ji položil ruku na rameno, aby se uklidnila. „Hlavně dýchej, proboha,” podotkl a počkal, až zase začne dýchat pravidelně. „Myslíš, že zvládneš poradu?”

„Jasně.”

„Kam ses sakra poděla?” Najednou se za nimi objevil Mellberg. „Rita z toho byla celá špatná, že ses jen tak sebrala a odešla, a přinutila mě vyrazit za tebou.” Otřel si pot z čela.

Paula obrátila oči v sloup. „Já se o sebe postarám.”

„Nejlepší bude, když tu zůstaneš taky, Bertile. Musíme toho spoustu probrat.”

Patrik zamířil k zasedačce a cestou se stavil pro Gos-tu. Po krátkém váhání se do kuchyňky vrátil.

„Ty pojď taky,” kývl na Eriku. Podle očekávání nadšeně vyskočila ze židle.

V zasedačce bylo těsno, ale Patrik si tuto místnost plnou věcí rodiny Elvanderových zvolil záměrně. Ty věci jim budou připomínat, proč je tak důležité rozmotat všechny nitky případu.

Paule a Mellbergovi stručně vysvětlil, že krabice s věcmi vyzvedli u Olleho ze skládky a už nad nimi strávili hodnou chvíli.

„Pár kousků skládačky zapadlo do sebe, ale pokusíme se teď posunout dál. Nejdřív chci říct, že tajemný G., který posílal Ebbě přání k narozeninám, je tady nám dobře známý Gosta Flygare.” Ukázal na Gostu a ten se začervenal.

„Ale Gosto…” povzdechla si Paula.

Mellberg zrudl jako rajče a vypadal, že každou chvíli vybuchne.

„Já vím, že jsem vám to měl říct, ale už jsme si to vyřídili s Hedstromem.” Gosta se na Mellberga zamračil.

„Poslední pohled ale od Gosty není a bezesporu se lisí od těch předchozích,” pokračoval Patrik a opřel se o kraj stolu. „Napadlo mě, jak se to asi mohlo stát, a Torbjorn před chvílí mé podezření potvrdil. Otisk prstu, který Torbjorn zajistil na rubu poštovní známky a který pravděpodobně náleží odesilateli, se shoduje s jedním z otisků na sáčku, ve kterém nám Marten pohlednici předal.”

„Ale na ten sáček jste přece sahali jen vy a Ma rten? Takže…” Erika zbledla a Patrik viděl, jak jí myšlenky šrotují v hlavě.

Horečně hledala mobil v kabelce. Všichni ji upřeně pozorovali, jak mačká tlačítko s rychlou volbou. V místnosti bylo naprosté ticho a bylo jen slyšet, jak se mobil snaží spojit s Anniným. Pak se ozvala hlasová schránka.

„Sakra,” vybuchla Erika a vytočila jiné číslo. „Zavolám Ebbě.” Telefon opět vyzváněl, ale nikdo ho nebral.

„Do prdele!” nadávala a zvolila třetí číslo.

Patrik v poradě nepokračoval a čekal, jestli se Erika dovolá. I on začal mít starosti, proč Anna celý den nezvedá telefon.

„Kdy tam jela?” zeptala se Paula.

Erika si u ucha stále přidržovala mobil. „Včera večer.

A od té doby ji nemůžu sehnat. Ale teď volám na postu. Jejich člun tam dopoledne zavezl Ebbu a možná něco vědí… Haló? Dobrý den, tady je Erika Falcková… Ano. Vezli jste Ebbu… A vysadili jste ji tam? Nevšimli jste si, jestli u mola nebyl ještě nějaký člun?… Dřevěný?… Takže byl uvázaný u mola blízko ozdravovny… Dobře. Díky.”

Erika hovor ukončila a Patrik viděl, že se jí třese ruka.

„Náš člun, ve kterém tam Anna včera jela, je stále uvázaný u mola. Takže ona i Ebba jsou s Martenem na Valo a ani jedna nebere telefon.”

„Určitě to nic nebude. A Anna už je možná dávno pryč,” utěšoval ji Patrik a snažil se mluvit klidněji, než se sám cítil.

„Jenže Má rten mi řekl, že tam zůstala jen hodinu. Proč by mi lhal?”

„To se zcela jistě nějak vysvětlí. Jakmile skončíme poradu, zajedeme tam.”

„Proč by Ma rten vyhrožoval vlastní ženě?” zeptala se Paula. „Znamená to snad, že má na svědomí i ty ostatní útoky?”

Patrik zavrtěl hlavou. „O tom zatím nemáme informace. Právě proto si musíme projít všechno, co víme, abychom zjistili, jestli můžeme některá prázdná místa vyplnit. Gosto, povíš nám, co jsi zjistil o svědectví těch kluků?”

„Samozřejmě,” řekl Gosta. Vyprávěl jim o makrelách a vysvětlil, z jakého důvodu tvrzení chlapců nesouhlasí.

„To dokazuje, že lhali,” shrnul to Patrik. „A když nemluvili pravdu o tomhle, určitě lhali i o všem ostatním. Proč by se jinak domlouvali a vymýšleli si něco takového? Myslím, že můžeme vycházet z toho, že mají ve zmizení Elvanderových prsty, a tohle nám umožňuje pořádně je zmáčknout.”

„Ale jak to souvisí s Ma rtenem?” zeptal se Mellberg. „Tehdy přece na Valo nebyl, ale podle Torbjorna se v roce 1974 střílelo ze stejné zbraně jako před pár dny.”

„Já nevím, Bertile,” povzdechl si Patrik. „Vezmeme to jedno po druhém.”

„Pak tu máme ten chybějící pas,” řekl Gosta a narovnal se. „Ano, Anneliin pas chybí. Může to znamenat, že do zmizení byla nějak namočená a pak uprchla do zahraničí.”

Patrik se podíval na Eriku, která byla v obličeji úplně bílá. Bylo mu jasné, že neustále myslí na Annu.

„Annelie? Ta šestnáctiletá dcera?” ujišťovala se Paula, ale zrovna v tu chvíli jí zazvonil mobil. Zvedla ho a poslouchala hlas na druhém konci s výrazem, který vyjadřoval překvapení i rozhodnost. Nakonec hovor ukončila a podívala se po ostatních.

„Ebbini adoptivní rodiče mně a Patrikovi prozradili, že Ebbě někdo až do jejích osmnáctin každý měsíc anonymně posílal peníze. Nikdy se jim nepodařilo přijít na to, kdo to byl, ale nás samozřejmě napadlo, že by to mohlo mít souvislost s případem na Valo. Takže jsem se snažila zjistit víc…” Zalapala po dechu a Patrik si vzpomněl, že to Erika během svých těhotenství dělala také.

„Mluv k věci!” Gosta se na židli narovnal ještě víc. „Ebba neměla žádné příbuzné, kteří by se o ni byli ochotní postarat, a tedy asi ani nikoho, kdo by jí přispíval na živobytí. Napadá mě jediné vysvětlení: někdo jí ty peníze posílal, protože měl špatné svědomí.”

„Nemám tušení, jaký byl jeho motiv,” řekla Paula a zdálo se, že by je moc ráda ještě chvíli napínala. „Ale ty peníze byly od Arona Kreutze.”

Rozhostilo se takové ticho, že sem doléhaly i zvuky aut zvenku. Gosta promluvil jako první.

„Ebbě posílal peníze Leonův otec? Ale proč…?”

„To musíme zjistit,” řekl Patrik. Odpověď na tuto otázku mu najednou připadala ze všeho nejdůležitější, chtě-jí-li záhadu zmizení rodiny Elvanderových rozluštit.

V kapse mu zabzučel mobil a Patrik se podíval, kdo to volá. Kjell Ringholm z Bohuslanských novin. Patrně se chtěl

ještě na něco zeptat ohledně tiskové konference. To počká. Patrik hovor odmítl a soustředil se opět na své kolegy.

„Gosto, ty a já pojedeme na Valo. Než vyslechneme těch pět kluků, musíme se ujistit, že jsou Anna a Ebba v pořádku, a položíme pár otázek Mártenovi. Paulo, ty se snaž zjistit něco dalšího o Leonovu otci.” Zrak mu padl na Mellberga a Patrik se odmlčel. Kde asi tak napáchá nejméně škody? Mellberg sice nejraději ze všeho nedělal vůbec nic, ale zároveň bylo důležité, aby se necítil odstrčený. „Bertile, tebe jako nejzkušenějšího policistu bych rád požádal, abys čelil tlaku médií. Nebude ti vadit, když zůstaneš na stanici a postaráš se o jejich případné dotazy?”

Mellberg zazářil. „Samozřejmě. S novináři mám mnohaleté zkušenosti, takže to pro mě nebude vůbec žádná potíž.”

Patrik si v duchu povzdechl. Stálo ho velké úsilí, aby všechno běželo hladce.

„Můžu jet s vámi na Valo?” zeptala se Erika. Ještě stále v ruce křečovitě svírala mobil.

Patrik zavrtěl hlavou. „Ani náhodou.”

„Ale já bych opravdu měla jet s vámi, co když se něco stalo…”

„Konec diskuse,” odsekl Patrik a sám slyšel, že to vyznělo zbytečně ostře. „Promiň, ale nejlepší bude, když se o to postarám já s Gostou,” dodal a objal ji.

Erika zdráhavě přikývla a vydala se ven k autu, aby se vrátila domů. Sledoval ji, jak odchází, a zavolal Victorovi. Telefon osmkrát zazvonil a pak se spustila hlasová schránka.

„Pobřežní stráž to nezvedá. To jsou celí oni. Zrovna když je náš člun stále na Valo.”

U dveří někdo zakašlal.

„Bohužel nemůžu odjet. Auto nestartuje.”

Patrik se na svou ženu pochybovačně podíval. „To je

ale zvlášní. Gosto, nemohl bys ji hodit domů? Já tu zatím něco dodělám. Stejně musíme počkat, než nás na Valo někdo zaveze.”

„Dobře,” řekl Gosta, ale na Eriku se nepodíval.

„Fajn, takže se sejdeme v přístavu. Zkusíš ještě zavolat tomu Victorovi?”

„Jasně,” přisvědčil Gosta.

V kapse mu zase zabzučel mobil a Patrik se mrkl na displej. Zase Kjell Ringholm. Asi to bude muset vzít.

„Dobrá, takže všichni vědí, co mají dělat,” rozpustil poradu a stiskl zelené tlačítko na mobilu, zatímco ostatní odcházeli z místnosti. „Ano, tady Hedstrom,” řekl s povzdechem. Měl Kjella rád, ale zrovna teď mu na novináře nezbýval čas.

Valo 1972

Annelie ji od začátku nenáviděla. Claes rovněž. V jejich ocích nestála Za nic, rozhodně ne ve srovnání s jejich matkou, která byla zjevně úplná světice. Aspoň tak o ní Rune i děti mluvili.

Hodně se toho naučila o životě. Nejdůležitějším poznatkem bylo, že matka neměla vždycky pravdu. Sňatek s Runem byl její největší životní chybou, ale Inez neviděla žádnou možnost úniku. Ne teď, když čekala jeho dítě.

Otřela si pot z čela a znovu se dala do drhnutí kuchyňské podlahy. Rune měl vysoké nároky. Až se bude škola otvírat, všechno se musí lesknout čistotou. Nic nesmí být ponecháno náhodě. „Jde o mou pověst,” řekl a přidělil jí další úkoly. Dřela od rána do noci a břicho jí rostlo. Byla tak unavená, že sotva stála na nohou.

Najednou se tam zjevil on. Padl na ni jeho stín a ona sebou škubla.

„Jé, pardon, ty ses lekla?” řekl tím svým hlasem, ze kterého měla pokaždé husí kůži.

Cítila, jak z něj čiší nenávist, a jako obvykle ztuhla, až se téměř nemohla nadechnout. Neměla žádné důkazy, které by mohla předložit Runemu, a on by jí stejně nevěřil. Bylo by to slovo proti slovu a ona si nedělala žádné iluze, na čí stranu by se Rune postavil.

„Tady jsi nechala flek,” upozornil ji Claes a ukázal na podlahu za ní. Inez zaťala zuby, ale otočila se, aby skvrnu vydrhla. Uslyšela ránu a kotníky jí zalila voda.

„Promiň, omylem jsem převrhl kbelík,” pronesl omluvně Claes, ale jeho výraz říkal něco jiného.

Inez se na něj jen mlčky dívala. Každý den v ní narůstal vztek, s každou další drzostí a špinavostí byl větší a větší.

„Já ti pomůžu.”

Johan, Runeho nejmladší syn. Bylo mu jen sedm, ale oči měl chytré a laskavé. Od začátku k ní tíhl. Hned poprvé, když se potkali, jí do dlaně vklouzla jeho ručka.

Vrhl na staršího bratra úzkostlivý pohled a pak poklekl vedle Inez. Vzal jí z ruky hadr a začal vytírat vodu, která se rozlila po celé podlaze.

„Vždyť se namočíš,” řekla mu dojatě, když viděla jeho sklopenou hlavičku a ofinu, která mu visela do očí.

„To nic,” odpověděl a vytíral dál.

Claes zůstal stát nad nimi, ruce založené na prsou. V očích se mu zablesklo, ale na svého mladšího bratra si netroufal.

„Posero,” odfrkl si a odešel.

Inez si s úlevou vydechla. Vlastně to bylo směšné. Claesovi bylo teprve sedmnáct. I když nebyla o moc starší než on, pořád byla jeho nevlastní matka a nosila v sobě jeho sourozence. Neměla by se takového klučiny bát, ale přestože si to neuměla vysvětlit, z jeho blízkosti měla husí kůži. Instinktivně pochopila, že se má držet stranou a neprovokovat ho.

Pfiemýšlela, jak se to tu změní, až přijedou chlapci. Přestane tu být takové dusno, když v domě najednou bude spousta kluků, jejichž hlasy vyplní všudypřítomnou prázdnotu? Doufala, že ano. Jinak se tu zadusí.

„Jsi moje zlatíčko, Johane,” pochválila chlapce a pohladila ho po světlých vláskách. Nic nefiekl, ale viděla, že se usmívá.

Dlouho je vyhlížel z okna. Díval se na moře a na Valo, pozoroval projíždějící čluny a turisty, kteří si užívali ně-kolikatýdenní dovolené. Přestože on by takhle nikdy žít nemohl, záviděl jim. Ve své jednoduchosti to vlastně byla úžasná existence, i když to možná sami nechápali. Když se ozval zvonek u dveří, vrhl poslední dlouhý pohled na Valo a jel na vozíčku otevřít. Tam to všechno začalo. Na Valo.

„Je načase to uzavřít.” Leon se na ně podíval. Od chvíle, kdy jeden po druhém dorazili, tu vládla stísněná nálada. Všiml si, že Percy i Josef se pohledem vyhýbají Sebastianovi, který to zjevně bral s naprostým klidem.

„To je hrozný osud, skončit na vozíku. A obličej máš úplně zjizvený. Zrovna ty, takový krasavec,” řekl Sebastian a pohodlně se uvelebil na pohovce.

Leon si to nevzal osobně. Věděl, že mu Sebastian nechce ublížit. Vždycky býval přímočarý, pokud zrovna nechtěl někoho podvést. To pak bezostyšně lhal. Je zvláštní, že se lidé skoro nemění. I ostatní působili stejně jako před lety. Percy vypadal neduživě a Josef se tvářil stejně vážně jako kdysi. A z Johna vyzařoval stejný šarm.

Než s Iou odjel do Fjallbacky, nechal si je proklepnout. Soukromý detektiv odvedl za tučný honorář vynikající práci a Leon se o všech čtyřech mužích dozvěděl první poslední. Ale připadalo mu, že všechno, co se stalo po Valo, nemá žádný význam, když se tu teď konečně sešli.

Na Sebastianovu poznámku nijak nezareagoval, jen zopakoval: „Je načase, abychom řekli pravdu.”

„K čemu to bude?” namítl John. „Vždyť je to minulost.”

„Vím, že to byl můj nápad, ale postupem času mi začalo docházet, že to byla chyba,” řekl Leon s pohledem upřeným na Johna. Tušil, že nejtěžší bude přesvědčit právě jeho, ale ani Johnův nesouhlas ho nezastaví. Ať budou souhlasit nebo ne, on se rozhodl všechno prozradit. Měl však smysl pro fair play a chtěl jim o svých plánech říct, dřív než se odhodlá ke kroku, který ovlivní život všech přítomných.

