Camilla Läckberg

Kameník

Lov humrů už nebyl tím, čím býval. Kdysi po těchto černých racích pátrali jen tvrdě pracující profesionální rybáři. Teď koncem léta humry lovili turisti pro své vlastní potěšení. O pravidla lovu se moc nezajímali. Za ta léta takových viděl hodně. Tvrdými kartáči tajně odstraní typické znaky samiček a pak už lov vypadá předpisově. Anebo vykrádají cizí pasti. Občas si říkal, kde to asi skončí, když už lidé nemají vůbec žádnou slušnost. Někdy dokonce ve vyloupené kleci na humry ležela láhev koňaku místo neurčitého množství humrů. Takový zloděj měl snad aspoň zbytek smyslu pro čest, nebo to byl vtipálek.

Frans Bengtsson si těžce povzdechl, když klec vytahoval z vody, ale zlepšila se mu nálada, jakmile v ní uviděl dva pořádné kusy. Měl dobrý instinkt, aby poznal, kudy humři potáhnou, a na stejném místě rok po roce míval štěstí na bohatý úlovek.

Po vyprázdnění tří klecí už mohl být spokojený. Sám dobře nechápal, proč jsou humři tak drahocenní. Ne že by se mu nějak ošklivili, ale když si mohl zvolit, dal si na talíř raději sledě. Byli chutnější a cenil si jich víc. Ale příjem z humrů mu v této roční době velice příjemně navyšoval penzi.

Poslední klec uvízla a musel se pořádně nohama vzepřít o zábradlí lodě, aby ji uvolnil. Pak ucítil, že konečně povolila, a jen doufal, že se mu nepoškodila. Zadíval se do vody, aby viděl, v jakém stavu ji vytahuje. Jenomže klec nebyla to první, co zahlédl. Nehybnou vodní hladinu narušila bílá ruka a na okamžik se zdálo, že ukazuje přímo k nebi.

Instinktivně napřed málem povolil lano a nechal to, co

odpočívalo pod hladinou, zmizet v hlubině spolu s humří klecí. Ale pak převládla rozvaha a začal znovu táhnout. Stále to šlo hodně těžko. Musel napřít všechny síly, aby příšerný nález dostal přes zábradlí. Teprve když bílé, mokré, neživé tělo přepadlo na palubu, ztratil nervy. Z vody vytáhl dítě. Dívenku s dlouhými vlasy přilepenými k obličeji a rty modrými stejně jako oči, které zíraly k nebi.

Ohnul se přes zábradlí a zvracel.

Takhle unavený Patrik v životě nebyl. Iluze o tom, že novorozenec jen spí, ztratil už před dvěma měsíci. Pročísl si rukou krátké hnědé vlasy, ale dosáhl jen toho, že byl ještě rozcuchanější. Jestliže on je takhle unavený, nechtěl si ani představovat, jak je na tom Erika. Patrik aspoň nemusí v noci kojit. Kromě toho si o ni dělal opravdové starosti. Ode dne, kdy se vrátila z porodnice, se nezasmála a pod očima měla hluboké černé kruhy. Když ráno z jejího pohledu vyčetl zoufalství, bylo mu zatěžko od ní a Maji odejít, přestože si současně přiznával, jak je příjemné vrátit se do světa dospělých. Maju nadevšechno miloval, ale mít najednou doma dítě bylo jako ocitnout se v cizím neznámém světě, kde za každým rohem číhalo nebezpečí. Proč nespí? Proč pláče? Není jí moc teplo? Nebo naopak zima? Nemá na těle nějaké podivné flíčky? Dospělé zločince aspoň dobře znal, věděl, jak s nimi zacházet.

Prázdným pohledem se díval na papíry před sebou a snažil se trochu pročistit hlavu, aby mohl pracovat.

Zazvonění telefonu ho vymrštilo málem do stropu, takže ho dokázal zvednout až po třetím signálu.

„Patrik Hedström.“

O deset minut později na sebe hodil bundu, která visela na háčku vedle dveří, a rozběhl se do místnosti Martina Molina.

„Martine, nějaký chlápek, co byl na moři lovit humry, našel tělo.“

„Cože?“ Martin vypadal zmateně. Dramatická zpráva narušila dosavadní pondělní klid na policejní stanici v Tanumshede.

„Kousek od Fjällbacky. Zakotvil u můstku nedaleko náměstí Ingrid Bergmanové. Pospěš si. Jede tam sanitka.“

Martina nebylo třeba zvát dvakrát. I on na sebe hodil bundu, aby se ochránil před chladným říjnovým počasím, a běžel za Patrikem k autu. Jeli po čertech rychle a Martin se úzkostlivě držel poutek na stropě, když Patrik řezal ostré zatáčky.

„Někdo se utopil?“ zeptal se.

„Zatraceně, jak to mám vědět!“ utrhl se na něho Patrik, ale hned se za svůj tón zastyděl. „Promiň mi to, zase jsem se nevyspal.“

„To je v pořádku,“ ozval se Martin. Patrik vypadal v posledních týdnech tak unaveně, že mu předem všechno ochotně promíjel.

„Víme jen to, že ji našel před hodinou a podle toho chlápka ve vodě neležela příliš dlouho. To ale hned uvidíme,“ mínil Patrik a směřoval k můstku na břehu moře, kde byla zakotvená dřevěná loďka.

„Ji?“

„Ano, je to dívka. Dítě.“

„Zatraceně,“ zaklel Martin a přál si, aby ráno raději zůstal ležet v posteli vedle Pii a nehrnul se do práce.

Zaparkovali u Café Bryggan a pospíchali k lodi. Bylo to málem neuvěřitelné, ale zatím zřejmě nikdo nezjistil, že se něco děje, takže se nemuseli prodírat houfem zvědavců.

„Leží tady na palubě,“ přistoupil k nim nějaký muž. „Nechtěl jsem s ní hýbat víc, než bylo nutné.“

Patrik dobře znal šedozelený odstín mužova obličeje z vlastní zkušenosti – vypadal stejně, kdykoliv musel hledět na mrtvé tělo. „Kde jste na ni narazil?“ zeptal se ho a prohlídku těla odsunul o několik vteřin. Ještě mrtvolu nespatřil, a už cítil, že se mu zvedá žaludek.

„U Porsholmu. Na jižní straně. Když jsem vytahoval pátou past na humry, uvízla mi v lanech. Jinak by to nejspíš chvíli trvalo, než by vyplavala. Možná by ji proud odplavil na volné moře.“

Patrika nepřekvapovalo, že muž zná, jak tělo v mořské vodě reaguje. Všichni starší rybáři dobře věděli, že tělo nejdříve klesne dolů a teprve potom se pomalu vynořuje k povrchu, jak ho plní plyny. Až po čase znovu klesne dolů. V dřívějších dobách bylo nebezpečí utonutí rybářů hodně časté a jistě se už párkrát účastnil hledání nešťastných kamarádů.

Jako by mu rybář četl myšlenky, ozval se: „Dlouho ve vodě nebyla. Nezačala se ještě vznášet.“

Patrik přikývl. „Ano, zmínil jste se o tom už v telefonu. No, tak se na ni musíme podívat.“

Pomalu, zdráhavě postupovali Patrik s Martinem po lodním můstku k loďce. Teprve když došli skoro na konec, zahlédli přes bok lodě to, co leželo na jejím dně. Když muž dívku lovil z moře, padla na břicho, a tak teď jediné, co mohli vidět, byly její rozcuchané mokré vlasy. „Sanitka tu bude hned. Ti ji obrátí.“ Martin jen slabě přikývl. Zbledl, takže pihy v obličeji a rezavé vlasy vynikly ještě víc, a zřejmě se ze všech sil snažil udržet žaludek v klidu.

Šedivé podzimní počasí a ostrý vítr dotvářely příšernou kulisu. Patrik zamával na muže ze sanitky, kteří beze spěchu z auta vytáhli nosítka a blížili se k nim.

„Utopenec?“ zeptal se první z nich a pokývl hlavou k loďce.

„Ano, zdá se,“ souhlasil Patrik. „V každém případě se ale musí provést pitva. Pro ni už nemůžete udělat víc než ji odvézt na soudní lékařství.“

„Jasně. Zvedneme ji.“

Patrik byl vždycky přesvědčen, že to nejhorší, nač může ve službě narazit, jsou děti, které nějakým způsobem špatně dopadly. Ten pocit měl tisíckrát silnější od doby, co se narodila Maja. Bolelo ho srdce při pomyšlení, co je teď bude čekat. Až dívenku identifikují, budou muset podat zprávu o jejím neštěstí rodičům, jimž to zničí život.

Muži skočili do lodě a připravili se na přesun dítěte na lodní můstek. Jeden z nich ji začal opatrně obracet na záda. Mokré vlasy splývaly na podlahu kolem jejího obličeje jako svatozář a oči skelně hleděly na honící se šedivé mraky.

Patrik se nejdřív odvrátil, ale teď se proti své vůli na dítě zahleděl. Jako by na něj sáhla smrt. „Ne, to ne!“

Martin na něho neklidně pohlédl a vzápětí to pochopil. „Ty ji znáš?“

Patrik němě přikývl.

Strömstad 1923

Nikdy by to neřekla nahlas, ale občas ji napadlo, že bylo štěstí, když její matka při porodu zemřela. Mohla tak mít otce jen pro sebe a podle toho, co o matce slyšela, těžko by si ji otočila kolem malíčku jako otce. Její otec nedokázal svému malému sirotkovi nic zakázat. Toho si Agnes byla vědoma a naplno toho využívala. Příbuzní a přátelé se na to občas snažili otce upozornit, ale i když se někdy pokusil jí něco odmítnout, dosáhla nakonec vždycky svého. Jakmile se v jejím krásném obličeji objevily slzy a kanuly po tvářích, jeho srdce vždycky změklo a povolil.

V důsledku toho teď, v devatenácti letech, se z ní stalo příkladně rozmazlené děvče a někteří bývalí kamarádi si o ní dokonce mysleli, že má v povaze něco zlého. Odvážila se to vlastně tvrdit spíš děvčata. Chlapci, jak Agnes brzy zjistila, málokdy viděli něco jiného než její krásný obličej, velké oči a dlouhé husté vlasy, což i jejího otce vždycky přimělo, aby jí dopřál všechno, nač ukázala prstem.

Vila ve Strömstadu patřila k nejnádhernějším ve městě. Ležela na kopci, s výhledem na moře, a byla zaplacena jednak dědictvím její matky, jednak penězi, které její otec vydělal ve stavebním průmyslu. Jednou málem o majetek přišel, došlo k tomu v roce i9i4 během stávky, kdy se většina kameníků postavila proti vedení. Pak se ale znovu nastolil pořádek. Po válce začaly obchody opět kvést i v kamenných lomech v Krokstrandu nedaleko Strömstadu, odkud se vyvážel kámen především do Francie.

Agnes nezajímalo, odkud peníze plynuly. Narodila se bohatá a tak také vždycky žila. Bylo jí jedno, jestli peníze zdědila nebo je někdo vydělal, pokud si za ně mohla dopřát podle chuti šperky a oblečení. Ne všichni na to měli stejný názor, to věděla. Rodiče její matky kdysi nesouhlasili s tím, aby se dcera provdala za Agnesina otce. Pokládali ho za pouhého zbohatlíka. Jeho rodiče byli chudí a nezapadali do lepší společnosti. Zvali je jen v rámci rodiny a i tak to bylo spíš trapné. 77 chudáci vůbec nevěděli, jak se má člověk chovat v salonu, a konverzaci neovládali. Bylo to s nimi prostě zoufalé. Jak se Agnesina matka mohla zamilovat právě do Augusta Stjernkvista, nebo Perssona, jak původně znělo jeho jméno, její rodiče nikdy nepochopili. Jeho pokus o společenské povznesení pouhou změnou jména nemohl nikoho zmást. Vnučku ale milovali, a když dcera tak znenadání zemřela, soutěžili s jejím otcem o to, kdo ji rozmazlí víc. „Miláčku, pojedu do kanceláře.“

Agnes se otočila, když do pokoje vešel otec. Seděla u velkého piana a chvilku hrála, spíš proto, že věděla, jak to dohře vypadá. Muzikální moc nebyla a navzdory drahým hodinám hry na klavír, které jí otec od dětství platil, toho moc nesvedla. Sotva se uměla orientovat v notách, které ležely na stojánku před ní.

„Otče, uvažoval jsi o těch šatech, které jsem ti onehdy ukazovala?“ Zahleděla se na něho prosebným pohledem a viděla, jak jako obyčejně zápasí s chutí ji odmítnout a neschopností jí cokoli odepřít.

„Holčičko, přece jsem ti právě koupil nové šaty v Oslo…“

„Jenomže ty mají podšívku, a přece nečekáš, že bych si vzala podšité šaty na sobotní oslavu, když je venku teplo!“

Nazlobeně svraštila čelo a čekala na jeho reakci. Pokud proti očekávání bude vzdorovat, začne se jí třást spodní ret, a kdyby snad ani to nepomohlo, dokázala by vytlačit pár slz. Dnes ale vypadal unaveně, a tak usoudila, že silnější nátlak nebude potřebný. Jako obyčejně měla pravdu.

„No dobře. Tak si je zítra zaběhni objednat. Ale tvůj starý otec je z tebe už celý šedivý.“

Potřásl hlavou, ale nedokázal se neusmát, když se k němu vrhla a políbila ho na tvář.

„Dobře, dobře. Tak pilně cvič stupnice. Je možné, že tě v sobotu někdo požádá, abys zahrála, tak raději buď připravená.“

Agnes se spokojeně znovu usadila a začala poslušně cvičit. Jako by to viděla. Pohledy všech budou upřeny právě jen na ni, jak ozářená svícemi sedí v nových červených šatech před pianem.

Migréna konečně začala polevovat. Železná obruč, která jí svírala čelo, se postupně rozevírala a ona se opatrně pokusila otevřít oči. Shora se nic neozývalo. Nádhera. Charlotta se otočila v posteli a znovu zavřela oči. Vychutnávala si, že bolest konečně mizí a nahrazuje ji pocit uvolnění v údech.

Po další chvíli odpočinku se opatrně posadila na okraj postele a třela si spánky. Byly stále ještě trochu citlivé po silném náporu migrény a ze zkušenosti věděla, že tak to ještě asi dvě hodiny vydrží.

Albin jistě po obědě usnul. Takže za ním nemusí spěchat nahoru. Bůhví, že potřebovala každou chvíli odpočinku, kterou mohla mít. Stoupající stres v posledních měsících vyvolával čím dál častější ataky migrény a vysával z ní poslední zbytky energie.