„Souhlasím s Johnem,” řekl Josef monotónně. „Nevidím jediný důvod hrabat se v něčem, co je dávno zapomenuté a pohřbené.”

„Vždyť zrovna ty jsi vždycky mluvil o tom, jak je minulost důležitá. Jak je důležité přijmout zodpovědnost. Copak si nevzpomínáš?” podivil se Leon.

Josef zbledl a odvrátil tvář. „To není totéž.”

„To tedy je. Co se jednou stalo, nedá se odestát. Nesl jsem si to v sobě celé roky a vím, že vy také.”

„To není totéž,” trval na svém Josef.

„Mluvil jsi o tom, že všichni, kdo nesou vinu za utrpení tvých předků, musí být pohnáni k zodpovědnosti. Neměli bychom i my přijmout trest a přiznat svou vinu?” Leon hovořil laskavým hlasem, ale stejně viděl, jak jeho slova Josefa zasáhla.

„Já to nedovolím.” John na pohovce vedle Sebastiana sepnul ruce v klíně.

„Ty o tom nerozhoduješ,” řekl Leon. Byl si plně vědom toho, že tím prozrazuje, že už se rozhodl sám.

„Dělej si, co chceš, Leone,” prohlásil najednou Sebastian. Strčil ruku do kapsy kalhot a vytáhl z ní klíč. Vstal a podal ho Leonovi, který ho zdráhavě přijal. Od té doby, kdy ho držel v ruce naposledy, uběhlo už tolik let. Ten klíč tehdy zpečetil jejich osud.

V pokoji se rozhostilo naprosté ticho a všem se před očima zhmotnily výjevy, které jim nikdy nevymizely z paměti.

„Musíme ty dveře otevřít.” Leon sevřel klíč v dlani. „Nej-

radši bych to udělal společně s vámi, ale jestli nebudete chtít, udělám to sám.”

„A Ia…,” začal John, ale Leon ho přerušil.

„Ia je na cestě do Monaka. Nechtěla tu zůstat.”

„Vy můžete utéct,” pronesl Josef. „Zmizet v zahraničí, ale my ostatní tu musíme s tou ostudou žít.”

„Neodjedu, dokud se všechno nevyřeší,” slíbil Leon. „A pak se s Iou vrátíme.”

„Nikdo nikam nepojede,” řekl Percy. Dosud ze sebe nevypravil ani slovo, jen tam seděl na židli trochu stranou od ostatních.

„Jak to myslíš?” Sebastian se na pohovce líně rozvalil.

„Nikdo nikam nepojede,” opakoval Percy. Pomalu se sklonil a začal něco hledat v aktovce opřené o nohu židle.

„Děláš si legraci?” nevěřícně protáhl Sebastian. Zíral na pistoli, kterou si Percy položil na kolena.

Percy ji namířil na něj. „Ne, proč bych si měl dělat legraci? Tys mě připravil o celý můj majetek.”

„Vždyť je to jen byznys. A na mě to nesváděj. To ty jsi prošustroval celé dědictví.”

Ozval se výstřel a všichni vykřikli. Sebastian se užasle dotkl své tváře. Mezi prsty mu tekla krev. Kulka mu zavadila o levou tvář, svištěla dál pokojem, až proletěla velkým panoramatickým oknem s výhledem na moře. Rána z pistole všechny ohlušila a Leon si uvědomil, že sevřel opěrky na křesle tak pevně, že ho do prstů chytla křeč.

„Do prdele, Percy, co to děláš?” zařval John. „Copak ses úplně zbláznil? Odlož tu pistoli, než se někomu něco stane.”

„Je pozdě. Na všechno už je pozdě.” Percy si položil pistoli zase do klína. „Ale než vás všechny zabiju, chci, abyste přiznali svou vinu. V tomhle bodě s Leonem souhlasím.”

„Co tím myslíš? Kromě Sebastiana jsme se přece všichni stali obětí zločinu stejně jako ty?” John probodl Percyho zlostným pohledem, ale na hlase mu bylo poznat, že se bojí.

„Všichni za to neseme vinu. Zničilo mi to život. Ale nejvíc za to můžeš ty, a proto umřeš první.” Znovu namířil pistoli proti Sebastianovi.

Všechno ztichlo. Slyšely pouze vlastní dech.

„To jsou určitě oni.” Ebba se dívala do truhly. Pak se odvrátila a začala zvracet. I Anně se obrátil žaludek, ale přinutila se nespustit z truhly oči.

V truhle ležela kostra. Prázdnými důlky na ni zírala lebka se zachovalým chrupem. Na lebce zůstaly krátké chumáče vlasů a Anna si pomyslela, že to bude kostra muže.

„Asi máš pravdu,” přisvědčila a pohladila Ebbu po zádech.

Ebba vydala ještě několik dávivých zvuků, pak si sedla na bobek a opřela si hlavu mezi kolena, jako by jí bylo na omdlení.

„Takže byli celou dobu tady.”

„Předpokládám, že ti ostatní jsou tam.” Anna ukázala bradou na dvě dosud zamčené truhly.

„Musíme je otevřít,” řekla Ebba a vstala.

Anna se na ni pochybovačně podívala. „Nepočkáme s tím, teprve až budeme vědět, jestli se odsud dostaneme?”

„Já to musím vědět.” Ebbě plály oči.

„Ale Márten…” namítla Anna.

Ebba zavrtěla hlavou. „On nás ven nepustí. Viděla jsem to na něm. Kromě toho si patrně myslí, že už jsem mrtvá.”

Její slova Annu vyděsila. Věděla, že má Ebba pravdu. Ma rten jim dveře neotevře. Musí se dostat ven na vlastní pěst, jinak tu zemřou. I kdyby Erika pojala podezření a začala se vyptávat, k ničemu to nebude, pokud je nenajde. Tahle místnost se může nacházet kdekoli na ostrově, a proč by ji měli objevit teď, když ji nenašli ani tehdy při pátrání po Elvanderových?

„Dobře. Tak to zkusíme. Třeba v nich najdeme nějaké páčidlo nebo něco podobného.”

Ebba neodpověděla, ale ihned začala kopat do zámku truhly napravo. Tahle petlice držela mnohem pevněji.

„Počkej chvilku,” zastavila ji Anna. „Půjčíš mi svůj náhrdelník s andělíčkem? Třeba mi s ním půjdou uvolnit ty šrouby.”

Ebba si sundala řetízek z krku a trochu váhavě jí ho podala. Anna se pustila do uvolňování malých šroubků, a když oba zámky na zbývajících truhlách povolily, podívala se na Ebbu, mlčky na sebe kývly a každá otevřela jedno víko.

„Jsou tady. Všichni,” hlesla Ebba. Tentokrát z ostatků své rodiny pohled nespustila. Ležely tam pohozené jako odpadky.

Anna zatím počítala, kolik je ve třech truhlách lebek. Pak je spočítala ještě jednou, aby si byla jistá.

„Někdo chybí,” pravila klidně.

Ebba sebou trhla. „Jak to myslíš?”

Anně málem sklouzla deka z ramen a ona si ji přitáhla blíž k tělu.

„Zmizelo přece pět lidí?”

„Ano?”

„Ale tady jsou jen čtyři lebky. Tedy čtyři těla, pokud ovšem některému z nich nechybí hlava,” řekla Anna.

Ebba se otřásla. Naklonila se dopředu, spočítala lebky a pak se prudce nadechla. „Je to tak. Někdo chybí.”

„Otázka je, kdo asi?”

Anna se dívala na kostry. Takhle to s ní as Ebbou dopadne, jestli se odsud nedostanou. Zavřela oči a představila si Dana a děti. Pak oči zase otevřela. To se nesmí stát. Nějak se ven dostat musí. Ebba vedle ní začala srdceryvně vzlykat.

„Paulo!” Patrik ji mávnutím nasměroval k sobě do kanceláře. Gosta a Erika odjeli do Fjallbacky a Mellberg se zavřel u sebe, aby se, jak sám řekl, postaral o média.

„Co se stalo?” Nemotorně se posadila na Patrikovu nepohodlnou židli pro návštěvy.

„Dnes si asi s Johnem nepromluvíme,” řekl a prohrábl si vlasy. „Zrovna u něj zasahuje goteborská policie. Volal mi Kjell Ringholm. On a Sven Niklasson z Expressen jsou zjevně u toho.”

„Zasahuje? A proč? A proč nám nikdo nic neřekl?” Potřásla hlavou.

„Kjell mi žádné podrobnosti nesdělil. Mluvil hlavně

0 národní bezpečnosti a o tom, že to bude něco velkého… no, vsak víš, jaký Kjell je.”

„Zajedeme tam?” zeptala se Paula.

„Ne, a ty už vůbec ne. Jestli k němu vtrhla goteborská policie, asi bude nejlepší, když se budeme držet stranou. Ale zavolám jim a pokusím se z nich dostat trochu víc informací o tom, co se děje. Každopádně to vypadá, že John nebude nějakou dobu k dispozici.”

„To by mě zajímalo, čeho se to asi týká?” Paula se snažila na židli najít pohodlnější polohu.

„To se patrně včas dozvíme. Jestli u toho asistuje Kjell

1 Sven Niklasson, brzy si o tom přečteme v novinách.”

„Musíme se zatím spokojit s těmi ostatními.”

„Jak jsem říkal, musí to bohužel chvíli počkat,” řekl Patrik a vstal. „Nejdřív zajedu s Gostou na Valo a pokusím se zjistit, co se to tam děje.”

„Leonův otec,” zamyslela se Paula. „Tak ty peníze byly od něho.”

„S Leonem si promluvíme, hned jak se s Gostou vrátíme,” slíbil Patrik. Myšlenky mu vířily hlavou. „Leon a Annelie. Třeba to nakonec opravdu všechno souvisí s nimi.”

Natáhl k Paule ruku, aby jí pomohl vstát, a ona se jí vděčně chopila.

„Tak já zatím ověřím pár věcí o Aronovi,” řekla a od-kolébala se chodbou pryč.

Patrik popadl svou lehkou letní bundu a vyšel z kanceláře. Doufal, že Gosta úspěšně vysadil Eriku doma. Bylo mu jasné, že ho celou cestu do Fjallbacky přesvědčovala, aby ji vzal s sebou na Valo, ale tentokrát jí to nehodlal po

volit. I když si nedělal tak velké starosti jako Erika, sám také cítil, že se na ostrově děje něco nekalého. Nechtěl, aby tam jeho manželka byla s ním, kdyby k něčemu došlo.

Sotva došel na parkoviště, už na něj ze dveří volala Paula. Otočil se.

„Co je?”

Mávala na něj, aby se vrátil, a když viděl její vážný výraz, rychle uposlechl.

„U Leona Kreutze se střílelo,” vypravila ze sebe a namáhavě oddechovala.

Patrik potřásl hlavou. Proč se musí všechno dít naráz?

„Zavolám Gostovi, že se sejdeme tam. Šla bys vzbudit Mellberga? Teď potřebujeme pomoc každého, kdo má ruce a nohy.”

Rozprostíral se před nimi záliv Salvik a domy se třpytily ve slunci. Z pláže o pár set metrů dál k nim doléhaly zvuky dovádějících dětí a veselý smích. Bylo to oblíbené místo rodinných radovánek a Erika tam v létě s dětmi trávila skoro každý den, když musel Patrik pracovat.

„Zajímalo by mě, co s tím Victorem je,” uvažovala.

„To jo,” souhlasil Gosta. Když se pobřežní stráži nedovolal, Erika ho přemluvila, aby počkal u nich a dal si zatím s ní a Kristinou šálek kávy.

„Zkusím to znovu,” řekl a vytočil číslo počtvrté.

Erika ho zkoumavě pozorovala. Musí ho přesvědčit, aby ji vzal na ostrov s sebou. Jinak se z toho čekání zblázní.

„Nikdo to nebere. Zatím si odskočím.” Gosta vstal a odešel na toaletu.

Mobil nechal ležet na stole. Byl pryč jen pár minut, když telefon náhle zazvonil. Erika se předklonila a podívala se na displej. Velkými písmeny na něm svítilo Hedstrom. Rychle zvážila situaci. Kristina se v obýváku honila s dětmi a Gosta byl na toaletě. Chvíli váhala, ale pak hovor přijala.

„Gostův telefon, tady je Erika… Jen si odskočil. Mám

mu něco vyřídit? Střelba? Dobře, vyřídím mu to… Jasně, tak už to polož, ať se Gosta co nejdřív vypraví. Spolehni se, že do pěti minut sedne do auta.”

Ukončila hovor a v hlavě jí vyvstala řada možností. Na jednu stranu Patrik potřeboval posilu, na druhou stranu by se měli co nejdříve dostat na Valo. Poslouchala, jestli už se Gosta neblíží. Než se vrátí, musí se rozhodnout. Popadla svůj telefon a po krátkém zaváhání zavolala Martinovi. Zvedl to po druhém zazvonění. Tlumeným hlasem mu popsala situaci a co je třeba udělat a on okamžitě souhlasil. Tuhle část zvládla. Teď zbývalo předvést herecký výstup hodný Oscara.

„Kdo to volal?” zeptal se Gosta.

„Patrik. Dovolal se Ebbě a na Valo je všechno v pořádku. Řekla mu, že Anna dnes plánovala jezdit po aukcích, tak proto asi neměla kdy zvedat telefon. Ale Patrik stejně říkal, že bychom tam měli zajet a trochu si s Eb-bou a M;irtenem promluvit.”

„My?”

„Ano, podle Patrika už se tam situace uklidnila.”

„Jsi si opravdu jistá…?” Gostu přerušilo zazvonění jeho telefonu. „Ahoj, Victore… Jo, sháněl jsem tě. Potřebovali bychom svézt na Valo. Co nejdřív… Fajn, budeme tam za pět minut.”

Ukončil hovor a podíval se podezřívavě na Eriku.

„Tak zavolej Patrikovi a zeptej se ho, jestli mi nevě-ríš, usmála se na něj.

„To snad nebude nutné. Tak to bychom měli hned vypadnout.”

„Ty už zase někam jedeš?” Kristina nakoukla na verandu a za paži pevně držela Noela. Snažil se jí vymanit a z obýváku se ozývalo Antonovo pronikavé ječení prokládané Majinými výkřiky: „Babi! Baaabiiii!”

„Jen na chvíli, pak tě hned vystřídám,” vysvětlovala Erika a slíbila si, že pokud se jí podaří dostat se na Valo, bude ke své tchyni přistupovat mnohem pozitivněji.

„Tohle je naposled, kdy vám takhle pomáhám. Přece nemůžete spoléhat na to, že vám obětuju celý den, a mohlo by tě napadnout, že tohle tempo a řev dlouhodobě nezvládám, a i když jsou ty děti moc milé, musím říct, že nejsou moc vychované. Za to já odmítám přijmout zodpovědnost, protože naučit děti správným návykům je každodenní práce…”

Erika dělala, že neslyší, přehnaně jí děkovala a couvala do předsíně.

Za deset minut už seděli v člunu Můj Louis a mířili k Valo. Erika se snažila uklidnit a namluvit si, že je všechno v pořádku, přesně jako to předtím sehrála Gostovi. Jenže tomu sama nevěřila. Instinkt jí napovídal, že je Anna v nebezpečí.

„Mám na vás počkat?” zeptal se Victor a elegantně přirazil k molu.

Gosta zavrtěl hlavou. „Ani ne, ale možná budeme potřebovat svézt později zpátky. Můžeme ti zase zavolat, abys nás vyzvedl?”

„Jasně, jen mi brnkněte. Zatím udělám okružní jízdu a zkontroluju situaci.”

Erika se za ním dívala, jak odjíždí, a říkala si, jestli bylo chytré nechat ho odjet. Ale teď už bylo stejně pozdě.

„Hele, není tohle váš člun?” ukázal Gosta.

„Je to on, to je zvláštní…” Erika vykouzlila překvapený výraz. „Možná sem Anna znovu zajela. Půjdeme k domu?” navrhla a vykročila.

Gosta klusal za ní a ona slyšela, jak si pro sebe něco mumlá.

Otevřel se jim pohled na krásný omšelý dům. Všude panovalo zlověstné ticho a Erika měla smysly napnuté k prasknutí.

„Haló?” zavolala, když došli k širokému schodišti u domu. Venkovní dveře byly otevřené. Nikdo neodpovídal.

Gosta se zastavil. „To je divné. Zdá se, že nikdo není doma. Patrik snad říkal, že je Ebba tady?”

„Ano, aspoň jsem to tak pochopila.”

„Možná se šli vykoupat?” Gosta popošel několik kroků a podíval se za roh směrem k pláži.

„Možná,” souhlasila Erika a vešla do domu.

„Přece nemůžeme jít jen tak dovnitř?”

„Proč ne? Pojď. Haló!” zavolala. „Ma rtene? Je někdo doma?”

Gosta ji váhavě následoval do haly. I uvnitř vládlo naprosté ticho, ale zničehonic se ve dveřích kuchyně zjevil Ma rten. Policejní páska byla stržená a povlávala kolem rámu dveří.

„Zdravím,” řekl jakoby do prázdna.

Erika sebou trhla, když ho uviděla. Vlasy měl umaštěné a rozcuchané, jako by se hrozně potil, a pod očima se rýsovaly temné kruhy. Podíval se na ně úplně vyhaslým pohledem.

„Je tu Ebba?” zeptal se Gosta. Mezi obočím se mu objevila hluboká vráska.

„Ne, jela ke svým rodičům.”

Gosta vrhl na Eriku překvapený pohled. „Ale vždyť Patrik s ní mluvil. Prý je tady.”

Erika rozhodila rukama a Gostův výraz potemněl, ale nic neřekl.

„Vůbec sem nepřijela. Zavolala mi, že si půjčí auto a pojede rovnou do Goteborgu.”

Erika přikývla, ale věděla, že je to lež. Maria, která řídila poštovní člun, jí přece potvrdila, že tady Ebbu vysadila. Co nejméně nápadně se rozhlédla a všimla si, že mezi zdí a venkovními dveřmi leží taška. Ebbina taška. Ta stejná, kterou měla, když u nich přespávala. Určitě nejela rovnou do Goteborgu.

„Kde je Anna?”

Ma rten na ně stále zíral svým mrtvolným pohledem. Pokrčil rameny.

To Eriku přimělo k akci. Bez dalšího rozmýšlení se vrhla kupředu, odhodila kabelku na podlahu, rozběhla se nahoru po schodech a volala: „Anno! Ebbo!”

Žádná odpověď. Za sebou uslyšela rychlé kroky a pochopila, že jí je M;írten v patách. Vyběhla schody až nahoru, vletěla do ložnice a na místě se zarazila. Vedle tácu se zbytky jídla a sklenkami od vína ležela Annina kabelka.

Člun a teď kabelka. Neochotně si připustila, co to znamená. Anna i Ebba jsou stále na ostrově.

Rychle se obrátila, aby na Ma rtena uhodila, ale výkřik jí uvízl v hrdle. Stál přímo za ní a mířil na ni revolverem. Koutkem oka zahlédla, jak se Gosta prudce zastavil.

„Ani se nehni,” zasyčel na ni Má rten a postoupil o krok blíž. Ústí revolveru se teď téměř dotýkalo Eričina čela a Ma rten držel revolver pevně v rukou. „A ty půjdeš tam!” Ukázal bradou napravo od Eriky.

Gosta ho okamžitě uposlechl. S rukama nad hlavou a pohledem upřeným na Ma rtena popošel dál do místnosti a postavil se vedle Eriky.

„Sedněte si!” přikázal Ma rten.

Oba se posadili na nově zbroušenou podlahu. Erika se podívala na revolver. Jak se k němu Ma rten asi dostal?

„Odložte tu zbraň a určitě to spolu v klidu vyřešíme,” zkusila ho přesvědčit.

Ma rten na ni nenávistně zíral. „A jak asi? Můj syn kvůli té kurvě zemřel. Jak to asi chceš vyřešit, co?”

Ve vyhaslém pohledu se poprvé objevila jiskřička života a Erika ucukla před šílenstvím, které se v jeho očích náhle objevilo. Schovávalo se snad celou dobu za Mar-tenovým vyrovnaným zevnějškem? Nebo ho vyvolal až pobyt v tomto domě?

„Moje sestra…” Teď už se bála tolik, že skoro nemohla dýchat. Kéž by se jen dozvěděla, že je Anna naživu.

„Nikdy je nenajdete. Stejně jako se nikdy nenašli ti ostatní.”

„Ostatní? Myslíte Ebbinu rodinu?” zeptal se Gosta.

Marten mlčel. Sedl si na bobek, ale revolverem na ně stále mířil.

„Je Anna naživu?” hlesla Erika, ale odpověď už nečekala.

Marten se usmál a podíval se jí do očí. Erika pochopila, že její nápad zalhat Gostovi byl lehkomyslnější, než mohla tušit.

„Co chcete dělat?” řekl Gosta, jako by jí četl myšlenky.

Ma rten znovu pokrčil rameny. Nic neříkal. Místo toho se posadil do tureckého sedu a upřeně je pozoroval. Jako by na něco čekal, ale nevěděl na co. Vypadal podivně mírumilovně. Jen revolver a chladný oheň v jeho očích ten pocit narušovaly. A někde na ostrově se nacházejí Anna a Ebba. Živé či mrtvé.

Valo 1973

Laura se převracela na nepohodlné matraci. Říkala si, že by jí Inez a Rune snad mohli obstarat lepší postel, když u nich přespává tak často. Měli by mít na paměti, že už není žádná mladice. A teď se jí ještě ke všemu začalo chtít na toaletu.

Dotkla se nohama země a otřásla se. Vlezlý listopadový chlad se dostal všude a tenhle starý dům zkrátka nešel vyhřát. Podezřívala Runeho, že schválně moc netopí, aby ušetřil. Její zeť nijak zvlášť velkorysý nebyl. Malá Ebba byla každopádně roztomilá, to připouštěla, ale úplně jí stačilo, když si ji jen občas pochovala. Miminka se jí nikdy nijak zvlášť nelíbila a na to, aby se vnučce věnovala, už jí zbývalo pramálo energie.

Laura se opatrně plížila po dřevěné podlaze, která pod její vahou skřípěla. V posledních letech začala až znepokojivě rychle přibírat a na svou štíhlou postavu, na kterou byla tak pyšná, mohla jen vzpomínat. Ale proč by se namáhala? Většinu času jen seděla sama doma a každým dnem byla zahofiklejší a zahofiklejší.

Rune její očekávání nesplnil. Koupil jí byt, to ano, ale hořce litovala, že nepočkala a nevybrala pro Inez lepší partii. Byla tak krásná, že mohla získat kohokoli. Rune Elvander by si dal pro korunu vrtat koleno a nutil Inez, aby dřela do padnutí. Vyhubla až na kost a ani na chviličku se nezastavila. Když zrovna neuklízela, nevafii-la nebo nepomáhala Runemu zvládat žactvo, požadoval, aby skákala kolem těch jeho nevychovaných spratků. Ten nejmladší byl hodný, ale ti dva starší byli opravdu nesnesitelní.

Když sestupovala dolů, schody pod každým jejím krokem zavrzaly. Je to otrava, že už její močový měchýfi nevydrží celou noc. Zvlášť v téhle zimě byla cesta na toaletu hotové utrpení. Zastavila se. V pfiízemí se něco hýbalo. Ani se nehnula a poslouchala. Venkovní dvefie se otevfiely. Probudila se v ní zvědavost. Kdo se to tady v noci plíží? Musí mít za lubem něco nekalého, protože proč by ji

nak lítal po venku? Určitě je to někdo z těch rozmazlených děcek a vymýšlí nějakou lumpárnu, ale to mu Laura hned zatrhne.

Když uslyšela, že se dveře v hale zase zavřely, seběhla posledních pár schodů a obula se. Zabalila se do teplého šálu, otevřela dveře a vykoukla ven. Ve tmě bylo těžké něco rozeznat, ale když se postavila na schodiště u dveří, zahlédla, jak za rohem vlevo mizí jakýsi stín. Ted musí být mazaná. Opatrně slezla ze schodů, nebyla si jistá, jestli už nejsou namrzlé. Pod schody se vydala doprava místo doleva. Nadběhne dotyčnému z druhé strany a přistihne ho při činu, ať už má za lubem cokoli.

Pomalu se plížila kolem rohu a držela se těsně při zdi. U dalšího rohu se zastavila a opatrně vykoukla, co se děje vzadu za domem. Nikoho neviděla. Laura se zamračila a zklamaně se rozhlédla. Kam se ten člověk ztratil? Naslepo udělala pár kroků a pátrala po okolí. Možná zamířil dolů na pláž? Tam by se ona neodvážila, hrozilo by jí, že někde uklouzne a už nevstane. Lékař jí před přílišnou námahou varoval. Měla slabé srdce a nesměla ho přepínat. Zachvěla se zimou a přitáhla si šál blíž k tělu. Noční chlad se jí vkrádal pod šaty a ona zadrkotala zuby.

Najednou se před ní zjevila tmavá postava. Laura leknutím nadskočila. Pak poznala, kdo to je.

„Aha, to jsi ty. Co tady lítáš po venku?”

Z chladu v těch očích se roztřásla ještě víc. Byly stejně temné jako okolní noc. Začala pomalu couvat. Beze slova pochopila, že udělala chybu. Ještě pár kroků. Ještě pár kroků, pak už bude za rohem a odtamtud rychle doběhne ke dveřím. Nebylo to daleko, ale i kdyby to bylo několik kilometrů, vyšlo by to nastejno. Vyděšeně se dívala do těch černočerných očí a věděla, že se do domu už nikdy nevrátí. Najednou si vzpomněla na Dagmar. Ten pocit byl naprosto stejný. Byla bezmocná, polapená a neměla kam utéct. Pak ucítila na prsou ostrou bolest.

P atrik se podíval na hodinky. „Kde sakra ten Gosta je? Měl tu být před námi.” Cekal s Mellbergem v autě a pohled měl přikovaný k Leonovu domu.

V tu chvíli vedle nich zastavil známý vůz a Patrik udiveně zíral na Martina za volantem.

„Co tu děláš?” zeptal se a vystoupil z auta.

„Volala mi tvoje žena, prý nastala nějaká krizová situace a potřebujete pomoc.”

„Ale jak…?” začal Patrik, ale pak se zarazil a semkl rty. Zatracená Erika. Určitě se jí povedlo Gostu oklamat, aby s ní odjel na Valo. Vztek se v něm mísil s neklidem. Tohle teď potřeboval ze všeho nejmíň. Neměli ponětí, co se děje v Leonově domě, a museli se teď plně soustředit na tento úkol. Na druhou stranu však byl rád, že Martin přijel. Sice vypadal unaveně a vyčerpaně, ale v krizové situaci byl i unavený Martin pořád lepší než Gos-ta Flygare.

„Co se to tu děje?” Martin si zastínil oči dlaní a prohlížel si dům.

„V domě se střílelo. Nic dalšího nevíme.”

„Kdo je uvnitř?”

„Ani to nevíme.” Patrik cítil, že se mu zrychluje puls. Takovéhle zásahy měl ve své profesi rád ze všeho nejmíň. Měli příliš málo informací, aby mohli situaci posoudit, a právě v takovýchto chvílích se to celé mohlo ošklivě zvrtnout.

„Nezavoláme posily?” navrhl Mellberg z auta.

„Ne, na to nemáme čas. Zkusíme zazvonit.”

Zdálo se, že se Mellberg chystá protestovat, ale Patrik ho předešel.

„Bertile, bude lepší, když to pohlídáš tady, a my s Martinem se postaráme o dům.” Podíval se na Martina, ten mlčky přikývl a vytáhl z pouzdra na boku služební zbraň.

„Vzal jsem to přes stanici a vyzvedl jsem si ji tam. Říkal jsem si, že možná bude k užitku.”

„Dobře.” Patrik následoval jeho příkladu a oba se opatrně blížili k domovním dveřím. Zazvonili. Zvuk zvonku se rozlehl po celém domě a brzy na ně někdo zavolal:

„Pojďte dál, je otevřeno.”

Patrik a Martin si vyměnili udivený pohled. Pak vstoupili. Když uviděli, jaká skupinka se shromáždila v obýváku, divili se ještě víc. Seděl tam Leon, Sebastian, Josef a John. A ještě jeden prošedivělý muž, patrně Percy von Bahrn. Svíral v ruce pistoli a pohledem těkal kolem sebe.

„Co se to tu děje?” zeptal se Patrik. Držel svou služební zbraň u boku a koutkem oka zahlédl, že Martin si počíná stejně.

„Zeptejte se Percyho,” řekl Sebastian.

„Leon nás sem zavolal, abychom to ukončili. Chtěl jsem ho vzít za slovo.” Percyho hlas se třásl. Když se Sebastian na pohovce pohnul, trhl sebou a namířil zbraň na něj.

„Klídek, sakra.” Sebastian zvedl ruce v obranném gestu.

„Ukončili co?” zajímalo Patrika.

„Všechno. To, co se stalo. Co se nemělo stát. Co jsme udělali,” hlesl Percy. Spustil zbraň do klína.

„Co jste udělali?”

Nikdo neodpověděl a Patrik se rozhodl, že jim trochu pomůže.

„Při výslechu jste vypověděli, že jste toho dne byli na rybách. Ale na Velikonoce se makrely lovit nedají.”

Rozhostilo se ticho. Nakonec si Sebastian odfrkl: „To se dalo od městských děcek čekat, že udělají takovouhle botu.”

„Tehdy jsi nic nenamítal,” podotkl Leon téměř pobaveně.

Sebastian pokrčil rameny.

„Proč vás otec posílal Ebbě až do jejích osmnáctin peníze?” vyptával se Patrik dál a podíval se na Leona. „To jemu jste toho dne zavolali, že? Bohatému a mocnému muži se spoustou známých a kontaktů. Zavraždili jste Elvanderovy a on vám pak pomohl? Co se vlastně stalo? Zasel Rune příliš daleko? Museli jste zabít i ty ostatní, protože by proti vám svědčili?” Byl si vědom toho, jak prudce na ně otázky chrlí, ale měl chuť s nimi zatřást a přinutit je konečně mluvit.

„Tak co, Leone, doufám, že jsi spokojený?” posmíval se Percy. „Teď máš skvělou šanci vyložit všechny karty na stůl.”

John vyletěl z pohovky. „Tohle je šílené. Nehodlám se do toho míchat. Odcházím.” Vykročil ke dveřím, ale Percy namířil těsně vedle něj a vystřelil.

„Co to děláš?!” zařval John a zase se posadil. Patrik a Martin tasili na Percyho zbraně, ale zase je spustili, protože neustále mířil na Johna. Bylo to příliš riskantní.

„Příště už nestřelím vedle. Aspoň něco mi po otci zbylo. Konečně přijdou k užitku všechny ty hodiny střelby, ke kterým mě nutil. Jestli se mi bude chtít, ustřelím ti tu tvou fešáckou ofinu.” Percy dal hlavu na stranu a díval se na Johna, který mrtvolně zbledl.

Patrikovi teprve teď došlo, že goteborská policie patrně marně hledala Johna doma a s největší pravděpodobností neví, že se nachází tady.

„Uklidněte se, Percy,” pronesl Martin zvolna. „Nechceme tu žádné zraněné. Nikdo odsud neodejde, dokud to nevyřešíme.”

„Šlo celou dobu o Annelii?” Patrik se znovu obrátil k Leonovi. Proč váhá, když sám chce prozradit, co se tehdy o Velikonocích na Valo stalo? Dostal strach? „Myslíme si, že si vzala svůj pas a po těch vraždách uprchla do zahraničí. Protože to přece byly vraždy?!”

Sebastian se začal smát.

„Co je tu k smíchu?” zeptal se Martin.

„Nic. Vůbec nic.”

„Kdo jí pomohl zmizet, vás otec? Chodil jste s Annelií a pak se to zvrtlo, protože na vás přisel Rune? Jak jste ostatní přiměl, aby vám pomohli a celou dobu o tom mlčeli?” Patrik ukázal na skupinku mužů, dnes ve středním věku. Promítal si před očima fotky, které je zachycovaly těsně po zmizení. Jejích vzdorný výraz. Leonova přirozená autorita. Navzdory prošedivělým vlasům a zestárlým tvářím si byli pořád podobní. A drželi pospolu.

„Ano, pověz nám o Annelii.” Sebastian se zašklebil. „Když tak hoříš pro pravdu. Jen nám pěkně pověz o Annelii.”

Patrika najednou jako by něco osvítilo.

„Já už jsem se s Annelií setkal, že? Je to Ia.”

Nikdo nehnul ani brvou. Dívali se na Leona s podivnou směsicí strachu a úlevy.