Rozhodla se zavolat své „sestře v nouzi“ a pozeptat se, jak se jí daří. Přestože se sama cítila strašně uhoněná, dělala si navíc starosti i kvůli Erice. Neznaly se příliš dlouho. Začaly si spolu povídat, když se opakovaně potkávaly na procházce s kočárky. Erika s Majou a Charlotta s osmiměsíčním synem Albinem. Když zjistily, že bydlí od sebe, co by kamenem dohodil, začaly se stýkat denně. Jenomže Charlotta byla kvůli své nové přítelkyni čím dál ustaranější. Je pravda, že ji dříve neznala, ale intuice jí napovídala, že Erika sotva bývala tak apatická jako často v poslední době. Dokonce se opatrně vyptávala Patrika, jestli netrpí laktační psychózou, ale Patrik si nic takového nemyslel a případný problém bezstarostně odsunul s tím, že jde jen o nezvyk a všechno se časem upraví, až najedou na normální rutinu.

Natáhla se k nočnímu stolku pro telefon a vyťukala číslo. „Ahoj, tady je Charlotta.“

Eričin hlas zněl ospale a tlumeně a Charlotta znovu pocítila úzkost. To není v pořádku. Určitě ne.

Za chvíli jí už ale Erika připadala veselejší. Bylo příjemné si chvíli popovídat a o pár minut odsunout nevyhnutelné povinnosti – zajít za dítětem a vrhnout se po hlavě do povinností.

Jako by cítila, na co Charlotta myslí, Erika se zeptala, jak pokračují s hledáním domu.

„Pomalu. Příliš pomalu. Niclas je pořád v práci a nikdy nemá čas se někam zajet podívat. A navíc se nám nenabízí nic pořádného, takže asi ještě chvíli všechno bude jako dosud.“ Hluboce si povzdechla.

„Uvidíš, že se to brzy vyřeší,“ utěšovala ji Erika, ale bohužel Charlottu moc nepřesvědčila. S Niclasem a dětmi už půl roku bydleli u matky a jejího manžela Stiga, a podle všeho se to nejspíš ještě pár měsíců nezmění. Neuměla si představit, jak to vydrží. Pro Niclase to takový problém není, pobývá ve zdravotním středisku od rána do večera, ale pro Charlottu, která je doma zavřená s dětmi, to bylo k nevydržení.

Teoreticky to vůbec nevypadalo špatně, když s tím tehdy Niclas přišel. Ve Fjällbace se uvolnilo místo obvodního lékaře a po pěti letech v Uddevalle jim připadalo příjemné změnit prostředí. Kromě toho tady byl Albin, který představoval poslední pokus, jak zachránit jejich manželství. Proč tedy nezačít opravdu od začátku? Čím víc o tom mluvili, tím jim to připadalo lákavější. Přitažlivá byla i možnost, že jí teď už s dvěma dětmi vypomůže matka. Skutečnost byla ale jiná. Už za několik dní Charlotta nechápala, proč se tak nadšeně stěhovala. Na druhé straně se něco změnilo i k lepšímu, ale o tom s Erikou mluvit nemohla, i kdyby si to přála. To musí zůstat rodinným tajemstvím, jinak by se jejich rodina rozpadla.

Erika přerušila její myšlenky: „A co maminka? Vytáčí tě k šílenství?“

„To je ještě mírně řečeno. Podle ní dělám všechno špatně. Jsem na děti moc přísná, moc jim povoluju, málo je oblékám, navlékám je příliš teple, dostávají malé porce jídla, strašně je cpu, jsem tlustá, líná… Ten seznam nikde nekončí a mám všeho už po krk.“

„A co Niclas?“

„Ech… Niclas je v matčiných očích naprosto perfektní. Točí se kolem něho a vrká a strašně ho lituje, že má tak nemožnou manželku. Pokud jde o ni, tak on nemá ani chybičku.“

„Copak Niclas nevidí, jak se k tobě chová?“

„Však víš, nikdy není doma. A když tady je, tak se matka přetvařuje. Víš, co mi řekl včera, když jsem měla tu drzost a trochu jsem si před ním posteskla? ‚Drahá Charlotto, copak nemůžeš být trochu vstřícná?‘ Vstřícná? Byla jsem tak vzteklá, že jsem na něho od té chvíle nepromluvila. Teď se určitě v práci lituje, že má tak tvrdohlavou manželku. Není se pak co divit, když mě přepadne migréna jako dnes ráno.“

Shora zaslechla nějaký zvuk a nerada se zvedla.

„Musím jít za Albinem. Jinak bude matka vypadat jako umučení, než dorazím nahoru. Poslyš, odpoledne za tebou na chvíli zajdu. Přinesu něco ke kávě. Vykládám ti jen o sobě a ani jsem se tě nestačila zeptat, jak se máš. Ale uvidíme se.“

Zavěsila sluchátko, rychle se přičísla, pak se nadechla a vydala se po schodech nahoru.

Nebylo to takové, jak mělo. Ani zdaleka ne. Pročetla spoustu knih o dětech a rodičích, ale žádná z nich ji nepřipravila na skutečnost, kterou prožívala. Měla pocit, že všechny ty knihy jsou jen jeden velký podvod. Autoři se předháněli v ujišťování o hormonech štěstí, a jak se člověk vznáší jako na růžovém obláčku, když smí držet své dítě, a samozřejmě je naplněn obrovskou láskou k malému uzlíčku, jakmile ho spatří poprvé. Mohli se zmínit alespoň ve vedlejší větě, že člověk bude také patrně padat vyčerpáním, i když to mohli ozdobit romantickou svatozáří nádherného mateřství.

Kecy! To si o tom Erika jako matka myslela po dvou měsících. Lež, propaganda a čistý nesmysl. V celém životě se necítila tak bídně, unaveně, naštvaně, frustrovaně a totálně vyčerpaně jako po narození Maji. A také nepocítila žádnou všeobjímající lásku, když červené, uřvané, a ano – fakticky i ošklivé – miminko položili na její prsa. Sice se pak nějaké mateřské city opravdu začaly ozývat, cítila to přesto stále tak, jako by malý cizinec okupoval její a Patrikův domov. Občas dokonce málem litovala, že se rozhodli pořídit si dítě. Měli se přece tak dobře, ale podlehli egoistické potřebě vidět pokračovat vlastní geny. Jejich život to obrátilo naruby a z ní se stal stroj na výrobu mléka s nepřetržitým provozem. Nechápala, že maličké dítě může být tak nekonečně žravé. Neustále jí viselo u jednoho nebo druhého prsu, která se jí zvětšila tak, že si připadala jako chodící džber na mléko. Ani svým vzhledem nemohla být nadšená. Když se vrátila z porodnice, vypadala stále jako těhotná, protože kila, která nabrala, moc nemizela. Utěšovalo ji jedině to, že i Patrik přibral, když čekala dítě, a měl neustálou chuť k jídlu. I on měl kolem pasu pár kilogramů navíc.

Aspoň že zmizely křeče, ale cítila se neustále upocená, neupravená. Nohy už řadu měsíců nezahlédly žiletku a zoufale by se potřebovala nechat ostříhat, snad i přeliv, aby se zbavila myšího odstínu normálně plavých vlasů po ramena. Trochu se zasnila, ale vzápětí se přihlásila realita. Zatraceně, jak by se vůbec mohla dostat ven? Ach, jak záviděla Patrikovi, který směl být alespoň osm hodin denně ve světě dospělých. Jí dělala společnost jen zapnutá televize s nekonečnými americkými seriály, zatímco Maja pila a pila.

Patrik ji ujišťoval, oč raději by byl doma s ní a Majou, místo aby chodil do práce, ale ona mu v očích dobře viděla ulehčení, že může jejich malý svět na chvíli opustit. Chápala ho. Ale současně narůstala i její trpkost. Proč musí právě ona padat pod zátěží, která měla svůj počátek v jejich společném rozhodnutí a byla projektem jich obou? Neměl by toho snášet stejně mnoho jako ona?

Každý den hlídala, jestli přijde domů tak, jak slíbil. Když se opozdil jen o pět minut, cítila vzrůstající podráždění, a pokud se opozdil ještě víc, mohl čekat, že mu pořádně vynadá. Jakmile překročil přes práh, vrazila mu Maju do náruče, a pokud přišel těsně po kojení, skočila do postele s ucpávkami v uších, aby alespoň na chvíli neslyšela dětský křik.

Těžce si povzdechla s telefonem v ruce. Všechno je úplně beznadějné. Ale popovídat si s Charlottou bylo příjemné rozptýlení od trudnomyslnosti. Jako matka dvou dětí představovala pevný bod, o nějž se mohla opřít a čerpat z něj útěchu. Po pravdě řečeno, příjemné bylo i poslouchat o jejích problémech, místo aby mluvila jen o svých.

Kromě toho existoval v jejím životě další důvod k neklidu. Sestra Anna. Hovořila s ní po narození Maji několikrát a byla si jistá, že není všechno takové, jak by mělo. Anna mluvila opatrně a rezervovaně, přesto ji ujišťovala, že je všechno v pořádku. Erika byla tak ponořená do vlastních problémů, že pravdu z ní neměla sílu dostat. Přesto nepochybovala, že je tam něco špatně.

Snažila se potlačit nepříjemné myšlenky a přesunula Maju k druhému prsu. Holčičce se to moc nelíbilo. Erika zvedla televizní ovladač a změnila kanál. Těšila se na odpolední svačinu s Charlottou.

Rozhodným pohybem promíchala polévku. Všechno musí dělat sama. Vařit, uklízet a ještě hlídat. Konečně Albín usnul. Ryby obličeje jí změkly při pomyšlení na vnoučka. Je to opravdové sluníčko. Sotva se kdy rozkřičel, nebyl jako jiné děti. Uprostřed čela se jí prohloubila vráska a míchala vařečkou tak rázně, až trochu polévky vystříklo přes okraj hrnce a začalo se pálit.

Měla už nachystaný tác se skleničkou, hlubokou miskou a lžící. Teď opatrně stáhla hrnec z vařiče a nalila horkou polévku do misky. Spokojeně se usmála, když nasála stoupající vůni. Kuřecí polévka, tu Stig miluje. Zadoufala, že mu bude chutnat.

Opatrně do obou rukou uchopila tác a balancovala s ním, když si loktem otevírala dveře do hořejšího patra. Pořád jen běhat po schodech, pomyslela si roztrpčeně. Jednoho krásného dne si zlomí nohu a to teprve všichni uvidí, jak je to bez její pomoci těžké. Někdy si připadala jako domácí otrok. Tak třeba právě teď si Charlotta leží v suterénu a lenoší s nějakou špatnou výmluvou, že má migrénu. Houby migrénu! Pokud by na ni měl někdo nárok, tak jen ona sama. Nechápala, jak to s ní může Niclas vydržet. Celé dny tvrdě pracuje v ordinaci a dělá, co může, aby uživil rodinu. Když se pak vrátí domů do jejich suterénního bytu, je to tam jako po výbuchu bomby. I když jde jen o dočasné bydliště, stejně by to tam měli mít trochu hezké a uspořádané. A Charlotta má dokonce žaludek na to, aby večer požadovala jeho pomoc s dětmi. Měla by ho po dlouhém pracovním dni pochopitelně nechat odpočívat, usadit ho před televizi a děti držet pokud možno dál, aby ho nerušily. Není se pak co divit, že jejich starší děvče je tak nemožné. Vidí, jak malý respekt má její matka vůči otci, a pak to nemůže vypadat jinak.

Vyšla poslední schody do podkroví a nesla tác k pokoji pro hosty. Sem umístila Stiga, když onemocněl, v ložnici by ji jeho sténání a neklid příliš rušily. A aby se o něho mohla celý den pořádně starat, musela se v noci vyspat.

„Miláčku?“ Opatrně otevřela dveře. „Teď nespi, nesu ti trochu polévky. Je to tvoje nejoblíbenější. Kuřecí.“

Stig na její úsměv reagoval jen chabě.

„Já vůbec nemám hlad. Možná později.“

„To je hloupost. Jestli se pořádně nenajíš, nikdy se neuzdravíš. Posad se a já tě nakrmím.“

Pomohla mu zvednout se a sedla si vedle něho na okraj postele. Krmila ho, jako by to bylo dítě, a otírala mu to, co mu vytékalo z koutků úst.

„No vidíš. Bylo to dobré, ne? Já přesně vím, co potřebuješ. Musíš pořádně jíst, abys zase brzy stál na nohou.“

Znovu se jí dostalo jen malátného pousmání. Pomohla mu zase se položit a přikryla mu nohy dekou.

„Doktor?“

„Hlupáčku, copak jsi zapomněl? Teď je tu jako doktor Niclas, je to tvůj vlastní lékař přímo v domě. Večer se za tebou podívá. Chce také znovu projít tvou diagnózu a bude konzultovat nějakého lékaře v Uddevalle, takže brzy bude všechno zase v pořádku, uvidíš.“

Lilian kolem svého pacienta naposled srovnala deku a s tácem a prázdnou miskou se vracela ke schodišti. Potřásla hlavou. Teď ke všemu ostatnímu ještě musí fungovat i jako ošetřovatelka.

Zaklepání na dveře ji upozornilo, že někdo stojí venku, a pospíšila dolů.

Někdo se rukou těžce opíral o dveře. Vítr se neuvěřitelně rychle měnil ve vichřici. Malé kapky vody dopadaly jako déšť, ale nepršely shora – vítr je hnal vodorovně z těžkého mraku plného vody, který všechno kolem barvil do Šeda. Na obloze se mezi tmavými mraky právě objevil světlejší proužek. Špinavě hnědá mořská hladina měla hodně daleko k letnímu, modře se lesknoucímu moři a vršky vln pokrývala bílá pěna. ‚Po moři plavou bílé husy,‘ říkávala o tom Patrikova matka.

Dveře před nimi se otevřely a Patrik i Martin se zhluboka nadechli, aby se obrnili před úkolem, který je čekal. Žena proti nim byla o hlavu menší než Patrik, hodně droboučká, s nakrátko ostříhanými natrvalenými vlasy, nabarvenými nějakým neurčitým hnědým odstínem. Obočí měla příliš vytrhané a domalované tužkou, což jí dodávalo komický vzhled.

„Jsme od policie a hledáme Charlottu Klingovou.“

„To je moje dcera. O co jde?“

Měla o tón ostřejší hlas, než bylo příjemné, a Patrik už od Eriky slyšel o Charlottině matce dost na to, aby si uměl představit, jak její hlas musí za celý den unavovat. Ale takové drobnosti za chvíli ztratí jakýkoliv význam.

„Rádi bychom s ní mluvili, prosím, přiveďte ji.“

„Ano, ale o co jde?“

Patrik trval na svém. „Chtěli bychom mluvit nejdřív s ní. Byla byste tak hodná…?“

Přerušily ho kroky na schodech a o vteřinu později se ve dveřích objevil Charlottin dobře známý obličej.

„Ahoj, Patriku, ráda tě vidím. Co tu děláš?“

Vzápětí jí přes obličej přeletěl stín neklidu.

„Je něco s Erikou? Před chvílí jsem s ní mluvila a zdálo se mi, že je v pořádku…“

Patrik odmítavě zvedl ruku. Martin stál tiše vedle něho a klopil oči k podlaze. Své povolání skutečně miloval, ale v podobných strašných okamžicích litoval, že nedělá něco jiného.