Leon se na vozíčku zvolna protáhl. Pak otočil hlavu k Patrikovi, zjizvenou tvář ozářily sluneční paprsky, a pravil:

„Povím vám o Annelii. A o Runem, Inez, Claesovi a Johanovi.”

„Rozmysli si, co děláš, Leone,” varoval ho John.

„Už jsem se rozmyslel. Je čas.”

Nadechl se, ale nestihl nic říct, protože se otevřely dveře. Stála v nich Ia. Putovala pohledem od jednoho k druhému, a když si všimla Percyho pistole, vykulila oči. Chvíli váhala. Pak popošla ke svému muži, položila mu ruku na rameno a smířlivě řekla:

„Měl jsi pravdu. Už nemůžeme před minulostí utíkat.”

Leon přikývl a začal vyprávět.

Anna měla větší strach o Ebbu než o sebe. Byla bledá a na krku měla rudé stopy, patrně otisky rukou. Ma rtenových rukou. Annu krk nebolel. Možná ji něčím zdrogoval? Nic si nepamatovala, což ji děsilo. Usnula mu v náruči, omámená jeho náklonností a blízkostí, a probudila se tady, na studené kamenné podlaze.

„Tady leží moje maminka,” řekla Ebba a dívala se do jedné z truhel.

„To nemůžeš vědět jistě.”

„Jen jedna lebka má dlouhé vlasy, určitě je to ona.”

„Taky to může být tvoje sestra,” namítla Anna. Zvažovala, jestli by nebylo lepší truhly zavřít. Ale Ebba o své rodině dumala tak dlouho, že i obsah truhel pro ni znamenal jistou odpověď.

„Co je tohle vlastně za místnost?” zeptala se Ebba, ale nespustila oči z kostry.

„Řekla bych, že asi nějaký kryt. A podle té vlajky a uniforem soudím, že ho vybudovali za druhé světové války.”

„Stejně je to zvláštní, že celou dobu leželi tady. Proč je nikdo nenašel?”

Ebba se zdála čím dál víc mimo a Anna si uvědomila, že pokud se odsud mají dostat, musí převzít velení.

„Musíme najít něco, čím by se dala povolit petlice dveří,” řekla Anna a trochu Ebbu postrčila. „Prohlédni pořádně to haraburdí támhle v rohu a já…” Zaváhala. „Já se podívám do truhel.”

Ebba se na ni zděšeně podívala. „Ale co když… co když se rozpadnou?”

„Jestli ty dveře neotevřeme, umřeme tady,” pravila Anna klidně a zřetelně. „V těch truhlách může být nějaké nářadí. Buďto je prohledáš ty, nebo to udělám já. Vyber si.”

Ebba zůstala chvíli mlčky stát a zdálo se, že o Annině návrhu přemýšlí. Pak se k ní otočila zády a začala prohrabávat haraburdí v rohu. Anna si ve skutečnosti nemyslela, že se tam dá něco najít, ale bylo důležité přidělit Ebbě nějakou činnost.

Zhluboka se nadechla a ponořila ruku do jedné z truhel. Když se dotkla kostí, zvedla se v ní vlna nevolnosti. Na ruce ji zalechtaly staré vyschlé vlasy a ona se neubránila výkřiku.

„Co je?” Ebba se otočila.

„Nic,” řekla Anna, obrnila se a nořila se rukou níž. Konečně se dotkla dřevěného dna truhly a naklonila se blíž, aby se podívala, jestli tam něco není. Ucítila něco tvrdého a uchopila to mezi palec a ukazováček. Na vypáčení dveří to bylo moc malé, ale stejně ten předmět vytáhla a podívala se na něj. Byl to zub. Znechuceně ho hodila zpátky do truhly a utřela si prsty do deky.

„Máš něco?” zajímala se Ebba.

„Ne, zatím nic.”

Anna se sebezapřením prohledala druhou truhlu, a když s ní byla hotová, klesla na kolena. Nebylo v ní nic. Nikdy se odsud nedostanou. Umřou tady.

Pak se přinutila znovu vstát. Zbývala ještě jedna truhla a ona to nesmí vzdát, i když se jí pomyšlení na nový pokus hnusilo. Rozhodně pokročila k poslední truhle. Ebba už své hledání vzdala, schoulila se do klubíčka u zdi a dala se do pláče. Anna se na ni podívala a pak strčila ruku do truhly. Polkla a natáhla ruku až ke dnu. Když pod prsty ucítila dřevo, opatrně jimi přejížděla tam a zase zpátky. Něco tam bylo. Připadalo jí to jako svazek papírů, ale s hladším povrchem. Vytáhla ruku z truhly a přidržela svazek proti světlu.

„Ebbo,” oslovila ji.

Když se jí nedostalo žádné odpovědi, popošla k Ebbě a posadila se vedle ní. Podala jí svazek papírů, z nichž se na světle vyklubaly fotografie.

„Podívej.” Nejradši by si hromádku prolistovala sama a nedočkavostí jí svrběly prsty, ale předpokládala, že fotky jsou součástí Ebbina příběhu. Měla právo je vidět první a udělat si obrázek sama.

Ebba si rozklepanýma rukama převzala fotky a začala je prohlížet.

„Co tohle znamená?” řekla a zvolna zavrtěla hlavou.

Anna i Ebba zůstaly na snímky civět, i když by nejraději odvrátily zrak. Oběma bylo jasné, že před sebou mají vysvětlení toho, co se tehdy o Velikonocích stalo.

M;í rten vypadal, že se od nich duchem vzdaluje. Víčka mu klesala, hlava otupěle visela dolů a Erice došlo, že usíná. Neodvážila se podívat na Gostu. Ma rten pořád pevně svíral revolver a jakýkoli prudký pohyb by se jim mohl stát osudný.

Nakonec zavřel oči úplně. Erika pomalu otočila hlavu ke Gostovi a přiložila si ukazováček ke rtům. Přikývl. Tázavě se podívala na dveře za Má rtenem, ale Gosta zavrtěl hlavou. Ne, ani ona by to neriskovala. Kdyby se zkusili vyplížit ven a Ma rten se probudil, patrně by kolem sebe začal střílet jako blázen.

Zamyslela se. Musí přivolat pomoc. Znovu se na Gos-tu podívala a naznačila rukou sluchátko, které si přiložila k uchu. Gosta okamžitě pochopil a prohledal si kapsy u bundy, ale pak na ni vrhl odevzdaný pohled. Neměl u sebe mobil. Erika se rozhlédla po pokoji. Kousek od ní ležela Annina kabelka a Erika se pomalu posouvala směrem k ní. Ma rten sebou ve spánku trhl a ona se uprostřed pohybu zarazila, ale spal dál a hlava mu těžce spočívala na hrudi. Brzy se konečky prstů dotkla kabelky, posunula se ještě několik centimetrů do strany a podařilo se jí chytit ji za ucho. Zadržela dech, zvedla tašku a nehlučně ji k sobě přitáhla. Opatrně ji začala prohledávat a cítila na sobě Gostův pohled. Potlačil zakašlání a ona se na něj zamračila. Ma rten se nesmí probudit.

Konečně sevřela v dlani Annin mobil. Ujistila se, že je nastavený na tichý režim, a najednou jí došlo, že nezná přístupový čtyřciferný kód. Nezbývalo než to zkusit. Zadala Annino datum narození. „Chybný kód,” objevilo se na displeji a Erika v duchu nadávala. Možná si Anna původní nastavení ani nezměnila a v tom případě nemá šanci na číslo přijít, ale to si nesměla připustit. Má ještě dva pokusy. Erika chvíli přemýšlela a pak zadala Adria-novo datum narození. „Chybný kód,” ukázalo se znovu. Pak ji něco napadlo. Významné datum v Annině životě

představoval ten osudný den, kdy Lucas zemřel. Erika zadala dotyčná čtyři čísla a zelené světýlko ji přivítalo do úžasného světa mobilní komunikace.

Mrkla na Gostu, který si ulehčeně vydechl. Teď si musí počínat rychle. Má rten se může kdykoli vzbudit. Naštěstí měla stejný model telefonu jako Anna, a tak se v něm snadno vyznala. Začala psát zprávu, stručnou, ale dostatečně výstižnou, aby Patrik pochopil závažnost situace. Ma rten sebou neklidně škubl. Ve chvíli, kdy chtěla zprávu odeslat, se zarazila a v rychlosti ještě přidala několik příjemců. Jestli si Patrik nepřečte zprávu hned, uvidí ji někdo jiný a začne jednat. Stiskla tlačítko „odeslat” a odstrčila kabelku na původní místo. Mobil si schovala pod pravým stehnem, aby se k němu mohla v případě potřeby dostat, ale aby ho Ma rten neviděl, až se probudí. Teď už museli jen čekat.

Kjell se opřel o auto a díval se za vzdalujícími se policejními vozy. Zásah bohužel vyšel naprázdno, na zadním sedadle s nimi odjížděla jen Johnova manželka.

„Kde sakra může být John?”

Kolem domu stále vládl čilý ruch. Technici prohlíželi každý milimetr a fotograf z Expressen měl co dělat, aby stihl všechno zachytit. Nepustili ho až k domu, ale s objektivy, které měl k dispozici, ho to příliš netrápilo.

„Třeba utekl do zahraničí?” uvažoval Sven Niklasson. V autě už sepsal první verzi článku a odeslal ji do redakce.

Kjell věděl, že by měl být podobně akční a co nejdřív zamířit do redakce Bohuslanských novin, kde by ho bezpochyby oslavovali jako hrdinu dne. Když je po telefonu zpravil o dnešních událostech, šéfredaktor jásal tak hlasitě, že Kjellovi málem praskl bubínek. Ale nechtělo se mu do redakce vracet, dokud nezjistí, kam John zmizel.

„Nemyslím si, že by odjel bez Liv. Zdálo se, že ji policejní zásah notně překvapil, a pokud nevěděla nic ona, pak John také ne. Říká se o nich, že jsou nerozlučný tým.”

„Jenže v těchto malých městečkách se zprávy síří rychlostí blesku, takže i když nezmizel předtím, stále tu hrozí, že to udělá teď.” Sven Niklasson sevřel rty a vyhlížel směrem k domu.

„Hm,” přisvědčil Kjell roztržitě. V hlavě si probíral veškeré informace o Johnovi a uvažoval, kde asi může být. Rybářskou chatu už policie bez výsledku prohledala.

„Nedonesly se vám ještě nějaké podrobnosti o tom, jak to probíhalo ve Stockholmu?” zeptal se Kjell.

„Zdá se, že bezpečnostní informační služba a policie projednou zvládly bezchybně spolupracovat a připravily perfektní zásah. Naprosto bez konfliktů pochytali všechny zodpovědné lidi ze strany. Tihle chlápci nejsou zase takoví drsňáci, když jde do tuhého.”

„To asi nejsou.” Kjell si představil ty bojovné titulky, které v příštích dnech zaplní stránky novin. Tohle nebude jen záležitost národního dosahu. Okolí bude v šoku, že se něco takového mohlo stát v nenápadném Svédsku, které spousta lidí na světě považuje za až absurdně spořádané.

Zazvonil mu telefon.

„Cau, Rolfe… No, je tu trochu zmatek. Nevědí, kam se John poděl… Co to sakra povídáš? Střílí se? Fajn, hned tam jedem.” Ukončil hovor a kývl na Svena. „Naskočte si. U Leona Kreutze se střílelo. Jedeme tam.”

„U Leona Kreutze?”

„To je jeden z kluků, který chodil s Johnem na Valo do školy. Kují spolu nějakou neplechu, to je jasné.”

„Já nevím. John se tu přece může každou chvíli objevit.”

Kjell se opřel o střechu auta a podíval se na Svena.

„Nenuťte mě, abych vám to vysvětloval, ale prostě si myslím, že John je u Leona. Musíte se rozhodnout. Jedete se mnou nebo ne? Tanumská policie už je na místě.”

Sven nastoupil do auta, Kjell se posadil za volant, zabouchl dveře a vyjel. Věděl, že měl pravdu. Chlapci z Valo něco tajili a teď to vyjde najevo. A on si tuhle výbušnou novinu rozhodně nenechá ujít.

Valo 1974

Připadalo jí, že ji někdo neustále sleduje. Líp to Inez popsat nedokázala. Ten pocit v sobě nosila už od toho rána, kdy našli její matku mrtvou. Proč uprostřed listopadové noci vyšla ven, to nikdo nevěděl. Lékař, který ji prohlédl, konstatoval, že se jí prostě zastavilo srdce. Řekl, že ji před tím varoval.

Inez se nemohla ubránit jistým pochybnostem. V domě se po Laufiině smrti něco změnilo. Vnímala to, ať se hnula kamkoli. Rune byl ještě zamlklejší a přísnější a Annelie s Claesem ji šikanovali stále otevřeněji. Rune jako by před tím zavíral oči, a to jim ještě dodávalo odvahy.

V noci slyšela z chlapecké noclehárny pláč. Tichý, sotva slyšitelný. Pláč, který se někdo snažil vší silou potlačit.

Měla strach. Trvalo jí několik měsíců, než si uvědomila, že ten podivný pocit v jejím nitru je opravdu strach. Něco tu nebylo v pořádku. Chodili kolem toho po špičkách a ona věděla, že kdyby se o svém neklidu zmínila Runemu, jen by se jí vysmál. Ale i na něm bylo vidět, že si uvědomuje, že něco není, jak má být.

Své udělala i únava. Dřina ve škole a zodpovědnost za Ebbu jí dávaly zabrat, stejně jako zoufalá snaha udržet tajemství, o kterém se nesmí nikdo dozvědět.

„Mamamamamam,” stěžovala si Ebba v dětské ohrádce. Stála u zábradlí, tiskla se k němu a nespouštěla Inez z očí.

Inez si jí nevšímala. Neměla na to sílu. Nemohla jí dát všechno, co od ní holčička požadovala, a kromě toho to byla Runeho dcera. Nos a pusu měla po něm a Inez si k ní tím hůř hledala cestu. Starala se o ni, přebalovala ji, krmila ji, brala ji do náruče a utěšovala ji, když se uhodila, ale víc jí poskytnout nemohla. Ochromoval ji strach.

Naštěstí existoval ten druhý svět. Ten, díky němuž to ještě chvíli vydrží. Jinak by se jednoduše sebrala, přeplavila se na pevninu a nechala všechno za sebou. V těch temných chvílích, kdy si s touto

myšlenkou pohrávala, se neodvažovala položit si otázku, jestli by v tom případě vzala Ebbu s sebou. Nebyla si jistá, že chce znát odpověď.

„Můžu ji pochovat?” Johanův hlas ji vylekal, až nadskočila. Neslyšela ho vejít do prádelny, kde zrovna skládala prostěradla.

„Jasně, jen si ji pochovej,” řekla. Johan byl dalším důvodem, proč tu zůstávala. Měl rád ji i svou malou sestřičku. A Ebba mu jeho náklonnost oplácela. Pokaždé když ho uviděla, rozzářila se ve své ohrádce jako sluníčko a začala po něm natahovat ruce.

„Tak pojď, Ebbo,” řekl Johan. Sestřička mu položila ruce kolem krku, on ji zvedl z ohrádky a Ebba okamžitě přitiskla svou tváfiič-ku k jeho.

Inez přestala skládat prádlo a pozorovala je. Ucítila bodnutí žárlivosti, což ji překvapilo. Ebba se na ni nikdy nedívala s takovým výrazem bezpodmínečné lásky. V jejím pohledu se vždycky mísil smutek a touha.

„Půjdeme se podívat na ptáčky?” navrhl Johan a třel svůj nos o její, až se Ebba zajíkala smíchy. „Můžu ji vzít ven?”

Inez přikývla. Spoléhala na Johana a věděla, že by nikdy nedopustil, aby se Ebbě něco stalo.

„Jen běžte.” Sklonila se a zase se pustila do skládání. Když odcházeli, Ebba se neustále smála a vyrážela nadšené zvuky.

Po chvíli už je neslyšela a mezi zdmi se rozhostilo ticho. Dřepla si na podlahu a schoulila se do klubíčka. Dům ji držel v tak pevném sevření, že téměř nemohla dýchat, a každým dnem v ní jen rostl pocit, že je v pasti. Nezadržitelně se blíží k okraji propasti a nemůže tomu nijak zabránit.