„Můžeme jít dovnitř?“

„Nestraš mě, Patriku. Co se děje?“ Najednou ji něco napadlo: „Měl Niclas autonehodu?“

„Půjdeme dřív dovnitř, ano?“

Protože se ani Charlotta, ani její matka nehýbaly z místa, chopil se Patrik iniciativy a zamířil s Martinem v patách do kuchyně. Roztržitě ho napadlo, že si zapomněli zout boty a jistě na podlaze zanechají mokré stopy. Ale trochu špíny teď nejspíš nebude tolik vadit.

Pokynul Charlottě a Lilian, aby se posadily proti nim, a obě němě poslechly.

„Je to mi to strašně líto, Charlotto, ale mám…,“ zaváhal, „…nesu hodně špatnou zprávu.“ Slova se mu těžce drala z úst. Nejspíš měl začít jinak, ale copak existuje nějaký dobrý způsob, jak něco takového sdělit?

„Před hodinou našel jeden rybář utopenou holčičku. Je mi to strašně líto…,“ nemohl dál pokračovat. Přestože měl slova na jazyku, nedokázal je vyslovit nahlas. Nebylo ani třeba.

Charlotta zadržela dech a zachrčela. Oběma rukama se chytila desky stolu a vytřeštila na Patrika oči. V tichu kuchyně zněl její chraptivý dech silněji než křik a Patrik polkl, aby udržel slzy a přiměl hlas k poslušnosti.

„To musí být omyl. To jistě není Sára,“ ozvala se divoce Lilian a hleděla střídavě na oba muže. Patrik ale slabě zavrtěl hlavou.

„Je mi to moc líto,“ opakoval. „Právě jsem ji viděl a není pochyb o tom, že je to ona.“

„Ale Sára si přece šla hrát s Fridou. Viděla jsem ji, jak odchází tím směrem. To je určitě omyl. Nepochybně si spolu hrají.“

Jako v transu se Lilian zvedla ze židle a šla k telefonu na zdi. Našla číslo v adresáři a rychle ho vyťukala.

„Ahoj, Veroniko, tady je Lilian. Máš tam někde Sáru?“ Několik vteřin poslouchala a pak pustila sluchátko, které zůstalo viset na šňůře a pohupovalo se sem a tam.

„Vůbec tam nebyla.“ Těžce znovu klesla na židli a bezmocně hleděla na policisty.

Vtom se ozval strašný výkřik, až sebou oba muži trhli. Charlotta se dala do příšerného křiku, ale ani se nepohnula a zdálo se, že nic kolem sebe nevnímá. Z úst jí vycházel primitivní ostrý jekot, a syrová nezvladatelná bolest vyvolávala husí kůži.

Lilian se vrhla k dceři a snažila se ji obejmout, ale Charlotta ji odstrčila.

Patrik se pokusil křik přehlušit. „Chtěli jsme najít Niclase, ale nebyl v ordinaci, tak jsme mu tam jen nechali vzkaz, aby se okamžitě vrátil domů. Přijde sem i farář.“

Mluvil spíš k Lilian než k Charlottě, která je dosud ignorovala. Patrikovi došlo, že všechno udělal špatně. Měl s sebou rovnou vzít lékaře, aby jí dal něco na uklidnění, bohužel místní doktor byl právě Sářin otec, a navíc ho nezastihli.

Obrátil se k Martinovi: „Zavolej na místní lékařské středisko, aby sem okamžitě přišla ošetřovatelka s injekcí na uklidnění.“

Martin se rychle zvedl. Byl rád, že může na okamžik zmizet. O deset minut později vešla do domu bez klepání Aina Lundbyová. Podala Charlottě lék a s Patrikovou pomocí ji odvedla do obývacího pokoje a uložila na gauč.

„Nemáš něco na uklidnění i pro mě?“ požádala Lilian. „Vždycky jsem měla špatné nervy a něco takového…“

Obvodní sestra, která byla asi tak stará jako Lilian, se jen ušklíbla a dál se s mateřskou pečlivostí starala o Charlottu, které cvakaly zuby jako v zimnici.

„Ty se z toho dostaneš i bez léků,“ utrousila směrem ke starší ženě a sbalila si tašku.

Patrik se obrátil k Lilian a tiše se ozval: „Budeme si potřebovat promluvit s matkou té kamarádky. Který je to dům?“

„Ten modrý hned tady vedle,“ odpověděla, aniž by mu pohlédla do očí.

Když o deset minut později přišel kněz, Patrik usoudil, že tu toho už víc nezmůžou. Opustili dům, do něhož vnesli tolik žalu, a chvíli jen tak seděli v autě stojícím před domem.

„K čertu,“ ulevil si Martin.

„Zatraceně,“ souhlasil Patrik.

Kaj Wiberg vyhlédl kuchyňským oknem, které vedlo ke vjezdu Florinových.

„Co tam ty báby zase mají?“ vyštěkl popuzeně.

„Cože?“ zakřičela jeho žena z obývacího pokoje.

Obrátil se napůl k ní a zavolal: „Před jejich vjezdem je zaparkované policejní auto. Vsadím se, že se něco děje. Tyhle sousedy jsem dostal za trest.“

Monika neklidně vešla do kuchyně. „Nás se to snad netýká. My jsme nic neudělali.“ Právě si česala hladké plavé vlasy, ale zastavila se s hřebenem ve vzduchu a také pohlédla z okna.

Kaj se ušklíbl. „Tak jí to vysvětli. No jo, musíme počkat, až nám s tím balkonem dá soud za pravdu. Pěkně se jí protáhne obličej a bude platit jak mourovatá.“

„Ale Kaji, děláme opravdu dobře? Vždyť přes hranici pozemků přesahuje jen o několik centimetrů a vlastně nám vůbec nevadí. A když je teď chudák Stig nemocný.“

„Nemocný, no děkuju pěkně. Také bych se hodil marod, kdybych musel žít s tou čarodějnicí. A zákon je zákon. Když si postaví balkon nad naším pozemkem, tak buď ať zaplatí, nebo jim ho zbourají. Museli jsme kvůli nim porazit strom – copak si nepamatuješ? Naši krásnou starou břízu, jen proto, že prý Lilian Florinové zacláněla výhled k moři. Nevzpomínáš si?“

Zhurta se obrátil k manželce, nažhavený vzpomínkami na všechny nespravedlnosti, ke kterým došlo během deseti let, kdy sousedili s Florinovými.

„Ano, máš pravdu.“ Monika sklopila pohled, protože věděla, že když se muž dostane do takové nálady, je nejlepší souhlasit.

Lilian Florinová na něj účinkovala jako rudý hadr na býka. Nešlo s ním mluvit. I když Monika musela přiznat, že sousedské rozepře nezavinil jen on. S Lilian taky nebylo snadné pořízení, a kdyby je nechala na pokoji, nikdy by to nedošlo tak daleko. Soudila se s nimi o všechno: špatně vedenou hranici pozemků, cestičku, která na zadní straně domku šla přes její pozemek, kůlnu, která podle ní stála příliš blízko u jejího dvora, či o tu krásnou břízu, kterou museli před dvěma lety pokácet. Všechno začalo hned, když začali se stavbou domu. Kaj tehdy dobře prodal svůj podnik a rozhodl se odejít do předčasné penze, prodat dům v Göteborgu a usadit se ve Fjällbace, kde byli zvyklí trávit dovolenou. Ale mnoho klidu tu nenašli. Lilian měla vůči nové stavbě tisíce námitek a neustále jim házela klacky pod nohy. Když nevyhrála, hádala se s nimi o každou hloupost. V kombinaci s Kajovou prchlivou povahou docházelo mezi sousedy k neustálým hádkám, které nerozumně eskalovaly. Balkon, jenž si Florinovi nechali postavit, byl dalším kamenem úrazu, a protože se tentokrát zdálo, že právo je na straně Wibergových, nehodlal si Kaj takovou příležitost nechat ujít.

Skrz záclonu pozoroval dění a rozčileně šeptal: „Teď z domu vyšli dva chlapíci a sedli si do policejního auta. Uvidíš, že za minutu zaklepou u nás. Aspoň budu mít příležitost jim všechno vytmavit. Lilian Florinová není jediná, kdo si může stěžovat policii. Nekřičela snad před pár dny přes plot, že dostanu, co si zasloužím? Myslím, že se tomu říká ‚nezákonné výhrůžky‘. Za to by mohla jít i sedět.“ Kaj si nadšeně olízl rty a chystal se k boji.

Monika si povzdechla a vrátila se do křesla v obývacím pokoji. Začala číst dámský časopis. Neměla chuť to déle poslouchat.

„Neměli bychom rovnou zajít za tou kamarádkou a její matkou, když už jsme tady?“

„Jasně,“ povzdechl si Patrik a nastartoval. Bylo to vlastně zbytečné, dům stál jen o několik kroků dál, ale nechtěl blokovat vjezd do garáže u Florinů, až za chvíli přijede Sářin otec.

S vážným výrazem zaklepali na dveře modrého domku, který ležel jen o tři domy dál. Otevřela jim holčička přibližně stejného věku jako Sára.

„Ahoj, ty jsi Frida?“ zeptal se mile Martin. Přikývla a ustoupila ode dveří, aby mohli vejít. Nerozhodně stáli v předsíni a Frida si je prohlížela. Nakonec se Patrik zeptal: „Máš doma maminku?“

Ani teď nic neřekla, ale odhopsala předsíní o kousek dál a doleva do nějaké místnosti, kde, jak se Patrik domníval, byla kuchyň. Slyšeli tlumené mumlání a za okamžik vyšla snědá, asi třicetiletá žena. Vypadala neklidně a Patrikovi došlo, že neví, kdo jsou.

„Jsme policisté,“ představil se Martin, kterého zřejmě napadlo totéž. „Můžeme na chvíli k vám? Potřebovali bychom s vámi mluvit o samotě.“ Významně pohlédl na Fridu a její matka zbledla, když ji napadlo možné vysvětlení, proč s ní policisti chtějí mluvit o samotě.

„Frido, jdi si hrát nahoru.“

„Ale maminko…,“ dítě začalo protestovat, ale matka je umlčela. „Zůstaň nahoře, dokud tě nezavolám.“

Holčičce se nechtělo, ale matčin hlas byl natolik důrazný, aby jí došlo, že musí poslechnout. Něco si brblala, když stoupala po schodech nahoru, a občas se s nadějí ohlédla za policisty, jako by doufala, že ji zavolají zpět. Ale nikdo se nepohnul a nepromluvil, dokud za sebou nezavřela dveře.

„Pojďte se posadit do kuchyně.“

Zamířila před nimi do velké přívětivé kuchyně, kde zjevně připravovala oběd.

Podali si ruce a muži se jí představili. Sedli si ke stolu a Fridina matka vytáhla ze skříňky šálky, nalila jim kávu a na tácek položila sušenky. Patrik viděl, že se jí třesou ruce, a pochopil, že se snaží alespoň o krátkou chvíli oddálit to, co jí řeknou. Ale nakonec už jí nezbývalo než se k nim posadit.

„Něco se stalo Sáře, je to tak? Proč by jinak Lilian volala a nechala telefon vyvěšený.“

Patrik a Martin mlčeli o několik vteřin déle, než bylo zapotřebí. Oba doufali, že začne ten druhý. Ve Veroničiných očích zahlédli slzy.

Patrik si odkašlal. „Ano, bohužel musím potvrdit, že Sáru dnes dopoledne našli utopenou.“

Veronika se nadechla, ale mlčela.

Patrik pokračoval: „Zřejmě šlo o nehodu, ale stejně musíme zjistit, jak k ní došlo.“ Pohlédl na Martina, který seděl připravený s tužkou a blokem v ruce.

„Podle Lilian Florinové k vám dnes měla Sára přijít a hrát si s Fridou. Dívky se na tom domluvily? Dnes je pondělí, proč vlastně nebyly ve škole?“

Veronika sklopila oči na stůl. „Obě byly o víkendu trochu nemocné, tak jsme se s Charlottou domluvily, že je dnes nepošleme do školy, ale že nejsou tak nemocné, aby si nemohly spolu hrát. Sára měla přijít během dopoledne.“

„Ale nepřišla?“

„Ne.“ Veronika nepokračovala a Patrik musel klást další otázky, aby se pohnuli z místa.

„Nedivila jste se, když se tu neobjevila? Proč jste k nim nezavolala a neptala se na ni?“

Veronika zaváhala. „Sára byla…, jak bych to řekla…, trochu zvláštní. Dělala vždycky, co ji právě napadlo. Stávalo se dost často, že nepřišla tak, jak se spolu domluvily, a že se prostě najednou rozhodla dělat raději něco jiného. Myslím, že se kvůli tomu občas i hádaly, ale nezasahovala jsem. Podle toho, co jsem slyšela, měla Sára nějaké výchovné problémy a nechtěla jsem všechno ještě zhoršovat.“ Trhala papírový ubrousek na malé kousky a před ní na stole se už kupila celá hromádka.

Martin svraštil obočí a pohlédl na ni: „Co tím máte na mysli?“

„No však víte, v dnešní době se to týká poloviny dětí…, aspoň se to o ní říkalo. Myslela jsem si, že to docela souhlasí. Někdy s ní byla těžká domluva…, nebo ji nikdo pořádně nevychovával.“ Škubla sebou, když si uvědomila, že mluví o mrtvém dítěti, a sklopila pohled. Freneticky dál škubala ubrousek, až už z něho nic nezbývalo.

„Takže vy jste Sáru dopoledne vůbec neviděla a neslyšela o ní ani po telefonu.“

Veronika zavrtěla hlavou.

„Ani Frida ne?“

„Ne, byla celou dobu se mnou. Kdyby mluvila se Sárou, všimla bych si toho. Kromě toho byla otrávená, že se tu Sára neobjevila, takže jsem si naprosto jistá, že spolu nemluvily.“

„No, to je asi všechno, nač jsme se chtěli zeptat.“

Třesoucím hlasem se Veronika otázala: „Jak to přijala Charlotta?“

„Jak se dá za takových okolností očekávat.“

Ve Veroničiných očích viděl hrůzu, jakou prožijí všechny matky, když se něco stane jejich dítěti. Zahlédl i ulehčení, že se to stalo jinému dítěti, a ne vlastnímu. Těžko jí to mohl vyčítat. Jeho vlastní myšlenky příliš často zabloudily k Maje a při představě, že by mohla před ním ležet bez života, se mu málem zastavilo srdce. I on cítil vděčnost, že obětí není jeho dítě, ale cizí. Nebylo to moc hezké, ale určitě lidské.

Strömstad 1923

Jako vždycky dobře odhadl, kde se bude kámen nejlíp štěpit, a pak kladivem udeřil do klínu. Měl pravdu, žula se rozdělila právě tak, jak si přál. Byla to zkušenost naučená lety, ale možná se dalo hodně přičíst i přirozenému nadání. To buď člověk měl, nebo ne.

Anders Andersson skály miloval od první chvíle, kdy jako malý chlapec přišel pracovat do lomu. A skály milovaly jeho. Takové povolání ovšem člověka silně poznamená. Kamenný prach se každým rokem víc usazuje v plicích a štěpiny, které odskočí, mohou zranit zrak na den nebo navždy. Během dlouhých zim mrzl, a protože se v palčácích nedala dělat žádná pořádná práce, prsty mu omrzaly tak, až měl pocit, že mu odpadnou. V létě se zase člověk ukrutně potil v žáru odrážejícím se od skal. Přesto by nic na světě nedělal raději. Ať už otesával kvádry, z nichž se stavěly zdi, nebo měl výsadu pracovat na něčem složitějším, miloval každou minutu, protože věděl, že dělá to, pro co se narodil. Už v osmadvaceti letech ho bolela záda a ve vlhku hrozně kašlal, ale vždycky se soustředil jen na úkol, který ležel před ním, zapomněl na všechny potíže a pod prsty cítil jen tvrdý kámen.

Žula byla nejkrásnější hornina, jakou znal. Do Bobuslänu přišel z Blekinge, stejně jako mnoho jiných kameníků před ním. Blekingská žula šla mnohem obtížněji opracovat než žula Z oblastí podél norských hranic, a proto kameníci s tamní zkušeností měli velký respekt díky šikovnosti, kterou získali prací s náročným materiálem. Pobyl tam tři roky a kámen si ho od samého začátku získal. Růžový mramor byl úžasný a líbila se mu potřeba velké zručnosti, aby se správně rozštěpil.

U práce si často s kamenem povídal, přemlouval ho, když šlo o hodně komplikovaný štěp, a mazlil se s ním, když se s ním snadno pracovalo a byl povolný jako žena.

Ne snad, že by postrádal nabídky z této strany. Jako jiní svobodní kameníci se rád pobavil, když se mu naskytla příležitost, ale žádná žena ho dosud nezaujala tak, až by mu poskočilo srdce. Nestěžoval si. Bylo mu dobře samotnému, a protože byl oblíbený, spolupracovníci ho často zvali domů, aby si pochutnal i na domácí stravě. A měl kámen. Byl krásnější i věrnější než většina žen, a byl mu trvalým a dobrým partnerem.

„Haló, Anderssone, můžeš sem na chvíli přijít?“

Anders přerušil práci na velkém bloku a otočil se. Volal na nebo předák a Anders jako vždycky pocítil i strach. Když předák něco chtěl, bylo to buď dobré, nebo špatné. Buďto dostal víc práce, nebo musel člověk odejít z lomu s čepicí v hrsti. Bál se spíš druhé možnosti. Věděl o sobě, že je šikovný a že by z lomu spíš měli odejít jiní, pokud by se práce omezovala, ale ne vždycky vítězila logika. Politika a boj o moc vzaly práci mnoha dobrým kameníkům, takže jistý si člověk nemohl být nikdy. A kvůli své angažovanosti v odborech byl ještě zranitelnější. Politicky aktivní kameníci se netěšili velké oblibě.

Naposled pohlédl na kamenný blok a pak šel za mistrem. Platili ho za odvedenou práci a každé její přerušení znamenalo menší výdělek. Za to, co právě dělal, dostal dva öre za kus, proto se těm kostkám říkalo dvouöringové, a bude muset být hodně pilný, aby nahradil čas, jestli bude mistr zdlouhavý.

„Dobrý den, Larssone,“ pozdravil Anders s čepicí v ruce. Mistrovi na tom velice záleželo, a kdyby mu člověk neukázal respekt, jaký si podle vlastního mínění zasloužil, byl by to dobrý důvod rozloučení.

„Dobrý den, Anderssone,“ zamumlal zavalitý muž a tahal se za vousy.

Anders napjatě čekal, co přijde.

„Dostali jsme z Francie zakázku na velký náhrobní kámen. Půjde o sochu a rozhodli jsme se pověřit přípravou kamene tebe.“

Srdce mu poskočilo radostí. Současně pocítil i strach. Byla to pro něho velká příležitost, znamenalo to i víc peněz než za běžnou práci a bylo to o hodně zajímavější, ale současně sám ponese i riziko. Bude za kámen zodpovědný, dokud se nenaloží na loď, a pokud by něco šlo špatně, nedostane za práci zaplaceno. Mluvilo se o jednom kameníkovi, který kdysi připravoval materiál na dvě sochy, a když práci téměř dokonal, poslední ranou všechno zkazil. Byl tak zoufalý, že si vzal život, a zanechal tu ženu se sedmi dětmi. Ale takové byly podmínky. Šlo o příliš dobrou příležitost na to, aby odmítl.

Plivl si do dlaně a natáhl ji k předákovi, který udělal totéž, a obě ruce se spojily pevným stiskem. Bylo rozhodnuto, Anders bude pracovat na náhrobním kameni. Trochu ho zneklidnilo, co na to řeknou ostatní. Hodně dělníků tu práci dělalo o dost déle než on a jistě bude někdo brblat, zvlášť pokud na rozdíl od něho má rodinu, a více peněz by znamenalo dobrou rezervu na zimu. Současně ale všichni věděli, že nejšikovnějším kameníkem je právě on, a to vědomí snad utlumí nevoli. Kromě toho si Anders bude moct vybrat několik z nich za pomocníky a už dříve ukázal, že umí dobře zvážit, kdo je šikovný a současně nejvíc potřebuje peníze.

„Zastav se zítra ráno v kanceláři, promluvíme si o detailech,“ prohrábl si znovu vousy předák. „Architekt přijede až k jaru, ale máme už návrhy a můžeme začít s hrubou prací.“

Anders si v duchu povzdechl. Jednání určitě zabere aspoň dvě hodiny a to znamenalo ještě větší ztrátu času. Teď potřeboval vydělat každé öre, protože podle daných podmínek se za práci na náhrobním kameni bude platit až po jejím ukončení. Znamená to, že si musí ještě víc prodloužit dny, aby si mohl alespoň něco odložit stranou. Ale přerušení práce nebyl jediný důvod, proč tak nerad chodil do kanceláře. Nějakým způsobem mu to vždycky bylo hodně nepříjemné. Lidé, kteří tam pracovali, měli měkké bílé ruce a elegantně se pohybovali v pěkném oblečení, zatímco on si vždycky připadal jako nahrubo otesaný obr. A přestože byl čistotný, kamenný prach se mu usadil v kůži. Ale není zbytí. Prostě tam musí zajít a pak se zase vrátí tam, kde se cítí doma.

„Takže zítra,“ rozloučil se mistr a zhoupl se na špičkách. „V sedm. Přijď včas,“ upomenul ho a Anders jen přikývl. Dá si pozor, takovou šanci člověk nedostane často.

Lehkým krokem se vrátil zpět ke své práci. Plnila ho radost a kámen se mu pod rukama dělil jako máslo. Život je krásný.

Vznášela se vesmírem, volným pádem mezi planetami a nebeskými tělesy, které kolem ní šířily měkké světlo. Snové obrazy se mísily se střípky skutečnosti. Ve snu viděla Sáru. Usmívala se. Maličké dětské tělíčko bylo tak perfektní. Alabastrově bílé, s dlouhými prsty na malých ručičkách. Už v prvních minutách života uchopily Charlottin ukazováček a pevně ho držely, jako by to bylo to jediné, co je uchrání v novém strašidelném světě. Možná že to tak bylo. Protože to první sevření cítila jako dotek přímo u srdce a tak to bude do konce života.

Teď na cestě po nebeské báni míjela Slunce a jeho silná záře jí připomněla Sářiny vlasy. Rudé jako oheň. Rudé jako samo peklo, jak jednou někdo žertem poznamenal, a ona si i ve snu vybavila, že se jí ta poznámka nelíbila. Na dítěti, které jí leželo v náručí, nic ďábelského nebylo. Po narození jí vlásky stály rovně na hlavě jako pankáčovi, ale postupně sílily a spadaly jí po ramenou.

Ale teď se pocit dětských prstů kolem srdce i vzpomínka na rudé vlasy, které se kolem Sáry plné života vznášely, měnily v hrůzostrašné obrazy. Viděla mokré vlasy, které se jí lepí na obličej a vinou kolem hlavy jako špatně namalovaná svatozář, po níž se natahují zelené mořské řasy. I moři se její rudé vlasy líbily a chtělo si je přisvojit. Ve snu viděla, že Sářina alabastrová bělost se mění v modrou a fialovou a oči jsou zavřené a mrtvé. Pomalu se holčička ve vodě začala pohybovat, prsty na nohou mířily k nebi a ruce svírala na prsou. Točila se stále rychleji, až se na šedé hladině vytvářely malé vlnky a chaluhy se rozdělovaly. Dítě otevřelo nevidoucí oči.

Probudil ji vlastní křik. Pochopila to, až když ucítila na ramenou Niclasovy ruce. Třásl s ní. Na krátký okamžik ji zaplavilo ulehčení, že ta hrůza byl jen sen. Sára je v pořádku a s ní si jen pohrály příšerné představy. Ale pak pohlédla přímo do Niclasova obličeje a z hrudi se jí dral další výkřik. Snažil se ho utlumit a tiskl ji k sobě, až se křik změnil v tlumený nářek. Niclas měl tričko na prsou mokré a ona ucítila neznámou vůni jeho slz.

„Sáro, Sáro,“ naříkala. Přesto, že už byla vzhůru, pocit letu vesmírem ji neopustil. Na zemi ji držela jen Niclasova paže kolem těla.

„Já vím, já vím,“ šeptal hlubokým hlasem a kolébal s ní sem a tam.

„Kde jsi byl?“ tiše zanaříkala, ale on ji stále jen kolébal a chvějící se rukou ji hladil po vlasech.

„Pst, jsem tady, s tebou…,“ rytmicky s ní stále pohyboval, až znovu upadla do tmy a dalších snů.

Zatímco byli pryč, novinka se rozšířila po celé policejní stanici. Stávalo se zřídka, aby obětí tragédie bylo dítě. Snad nějaká autonehoda s odstupem mnoha let. Nic nedokázalo narušit ovzduší stanice jako právě to.

Annika na Patrika a Martina tázavě pohlédla, když procházeli kolem recepce, ale nedokázali s ní mluvit. Na chodbě potkali Ernsta Lundgrena, ale ani on se na nic nevyptával, a tak šli každý rovnou do své kanceláře a zavřeli za sebou dveře.

Žádné policejní vzdělání je nepřipravilo na takovou situaci. Oznámit něčí smrt patřilo mezi nejhorší úkoly, které je mohly potkat, ale sdělit rodičům, že jejich dítě zemřelo, bylo ze všeho nejstrašnější. Přesahovalo to veškeré hranice a nikdo by neměl být odsouzen k tomu, aby dělal posla smrti.

Patrik se usadil u stolu s hlavou v dlaních a zavřel oči. Hned je ale zase otevřel, protože v duchu viděl Sářinu namodralou kůži a skelné otevřené oči. Místo toho si přitáhl Majinu fotografii. Děťátko unaveně spočívalo v Eričině náručí chvíli po porodu. Ošklivé, ale nádherné způsobem, jaký mohou chápat jen ti, kteří to sami zažili. Erika s matným unaveným úsměvem, ale s hrdostí nad tím, co nešlo popsat jinak než jako zázrak.

Patrik o sobě věděl, že je sentimentální a patetický. Ale teprve teď si v plné šíři uvědomoval hloubku zodpovědnosti, která na něj s narozením dítěte dolehla, obrovskou lásku i strach, které se propojovaly. Když viděl tu utopenou dívenku nehybně ležet na palubě, na okamžik si přál, aby se Maja nikdy nenarodila. Jak dokáže žít se strachem, že by o ni mohl přijít?

Opatrně rámeček odložil na jeho místo na psacím stole a opřel se do židle s rukama spojenýma za hlavou. Pokračovat s prací, kterou se zabýval před osudným telefonátem, mu připadalo totálně nesmyslné. Nejraději by jel domů, vlezl si do postele a na zbytek dne si přes hlavu přetáhl deku. Zaklepání jeho myšlenky přerušilo. Dveře opatrně otevřela Annika.

„Ahoj, Patriku, promiň, že tě ruším. Chtěla bych ti jen říct, že volali ze soudního lékařství a převzali tělo. Zprávu o pitvě nám pošlou za dva dny.“

Patrik unaveně přikývl. „Díky, Anniko.“

Zaváhala. „Ty jsi ji znal?“

„Ano, několikrát jsem ji viděl, Sáru i její matku Charlottu. Od narození Maji se dost často stýká s Erikou.“

„Co myslíš, že se jí stalo?“

Hluboce si povzdechl a šoupal papíry na stole z místa na místo. Jak jsi slyšela, utopila se. Nejspíš si šla na lodní můstek hrát, uklouzla a už se nedostala nahoru. Voda je tak studená, že se jistě rychle podchladila. „Jít to říct Charlottě bylo to nejstrašnější, co jsem zažil…,“ hlas se mu zlomil a musel se otočit, aby Annika neviděla, jak se mu do očí derou slzy.

Opatrně za sebou zavřela dveře a nechala ho na pokoji. Ani ona toho dnes moc neudělá.

Erika znovu pohlédla na hodiny. Charlotta tu už měla být. Opatrně odsunula Maju, která jí ležela u prsu, a natáhla se po telefonu. Několikrát u nich zazvonil, ale nikdo ho nezvedl. To je divné, nejspíš zapomněla, že má odpoledne přijít. I když jí něco takového není vůbec podobné.

V krátké době se hodně sblížily. Možná proto, že obě prožívaly obtížné životní období, nebo si prostě jen dobře rozuměly. Bylo to vlastně docela legrační. Charlotta jí připadala víc jako sestra než Anna. Věděla, že si o ni nová přítelkyně dělá starosti, a vnímala ji jako pevný bod uprostřed chaosu. Erika se celý život starala o jiné, především o Annu, a najednou sama mohla cítit něčí ochranu. Bylo to strašně příjemné. Samozřejmě si uvědomovala, že i Charlotta má vlastní problémy. Nešlo jen o to, že se svou rodinou musela dočasně bydlet u matky, s níž patrně bylo soužití hodně obtížné, ale když promluvila o svém muži Niclasovi, v obličeji se jí vždycky zračilo jakési napětí. Erika se s ním při několika příležitostech setkala jen letmo, ale měla pocit, že je v něm něco nespolehlivého. Možná takové hodnocení bylo příliš přísné. Snad Niclas patří mezi lidi, kteří sice mají dobré úmysly, ale nakonec dají přednost vlastním požadavkům a potřebám. Takový obraz potvrzovalo i to, co o něm vyprávěla Charlotta a co o něm vyčetla mezi řádky. Nejčastěji o něm totiž Charlotta mluvila jen obdivně. Vzhlížela k němu a při několika příležitostech se zmínila o tom, jaké měla štěstí a jak je pro ni nepochopitelné, že si vzal právě ji. Docela objektivně řečeno – vzhledově na tom byl líp než ona. Vysoký, plavovlasý, statný – tak nového lékaře popisoval každý. A nadto na rozdíl od manželky měl i akademické vzdělání. Ale pokud se člověk zamyslel nad vnitřními kvalitami, bylo to spíš naopak. Své šťastné hvězdě by měl děkovat Niclas. Charlotta byla láskyplná, rozumná a vřelá žena, a jakmile Erika překoná svou současnou apatii, udělá všechno pro to, aby jí dala najevo, jak si jí cení. Zatím bohužel nezvládla víc, než se jen nad situací své přítelkyně zamýšlet.