P atrik chtěl nejdřív pípnutí telefonu ignorovat. Percy vypadal, že se každou chvíli zhroutí, a vzhledem ke zbrani, kterou držel v ruce, by to mohlo skončit katastrofou. Ale na druhou stranu byli všichni jako zhypnotizovaní Leonovým hlasem. Vyprávěl o Valo, o rodině Elvanderových a o Runem a o tom, jak všechno šlo pomalu ale jistě z kopce. Ia stála celou dobu vedle něj a hladila ho po ruce. Poté co důkladně vylíčil pozadí příběhu, zdálo se, že váhá, a Patrikovi bylo jasné, že se blíží k události, která přátelství mezi kluky ukončila.

Už brzy se dozví pravdu. Starost o Eriku ho však přiměla, aby telefon přece jen vytáhl a podíval se na něj. Zpráva od Anny. Rychle ji otevřel, přečetl si ji a ruka se mu nekontrolovatelně roztřásla.

„Musíme okamžitě jet na Valo!” vyrazil ze sebe a přerušil tak Leona uprostřed věty.

„Co se stalo?” zeptala se Ia.

Martin přikývl. „Uklidni se a řekni nám, co se děje.”

„Myslím, že to byl Márten, kdo zapálil dům a střílel na Ebbu. A teď jsou tam Gosta s Erikou uvěznění s ním. Anna a Ebba zmizely, nikdo o nich od včerejška neslyšel a…”

Patrik sám sebe slyšel, jak blábolí, a přinutil se ke klidu. Jestli chce Erice pomoct, musí si zachovat chladnou hlavu.

„Ma rten má zbraň, ze které se podle našich zjištění střílelo tehdy na Velikonoce. Říká vám to něco?”

Muži se po sobě podívali. Pak mu Leon podal klíč.

„Asi objevil ten kryt. Revolver byl uložený tam. Ze ano, Sebastiane?”

„Ano, poté co jsme ty dveře tehdy zamkli, už jsem se tam nepřiblížil. Nechápu, jak se tam dostal. Pokud vím, tohle je jediný klíč.”

„To, že jste našli jeden, ještě neznamená, že jich není víc.” Patrik k němu popošel a vytrhl mu klíč z ruky. „Kde najdeme ten kryt?”

„Ve sklepě, za tajnými dveřmi. Je zcela nemožné je objevit, pokud o nich člověk neví,” řekl Leon.

„Možná je Ebba tam…?” Ia zbledla jako stěna.

„Je to dost pravděpodobné,” přisvědčil Patrik a zamířil ke dveřím.

Martin ukázal na Percyho. „A co provedeme s ním?”

Patrik se otočil, nakráčel přímo k Percymu, a než ten stihl zareagovat, zabavil mu pistoli. „Už mám těch hloupostí dost. Všechno dořešíme později. Martine, po cestě přivoláš posily a já dám vědět pobřežní stráži, že potřebujeme svézt. Kdo pojede s námi, aby nám ukázal, kde ten kryt je?”

„Já,” přihlásil se Josef a vstal.

„Já jedu taky,” řekla Ia.

„Josef bude stačit.”

Ia zavrtěla hlavou. „Jedu s vámi a nikdo mi to neroz-mluví.”

„Dobrá, tak pojďte.” Patrik na ně mávl, aby sebou pohnuli.

Cestou k autům se málem srazil s Mellbergem.

„Je uvnitř John Holm?”

Patrik přikývl. „Je, ale my teď musíme jet na Valo. Erika a Gosta jsou v nebezpečí.”

„Aha?” To Mellberga vyvedlo z míry. „Ale já jsem mluvil tady s Kjellem a Svenem a oni říkají, že je po Johnovi vyhlášené pátrání. Chlapi z Goteborgu ještě nezjistili, že je tady, tak jsem si myslel…”

„Postarej se o to,” řekl mu Patrik.

„Kam jedete?” Přistoupil k nim Kjell Ringholm se světlovlasým mužem, který jim byl nejasně povědomý.

„K jinému případu. Jestli hledáte Johna Holma, je uvnitř. Mellberg vám rád bude asistovat.”

Poklusem pokračoval ke svému autu. Martin s ním držel krok, ale Josef a Ia se trochu opozdili a Patrik jim netrpělivě přidržel zadní dveře. Brát civilisty na potenciálně nebezpečné místo bylo v rozporu se všemi pravidly, ale bez jejich pomoci se neobejdou.

Během plavby na Valo netrpělivě podupával na přídi, jako by tak mohl člun přimět k rychlejší jízdě. Za sebou slyšel, jak Martin tiše hovoří s Josefem a Iou. Poučoval je, aby se drželi co nejvíc stranou a řídili se jejich instrukcemi. Patrik se neubránil úsměvu. Martin se postupem času vypracoval z nervózního a netrpělivého policisty na vyrovnaného a spolehlivého kolegu.

Když se blížili k Valo, pevně sevřel zábradlí. Minimálně každou minutu kontroloval mobil, ale žádné další zprávy nepřišly. Přemýšlel, jestli má odepsat, že už jsou na cestě, ale neodvažoval se. Co kdyby tím nějak prozradil, že má Erika u sebe telefon?

Všiml si, že ho Ia pozoruje. Chtěl se jí na tolik věcí zeptat. Proč uprchla a vrátila se až teď? Jakou roli sehrála v tragédii, která potkala zbytek rodiny? Ale to všechno musí počkat. Už brzy přijdou všemu na kloub. Teď se soustředil jen na to, že je Erika v nebezpečí. Nic jiného ho nezajímalo. Před rokem a půl o ni málem přišel při autonehodě a už tehdy si uvědomil, jak moc ji potřebuje a jak významné místo zastává v jeho životě i budoucnosti.

Když vyskočili na břeh, Patrik s Martinem tasili zbraně, jako by se na tom předem domluvili. Kladli Josefovi a Ie na srdce, aby se drželi zpátky. Pak se opatrně vydali k domu.

P ercy neurčitě zíral do zdi. „A je to,” řekl.

„Co to s tebou sakra je?” John si prohrábl blonďatou ofinu. „Tos nás chtěl všechny postřílet?”

„Ani ne. Vlastně jsem chtěl zastřelit jenom sebe. Ale nejdřív jsem se chtěl maličko pobavit. Trochu vás vyděsit.”

„Proč by ses zabíjel?” Leon se na svého starého kamaráda podíval s jistou něhou. Ve své nadřazenosti byl vlastně hrozně křehký a Leon už na Valo pochopil, že se může kdykoli zhroutit. Byl úplný zázrak, že to tak nedopadlo. Bylo snadné předvídat, že pro Percyho bude těžké žít s takovými vzpomínkami, ale možná podědil i schopnost minulost popírat.

„Sebastian mě obral o všechno. A Pyttan mě opustila. Všichni si ze mě budou tropit šoufky!”

Sebastian rozhodil rukama. „Kdo proboha v dnešní době ještě používá slovo šoufky?”

Chovali se jako děti. Leon to teď zřetelně viděl. Všichni se zarazili ve vývoji. Nacházeli se stále v minulosti, ve svých vzpomínkách. Ve srovnání s nimi to Leon docela vyhrál. Pozoroval muže před sebou a viděl v nich kluky, kterými kdysi byli. A ač se to zdálo podivné, měl je v tu chvíli rád. Sdíleli spolu zkušenost, která je naprosto změnila a ovlivnila celý jejich život, a pouto mezi nimi bylo tak silné, že ho nikdy nepřestřihnou. Vždycky věděl, že se vrátí, že ten den jednou přijde, ale nemyslel si, že mu Ia v tu chvíli bude stát po boku. Svou odvahou ho překvapila. Možná ji vědomě podceňoval, aby neměl výčitky svědomí kvůli její oběti, která byla větší než oběť kohokoli jiného.

A jak je možné, že zrovna Josef se přihlásil, že pojede na Valo? Leon si myslel, že zná odpověď. Už když Josef vstoupil do dveří, viděl mu na očích, že je dnes připravený zemřít. Ten pohled moc dobře poznával. Setkal se s ním na Mount Everestu, když nad nimi zuřila bouře, i v záchranném člunu, poté co jejich loď ztroskotala v Indickém oceánu. Pohled člověka, kterému na životě přestalo záležet.

,Já se tohohle nemíním účastnit.” John vstal a vytáhl

si kalhoty, aby si srovnal puky. „Tahle fraška už mě přestává bavit. Všechno popřu, žádné důkazy nejsou a cokoli, co tvrdíš, zůstane na triku tobě.”

„John Holm?” ozvalo se ze dveří.

John se tím směrem podíval.

„Bertil Mellberg. Vy jste nám tu ještě chyběl. Co chcete? Jestli se mnou hodláte mluvit stejným tónem jako minule, zavolám si právníka.”

„To mi nestojí za odpověď.”

„Tím líp. V tom případě jedu domů. Rád jsem vás viděl.” John se vydal ke dveřím, ale Mellberg mu zastoupil cestu. Za ním se objevili tři muži, z nichž jeden držel velký foták a cvakal jeden snímek za druhým.

„Pojedete se mnou,” řekl Mellberg.

John si povzdechl. „Co to žvaníte? Tohle je prachsprostá šikana a já vám přísahám, že z toho vyvodím důsledky.”

„Zatýkám vás za přípravu vraždy a půjdete okamžitě se mnou,” zopakoval Mellberg a usmál se od ucha k uchu.

Leon tomu divadlu přihlížel ze svého vozíčku a také Percy a Sebastian celí napjatí sledovali, co se bude dít. John byl teď v obličeji celý rozpálený a pokusil se Mellberga obejít, ale ten ho přimáčkl ke zdi, přitiskl mu ruce k sobě a důležitě mu nasadil pouta. Fotograf nepřestával fotit a k Johnovi teď přikročili i ti dva muži.

„Policie odhalila spiknutí, kterému jste v Přátelích Svédska přezdívali Projekt Gimlé. Co nám k tomu povíte?” řekl jeden z nich.

Johnovi se podlomila kolena a Leon to celé se zájmem sledoval. Dříve či později se všichni musí zodpovídat ze svých činů. Náhle ho přepadla starost o Iu, ale hned tu myšlenku zaplašil. At se stane cokoli, bylo o tom rozhodnuto už předem. Ia musí vším tímto projít, aby se zbavila viny a stesku, kvůli nimž obětovala celý život jemu. Její láska k němu hraničila s posedlostí, ale on v ní poznával stejný oheň, který jeho nutil vrhat se do jakéhokoli

nebezpečí. Nakonec málem uhořeli spolu, tehdy v autě na srázu v Monaku. Nezbývalo jim nic jiného než dotáhnout tento příběh společně do konce. Byl na ni pyšný, miloval ji a ona se teď konečně vrátí domů. Dnes se všechno uzavře a on doufal, že ten konec bude šťastný.

M;irten pomalu otevřel oči a podíval se na ně.

„Jsem hrozně unavený.”

Erika ani Gosta neodpověděli. Najednou se i Erika cítila neskutečně unavená. Adrenalin, který jí předtím proudil žilami, byl pryč a ji dostihlo vědomí, že její mladší sestra je možná mrtvá. Nohy jako by měla ochrnuté. Toužila jen po jediném: natáhnout se na dřevěnou podlahu a schoulit se do co nejmenšího klubíčka. Zavřít oči, usnout a vzbudit se, až bude po všem. Ať už to dopadne jakkoli.

Viděla, že displej mobilu zablikal. Dan. Panebože, musí být bez sebe strachy, poté co si přečetl její zprávu. Ale od Patrika žádná odpověď nepřišla. Možná byl příliš zaměstnaný něčím jiným a zprávu si nepřečetl?

Marten si je stále prohlížel. Byl zcela uvolněný a výraz měl lhostejný. Erika zalitovala, že se Ebby nezeptala, co se stalo jejich synovi. Smrt syna musela nastartovat proces, který Ma rtena nakonec zavedl až na práh šílenství. Kéž by jen věděla, jak se to přihodilo, možná by s ním mohla navázat řeč. Přece tu nemůžou jen tak sedět a čekat, až je Má rten zabije. Erika nepochybovala o tom, že to má v plánu - byla si tím jistá, jakmile zahlédla v jeho očích ten hrozný chlad. Mírným hlasem ho vybídla:

„Vyprávějte mi o Vincentovi.”

Nejdřív neodpověděl. V místnosti byl slyšet jen Gos-tův dech a vzdálený zvuk motorového člunu. Vyčkávala a on nakonec monotónně řekl:

„Je mrtvý.”

„Co se stalo?”

„Byla to Ebbina vina.”

„Jak to myslíte, že to byla její vina?”

„Pochopil jsem to až teď.”

Erika začala být netrpělivá.

„Ona ho zavraždila?” zeptala se a zadržela dech. Koutkem oka viděla, že Gosta rozhovor pozorně sleduje. „Proto jste se pokoušel Ebbu zabít?”

Milrten si pohrával s revolverem. Potěžkával ho v rukou.

„Nechtěl jsem, aby se to tolik rozhořelo,” řekl a položil zbraň zpátky do klína. „Chtěl jsem jenom, aby jí došlo, že mě potřebuje. Ze ji ochráním.”

„Proto jste na ni také střílel?”

„Bylo nutné, aby pochopila, že ona a já musíme držet spolu. Ale bylo to úplně zbytečné. To už teď chápu. Ona mnou manipulovala, abych neodhalil tu zjevnou pravdu. Totiž že ho zabila ona.” Přikývl, aby zdůraznil, co právě řekl. Jeho pohled Eriku vyděsil natolik, že se musela vší mocí ovládnout, aby nevykřikla.

„Zabila Vincenta?”

„Přesně tak. Došlo mi to, až když se vrátila od vás. Ta vina se u nich dědí. Tolik zla prostě jen tak nezmizí.”

„Mluvíte teď o její praprababičce? O Andělíčkářce?” zeptala se Erika udiveně.

„Ano. Ebba mi vyprávěla, že topila děti v kádi a pak je zakopala do sklepa, protože si myslela, že o ně stejně nikdo nestojí a nikdo je hledat nebude. Jenže já jsem o Vincenta stál. Hledal jsem ho, ale byl už pryč. Ona ho utopila. Ležel tam mezi ostatními mrtvými dětmi a nemohl se dostat ven.” Ma rten ze sebe vyplivoval jedno slovo za druhým a trochu slin mu zůstalo v jednom koutku.

Erika si uvědomila, že nemá cenu s ním dál mluvit. Jednotlivé skutečnosti mu splývaly dohromady a vytvářely podivný svět stínů, kam už za ním nikdo nemůže. Zachvátila ji panika a podívala se na Gostu. Podle jeho odevzdaného výrazu soudila, že dospěl ke stejnému závěru. Nezbývalo jim než se modlit a doufat, že z téhle situace vyváznou živí.

„Pst,” okřikl je najednou Marten a narovnal se.

Eriku i Gostu jeho nečekaný pohyb vylekal.

„Někdo sem jde.” Má rten uchopil revolver a prudce vstal. „Pst,” zasyčel znovu a přiložil si ke rtům ukazováček.

Běžel k oknu a vyhlédl ven. Na chvíli se zarazil a zdálo se, že zvažuje možnosti. Pak ukázal na Gostu a Eriku.

„Vy dva zůstanete tady. Já teď musím jít. Musím je hlídat. Oni je nesmí najít.”

„Co chcete dělat?” Erika se nemohla ovládnout. Naděje, že jim někdo jde na pomoc, se mísila s hrůzou, že Annin život je v nebezpečí, pokud už není pozdě. „Kde je moje sestra? Musíte mi říct, kde Anna je.” Hlas jí přeskočil.

Gosta ji konejšivě pohladil po paži.

„Počkáme tady, Martene. Nikam nepůjdeme. Zůstaneme tu sedět, dokud se nevrátíte.” Díval se Mil rtenovi pevně do očí.

Ten nakonec přikývl, otočil se a seběhl ze schodů. Erika chtěla hned vyskočit a běžet za ním, ale Gosta jí pevně sevřel paži a zasyčel na ni:

„Klid. Nejdřív se z okna podíváme, kam jde.”

„Ale Anna…,” hlesla zoufale a pokoušela se mu vytrhnout.

Gosta se nevzdal. „Než uděláš něco unáhleného, raději přemýšlej. Vyhlédneme ven, pak sejdeme ze schodů a vyrazíme naproti těm, co přijeli. Určitě je to Patrik s ostatními a pomůžou nám.”

„Fajn,” souhlasila Erika a postavila se na nohy, které jí připadaly vratké a neohebné.

Opatrně s Gostou vyhlédli z okna a pátrali po Martenovi.