O dvě hodiny později padla tma a zvedl se silný vítr. Erika si spočítala, že ještě jednu nebo dvě hodiny musí prodřímat s Majou u prsu, která ji používala jako dudlík. Chtěla se právě natáhnout po telefonu a zkusit znovu zavolat Charlottě, když slyšela, jak se otevřely dveře do domu.

„Haló?“ Patrik tu neměl být ještě možná dvě hodiny, takže třeba přece jen přišla Charlotta.

„To jsem já,“ ozval se Patrik podivným hlasem. Erika okamžitě pocítila neklid.

Když vešel do obývacího pokoje, bylo to ještě horší. Obličej měl šedivý a v očích prázdný výraz, který zmizel teprve potom, co pohlédl na spící Maju v Eričině náručí. Dvěma dlouhými kroky byl u nich, zvedl spící dítě a zoufale ho k sobě přitiskl. Nepustil ji, ani když se holčička vzbudila a začala ze všech sil křičet.

„Co to děláš? Polekal jsi ji.“

Erika se mu snažila křičící dítě vzít, aby ho mohla utišit, ale on přitiskl dcerku ještě pevněji k sobě. Maja teď už hystericky vřískala a Erika Patrikovi bušila do ramene. „Přestaň! Co je to s tebou? Copak nevidíš, že se strašně bojí?“

Jako by se konečně probral, zmateně pohlédl na dceru, která měla obličej rudý vztekem.

„Odpusť.“ Předal dítě Erice a ta se ji usilovně snažila utišit.

Po několika minutách se křik změnil na pouhé vzlykání. Erika pohlédla na Patrika, který seděl v křesle a ohromeně zíral na to, co způsobil.

„Co se s tebou děje, Patriku?“ zeptala se už mírněji. Nedokázala v hlase zakrýt úzkost.

„Přišlo nám dnes hlášení o tom, že se tu utopilo dítě. Z Fjällbacky. Já a Martin jsme tam zajeli.“ Zmlkl a nedokázal pokračovat.

„Panebože, co se stalo? Kdo to je?“

Hlavou jí začaly vířit myšlenky.

„Ježíši!“ vyhrkla. „Je to Sára, že? Charlotta za mnou měla odpoledne přijít, ale neobjevila se a nikdo u nich nebere telefon. Našli jste Sáru, že?“

Patrik dokázal jen přikývnout. Erice se podlomily nohy a klesla do křesla. Před sebou viděla Sáru, která právě tady před několika dny poskakovala po gauči. Dlouhé vlasy jí létaly kolem obličeje a rozpustile se hihňala.

„Panebože,“ řekla ještě jednou a přikryla si ústa rukou. Srdce jí ztěžklo jako kámen. Patrik hleděl z okna a z profilu viděla, jak zatíná zuby.

„Bylo to příšerné, Eriko. Sice jsem Sáru moc neznal, ale když ležela na dně lodi bez života…, viděl jsem celou dobu před sebou Maju. A pak jsem dokázal myslet jen na to, co kdyby se Maje skutečně něco stalo. A jak to řeknu Charlottě…“

Erika zanaříkala. Slovy se nedalo vyjádřit, jak s Charlottou a ovšem i s Niclasem soucítí. Teď už chápala Patrikovu reakci a přimkla Maju těsněji k sobě. Nepustí ji z bezpečí své náruče. Maja se neklidně zavrtěla, instinktivně vytušila, že něco není v pořádku.

Venku sílila vichřice a Patrik s Erikou seděli vedle sebe a naslouchali divoké melodii přírody. Ani jeden z nich nedokázal přestat myslet na dítě, jemuž moře vzalo život.

Soudní lékař Tord Pedersen se svého úkolu chopil s neobyčejně zachmuřenou tváří. Po mnoha letech zaměstnání mu jeho práce připadala buď přitažlivá, nebo nenáviděná, podle toho, z jakého úhlu na ni hleděl. Tajemstvími, která odhaloval, se snažil v soukromí nezatěžovat. U bezbranného dítěte však přestávaly fungovat všechny ochranné mechanizmy a ruka se mu lehce chvěla, když řízl do dívčina hrudníku.

V předběžné zprávě konstatoval smrt utopením. Teď ji musel potvrdit, nebo vyvrátit. Zatím ale nenašel nic, co by svědčilo proti původní domněnce.

V nelítostně ostrém umělém světle vypadalo její namodralé tělo, jako by bylo promrzlé. Studený nerezový stůl pod ní odrážel chlad a Pedersen se ve svém zeleném operačním oblečení zachvěl. Holčička před ním ležela nahá a najednou měl pocit, že se dopouští zločinu, když řeže do bezbranného těla. Ale takové myšlenky si nesměl dovolit. Věděl, že dělá důležitou práci pro dívku i její rodiče, i když to někdy možná ani sami nechápali. Pro postupné vyrovnání s takovou tragédií mělo jeho vyjádření vždycky velký význam. A to i tehdy, jestliže nešlo o zločin, jako nejspíš v tomto případě. Pitvu vyžadovala přísná pravidla vyšetřování. To dobře věděl jako profesionál. Na druhé straně byl ale sám otcem dvou chlapců a v takové chvíli uvažoval, kolik lidskosti se v jeho povolání nachází.

Strömstad 1923

„Ágnes, dnes budu mít jen nudnou pracovní schůzku. Nemá smysl, abys chodila se mnou.“

„Ale já chci! Strašně se otravuju. Nudím se.“

„Ale tvoje přítelkyně…“

„Žádná nemá čas,“ skočila mu Agnes mrzutě do řeči. „Britta připravuje svatbu, Laila jede s rodiči do Haldenu navštívit bratra a Sonja musí pomáhat mamince.“

Nasadila žalostný tón. „Představ si, že někdo má maminku, které může pomáhat…“

Pod ofinou bleskla očima po otci. Jako vždycky se to vyvíjelo podle jejích představ. Vzdychl si. „No tak dobře, ale musíš mi slíbit, že budeš tiše sedět a nebudeš vyrušovat ostatní zaměstnance svým povídáním. Naposled jsi je všechny tak pobláznila, že s nimi pár dní nebylo k vydržení.“ Nedokázal se na dceru zlobit.

Byla nepoddajná, ale živější děvče aby pohledal.

Agnes se spokojeně zasmála. Zase jednou nad otcem vyhrála a odměnila ho objetím.

„Nikdo nemá tak skvělého tatínka jako já,“ vrkala a August se šťastně usmíval.

„Co bych si bez tebe počal?“ ozval se napůl v žertu, napůl vážně a přitiskl ji k sobě.

„Ech, kvůli tomu si nedělej starosti. Nemíním nikam odcestovat.“

„Ne, zatím ne,“ poznamenal a pohladil ji po tmavých vlasech. „Ale nebude to trvat věčně, objeví se tu nějaký mládenec a vezme mi tě. Ovšem pokud nějakého najdeš,“ rozesmál se. „Zatím jsi byla dost vybíravá.“

„No jistě, přece si nevezmu prvního,“ usmívala se Agnes. „Tobě se nikdo nevyrovná. Pak se nemůžeš divit, že si vybírám.“

„No tak, holčičko, teď mi lichotíš,“ bránil se potěšeně. „Ale pospěš si, ať nepřijdeme pozdě. Ředitel si to nemůže dovolit.“

Přes jeho nabádání to trvalo málem hodinu, než mohli odejít. Musela si udělat pořádný účes a vybrat správné šaty, ale když konečně byla hotová, stál výsledek za to. Přišli o půl hodiny později.

„Promiňte mi mé zpoždění,“ omluvil se August třem mužům, kteří už na něho čekali. „Doufám, že to pochopíte, když uvidíte mé důvody.“ Ukázal rukou na Agnes, která se držela za ním. Měla na sobě rudé šaty, které jí obepínaly postavu a zdůrazňovaly štíhlý pas. Přesto, že mnoho dívek si podle módy dvacátých let nechalo ostříhat vlasy, Agnes se chytře nepřizpůsobila a husté černé vlasy měla na zádech sčesané do volného uzlu. Dobře věděla, jak jí to sluší. Zrcadla doma jí dávala Za pravdu a ona si plnými doušky užívala obdivné mužské pohledy. Pomalu si stáhla rukavičky a každému z nich podala ruku.

S uspokojením konstatovala, že dosáhla správného efektu. Muži před ní stáli s otevřenými ústy jako tumpachoví a dva z nich její ruku podrželi o chvilku déle, než bylo třeba. S tím třetím to bylo trochu jiné. Ke svému překvapení Agnes cítila, že jí poskočilo srdce. Ten velký muž s hrubě tesanými rysy na ni sotva pohlédl a její ruky se chopil zcela korektně. Dlaně těch prvních dvou byly měkké, málem ženské, zatímco ruka tohoto muže byla úplně jiná. Cítila jeho mozoly a prsty měl silné a dlouhé. Ani se jí nechtělo jeho ruku pustit, ale vzápětí se vzpamatovala a odměřeně mu kývla. Rychle na ni pohlédl tmavě hnědýma očima a Agnes si pomyslela, že musí mít vallonské předky.

Po přivítání si sedla na kraj a složila ruce do klína. Viděla, že otec zaváhal. Nejraději by ji poslal ven, ale nasadila svůj nejnevinnější výraz a prosebně na něho pohlédla. Jako vždycky to dopadlo podle jejího přání. Němě přikývl, že tedy smí zůstat, a ona se pro jednou rozhodla, že bude sedět tiše jako pěna, aby neriskovala, že ji pošle ven jako zlobivé dítě. To by před tímto mužem opravdu nechtěla.

Normálně by byla po hodině porady unuděná k pláči, ale tentokrát ne. Čas rychle ubíhal, a než schůzka skončila, byla si naprosto jistá jediným: Tohoto muže chce víc než cokoliv jiného.

A to, co chtěla, vždycky dostala.

„Neměli bychom zajet za Niclasem?“ zaprosila Asta, ale v manželově kamenném obličeji nezahlédla ani stopu soucitu.

„Řekl jsem ti už několikrát, abys v mém domě jeho jméno nevyslovovala!“ Arne nehybně hleděl kuchyňským oknem ven a pohled měl jako ze žuly.

„Ano, ale po tom, co se stalo…“

„Boží trest. Neříkal jsem snad, že se jednoho dne něco takového přihodí? Ne, je to jen jeho vina. Měl mě poslechnout. Věřícím se nic podobného nestane. A už o tom nebudeme mluvit.“

Bouchl pěstí do stolu.

Asta v duchu vzdychla. Svého muže plně respektovala, vždycky věděl, co je správné, ale v tomto případě si nebyla jistá, jestli se nemýlí. Něco v jejím srdci jí napovídalo, že nemohlo být v souladu s Božím přáním odmítnout podporu synovi, jemuž se stalo něco tak strašného. Je pravda, že vnučku neznali, ale přece jen to byla jejich vlastní krev a děti jsou v milosti Boží, tak to přece stojí v Bibli. To jsou ovšem jen myšlenky nepatrné ženy. Arne je muž a všechno ví líp. Tak to bylo vždycky. Jako pokaždé si svoje myšlenky nechala pro sebe a začala sklízet nádobí ze stolu.

Syna už mnoho let neviděla. Jistěže na sebe občas narazili, bylo to nevyhnutelné hlavně teď, když se přestěhovali do Fjällbacky, ale neodvážila se s ním promluvit. Niclas se několikrát pokusil ji oslovit, ale ona hleděla stranou a rychle šla pryč, jak měla přikázáno. Bolesti v jeho tváři si však povšimnout stačila.

V Bibli také stálo, že člověk má ctít otce svého a matku svou, a pokud se dobře pamatovala, ten dávný den se syn dopustil zločinu proti Božímu přikázání. Přesto ho ze svého srdce nemohla vypudit.

Pozorovala Arneho. Stále byl rovný jako sosna, tmavé vlasy mu dosud nezřídly, jen dostaly šedavý nádech. A to už oba minuli sedmdesátku. Ano, ovšem, děvčata se kolem něho točila, když byli mladí, ale Arne na nikoho nikdy ani nepohlédl. Oženil se s ní, když jí bylo osmnáct. Po pravdě řečeno, přespříliš se nezajímal ani o ni, ale od matky věděla, co je povinností ženy, a ne jejím potěšením. Byla ráda, že na ni v tomto ohledu nekladl příliš vysoké nároky.

V každém případě se jim narodil jeden syn. Velký, šikovný, plavovlasý chlapec, který podobu po svém otci nepodědil. Možná že právě to byla chyba. Kdyby byl víc po něm, možná by měl k němu Arne blíž. Ale to se nestalo. Chlapec byl od samého začátku jen její a ona ho hluboce milovala. Jenomže to nestačilo. Když pak přišel ten rozhodující den, kdy musela volit mezi otcem a synem, zklamala ho. Co jiného mohla dělat? Manželka musí stát po boku svého muže, to se učila od dětství. Ale občas, když s otevřenýma očima ležela ve tmě v posteli a hleděla do stropu, o všem přemítala. Jak mohla něco, co se učila jako správné, cítit jako chybu? Právě proto bylo tak dobře, že Arne vždycky věděl, jak věci mají fungovat. Mnohokrát jí vysvětloval, že žena se na svůj rozum nemůže spolehnout, a proto je úkolem muže, aby ji vedl. Byla v tom jistota. Její otec se v mnohém Arnemu podobal, a tak znala pouze svět, v němž o ženě rozhodovali muži. A její Arne je přece tak chytrý! To si mysleli všichni. Dokonce i nový kněz o něm onehdy moc hezky mluvil. Řekl, že Arne je ten nejspolehlivější kostelník, s jakým se kdy setkal, a že je Bůh rád, když má takového služebníka. Vypravoval jí to Arne a nadouval se hrdostí. Nebylo pro nic za nic, že ve Fjällbace pracoval jako kostelník už dvacet let. Pokud člověk nepočítal ty nešťastné roky, kdy tady funkci kněze zastávala žena. Tu dobu by Asta ani za nic nechtěla vrátit. Naštěstí farářce nakonec došlo, že ve městečku není žádoucí, a odešla jinam. Místo uvolnila pro opravdového kněze. Jak se tenkrát chudák Arne trápil. Pomyšlení na to, že kazatelem v jeho milované církvi je žena, ho málem zlomilo. Ale spoléhal na Boha, že vykáže trhovce z chrámu. I tehdy měl pravdu.

Přála si jen, aby ve svém srdci dokázal odpustit synovi to, co se stalo. Do té doby nemůže pocítit ani okamžik štěstí. Bylo jí ale jasné, že jestli mu Arne neodpustí teď, po tom neštěstí, nedojde k tomu už nikdy. A ona už nikdy nebude mít naději na usmíření.

Kdyby aspoň vnučku mohla poznat! Teď už je příliš pozdě.

Od nalezení Sáry uplynuly dva dny a navzdory ovzduší na stanici se museli neúprosně věnovat dalším pracovním úkolům, které nalezením mrtvého dítěte nezmizely.

Patrik psal poslední řádky zprávy týkající se napadení, když vtom zazvonil telefon. Na displeji viděl, odkud hovor přichází, a s povzdechem telefon zvedl. Bude dobré mít to za sebou. Na druhém konci slyšel známý hlas soudního lékaře Torda Pedersena. Vyměnili si zdvořilostní fráze a pak přistoupili k věci. Prvním náznakem toho, že není všechno v pořádku, byla vráska, která se Patrikovi objevila mezi obočím. Po další minutě se prohloubila. Když se dověděl všechno, prudce zavěsil telefon. Minutu se snažil vzpamatovat, zatímco se mu myšlenky divoce honily hlavou. Pak se zvedl se zápisníkem, do něhož si během hovoru udělal několik poznámek, a prošel chodbou k Martinovi. Vlastně by měl dřív zajít za šéfem Bertilem Mellbergem, ale bylo mu jasné, že novou informaci musí nejdřív sdělit někomu, komu důvěřoval. Do této kategorie bohužel jejich šéf nespadal a z kolegů vlastně jediný Martin kopal za první ligu.

„Martine?“

Když Patrik vešel, kolega právě seděl u telefonu a naznačoval mu, aby se posadil. Zdálo se, že se hovor chýlí ke konci, a Martin pronášel poslední slůvka jako „hm… ano… já také…“ a přitom rudl od kořínků vlasů.

Patrik neodolal trochu mladého kolegu pozlobit – navzdory zprávě, kterou přinášel.

„A s kýmpak jsi to mluvil?“

Martin v odpověď jen něco nezřetelně mumlal a zčervenal ještě víc.

„Někdo ti nahlásil zločin? Volal kolega ze Strömstadu nebo z Uddevally? Nebo chce někdo psát tvůj životopis?“

Martin se vrtěl na židli a sotva slyšitelně poznamenal: „To byla Pia.“

„A ták, Pia? Vidíš, to by mě vůbec nenapadlo. Počkej – už se scházíte tři měsíce? To je pro tebe rekord, ne?“ Až do uplynulého léta byl Martin znám jako specialista na krátké a nešťastné milostné vztahy. Nejčastěji to bylo tím, že se zamilovával do zadaných žen, které se chtěly jen trochu pobavit bokem. Ale Pia byla nejen svobodná, ale i velice milá a seriózní dívka.

„Tři měsíce to budou v sobotu,“ Martinovi se zatřpytilo v očích. „Budeme bydlet spolu. Právě mi volala, že našla perfektní byt v Grebbestadu, a večer se tam pojedeme podívat.“ Nedokázal zakrýt, jak velice je zamilovaný.

Patrik si vybavil, jak to bylo nádherné s Erikou na počátku jejich vztahu. Měl ji strašně rád, ale ta záplava citů už zůstávala spíš jen krásnou vzpomínkou. Špinavé pleny a nedostatek spánku udělaly své.

„A co ty – neoženíš se konečně s Erikou? Přece ji nenecháš s nemanželským…“

„Můžeš hádat,“ řekl Patrik a ušklíbl se.

„Přišel jsi sem proto, abys strkal nos do mého soukromého života, nebo máš něco na srdci?“ Martin se konečně vzchopil a zahleděl se na Patrika.

Ten okamžitě zvážněl. Připomněl si, že jeho novinky rozhodně nejsou k smíchu. „Právě mi volal Pedersen. Pitevní zprávu pošle faxem, ale krátce mi shrnul, co v ní stojí. Sára neutonula náhodou. Byla zavražděná.“

„Zatraceně, co to říkáš?“ Martin převrátil držátko na propisky, jak v rozrušení mávl rukou. Teď se ale o to vůbec nestaral. Místo toho soustředil veškerou pozornost na Patrika.

„Nejdřív souhlasil s naším předpokladem, že to byla nešťastná nehoda. Na těle neobjevil žádná viditelná zranění, dívka byla oblečená v souladu s momentálním počasím, až na to, že neměla bundu, ale ta prostě mohla uplavat. Zásadní je však to, že měla vodu v plicích.“ Odmlčel se.

Martin znovu mávl rukama a pozvedl obočí. „A co tedy nesouhlasilo?“

„Sladká voda.“

„Sladká voda?“

„Ano, v plicích neměla slanou vodu, jako kdyby se utopila v moři. Patrně zemřela ve vaně. V každém případě Pedersen našel zbytečky mýdla a šamponu, což ukazuje na koupel.“

„Takže se utopila ve vaně?“ opakoval nevěřícně Martin. Byli si tak jisti, že jde sice o tragickou smrt, ale nešťastnou náhodu, že bylo těžké si představit něco jiného.

„Asi ano. A souhlasí to také s modřinami, které Pedersen našel na těle.“

„Ale přece jsi říkal, že neměla žádná zranění.“

„Na první pohled ne. Ale když jí zvedl vlasy na krku a pozorněji zkoumal kůži, našel zřetelné modřiny, které odpovídají stisku ruky. Ruky, která jí násilím držela hlavu pod vodou.“

„Fuj!“ Martin vypadal, jako by se mu dělalo špatně. Patrik tím sám prošel před chvílí, když slyšel Pedersena.

„Takže máme co dělat s vraždou,“ ozval se Martin, spíš jako by se chtěl sám o tom ujistit.

„Ano. A dva dny jsme už ztratili. Musíme obcházet domy, vyslechnout rodinu a zjistit o dívce a jejích nejbližších všechno, co půjde.“

Martin se ušklíbl a Patrik ho zcela chápal. Neměli před sebou žádné příjemné úkoly. Rodina byla zničená, a oni se teď přijdou vrtat v jejich žalu. Příliš často se stávalo, že dítě zavraždil někdo z těch, kteří by jeho ztrátu měli nést nejhůř, a proto ani nemohli projevit takový soucit, jaký by se dal čekat v jiném případě, kdy rodina ztratí dítě.

„Mluvil jsi už s Mellbergem?“

„Ne,“ povzdechl si Patrik. „Zajdu za ním hned teď. Protože k tomu případu zavolali jen nás dva, byl bych rád, kdybychom i dál mohli pracovat spolu. Máš něco proti tomu?“

Dobře věděl, že je to zbytečná otázka. Ani jeden z nich by neviděl rád, aby se Ernst Lundberg nebo Gösta Flygare zabývali něčím náročnějším, než je krádež kola.

Martin na odpověď jen přikývl.

„Tak dobře, jsme domluveni,“ ukončil Patrik.

Komisař Mellberg pozoroval dopis ležící před ním na stole, jako by to byl jedovatý had. Nic horšího se mu nemohlo přihodit. Dokonce i ten směšný incident s Irinou v létě ve srovnání s tím bledl.

Na čele mu vyvstaly kapičky potu, přestože v místnosti bylo spíš chladno. Roztržitě si je setřel dlaní a přitom si bezděčně odsunul pramen vlasů, který vždycky pečlivě sčesával přes pleš. Když se ho snažil vrátit na správné místo, ozvalo se zaklepání na dveře. Stáhl ruku zpět a řekl nevlídně: „Pojď dál.“

Zdálo se, že Hedströmovi jeho tón nijak nevadil, přesto se tvářil neobyčejně vážně. Patrik byl na komisařův vkus příliš velký větroplach. Sám dával přednost spolupráci s muži, jako je Ernst Lundgren, který nadřízeným osobám vždycky projevuje patřičný respekt. Pokud jde o Hedströma, měl vždycky pocit, že Patrik se mu za zády pošklebuje. Ale čas oddělí zrna od plev, říkal si krutě. Se svou dlouholetou zkušeností u policie věděl, že změkčilci nebo šprýmaři se zlomí mezi prvními.

Na vteřinu zapomněl na obsah dopisu, ale když se Patrik složil na židli na druhé straně stolu, napadlo ho, že by na něj mohl vidět, a rychle ho schoval do zásuvky. Časem se k němu vrátí.

„No tak co, co se děje?“ Mellberg slyšel, že se mu hlas dosud chvěje po prožitém šoku, a přinutil se uklidnit. Nikdy neukázat slabost, to bylo motto jeho života. Když si člověk vylije srdce, někdo ho bodne do zad.

„Máme tu vraždu,“ řekl krátce Patrik.

„O co jde?“ vzdychal Mellberg. „Praštil někdo z našich starých známých manželku do hlavy moc silně?“

Hedströmův výraz byl stále velmi vážný. „Ne,“ odpověděl. „Jde o ten případ utonutí. Ukázalo se, že nešlo o nehodu. Tu dívenku někdo utopil.“

Mellberg tiše hvízdl. „Skutečně?“ podivil se chabě a hlavou mu probíhaly myšlenky. Na jednu stranu mu vždycky vadilo, když se někdo dopustil zločinu vůči dítěti, na druhou se snažil rychle vyhodnotit, jak takový nečekaný vývoj může ovlivnit jeho postavení šéfa na policejní stanici v Tanumshede. Šlo o dva pohledy: bude o hodně víc práce a administrativy, ale zase se rýsuje možnost postupu vzhůru, zpět na vytoužené místo v Göteborgu. Musel si přiznat, že dvojí úspěšné vyřešení vražd v nedávné minulosti nepřineslo požadovaný efekt, ale dřív nebo později se jeho bývalý šéf jistě přesvědčí o tom, kde je Mellbergovo správné místo. Možná že právě tento případ změní situaci.

Došlo mu, že Hedström čeká na jeho reakci, a rychle doložil: „Chceš říct, že někdo zavraždil dítě? No, ten dobytek nám nevyvázne.“ Sevřel ruku v pěst, aby svá slova zdůraznil, ale vyvolal jen ustaraný výraz v Patrikových očích.

„Zajímá tě příčina smrti?“ zeptal se Hedström ve snaze o věcný tón. Mellberga ale vyrušení rozladilo.

„Jistě, právě jsem se chtěl zeptat. Co ti řekl patolog?“

„Utopila se, ale ne ve slané vodě. V plicích měla jen sladkou vodu, a protože našli i stopy mýdla a šamponu, Pedersen se domnívá, že šlo o vanu. Takže holčičku, Sáru, někdo utopil doma a potom ji hodil do moře, aby to vypadalo na nehodu.“

Mellberg se až zachvěl, když si to představil, a na okamžik pustil z hlavy úvahy o kariérním postupu. Domníval se, že za roky u policie už viděl všechno, ale na vraždu dítěte si nikdo z nich zvyknout nemohl. Něco takového přesahovalo všechny hranice chápání. Pocit znechucení, který to u něho vyvolalo, byl sice neobvyklý, ale – a to si musel připustit – správný.

„A pochopitelně žádný podezřelý,“ podotkl.

Hedström zavrtěl hlavou. „Ne. V rodině jsme nenarazili na žádné problémy a nikdy se nic podobného jinému dítěti ve Fjällbace nestalo. Začneme výslechy v rodině?“ nadhodil.

Mellberg okamžitě chápal, co má Patrik na mysli. Nic nenamítal. Už dříve dobře fungovalo, když se Hedström postaral o všechno vyšetřování a on sám pak stál ve světle reflektorů, aby se mohl chlubit úspěchem. Za to se jistě nemusel stydět, klíčem k úspěchu je přece rozdělení práce.

„Stojíš o tu práci?“

„Ano, vlastně jsme s tím už začali. Hlášení jsme přijali my dva s Martinem a postupovali jsme jako obvykle.“

„Dobře, tak pokračuj,“ souhlasně přikývl Mellberg. „Podávej mi hlášení.“

„Ano, tak se do toho s Martinem pustíme.“

„S Martinem?“ zamračil se Mellberg. Štval ho nedostatek respektu v Patrikově hlase a viděl šanci ho trochu skřípnout. Někdy se tu ten mládenec choval, jako by byl šéfem on. Mellberg teď měl příležitost ukázat, kdo tu má hlavní slovo.

„Ne, Martin se teď účastnit vyšetřování nemůže. Včera jsem ho nasadil na sérii krádeží aut. Zřejmě jde o nějaký baltský gang, který operuje v naší oblasti. Myslím, že s tím má práce dost. Ale…,“ napínal Patrika a pásl se na utrpení v jeho tváři, „Ernst teď tak moc práce nemá, takže budete pracovat na tomto případu spolu.“ Patrik očividně trpěl. Mellberg přesně věděl, kde má nejcitlivější bod. Rozhodl se však svůj příkaz trochu zmírnit. „Za vyšetřování budeš zodpovědný ty a Lundgren bude podléhat přímo tobě.“

Přesto, že mu byl Ernst Lundgren osobně příjemnější, dobře si uvědomoval jeho omezené možnosti. Bylo by hloupé si to sám sobě zavařit…

Jakmile za Patrikem zabouchly dveře, vytáhl si znovu dopis a četl ho jistě aspoň po desáté.

Morgan si trochu procvičil prsty a rameny, než se usadil před obrazovkou. Věděl, že se občas ponoří tak hluboko do světa před sebou, že zůstane hodiny sedět ve stejné poloze. Jen si ještě zkontroloval, že má v dosahu ruky všechno, co tu chce mít, aby nemusel zbytečně vstávat. Ano, v pořádku. Velká láhev Coca-Coly, balíček mandlových sušenek a do zásoby další. S tím vystačí na dlouho.

Desky, které dostal od Fredrika, ho tížily na klíně. Bylo v nich všechno, co potřeboval vědět. V pevných deskách se nacházel svět fantazie, který mu byl nedostupný, ale brzy ho promění v čísla, ve svět nul a jedniček. To ovládal. City, fantazie, sny, příběhy neměly v jeho mozku své přirozené místo, ale ovládal malé elektrické impulzy, které se měnily v obraz viditelný na monitoru.

Někdy ho napadlo, jaké by to bylo jinak. Kdyby dokázal jako Fredrik prožívat emoce, které znali ostatní lidé. Nejčastěji pak jen pokrčil rameny a odsunul to jako něco nepodstatného, ale když upadl do hluboké deprese, což se mu občas stávalo, pocítil tíhu svého handicapu a zoufal si nad tím, že je tak odlišný od ostatních.