„Vidíš někoho?”

„Ne,” řekl Gosta. „A ty?”

„Ne, ale patrně by nešel dolů k molu. To by mu hrozilo, že vběhne přímo do náruče našim zachráncům.”

„Asi šel za dům. Kam jinam by zmizel?”

„Já ho každopádně nevidím. Jdu dolů.”

Erika po špičkách zamířila ke schodišti a dolů do haly. Všude bylo ticho a neslyšela žádné hlasy, ale bylo jí jasné, že se příchozí budou snažit přiblížit co nejtišeji. Vykoukla otevřenými dveřmi a hrdlo se jí sevřelo pláčem. Venku nikdo nebyl.

V tu chvíli si všimla, že se mezi stromy něco hýbe. Přimhouřila oči, aby viděla líp, a vydechla úlevou. Byl to Patrik, těsně za ním Martin a ještě dvě další osoby. Po pár vteřinách poznala Josefa Meyera. Vedle něj šla elegantně oblečená žena. Není to Ia Kreutzová? Zamávala jim, aby si jí Patrik všiml, a vrátila se zase do domu.

„Zůstaneme tady,” řekla Gostovi, který také sešel po schodech dolů.

Přitiskli se ke zdi, aby je dveřmi nebylo vidět. Ma rten mohl být kdekoli venku a ona nechtěla riskovat, že mu poslouží jako živý terč.

„Kam se mohl podít?” Gosta se k ní otočil. „Není náhodou pořád někde uvnitř?”

Erice došlo, že má pravdu, a úzkostlivě se rozhlédla, jako by se Ma rten mohl každou chvíli vynořit a zastřelit je. Ale nebylo po něm ani stopy.

Když k domu konečně došli Patrik s Martinem, podívala se Patrikovi do očí. Viděla v nich úlevu i starost.

„Marten?” zašeptal a Erika mu stručně pověděla, co Mřirten udělal, když slyšel, že se k nim někdo blíží.

Patrik přikývl a s Martinem prošli přízemí s tasenými zbraněmi. Když se vrátili do haly, zavrtěli hlavami. Ia a Josef nepromluvili ani slovo. Erika by ráda věděla, co tu dělají.

„Nevím, kde jsou Anna a Ebba. Ma rten blábolil něco o tom, že je musí hlídat. Možná je někam zavřel?” Neudržela se a zavzlykala.

„Dveře do sklepa jsou tam,” řekl Josef a ukázal na dveře kousek dál v hale.

„Co tam je?” zeptal se Gosta.

„Teď není čas na vysvětlování,” řekl Patrik.

„Držte se za námi. A vy zůstanete tady,” přikázal Erice a Ie.

Erika začala protestovat, ale pak uviděla, jak se Patrik tváří. Nemělo cenu nic namítat.

„Jdeme dolů,” pravil Patrik a naposled se na Eriku podíval. Viděla, že má stejný strach jako ona, co tam dole najdou.

Valo, Bílá sobota 1974

Všechno melo být jako vždycky. Rune to tak chtěl. Většina studentů byla na prázdniny doma a Inez se plaše zeptala, jestli by ti chlapci, co tu zůstali, nemohli poobědvat s nimi, ale Rune se vůbec neobtěžoval jí odpovědět. Sváteční oběd je přece jen pro rodinu, to je snad jasné.

Připravovala tu hostinu celé dva dny: jehněčí pečínku, plněná vejce, vařeného lososa na zelenině… Runeho přání neměla konce. Přání vlastně nebylo to správné slovo. Byly to spíš požadavky.

„Carla na Velikonoce vždycky vařila tahle jídla. Každý rok,” sdělil jí před jejich prvními společnými Velikonocemi a předal jí seznam.

Inez věděla, že nemá cenu vzdorovat. Jestli to vařila Carla, zkrátka to tak musí být. Chraň bůh, aby snad Inez udělala něco jinak.

„Johane, posadíš Ebbu do dětské židličky?” požádala ho a postavila na stůl velkou jehněčí pečeni. Modlila se k bohu, aby byla správně propečená.

„Musí to děcko jíst s námi? Dělá jenom nepořádek.” Annelie se doploužila do jídelny a posadila se.

„A co s ní mám podle tebe asi udělat?” řekla Inez. Po té dřině v kuchyni rozhodně neměla na jízlivé poznámky nevlastní dcery náladu.

„To nevím, ale každopádně je to hnusné, když s námi jí. Dělá se mi z toho zle.”

Inez cítila, že se v ní něco zlomilo. „Jestli ti to dělá takové potíže, možná s námi nemusíš jíst ty,” zasyčela na ni.

„Inez!”

Leknutím nadskočila. Rune vešel do jídelny a byl v obličeji úplně rudý.

„Co to tu povídáš? Není snad moje dcera u společného stolu vítaná?” Mluvil ledově chladným hlasem a pohled upíral na Inez. „V této rodině jsou u stolu vítaní všichni.”

Annelie nic nefiekla, ale Inez viděla, že se škodolibou radostí nad tím pokáráním celá nafoukla.

„Promiň, nemyslela jsem to tak.” Inez se otočila a postavila na stůl mísu s brambory. Všechno se v ní vařilo. Nejradši by se dala do křiku a pak by poslechla hlas svého srdce a utekla odtud. Chtěla se z tohoto pekla vymanit.

„Ebba trochu blinkala,” upozornil ji Johan starostlivě a otřel sestřičce bradu ubrouskem. „Doufám, že není nemocná?“

„Ne, asi jen snědla moc kaše,” odpověděla Inez.

„To jsem rád” řekl Johan, ale nezdálo se, že by ho to přesvědčilo. Má o Ebbu každým dnem větší starost, pomyslela si Inez a znovu ji napadlo, jak to, že se Johan vůbec nepodobá svým sourozencům.

„Jehněčí pečeně. Vsadím se, že nebude tak dobrá jako mámina.” Claes vešel do jídelny a posadil se vedle Annelie. Ta se zahihňala a mrkla na něj, ale on si toho nevšímal. Vlastně by tihle dva měli být nerozluční přátelé, ale Claes se nezajímal vůbec o nikoho. Kromě své matky, o které neustále hovořil.

„Dělala jsem, co jsem mohla,” řekla Inez. Claes si odfrkl.

„Kde jsi byl?” zeptal se Rune a natáhl se pro mísu brambor. „Hledal jsem tě. Olle mi dole u mola složil ta prkna, o která jsem ho žádal. Potfiebuju, abys mi je pomohl donést sem.”

Claes pokrčil rameny. „Byl jsem se projít po ostrově. Odnesu je pak.”

„V tom případě to uděláš hned po jídle,” pravil Rune a dál už se tím nezabýval.

„Má být uvnitř víc růžová,” ohrnula Annelie nos, když si prohlédla plátek pečeně, který si dala na talíř.

Inez zatnula zuby. „Nemáme zrovna tu nejlepší troubu. Neudrží stálou teplotu. Říkala jsem, že jsem dělala, co jsem mohla.”

„To je hnus,” ošklíbala se Annelie a odstrčila maso stranou. „Podáš mi omáčku?” kývla na Claese, který měl omáčník po levé ruce.

„Jasně,,” řekl a natáhl po něm ruku.

„Jéje…” Nespustil oči z Inez. Ozvala se rána, jak omáčník sletěl ze stolu na zem. Hnědá omáčka se rozlévala po dřevěné podlaze a vsakovala se do spár mezi prkny. Inez se na Claese podívala. Věděla, že to udělal schválně. A on věděl, že to ona ví. „Ty jsi ale ne-motora,” poznamenal Rune a podíval se na podlahu. „Inez, měla bys to setřít.”

„Hned to bude,” řekla a přinutila se k úsměvu. Samozřejmě ho vůbec nenapadlo, že by to po sobě mohl uklidit Claes.

„Přines ještě omáčku,” přikázal jí Rune, když odcházela do kuchyně.

Otočila se. „Žádnou další omáčku nemám”

„Carla měla vždycky v kuchyni ještě trochu omáčky, kdyby náhodou došla.”

„Ale já ji nemám. Naservírovala jsem všechnu omáčku naráz”

Začala pak na všech čtyřech u Claesovy židle vytírat podlahu. Když byla hotová, posadila se konečně ke stolu. Jídlo už jí vychladlo, ale stejně ji přešla chuť.

„Bylo to hrozně dobré, Inez” pochválil ji Johan a podal jí talíř, aby mu přidala. „Jsi moc dobrá kuchařka.”

Díval se na ni těma svýma modrýma, nevinnýma očima, až se jí málem chtělo plakat. Naložila mu na vymetený talíř další porci a on zatím krmil Ebbu její stříbrnou lžičkou.

„A tady už letí do pusy další brambůrky. Mmm, to je dobrota, viď?” švitořil a obličej se mu rozzářil pokaždé, když otevřela pusinku a sousto spolkla.

Claes se hrubě zasmál. „Ty jsi takovej posera.”

„Takhle bratrovi neříkej,” zasyčel Rune. „Má ze všech předmětů samé jedničky a je chytřejší než vy oba dohromady. Ty ses ve škole moc nepfiedvedl, takže by ses měl podle mého názoru ke svému bratrovi chovat slušně, dokud sám neukážeš, že za něco stojíš. Matka by se za tebe styděla, kdyby viděla tvoje závěrečné vysvědčení a zjistila, jaký jsi budižkničemu.”

Claes sebou trhl a Inez si všimla, že se mu v obličeji objevil tik. Oči mu potemněly.

Na chvíli zavládlo kolem stolu úplné ticho. Ani Ebba nevydala nejmenší zvuk. Claes se na Runeho upřeně díval a Inez pod stolem zatnula ruce v pěst. Byla svědkem boje o moc a nebyla si jistá, jestli chce vědět, jak skončí.

Civěli na sebe několik minut. Pak Claes uhnul pohledem.

„Promiň, Johane,” řekl.

Inez se otřásla. Jeho hlas přetékal nenávistí a ona cítila, že by měla poslechnout svůj instinkt. Ještě stále má možnost utéct. Měla by se jí chopit bez ohledu na následky.

„Velmi se omlouvám, že vás ruším uprostřed oběda. Ale potřeboval bych prohodit pár slov s Runem. Spěchá to.” Ve dveřích stál Leon s hlavou zdvořile sklopenou.

„Copak to nepočká? Vždyť zrovna jíme” zamračil se Rune. Vyrušení od jídla netoleroval nikdy, natož při svátečním obědě.

„Naprosto to chápu a vůbec bych vás neobtěžoval, kdyby to nebylo důležité.”

„O co jde?” zeptal se Rune a utřel si ústa do ubrousku.

Leon zaváhal. Inez se podívala na Annelii, která z Leona nemohla spustit oči.

„U nás doma nastala krizová situace. Otec mě požádal, abych si s vámi promluvil.”

„Aha, tvůj otec. Proč jsi to nefiekl hned?”

Rune vstal od stolu. Na bohaté rodiče svých studentů si vždycky čas udělal.

„Jezte dál, tohle nebude trvat dlouho,” řekl a zamířil ke dveřím, kde na něj čekal Leon.

Inez vyprovodila Runeho pohledem. Sevřel se jí žaludek. Veškerý strach posledních měsíců jako by se zhmotnil a málem ji zadusil. K něčemu se schylovalo.

Za okny ubíhala krajina a na předním sedadle halekal ten příšerný Mellberg do telefonu. Zdálo se, že Johna odmítá předat policistům ve Fjallbace a trvá na tom, aby s ním jeli až do Goteborgu. No, jemu to bylo jedno.

John uvažoval, jak to zvládne Liv. I ona vsadila vše na jedinou kartu. Možná se měli spokojit s tím, co už dokázali. Ale ta šance byla příliš lákavá. Během jediného dne by se změnilo naprosto všechno a jim by se podařilo to, čeho žádná švédská národní strana předtím nedosáhla: stali by se dominantním politickým subjektem. Dánská lidová strana už uskutečnila mnohé, o čem Přátelé Svédska dosud jen snili. Co bylo špatného na tom, že chtěli vývoj ve Svédsku urychlit?

Projekt Gimlé měl za úkol přimět všechny Švédy, aby konečně převzali zemi opět do svých rukou. Plán to byl jednoduchý, a i když Johna tu a tam přepadly pochybnosti, byl přesvědčený, že se podaří. A teď bylo po všem. Všechno, co vybudovali, bude zničeno a zapomenuto kvůli neúspěchu Gimlé. Nikdo nepochopí, že chtěli pro Švédy vytvořit novou budoucnost.

Začalo to nápadem, který někdo jen tak z legrace zmínil v nejužším kruhu spolupracovníků. Liv ihned odhalila jeho potenciál. Vysvětlila jemu i ostatním, že by tak mohli výrazně rychleji dosáhnout změny, která by jinak trvala více než generaci. Přes noc by rozpoutali revoluci a zmobilizovali Švédy v boji proti nepřátelům, kteří se v zemi uhnízdili a postupně ji zevnitř rozkládali. Její úvaha působila logicky a cena za to se zdála přijatelná.

Jediná bomba. Odpálená v nákupním centru na náměstí Stureplan v době, kdy je tam nejvíc lidí. Všechny

stopy, které policie zajistí, povedou k islámským teroristům. Plánovali to více než rok, procházeli všechny detaily a postarali se pečlivě o to, aby nikdo nemohl dospět k jinému závěru, než že islamisté spáchali teroristický útok v srdci Stockholmu, v srdci celého Svédska. Lidé dostanou strach a ze strachu vzejde hněv. V tu chvíli vstoupí na scénu Přátelé Svédska, vezmou je opatrně za ruku, potvrdí jejich strachy a vysvětlí jim, co je třeba udělat, aby mohli žít zase v bezpečí. Aby nadále žili jako Švédové.

Nic z tohoto plánu se neuskuteční. Nervozita z toho, co o něm Leon prozradí, mu ve srovnání s nadcházejícím skandálem najednou připadala směšná a absurdní. Ocitne se v centru dění, ale ne tak, jak si představoval. Projekt Gimlé způsobí jeho pád, a ne vítězství.

Ebba si prohlížela snímky rozložené po podlaze. Zobrazovaly nahé chlapce, kteří se prázdnými pohledy upřeně dívali na fotografa.

„Vypadají tak bezmocně.” Odvrátila hlavu.

„Tohle s tebou nemá co dělat,” řekla Anna a pohladila ji po paži.

„Kéž bych se o své rodině raději vůbec nic nedozvěděla. Na tohle už nikdy nezapomenu, tedy jestli se vůbec…”

Větu nedořekla, ale Anna stejně věděla, co Ebba nechtěla vyslovit nahlas: jestli se vůbec odsud dostaneme.

Ebba se znovu podívala na fotky. „Určitě to jsou otcovi žáci. Jestli je vystavil něčemu takovému, pak se ani nedivím, že ho zavraždili.”

Anna přikývla. Bylo vidět, že se chlapci snaží svou nahotu zakrýt, ale že jim to fotograf nechce dovolit. Jejich výraz svědčil o prožívaném utrpení a ona si uměla představit, jaká nenávist se z tohoto ponížení zrodila.

„Pořád ale nechápu, proč museli zemřít všichni,” přemýšlela Ebba.

Najednou zvenku uslyšely kroky. Obě vstaly a napjatě se dívaly směrem ke dveřím. Někdo je zrovna odemykal.

„To je určitě Marten,” zděsila se Ebba.

Instinktivně se rozhlédly, jestli nemůžou někudy utéct, ale byly v pasti. Dveře se pomalu otevřely a dovnitř vstoupil M;írten s revolverem v ruce.

„Ty žiješ?” řekl Ebbě a Annu vylekalo, že je mu zjevně úplně jedno, jestli je jeho manželka naživu nebo ne.

„Proč tohle děláš?” Ebba se dala do pláče a popošla k němu.

„Zůstaň na místě.” Zvedl revolver a namířil na ni. Ebba se prudce zastavila.

„Pusť nás ven.” Anna se snažila upoutat jeho pozornost. „Slibujeme, že nikomu nic nepovíme.”

„A tomu mám věřit? Ale stejně je to fuk. Nepřeju si…” Zarazil se a podíval se na truhly, ze kterých vyčnívaly kostry. „Co to je?”

„To je Ebbina rodina,” hlesla Anna.

Marten nemohl z ostatků spustit oči. „To tady ty kostry byly celou dobu?”

„Ano, patrně ano.”