Současně ho ale uklidňovalo, že není sám. Často si nacházel webové stránky podobně postižených a mailoval si s nimi. Dokonce se jednou s někým z nich v Göteborgu setkal, ale to už by si nechtěl zopakovat. To, že se tak odlišovali od ostatních, způsobilo, že nedokázali navázat vzájemný vztah a schůzka byla od samého začátku odsouzená k nezdaru.

Přesto bylo příjemné vědět, že takových jako on je víc. Ta jistota mu stačila. Ve skutečnosti nijak netoužil po sociálních vztazích, které se zdály být pro jiné lidi tak důležité. Nejlíp se cítil, když byl sám se svým počítačem. Občas toleroval rodiče, ale jen ty. Prožili spolu mnoho let a naučil se číst ve výrazu jejich obličeje, řeči těla a v dalších malých signálech, které v jeho mozku jednoduše nenacházely odezvu. I oni se mu naučili přizpůsobit a mluvit s ním tak, aby jim rozuměl, nebo aspoň skoro.

Monitor před ním se rozsvítil. Tu chvíli měl rád. Jiní lidé by možná řekli, že ten okamžik milují, ale on vlastně nevěděl, co to slovo znamená. Třeba to však bylo právě to, co cítil teď. Nejvnitřnější pocit uspokojení, že právě tady je sám sebou, že v tomto okamžiku je normální.

Morganovy prsty začaly létat po klávesnici. Občas pohlédl do desek na klíně, ale nejčastěji hleděl na obrazovku. Vždycky ho znovu a znovu překvapovalo, že jeho problém s koordinací těla jako zázrakem zmizí, když pracuje u počítače. V tom okamžiku má obratné a jisté ruce, právě takové, jaké mají být. Nedovedl si zavázat boty nebo rozepnout košili, motorické potíže patřily k jeho diagnóze. To dobře věděl. Přesně věděl, co ho odlišuje od jiných lidí, ale nemohl to změnit. Ostatně vůbec nesouhlasil s dělením lidí na normální a nenormální. To určovaly jen umělé společenské normy, podle nichž měl nějakou vadu. Avšak on je pouze – odlišný. Jeho myšlenky se prostě ubírají jinými cestami. Ne nutně horšími, ale jinými.

Udělal si přestávku a napil se Coca-Coly přímo z láhve. Za okamžik se znovu prsty rozběhly. Osvobozovaly ho.

Strömstad 1923

Ležel v posteli s rukama za hlavou a hleděl do stropu. Bylo už hodně pozdě a jako každý den cítil v údech únavu z dlouhého pracovního dne. Ale dnes večer nemohl najít klid. V hlavě mu vířilo mnoho myšlenek, bylo to jako chtít usnout v hejnu komárů.

Porada o přípravě žuly na pomník proběhla dobře, ale nešla mu z hlavy. Věděl, že taková práce je pro něho výzvou a neklidně vymýšlel různé alternativy. Musí se rozhodnout pro nejlepší způsob, jakým bude kámen opracovávat. Věděl už aspoň tolik, že chce celý kamenný blok vytesat přímo ze skály. V jihovýchodním rohu lomu se nacházela dosud nedotčená skalní stěna a doufal, že právě z ní by mohl získat krásný balvan, naprosto bez kazu. Nesmí se rozštěpit.

Druhým důvodem neklidu byla ta dívka s tmavými vlasy a modrýma očima. Uvědomoval si, že to jsou nedovolené myšlenky. Takové ženy patřívají jiným mužům. Přesto si to nedokázal zakázat. Když v ruce držel její drobnou dlaň, musel se vůlí přimět, aby dokázal stisk okamžitě uvolnit. S každou vteřinou to bylo těžší. Nikdy si rád nepohrával s ohněm a setkání bylo mučivé. Ručička na hodinách na stěně se zvolna pohybovala dopředu a celou dobu musel myslet na to, že se k ní nesmí otočit. Nikdy v životě nespatřil nic tak krásného. Žádná dívka nebo žena, kterou kdy potkal, se jí nepodobala. Patřila do jiného světa. Vzdychl si a obrátil se na bok ve snaze konečně usnout. Ráno se začíná v pět hodin, stejně jako kdykoliv jindy, a nikdo nebude brát ohled na to, že se nevyspal.

Něco kleplo. Znělo to jako kamínek na okně, ale zvuk ustal tak rychle, až si pomyslel, že se mu to jen zdálo. V každém případě se znovu rozhostilo ticho, proto pevně zavřel oči. Zvuk se ozval znovu. Teď už nebyla žádná pochybnost. Někdo mu házel kamínky do okna. Anders se posadil. Jistě některý z kamarádů, s nimiž si občas vyšel. Jestli probudí vdovu, u níž měl pronajatý pokojík, ať si ho Zítra nepřeje. Dobře to tu fungovalo a po třech letech by nerad měnil podnájem. Stížnosti si nemohl dovolit.

A nemohl uvěřit vlastním očím.

Opatrně okno uvolnil a otevřel. Bydlel v přízemí, ale výhled stínil velký keř šeříku. Snažil se ve slabém světle měsíce rozpoznat, kdo ho budí.

Dlouho váhala. Dokonce si už oblékla bundu, ale pak si ji zase svlékla. Dvakrát za sebou. Ale nakonec se rozhodla. Nemůže být špatné nabídnout pomoc a v každém případě aspoň uvidí, jestli Charlotta návštěvu zvládne, nebo ne. Nedokáže jen sedět doma a koukat do zdi, když ví, že její přítelkyně prožívá peklo.

Stopy vichřice, která se tu před dvěma dny prohnala, byly venku stále patrné. Vyvrácené stromy, smetí a různé poházené věci se válely po okolí, promíchané se žlutým a červeným listím. Ale vichřice zároveň odfoukla špinavý opar, který nad městečkem už řadu dní ležel, a vzduch voněl čistotou jako nablýskané zrcadlo.

Maja v kočárku z plna hrdla křičela, když s ní Erika pospíchala po cestičce. Z nějakého důvodu se dítě rozhodlo, že nemá smysl ležet, když nespí, a hlasitě protestovalo. Z jejího křiku se Erice rozbušilo srdce a na čele jí vyrazil pot. Pradávný zděděný instinkt jí velel, aby dítě okamžitě zvedla z kočárku a zachránila před zdivočelými vlky, ale dokázala se ovládnout. K. Charlottině matce je to jen kousek a hned tam bude.

Zvláštní, jak taková událost změní pohled člověka na svět. Erika si vždycky myslela, že domy v zálivu nedaleko Sälvického kempu vypadají jako nádherné perly s výhledem na moře a ostrovy. Teď jako by nad jejich střechami spočíval tíživý povlak, především nad obydlím Florinů. Ještě jednou zaváhala, ale byla už tak blízko, že by bylo směšné se teď otočit. Však jí řeknou, jestli přišla nevhod. V nouzi poznáš přítele a ona nechtěla patřit do kategorie lidí, kteří z přehnaných ohledů a možná i vlastní zbabělosti se k přátelům v nouzi otočí zády.

Tlačila kočárek před sebou do kopce. U jejich garáže se musela zastavit a nadechnout. Majin křik se vystupňoval do hlučnosti decibelů nepovolených na kterémkoliv pracovišti. Zabrzdila kočárek a vytáhla holčičku ven. S bušícím srdcem zaklepala na dveře. Měli i zvonek, ale připadalo jí, že by jeho zvuk byl příliš naléhavý. Chvíli se nic nedělo, a právě když se chtěla otočit, zaslechla kroky. Otevřel Niclas.

„Ahoj,“ tiše ho pozdravila.

„Ahoj,“ odpověděl stejně a v bledém obličeji se mu jasně rýsovaly fialové kruhy pod očima. Eriku napadlo, že vypadá jako živoucí mrtvola, která se už jen tak tak potácí životem.

„Promiň, že ruším, to bych v žádném případě nechtěla, jen jsem si myslela…,“ hledala správná slova, ale žádná ji nenapadala. Mezi nimi se rozhostilo napjaté ticho. Niclas hleděl dolů na své nohy a Erika znovu pocítila chuť se obrátit a zmizet.

„Chceš jít dovnitř?“ zeptal se.

„Myslíš, že se to hodí?“ váhala. „Chci říct, jestli to není…“ Znovu hledala správné slovo. „Jestli by to mělo nějaký smysl.“

„Vzala si silné uklidňující tablety a není úplně…“ Větu nedokončil. „Ale několikrát se zmínila, že ti musí zavolat, tak bys ji snad mohla aspoň v tomhle bodě uklidnit.“

Že Charlotta po tom, co prožila, ještě dokázala myslet na to, aby se jí omluvila, vypovídalo o tom, jak je zmatená. Erika vstoupila za Niclasovými zády do obývacího pokoje a potlačila výkřik zděšení. Pokud Niclas vypadal jako chodící mrtvola, pak Charlotta se podobala člověku, kterého už pohřbili.

Z energické, vřelé, živé ženy nezbývalo vůbec nic. Jako by na pohovce ležela prázdná skořápka. Tmavé vlasy, které se jí vždycky vlnily kolem obličeje, visely zplihle v mastných pramenech. Nepatrná baculatost, pro kterou ji její matka vždycky popichovala, ale v očích Eriky jí velice slušela, a kvůli níž si vždycky myslela, že Charlotta vypadá jako Zornův model plodné ženy, se změnila v nezdravou těstovitost.

Nespala. Její oči bez života hleděly do prázdna a tělo zkroucené pod dekou se třáslo. Erika tak, jak byla v teplé bundě, skočila k ní a klekla si na kolena. Maju odložila na zem, ale dítě jako by vycítilo napjaté ovzduší, bylo pro jednou naprosto tiché.

„Charlotto, je mi to strašně líto.“ Erika se rozplakala a vzala do dlaní Charlottin obličej. Nic se v něm nepohnulo.

„Je pořád taková?“ obrátila se k Niclasovi, který stál vedle a lehce se kymácel. Až za okamžik přikývl a unaveně si protřel oči. „To je těmi tabletami. Ale když jí je nedám, strašně naříká. Jako zraněné zvíře. Já to nedokážu poslouchat.“

Erika se znovu obrátila k přítelkyni a němě ji pohladila po vlasech. Charlotta se asi několik dní nemyla a nepřevlékala a z jejího těla stoupal pach potu a úzkosti. Ústa se jí pohnula, jako by chtěla něco říct, ale napřed jí nebylo rozumět. Až po chvilce snahy ze sebe tiše a chraptivě vysoukala: „Nemohla… přijít… zavolat.“

Erika prudce zavrtěla hlavou a znovu přítelkyni hladila po vlasech.

„To přece nevadí, nemysli na to.“

„Sára není,“ vypravila ze sebe a poprvé se na Eriku upřeně podívala. Z jejích očí čišel bodavý smutek.

„Ne, není. Sára není. Ale máš Albina a Niclase. Teď se musíte navzájem podepřít.“ Sama slyšela, jak fádně její slova zní. Ale snad dokážou prorazit Charlottinou bariérou. Ta trpce pohnula ústy a hluše zopakovala: „Navzájem se podepřít.“ Lehký úsměv vypadal jako škleb a Erice připadalo, že se v jejím hořkém tónu ukrývá vzkaz. Silné léky opravdu působily dost podivně.

Vzadu se ozval nějaký šramot a Erika se otočila. V otevřených dveřích stála Lilian a dusila se vztekem. Vyčítavě hleděla na Niclase: „Neřekli jsme snad, že k Charlottě nebudeme pouštět žádné návštěvy!?“

Erika se cítila trapně, ale Niclas si tchyně nevšímal. Protože jí neodpověděl, otočila se Lilian přímo k Erice, která seděla na zemi.

„Charlotta je příliš slabá na to, aby přijímala návštěvy. To by snad měl pochopit každý.“ Zdálo se, že dokonce chce dojít až k ní a odehnat ji jako obtížný hmyz, ale poprvé se v Charlottiných očích zablesklo. Zvedla hlavu z polštáře a pohlédla na matku. „Chci, aby tu Erika zůstala.“

Dceřina neústupnost Lilianin vztek ještě vystupňovala, ale se zjevným přemáháním spolkla slova, která měla na jazyku, a vrátila se do kuchyně. Rozruch v místnosti vyrušil Maju z klidu a vzápětí se rozlehl její křik. Charlotta se snažila posadit. Niclas se probral ze své strnulosti a chtěl jí přiskočit na pomoc, ale Charlotta jeho paži odmítla a natáhla ruku k Erice.

„Opravdu si chceš sednout? Neměla bys odpočívat vleže?“ zeptala se úzkostlivě Erika, ale Charlotta zavrtěla hlavou. Mluvila zajíkavě, ale se zřejmou urputností ze sebe dostala: „… ležela jsem dost dlouho.“

Pak se jí naplnily oči slzami a zašeptala téměř neslyšně: „Není to sen?“

„Ne, není,“ odpověděla jí Erika, ale pak už nevěděla, co dál říct. Sedla si vedle ní na gauč, Maju držela na kolenou a položila paži na Charlottino rameno. Cítila její tričko promočené potem a napadlo ji, jestli by neměla Niclasovi navrhnout, aby Charlottě pomohl osprchovat se a vyměnit oblečení.

„Chceš ještě tabletku?“ zeptal se Niclas, ale vyhýbal se ženě pohledem, poté, co jeho pomoc odmítla.

„Žádné další tablety,“ zavrtěla Charlotta hlavou. „Potřebuju mít jasný mozek.“

„Nechtěla by ses osprchovat?“ navrhla jí Erika. „Niclas nebo maminka by ti jistě pomohli.“

„Nepomohla bys mi ty?“ zeptala se Charlotta a její hlas byl s každou větou pevnější.

Erika jen kratince zaváhala, ale hned souhlasila: „Samozřejmě.“

S Majou na jedné ruce pomohla Charlottě zvednout se a vedla ji z pokoje.

„Kde máte koupelnu?“ otázala se. Niclas němě ukázal na jedny dveře na konci haly.

Zdálo se, že je k nim nekonečně daleko. Když šly kolem kuchyně, uviděla je Lilian a otevírala pusu k námitkám, ale Niclas ji pohledem umlčel. Erika slyšela jejich rozčilené mumlání a šramot z kuchyně, ale o to se nestarala. Hlavně že se Charlottě už dařilo líp, po sprše a v čistém prádle to bude snad ještě lepší.

Strömstad 1923

Nebylo to poprvé, co se vytratila z domova. Bylo to docela snadné. Otevřela okno, sešplhala po střeše a zachytila se větve stromu, který rozprostíral korunu těsně u domu. Šplhat uměla. Chytře se neoblékla do šatů, ale vzala si úzké kalhoty, které jí těsně přiléhaly ke stehnům.