Svitla v ní naděje, že to třeba Martenem natolik otřese, že se jí podaří ho přesvědčit. Sehnula se k podlaze. Már-ten sebou trhl a namířil revolver na ni.

„Jen ti chci něco ukázat.” Anna zvedla fotky ze země a podala je Martenovi. Ten je se skeptickým výrazem vzal do ruky.

„Kdo to je?” zeptal se a jeho hlas pro změnu působil docela normálně.

Anna cítila, jak jí prudce buší srdce. Někde uvnitř se stále schovává ten rozumný, vyrovnaný Ma rten. Přiblížil si snímky až k očím a důkladně si je prohlížel.

„Určitě jim to udělal můj otec,” řekla Ebba. Vlasy jí spadly do obličeje a svým držením těla dávala najevo, že už se vzdala veškeré naděje.

„Rune?” podivil se Marten, ale vtom se zarazil, protože zvenku se ozval jakýsi zvuk. Rychle přibouchl dveře.

„Kdo to byl?” tázala se Anna.

„Chtějí všechno zničit,” řekl Má rten. Záblesk rozumného uvažování byl nenávratně pryč a Anna se rozloučila i s touto poslední nadějí. „Ale sem se nedostanou. Mám klíč. Ležel tady ve sklepě na zárubni dveří, zapomenutý a zrezlý. Zkoušel jsem ho do všech zámků, ale nikam nepasoval. Až před několika týdny jsem ten vchod náhodou objevil. Byl skoro neviditelný, opravdu geniální práce.”

„Proč jsi mi o tom neřekl?” zeptala se Ebba.

„To už mi začalo docházet, jak to všechno spolu souvisí. Ze můžeš za Vincentovu smrt, ale nechceš to přiznat. Ze ses to snažila hodit na mě. A v té otevřené truhle jsem našel tohle.” Zamával revolverem. „Věděl jsem, že se mi bude hodit.”

„Dostanou se dovnitř. To přece víš,” povzdychla si Anna. „Nejlepší bude, když ty dveře otevřeš.”

„Já už je otevřít nemůžu. Na vnitřní straně asi dřív bývala klika, ale někdo ji odmontoval. Dveře se zamknou automaticky a oni nemají klíč, takže i kdyby náhodou ten tajný vchod objevili, dovnitř se nedostanou. Ty dveře zjevně vyrobil nějaký paranoidní člověk a vydrží skoro všechno.” Ma rten se usmál. „Než sem dopraví potřebné vybavení, aby dveře vyrazili, bude už pozdě.”

„Ma rtene, prosím,” žadonila Ebba, ale Anna už věděla, že s ním nemá cenu mluvit. Jestli ona sama něco nevymyslí, zemřou tu i s Martenem.

V tu chvíli vklouzl zvenčí do zámku klíč a Marten se udiveně otočil. To byla příležitost, na kterou Anna čekala. Jediným pohybem popadla ze země náhrdelník s andělíčkem a vrhla se na Martena. Tvář mu zhyzdil dlouhý šrám a Anna se druhou rukou snažila nahmatat revolver. Zrovna když ucítila v ruce chladnou ocel, ozval se výstřel.

Vlastně se rozhodl, že dnes zemře. Považoval to za logický důsledek vlastního selhání a tím rozhodnutím se mu značně ulevilo. Když odcházel z domova, ještě nevěděl, jak k tomu dojde, ale jakmile začal Percy kolem sebe mávat pistolí, prolétlo mu hlavou, že by mohl zemřít jako hrdina.

Teď se mu to rozhodnutí zdálo poněkud ukvapené. Když sestupoval po temném schodišti, cítil, že má větší chuť do života než kdykoli předtím. Nechtěl zemřít a ze všeho nejméně tady, na místě, kde se odehrávaly jeho nejhorší noční můry. Před sebou viděl policisty a sám si beze zbraně připadal nepříjemně zranitelný. O tom, jestli s nimi do sklepa půjde, vůbec nediskutovali. Nikdo jiný jim kryt ukázat nemohl. Jedině on věděl, kde se nachází vchod do pekla.

Policisté na něj čekali pod schody. Patrik Hedstrom tázavě nadzvedl obočí a Josef ukázal na kratší zeď. Vypadala úplně obyčejně a byly na ní nakřivo upevněné police plné upatlaných plechovek s barvami. Viděl, že se Patrik tváří skepticky, a popošel blíž, aby mu to ukázal. Pamatoval si všechno, jako by to bylo dnes: okolní pachy, betonovou podlahu pod nohama, všudypřítomný nádech zatuchliny.

Josef se na Patrika podíval a pak zatlačil na pravou stranu prostřední police. Zeď povolila, zhoupla se dovnitř a odhalila chodbičku vedoucí k bytelným dveřím. Ustoupil stranou. Policisté na něj zůstali zírat, ale pak se vzpamatovali a vstoupili do chodby. U dveří se zastavili a poslouchali. Zevnitř k nim doléhalo tlumené mumlání. Josef přesně věděl, jak to tam vypadá. Stačilo mu zavřít oči a místnost před ním vyvstala tak zřetelně, jako by v ní byl naposledy včera. Holé zdi, světlo žárovky visící ze stropu. A čtyři truhly. Uložili revolver do jedné z nich. A tam ho asi našel Ebbin manžel. Josef by rád věděl, jestli M;irten otevřel i ty zamčené truhly a zjistil, co v nich je. Každopádně to vyjde najevo teď. Už není cesty zpět.

Patrik z kapsy vytáhl klíč, strčil ho do zámku a otočil jím. Podíval se na Josefa a své kolegy pohledem, který dával jasně najevo, že se obává nejhoršího.

Opatrně otevřel dveře. Ozval se výstřel a Josef sledoval, jak policisté vtrhli dovnitř s tasenými zbraněmi. Sám zůstal na chodbě. V tom zmatku bylo těžké určit, co se vlastně děje, ale slyšel Patrika křičet: „Odhoď zbraň!” Objevil se záblesk a zvuk výstřelu ho naprosto ohlušil. Pak vycítil, že k zemi padá lidské tělo.

V nastalém tichu mu začalo zvonit v uších a Josef slyšel jen vlastní mělký a rychlý dech. Je naživu, vnímal, že je naživu a byl za to vděčný. Rebecka bude strachy bez sebe, až najde jeho dopis, ale on se jí to pokusí vysvětlit. Protože on dnes nezemře.

Někdo seběhl dolů po schodech, a když se otočil, uviděl Iu. Tvářila se zděšeně.

„Ebba,” vyhrkla. „Kde je Ebba?”

Krev vystříkla tak daleko, že potřísnila truhly a kus zdi. Za sebou slyšela, jak Ebba křičí, ale ten křik jí připadal vzdálený.

„Anno.” Patrik ji vzal za ramena a zatřásl s ní. Ukázala si na ucho.

„Asi mi praskl bubínek. Nic neslyším.”

Hlas měla podivně hluchý. Všechno se seběhlo tak rychle. Sklopila pohled ke svým rukám. Byly zbrocené krví. Začala se prohlížet, jestli někde nekrvácí, ale žádné zranění nenašla. Stále svírala Ebbina andělíčka a došlo jí, že ta krev asi vytekla z rány na Mártenově tváři. Teď tam ležel na zemi s otevřenýma očima. V hlavě mu zela velká díra.

Anna odvrátila zrak. Ebba bez přestání křičela. Najednou se k ní přihnala neznámá žena a prudce ji objala. Kolébala ji v náručí, Ebbin křik pomalu utichal a přecházel ve slabé naříkání. Anna němě ukázala na truhly a Patrik, Martin a Gosta se zděšeně obrátili ke kostrám potřísněným Ma rtenovou krví.

„Musíme vás odvést pryč.” Patrik opatrně zavedl Annu a Ebbu ke dveřím. Ia se jim držela v patách.

Vyšli do sklepa a Anna najednou spatřila Eriku, jak se řítí dolů po strmém požárním schodišti kousek od nich. Brala schody po dvou a Anna se jí rozeběhla naproti. Teprve když zabořila tvář do náruče starší sestry, cítila, že jí do očí vhrkly slzy.

Když vstoupili do haly, ostré světlo je skoro oslepilo. Anna se stále klepala, jako by měla zimnici, a Erika jí bez ptaní zaběhla do patra pro šaty. Nijak nekomentovala, že je našla v Martenově a Ebbině ložnici, ale Anna věděla, že bude mít co vysvětlovat. I Danovi. Při pomyšlení na to, jak mu ublíží, ji zabolelo u srdce, ale neměla sílu o tom teď uvažovat. Na to bude dost času později.

„Zavolal jsem posily a už jsou na cestě,” oznámil Patrik. Pomohl Anně a Ebbě usadit se na schodech před domem.

Ia si sedla vedle Ebby a pevně ji objímala. Gosta si sedl naproti a pozorně si je prohlížel. Patrik se k němu naklonil a zašeptal:

„To je Annelie. Vysvětlím ti to pak.”

Gosta se na něj tázavě podíval. Pak jako by ho cosi osvítilo a on zavrtěl hlavou.

„To písmo. To byla ta věc, na kterou jsem nemohl při-

jít.

Věděl, že mu při prohlídce krabic uniklo něco důležitého. Něco, co měl před očima a co mu mělo dojít. Otočil se k Ie.

„Málem zůstala u nás, ale u té druhé rodiny se měla taky dobře.” Gosta viděl, že ho ostatní poslouchají, ale nechápou, o čem to mluví.

„Neměla jsem sílu přemýšlet o tom, kdo se o ni postaral. Raději jsem na ni nemyslela vůbec. Bylo to tak nejjednodušší,” řekla Ia.

„Byla tak roztomilá. Během toho léta jsme si ji moc oblíbili a byli bychom rádi, kdyby u nás zůstala. Ale jedno dítě už jsme ztratili a nějak jsme si odvykli tomu, že bychom mohli…” Odvrátil zrak.

„Ano, byla moc roztomilá. Úplný malý andílek,” přisvědčila Ia a smutně se usmála. Ebba se na ně zmateně dívala.

„Jak jste na to přisel?” zeptala se Ia.

„Kvůli tomu nákupnímu seznamu. Mezi věcmi, které po vás zůstaly, byl rukou psaný seznam. A já jsem od vás přece dostal ten lístek s adresou do Monaka. Písmo bylo stejné.”

„Mohl by mi někdo laskavě vysvětlit, o co tady kráčí?” přerušil ho Patrik. „Například ty, Gosto?”

„To byl Leonův nápad, abych použila Anneliin pas místo svého,” vysvětlila Ia. „Sice jsem byla o pár let starší, ale byly jsme si dost podobné na to, aby to prošlo.”

„Já to nechápu.” Ebba zavrtěla hlavou.

Gosta se jí podíval přímo do očí. Viděl v ní tu malou děvenku, která běhala po jeho a Maj-Brittině zahrádce a zanechala v jejich srdcích tak výraznou stopu. Bylo načase, aby konečně dostala odpověď, na kterou tak dlouho čekala.

„Ebbo. Tohle je tvoje matka. Tohle je Inez.”

Rozhostilo se naprosté ticho, které rušil jen vítr v korunách okolních bříz.

„Ale, ale…” koktala Ebba. Ukázala za sebe, směrem do sklepa. „Kdo je tamta s těmi dlouhými vlasy?”

„Annelie,” odpověděla Ia. „Obě jsme měly dlouhé hnědé vlasy,” vysvětlila a pohladila Ebbu něžně po tváři.

„Proč jsi nikdy…?” Ebbin hlas kolísal nahoru a dolů, jak se snažila zpracovat všechny pocity.

„Na to nemám žádnou jednoduchou odpověď. Spoustu věcí ti nemůžu vysvětlit, protože jim sama nerozumím. Okolnosti mě přinutily na tebe zapomenout. Jinak bych tě nikdy nezvládla opustit.”

„Leon nám nestihl dopovědět, co se vlastně stalo,” řekl Patrik. „Myslím, že teď je ta pravá chvíle.”

„To asi ano,” souhlasila Inez.

Po moři se blížily čluny. Gosta byl rád, že přijedou kolegové, kteří to tu převezmou. Ale nejdřív se konečně dozví, co se tu tehdy na Bílou sobotu stalo. Uchopil Eb-binu ruku a Inez ji vzala za druhou.

Valo, Bílá sobota 1974

„Co to má znamenat?” Rune stanul ve dveřích jídelny a v obličeji byl úplně bledý. Za ním vykukovali Leon a ti další kluci: John, Percy, Sebastian a Josef.

Inez se na ně udiveně zadívala. Ještě nikdy nebyla svědkem toho, že by se Rune přestal ovládat, ale teď byl tak rozčilený, že se celý třásl. Přikročil ke Claesovi a postavil se proti němu. V rukou držel svazek fotografií a revolver.

„Co to má znamenat?” zopakoval.

Claes mlčel a tvářil se bezvýrazně. Chlapci opatrně vstoupili do místnosti a Inez se snažila očima vyhledat Leona, ale on se na ni ani nepodíval. Pohled měl přikovaný ke Claesovi a Runemu. Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho. Vzduch jako by zhoustl a stal se ne-dýchatelným. Inez pevně sevřela okraj stolu. Přímo před jejíma očima se schylovalo k něčemu hroznému, a ať to bude cokoli, neskončí to dobře.

Claes pomalu roztáhl ústa k úsměvu. Než jeho otec stihl zareagovat, vstal, vytrhl mu revolver, vypálil a zasáhl ho přímo do čela. Rune se bezvládně zhroutil na podlahu. Z černé rány zející v čele mu prýštila krev a Inez se slyšela, jak křičí. Připadalo jí, že to ani nekřičí ona, ale zároveň věděla, že je to její vlastní hlas, co se odráží od zdí a mísí se s Anneliiným v hrůzném duetu.

„Drž hubu!” řval Claes a stále mířil na Runeho. „Drž hubu!”

Ale ona nemohla svůj křik ovládnout, byla zcela v područí děsu. Nedokázala odtrhnout zrak od mrtvého těla svého muže. Ebba plakala, až srdce usedalo.

„Ríkám, abys držela hubu!” Claes ještě jednou vystřelil na otce a jeho tělo sebou na podlaze škublo. Bílá košile se pomalu barvila do

červena.

Inez šokovaně zmlkla. Také Anneliin křik náhle ustal, jen Ebba plakala dál.

Claes si jednou rukou přejel pres obličej. V druhé držel revolver. Vypadá jako malý kluk, který si hraje na kovboje, pomyslela si Inez, ale hned tu absurdní myšlenku zaplašila. V Claesově výrazu nebylo nic chlapeckého. Nebylo v něm ani nic lidského. Pohled měl prázdný a stále se tak příšerně usmíval, jako by mu obličej strnul do masky. Dýchal rychle a přerývaně.

Prudkým pohybem se otočil k Ebbě a zamířil na ni. Stále křičela, tvářičku celou červenou. Inez ochromeně sledovala, jak Claes pomalu mačká spoušť a jak se Johan vrhá k Ebbě, aby ji ochránil. Ale najednou se zastavil a překvapeně se podíval na svou košili, po níž se rozlévala krvavá skvrna. Pak se skácel na zem.

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Nepřirozené ticho. Dokonce i Ebba utichla a začala si dumlat paleček. Pod její židličkou ležel na zádech Johan. Blonďatá ofina mu visela do čela a modré oči nevidoucně hleděly do stropu. Inez potlačila vzlyknutí.

Claes ucouvl, takže stál zády ke kratší zdi. „Teď uděláte, co vám řeknu. A buďte zticha. To je to nejdůležitější.” Mluvil děsivě klidně, jako by si tu situaci vychutnával.

Koutkem oka zachytila u dveří jakýsi pohyb a Claes si toho zjevně všiml také. Bleskově namířil revolver proti chlapcům.

„Nikdo odsud neodejde. Všichni tu zůstanou.”

„Co s námi chceš udělat?” zeptal se Leon.

„Nevím. Ještě jsem se nerozhodl.”

„Můj otec je velmi bohatý,” řekl Percy. „Zaplatí ti, když nás pustíš.”

Claes se hluše zasmál. „Já nestojím o peníze. Tobě by to snad mohlo být jasné.”

„Slibujeme, že budeme držet jazyk za zuby,” žadonil John, ale Claes ho neposlouchal.

Inez věděla, že je to marné. Odhadla Claese správně. Vždycky měla pocit, že mu něco chybí. Ať už ublížil chlapcům jakkoli, bude to chtít za každou cenu ututlat. Už zabil dva lidi a nenechá nikoho z nich odejít živého. Všichni tu zemřou.

Leon se na ni podíval a ona pochopila, že myslí na to co ona. Nic víc než pár ukradených chvilek jim nebude dopřáno. Plánovali si společnou budoucnost a mluvili o tom tolikrát: když vydrží chví

li počkat a budou trpěliví, jejich plány se splní. Ale z toho teď nic nebude.

„Já to věděl, že ta děvka má něco za lubem,” řekl najednou Claes. „Ten tvůj pohled je skutečně výmluvný. Tak jak dlouho už šoustáš mou macechu, Leone?”

Inez mlčela. Annelie těkala pohledem mezi ní a Leonem.

„Je to pravda?” Zdálo se, že Annelie na chvíli zapomněla na strach. „Ty hnusná děvko! To sis nemohla najít někoho ve svém vě…“

Větu nedofiekla. Claes klidně namířil revolver a prostřelil jí spánek.

„Říkal jsem přece, že máte držet hubu,” podotkl lhostejně.

Inez cítila, jak ji v očích štípou slzy. Kolik času jim zbývá? Byli zcela bezmocní a nemohli dělat nic jiného než čekat, až je Claes jednoho po druhém odpraví.

Ebba se zase dala do křiku a Claes sebou trhl. Ječela čím dál víc a Inez se celá napjala. Měla by vstát, ale tělo ji neposlouchalo.

„Umlč to dítě.” Claes se na ni podíval. „Povídám, umlč toho parchanta!”

Otevfiela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Claes pokrčil rameny.

„Jak chceš. V tom případě se o to postarám sám,” řekl a namířil na Ebbu.

Ve chvíli, kdy stiskl spoušť, se Inez vrhla kupředu, aby dceru bránila vlastním tělem.

Ale nic se nestalo. Claes stiskl spoušť znovu. Žádná rána nevyšla a on se udiveně zadíval na revolver. Ale to už se k němu přiřítil Leon a srazil ho k zemi.

Inez zvedla Ebbu do náruče a přitiskla si ji k bušícímu srdci. Leon Claese celou svou vahou přimáčkl k zemi, ale Claes se snažil vší mocí vymanit.

„Pomozte mi!” volal Leon a zařval, protože dostal tvrdý úder do břicha.

Zdálo se, že mu Claes, který se pod ním divoce zmítal, každou chvíli vyklouzne. Ale to už přispěchal John a dobře mířeným kopancem zasáhl Claese do hlavy. Ozvalo se příšerné křupnutí. Claes zůstal bezvládně ležet a boj ustal.

Leon se z něj rychle odkulil a skončil na všech čtyřech na podla

ze. Percy nakopl Claese do břicha a John ho nepřestával kopat do hlavy. Josef nejdřív jen přihlížel. Pak se rozhodně vydal k prostřenému stolu, překročil Runeho tělo a natáhl se pro nůž, kterým krájeli pečeni. Klekl si vedle Claese a vzhlédl k Johnovi a Percymu, kteří celí udýchaní přestali do těla kopat. Claes vydal klokotavý zvuk a zakoulel očima. Pomalu, téměř jako by si to vychutnával, zvedl Josef velký nůž a přiložil jeho ostří ke Claesovu hrdlu. Pak udělal rychlý řez zleva doprava a hned se vyvalila spousta krve.

Ebba pořád křičela a Inez ji k sobě přitiskla ještě pevněji. Nikdy si neuvědomovala jasněji, že ji musí chránit. Třásla se po celém těle, ale Ebba se jí v náruči schoulila jako malé zvířátko. Přitiskla se jí tak těsně ke krku, že Inez téměř nemohla dýchat. Na podlaze před nimi seděli Percy, Josef a John u Claesova znetvořeného těla jako smečka lvů kolem své kořisti.

Leon přišel kní a k Ebbě. Několikrát se zhluboka nadechl.

„Musíme to tu uklidit,” řekl potichu. „Ničeho se neboj. Postarám se o to.” Něžně ji políbil na tvář.

Jako v mlze slyšela, jak udílí rozkazy ostatním chlapcům. Doléhaly k ní jen jednotlivé útržky — co jim Claes udělal, že musí zničit důkazy, jaké hanbě je vystavil — ale jí připadalo, že přicházejí z velké dálky. Se zavřenýma očima kolébala Ebbu. Už brzy bude po všem. Leon se o všechno postará.

Připadali si podivně prázdní. Bylo pondělí večer a jim pomalu začínalo všechno docházet. Erika neustále dokola omílala, co se Anně stalo - a co se jí mohlo stát. Patrik o ni včera celý den pečoval, jako by byla malé děcko. Erice to nejdřív přišlo roztomilé, ale teď už toho měla plné zuby.

„Nechceš deku?” zeptal se jí Patrik a dal jí pusu na čelo.

„Je tu asi tak třicet stupňů. Takže ne, děkuju, žádnou deku nechci. A přísahám, že jestli mi dáš ještě jednu pusu na čelo, máš minimálně na měsíc se sexem utrum.”

„Tak pardon, že se starám o svou ženu.” Patrik odešel do kuchyně.

„Viděl jsi dnešní noviny?” zavolala za ním, ale místo odpovědi se jí dostalo jen zamumlání. Vstala z gauče a šla za ním. Ačkoli už bylo po osmé večer, vedro dosud nepolevilo a ona dostala chuť na zmrzlinu.

„Bohužel viděl. Nejvíc se mi líbilo, jak Mellberg na titulní straně pózuje s Johnem u policejního auta a titulek hlásá HRDINA Z FJÁLLBACKY.”

Erika si odfrkla. Otevřela mrazák a vyndala vaničku s čokoládovou zmrzlinou. „Dáš si taky?”

„Jo, díky.” Patrik se posadil ke stolu. Děti už spaly a v domě se rozhostil klid. Musí si ho užít, dokud to jde.

„Předpokládám, že je se sebou spokojený?”

„Ze se ptáš. A goteborská policie je naštvaná, protože si všechny zásluhy přivlastnil on. Ale hlavní přece je, že ten jejich plán odhalili a zabránili útoku. Nějakou dobu potrvá, než se z toho Přátelé Svédska vzpamatují.”

Erika by tomu ráda uvěřila. S vážným výrazem se na Patrika podívala.

„A teď povídej, jak to dopadlo u Leona a Inez?”

Povzdechl si. „Já nevím. Asi jsem dostal odpovědi na všechny otázky, ale pořád si nejsem úplně jistý, že tomu rozumím.”

„Jak to myslíš?”

„Leon mi pověděl, co se stalo, ale nedokážu tak docela pochopit, proč se tak rozhodl. Nejdřív pojal podezření, že na škole není všechno v pořádku. Pak se Josef zhroutil a prozradil mu, co s ním, Johnem a Percym Claes dělal.”

„To byl Leonův nápad, aby to oznámili Runemu?”

Patrik přikývl. „Nechtělo se jim do toho, ale on je přemluvil. Měl jsem dojem, že si pak mnohokrát přemílal v hlavě, co by se stalo a jak by se jejich život vyvinul, kdyby je tehdy k tomu nepřinutil.”

„Ale bylo to správně rozhodnutí. Přece nemohl vědět, jaký šílenec Claes ve skutečnosti je. Nemohl předvídat, co se stane.” Erika vyškrábla z misky poslední zbyteček zmrzliny, ale nespouštěla oči z Patrika. Nejradši by navštívila Leona a Inez s ním, ale to jí zatrhl. Musela se spokojit jen s vyprávěním.

„Přesně to jsem mu řekl.”

„A pak? Proč hned nezavolali policii?”

„Měli strach, že jim nikdo neuvěří. A myslím, že v tom hrál svou roli i šok. Neuvažovali jasně. A pak bychom neměli podceňovat ani to, že se styděli. Pomyšlení, že vyjde najevo, co prožili, pro ně asi bylo dostatečným důvodem, aby s Leonovým plánem souhlasili.”

„Ale Leon přece neměl co ztratit? Mohl klidně policii zavolat. Jeho přece Claes nezneužíval a Leon jeho smrti nijak nenapomáhal.”

„Hrozilo mu, že ztratí Inez,” řekl Patrik. Odložil lžíci, i když zmrzlinu sotva ochutnal. „Kdyby se všechno prozradilo, způsobilo by to takový skandál, že by asi nemohli zůstat spolu.”

„A co Ebba? Jak ji tam mohli nechat?”

„Zdá se, že kvůli tomu ho svědomí trápilo nejvíc. Ne-řekl to přímo, ale myslím, že si nikdy nepřestal vyčítat, že Inez přiměl k tomu, aby tam Ebbu nechala. A já se ho na to vlastně ani pořádně nezeptal. Myslím, že si kvůli tomuhle rozhodnutí oba už vytrpěli dost.”

„Já prostě nechápu, jak ji k tomu mohl přinutit.”

„Byli do sebe šíleně zamilovaní. Vzplál mezi nimi vášnivý románek a oni se hrozně báli, že na to Rune přijde. Zakázaná láska dokáže zamotat hlavu každému. A část viny patrně padá i na Leonova otce Arona. Leon mu zavolal a poprosil ho o pomoc a Aron mu objasnil, že Inez se ze Svédska možná dostane, ale rozhodně ne s malým dítětem.”

„Tomu rozumím, že s tím Leon souhlasil. Ale Inez? I když do něj byla slepě zamilovaná, jak mohla opustit vlastní dítě?” Erice se zlomil hlas při pomyšlení, že by odjela od kteréhokoli ze svých dětí bez naděje, že ho ještě někdy uvidí.

„Asi taky nebyla úplně při smyslech. A Leon ji pravděpodobně přesvědčil, že to bude pro Ebbu nejlepší. Umím si představit, že ji postrašil třeba tím, že pokud zůstanou, skončí oba ve vězení, a pak o Ebbu stejně přijde.”

Erika zavrtěla hlavou. Bylo jí to jedno. Nikdy nepochopí, jak může rodič dobrovolně opustit svoje dítě.

„Takže oni ty mrtvoly schovali a domluvili se na té rybářské historce?”

„Podle Leona jeho otec navrhoval, aby hodili těla do moře, ale Leon měl strach, že by vyplavala, a tak ho napadlo, že je schovají do krytu. Společnými silami tam těla odnesli a uložili je společně s fotkami do truhel. Revolver vrátili tam, kde si mysleli, že ho Claes našel. Pak místnost zamkli a doufali, že je dostatečně nenápadná na to, aby ji policie neobjevila.”

„A taky že neobjevila,” řekla Erika.

„Ne, tahle část plánu jim vyšla výborně, až na to, že

se klíče zmocnil Sebastian. Evidentně ostatní od té doby prostřednictvím toho klíče vydíral.”

„Ale jak je možné, že policie tehdy při prohlídce domu nic nenašla?”

„Kluci důkladně vydrhli podlahu v jídelně a patrně odstranili všechny viditelné stopy krve. A musíš vzít v úvahu, že se psal rok 1974 a místo činu prohlížela venkovská policie. Neprobíhalo to jako v Kriminálce Las Vegas. Pak se převlékli, zavolali anonymně na policii a vydali se na ryby.”

„A kam se poděla Inez?”

„Schovala se. To byl taky Aronův nápad, říkal Leon. Vloupali se do nějaké prázdné chaty na jednom ostrově v okolí a Inez tam zůstala, dokud se situace trochu neuklidnila. Pak s Leonem uprchli do zahraničí.”

„Takže zatímco policie Elvanderovy hledala, ona se celou dobu schovávala v chatě někde poblíž?” podotkla Erika skepticky.

„Majitel to vloupání určitě později v létě oznámil, ale nikdo si ho nespojil se zmizením na Valo.”

Přikývla a pocítila uspokojení, že dílky skládačky konečně zapadly na své místo. Po všech těch hodinách úvah, co se asi rodině Elvanderových stalo, se konečně dozvěděla aspoň většinu.

„Zajímalo by mě, jak se mají Inez s Ebbou,” poznamenala a natáhla se po Patrikově zmrzlině, aby ji snědla, než se rozpustí. „Nechtěla jsem Ebbu rušit, ale předpokládám, že odjela ke svým rodičům do Goteborgu.”

„Tak tys to neslyšela?” vyhrkl Patrik a rozzářil se. Dosud se tvářil spíš zachmuřeně.

„Ne, co?” Erika se na něj zvědavě podívala.

„Nastěhovala se na pár dní ke Gostovi do jeho pokoje pro hosty, aby si odpočala. Gosta říkal, že k nim Inez dnes přijde na večeři. Takže to vypadá, že se snaží trochu sblížit.”

„To je dobře. Třeba jí to pomůže. Ta záležitost s Martenem pro ni musela být hrozný šok. Jen si to představ -

žiješ s někým, koho miluješ a komu důvěřuješ, a pak vyjde najevo, že je schopný něčeho takového.” Potřásla hlavou. „Ale předpokládám, že Gosta je rád, že ji tam má. Kéž by tehdy…”

„Já vím. A Gostu ta myšlenka určitě napadla tolikrát, že bychom to ani nespočítali. Nicméně Ebba se přece i tak dostala do dobré rodiny a já si myslím, že to je pro něj hlavní.” Náhle změnil téma, jako by pro něj bylo příliš bolestné uvažovat o tom, co Gosta ztratil. „Jak se má Anna?”

Erika zamyšleně svraštila obočí.

„Ještě se mi neozvala. Jakmile si Dan přečetl tu moji zprávu, vyrazil okamžitě domů. A vím, že mu Anna chce vypovědět všechno.”

„Všechno?”

Přikývla.

„Jak myslíš, že to Dan vezme?”

„To nevím.” Erika spolkla ještě několik lžic zmrzliny a pak zbytek zamíchala a udělala si z ní kašičku. Ten zvyk měla už od dětství. Anna to dělala také. „Doufám, že si to nějak vyjasní.”

„Hm,” přisvědčil Patrik, ale tvářil se skepticky. Teď byla řada na ní, aby změnila téma.

Vlastně to nechtěla přiznat sobě ani Patrikovi, ale v posledních dnech měla o Annu takovou starost, že skoro nemyslela na nic jiného. Ale přinutila se to vydržet a nevolat jí. Potřebuje si s Danem všechno v klidu vyříkat. Však ona se časem ozve.

„Nebudou Leon a ostatní z něčeho obviněni?”

„Ne, zločin je promlčený. Jediný, koho bychom mohli postavit před soud, byl Marten. A uvidíme, jak to dopadne s Percym.”

„Doufám, že Martin není moc špatný z toho, že zastřelil Ma rtena. To je to poslední, co by teď potřeboval,” starala se Erika. „A stejně mám špatné svědomí, že jsem ho do toho celého zatáhla já.”

„Nemysli na to. Vzhledem k okolnostem se mu daří dobře a zdá se, že se chce co nejdřív vrátit do práce. Pii-na léčba potrvá ještě dlouho a jeho i její rodiče jim pomáhají s Tuvou, a tak se Martin s Piou domluvil, že bude aspoň na půl úvazku pracovat.”

„To dává smysl,” řekla Erika, ale stejně pořád měla trochu špatné svědomí.

Patrik se na ni zkoumavě podíval. Natáhl se k ní, pohladil ji po tváři a ona mu pohled oplatila. Jako by se beze slova dohodli, že nebudou mluvit o tom, jak málo chybělo, aby ji zase ztratil. Erika je teď tady. A navzájem se milují. Nic jiného nemá význam.

Stockholm 1991

! DVĚ CARIN GORINGOVÉ?

Ostatky v zinkové rakvi, které se před časem našly poblíž bývalého panství Hermanna Goringa Karinhall, byly podrobeny analýze Ústavu soudní patologie v Linkopingu. Byly přisouzeny Carin Goringové, rozené Focko-vé, která zemřela v roce 1931. Podivuhodné je, že už v roce 1951 našel hajný po okolí roztroušené kosti, které údajně měly patřit právě Carin Goringové. Tyto kosti byly tajně zpopelněny a švédský farář je převezl do Švédska, kde byly pohřbeny.

To už byl třetí pohřeb Carin Goringové. Poprvé byla pohřbena v rodinné hrobce Fockových na lovoském hřbitově, podruhé v Karinhallu a konečně potřetí opět ve Švédsku.

K tomuto zvláštnímu příběhu teď přibyla další kapitola. Rozbor DNA totiž potvrdil, že ostatky v zinkové rakvi skutečně patří Carin Goringové. Nabízí se tedy otázka: kdo je to vlastně pohřbený na lovoském hřbitově poblíž Stockholmu?