Jako by plula na veliké vlně, z níž nebylo úniku. Připadalo jí současně děsivé i nádherné, že pro něho tolik zahořela. V té chvíli pochopila, že dřívější letmá zamilování, která v té době brala vážně, byla jen dětská hra. Teď cítila zralou lásku ženy, mocnější, než si kdy uměla představit. Během mnoha hodin úvah si ujasnila, že žár v prsou vyvolává i pocit zakázaného ovoce. Ale bez ohledu na to, odkud ten cit přicházel, nebyla zvyklá si cokoliv odepřít a teď to nemínila změnit. Žádný plán neměla. Věděla jen, co chce a že to chce hned. O důsledky se nikdy nestarala a všechno se vždycky nakonec nějak vyřešilo. Proč by to teď mělo být jiné?

Vůbec ji nenapadlo, že by ji on mohl nechtít. Dosud nepotkala nikoho, kdo by byl vůči ní lhostejný. Muži byli jako jablka, která šla snadno utrhnout, přesto si připustila, že v tomto případě by to tak snadné být nemuselo. I ženatí muži, s nimiž se, pochopitelně bez vědomí svého otce, líbala, a jimž dokonce někdy dovolila ještě víc, byli pro ni srozumitelnější než ten, po němž teď zatoužila. Ti všichni patřili do stejné společenské třídy jako ona, a i kdyby nejspíš propukl skandál, pokud by jejich kontakt vyšel najevo, nedbala na to. Ale muž z dělnické třídy, kameník, to mohlo být jiné.

Jenomže přijatelní muži ji unavovali. Bezpáteřní, vybledlí, s ochablým stiskem ruky, pronikavými hlasy. Nikdo z nich nebyl takový jako ten, kterého dnes potkala. Zachvěla se, když si připomněla jeho mozolnatou dlaň.

Nebylo vůbec snadné zjistit, kde bydlí. Ne tak, aby to nevzbudilo podezření. Podařilo se jí ale ve vhodné chvíli nahlédnout do mzdových listin a získat jeho adresu a pak už jen nahlížela do oken a snažila se odhadnout, který pokoj je nejspíš jeho.

První kamínek žádnou reakci nepřinesl a Agnes bez dechu čekala, jestli neprobudila paní domácí. V domě se ale nic nepohnulo. Ve svitu měsíce samu sebe obdivovala. Zvolila si jednoduché tmavé oblečení, aby příliš nevynikl kontrast mezi nimi dvěma, a ze stejného důvodu si sčesala vlasy do copů a stočila je nahoru. Takový účes nosívaly pracující ženy. Spokojená s tím, co viděla, hodila do okna další kamínek. Teď se tam něco pohnulo. Srdce se jí prudce rozbušilo. Adrenalin jí pěnil v žilách a Agnes cítila, že ji pálí tváře. Když opatrně otevíral okno, vyhlédla zpoza keře a hluboce se nadechla. Lov začíná.

S těžkým srdcem opustil Mellbergovu kancelář. Zatracený chlap! To bylo to nejslušnější, co ho napadalo. Moc dobře věděl, že mu komisař vnutil Ernsta jen za trest. Kdyby nešlo o tak tragickou záležitost, bylo by až komické, jak je hloupý.

Šel za Martinem a z jeho výrazu se dalo hned vyčíst, že se věci nevyvíjejí tak, jak by si přál.

„Co říkal?“ zeptal se s podezřením Martin.

„Bohužel tě nemůže uvolnit. Musíš pokračovat s krádežemi aut. Naproti tomu mohl snadno uvolnit Ernsta.“

„To nemyslíš vážně,“ zhrozil se tiše Martin, protože Patrik za sebou nezavřel dveře. „Ty budeš pracovat s Lundgrenem?“

Patrik chmurně přikývl. „Vypadá to tak. Kdybychom vraha znali, mohli bychom mu rovnou poslat telegram s gratulací. Tohle vyšetřování bude beznadějné, pokud od něho Ernsta neudržím dost daleko.“

„Zatraceně!“

Patrik musel s Martinem jen souhlasit. Po chvíli mlčení se zvedl a snažil se vzchopit. „No, tak jdu na to.“

„Kde chceš začít?“

„Nejdřív musím informovat rodiče děvčátka o vývoji situace a položit jim pár otázek.“

„Půjdeš tam s Ernstem?“ skepticky se zeptal Martin.

„Ne. Myslím, že se tam pokusím odjet sám. Snad mohu ještě chvíli počkat s informací, že odteď bude mým partnerem.“

Když však vyšel na chodbu, pochopil, že Mellberg jeho plán už změnil.

„Hedströme,“ ozval se Ernstův ostrý hlas, který bodal do uší.

Na okamžik měl Patrik chuť utíkat zpět za Martinem a vlézt pod stůl, ale svému dětinskému přání se musel postavit. Je třeba se chovat jako dospělý.

„Jsem tady,“ lehce mávl rukou na Lundgrena, který se s funěním blížil. Vysoký, hubený, se stabilně mrzutým výrazem. Nebyl na něho zrovna příjemný pohled. Na jedničku ovládal pouze lísat se k nadřízeným a šlapat po kolezích, k policejní práci podle předpisů neměl ani chuť, ani předpoklady. Po incidentu v létě si Patrik uvědomil, že spolupráce s ním může být přímo životu nebezpečná, protože Ernst byl na jedné straně omezen svou hloupostí a na druhé toužil vyniknout. A teď se s ním bude muset otravovat. Šel k němu s hlubokým povzdechem.

„Právě jsem mluvil s Mellbergem. Řekl mi, že ta žába byla zavražděná a že to budeme vyšetřovat spolu.“

Patrik doufal, že Mellberg nebude jednat za jeho zády, ale to se zmýlil.

„Takže snad ti také řekl, že vyšetřování povedu já a ty mi budeš pomáhat. Nebo ne?“ zeptal se ho nevinně.

Lundgren uhnul pohledem, ale ne tak rychle, aby Patrik v jeho očích nezahlédl jiskru nenávisti. „No, tak nějak,“ připustil neochotně. „Tak kdy začneme…, šéfe?“ Poslední slovo pronesl s tak hlubokou záští, až Patrik sevřel pěsti v čistém zoufalství. Po prvních pěti minutách spolupráce by ho nejraději uškrtil.

„Pojď do mé kanceláře.“ Šel před ním a sedl si za psací stůl. Ernst se složil proti němu, dlouhé nohy natáhl před sebe.

O deset minut později měl Ernst všechny informace. Vzali si bundy a vydali se k Sářiným rodičům.

Cestou do Fjällbacky mlčeli. Ani jeden z nich nevěděl, o čem by měl s druhým mluvit. Když zahnuli na kopečku k vjezdu do garáže, poznal dětský kočárek, který tam stál. Napřed ho napadlo, že je to strašně nevhodné. Vzápětí však změnil názor. Třeba není špatné, že je Erika tady. Přinejmenším pro Charlottu. Právě kvůli ní si dělal největší starosti. Neuměl si představit, jak bude rodina reagovat na novinu, s níž přichází. Hodně se to různilo. Zažil už i situaci, kdy příbuzní byli raději, že milovaný člen jejich rodiny byl zavražděn, než aby smrt způsobila nehoda. Dalo jim to možnost někoho nenávidět a obviňovat ho ze svého žalu. Netušil ovšem, jestli podobně budou reagovat i Sářini rodiče.

S Ernstem v patách opatrně zaklepal na dveře. Otevřela jim Charlottina matka a vypadala velice rozčileně. Tváře jí zdobily rudé skvrny a oči měly ocelový odstín. Napadlo ho, že by se s ní nerad dostal do konfliktu.

Když poznala Patrika, rychle se ovládla a místo toho se zatvářila překvapeně.

„Policie?“ podivila se a pohnula se ode dveří, aby mohli vejít.

Patrik jí právě chtěl představit svého kolegu, když vtom se Ernst ozval: „My se známe.“

Kývl směrem k Lilian a ta mlčky souhlasila.

No jistě, uvědomil si Patrik. Kvůli množství různých udání, která proudila tam a zpět mezi Lilian a jejími sousedy, nebylo asi mnoho policistů, kteří by ji dosud neznali. Dnešní den šlo ovšem o něco důležitějšího, než jsou sousedské sváry.

„Můžeme na chvíli dovnitř?“ zeptal se Patrik. Lilian přikývla a šla před ním do kuchyně, kde u stolu seděl Niclas, rovněž s rudými fleky rozčilení na tvářích. Patrik se kolem sebe rozhlédl, kde jsou Charlotta a Erika.

Niclas jeho pohled zachytil a vysvětlil: „Erika pomáhá Charlottě se sprchováním.“

„Jak se Charlottě daří?“ zeptal se Patrik, zatímco Lilian nalila pro něho a Ernsta kávu a postavila před ně šálky na stůl.

„Bylo to dost špatné. Ale Erika dosáhla zázraku. To je poprvé, co se šla Charlotta umýt a převléknout, od té doby, co…,“ zaváhal a pak doložil: „Co se to stalo.“

Patrik uvažoval: Má promluvit s Niclasem a Lilian o samotě a požádat Eriku, aby se o Charlottu postarala, nebo bude Charlotta dost silná na to, aby s ní mluvil rovnou? Nakonec se rozhodl pro druhou možnost. Když už je na nohou a bude kolem sebe mít rodinu, snad to půjde. A Niclas je přece lékař.

„O co jde?“ zeptal se Niclas rozčileně a hleděl z jednoho muže na druhého.

„Měli bychom počkat, až tu bude i Charlotta.“

Lilian i Niclas se s tím spokojili, ale vrhli po sobě těžko čitelný pohled. Pět minut uplynulo v naprostém tichu. Bezvýznamné povídání by za těchto okolností nebylo vhodné.

Patrik se rozhlížel po kuchyni. Vypadala příjemně a zřejmě se o ni pedanticky pečovalo. Všechno se tu blýskalo, nikde ani smítko. V jeho a Eričině kuchyni vždycky vládl chaos, přinejmenším kolem dřezu, a nádoba na odpadky přetékala obaly od mraženého jídla, které dávali do mikrovlnky. Posléze uslyšeli otevírání dveří a vzápětí zahlédl Eriku se spící Majou v náručí a za nimi osprchovanou Charlottu. Překvapený výraz Eričina obličeje se změnil v neklidný. Nabídla Charlottě druhé rameno a pomalu ji vedla k židli. Patrik Charlottu před chvílí neviděl, ale teď si všiml, že má v obličeji trochu barvy a jasnější oči.

„Co tu děláte?“ zeptala se hlasem, který jí ochraptěl po dnech křiku i mlčení. Pohlédla na Niclase, který pokrčil rameny v gestu, že ani on nic netuší.

„Chtěli jsme počkat, až sem také přijdeš…,“ slova Patrikovi nešla z úst a hledal nejlepší způsob, jak všechno říct. Ernst naštěstí mlčel a nechal to na něm.

„Máme další údaje, které se týkají Sářiny smrti.“

„Zjistili jste něco nového? A co?“ zeptala se vzrušeně Lilian.

„Zdá se, že to nebyla nehoda.“

„A co tedy? Nešlo o nehodu?“ V Niclasově hlase zněl úžas.

„Sára byla zavražděná.“

„Zavražděná? Jak? Přece se utopila!“ Charlotta vypadala zmateně a Erika ji vzala za ruku. Maja stále spala, aniž by tušila, co se kolem ní odehrává.

„Utopila se, ale ne v moři. Soudní lékař nenašel v jejích plicích slanou vodu, tak jak čekal, nýbrž pitnou vodu, patrně z něčí vany.“

Ticho kolem stolu bylo explozivní. Patrik neklidně hleděl na Charlottu, zatímco na něj Erika třeštila oči.

Patrik chápal, že rodina právě prožívá velký šok, a začal jim pomalu klást otázky, aby je vrátil do skutečnosti. Věřil, že tak to bude nejlepší. Přinejmenším v to doufal. V každém případě to byla jeho práce a musel se v zájmu Sáry a její rodiny pustit do vyšetřování.

„Potřeboval bych si podrobně projít všechny časové údaje týkající se Sáry během toho dopoledne. Kdo ji viděl naposled?“

„Já,“ ozvala se Lilian. „Já jsem byla poslední. Charlotta ležela v suterénu a odpočívala a Niclas odjel do práce. Chvíli jsem děti hlídala. Po deváté Sára řekla, že půjde za Fridou. Sama se oblékla a odešla. Ještě mi zamávala, než zmizela,“ líčila Lilian prázdným, mechanickým tónem.

„Mohla byste být trochu přesnější? Odešla dvacet minut po deváté? Nebo jen pět? Každá minuta může být důležitá,“ vyptával se Patrik.

Lilian se zamyslela. „Mohlo být asi deset minut po deváté. Přesně to ale říct nemůžu.“

„V pořádku, přeptáme se ještě sousedů, jestli něco neviděli. Třeba nám někdo časový údaj potvrdí.“ Poznamenal si všechno do bloku a ptal se dál: „Potom jste ji už nikdo neviděli?“

Všichni vrtěli hlavou. Ernst se vložil do hovoru: „A co jste tou dobou dělali vy ostatní?“

Patrik tiše proklínal kolegovy nediplomatické metody výslechu.

„Ernst má na mysli, že všem musíme položit stejnou otázku. I tobě, Charlotto, a Niclasovi. Je to čistě rutina potřebná pro průběh vyšetřování.“

Zdálo se, že svou snahou o zklidnění uspěl. Niclas i Charlotta odpovídali spontánně a akceptovali Patrikovo vysvětlení.

„Já jsem byl na středisku,“ začal Niclas. „Začínám tam v osm hodin.“

„A co ty, Charlotto?“

„Jak řekla maminka, byla jsem v suterénu a odpočívala jsem. Měla jsem migrénu,“ odpověděla hlasem, v němž znělo překvapení. Jako by nechápala, že před několika málo dny mohla něco takového cítit jako problém.

„Stig byl také doma. Ležel nahoře. Nemůže vstát z postele už několik týdnů,“ upřesnila Lilian, která dosud vypadala rozčileně, že si policisti dovolili vyptávat se na její rodinu.

„Ovšem, Stig. S ním také musíme mluvit, ale to snad trochu počká,“ podotkl Patrik, který musel přiznat, že na Lilianina manžela úplně zapomněl.

Rozhostilo se ticho a z jednoho pokoje v domě se ozval dětský křik. Lilian se zvedla a šla pro Albina, který stejně jako Maja zaspal veškerý rozruch. Když se s ním v náručí vrátila do kuchyně, vypadal rozespale a vážně hleděl na všechny v kuchyni. Lilian si s ním znovu sedla a nechala dítě hrát si se zlatým náhrdelníkem, který měla kolem krku.

Zdálo se, že se Ernst nadechuje k dalším otázkám, ale po Patrikově varovném pohledu se stáhl. Patrik sám pokračoval velmi opatrně.

„Nevíte o někom, kdo by mohl chtít Sáře ublížit?“

Charlotta na něho nevěřícně pohlédla a drsným hlasem se zeptala: „Kdo by jí chtěl ublížit? Bylo jí přece jen sedm let.“ Hlas se jí zlomil, ale ovládla se.

„Takže si myslíte, že nikdo nemůže mít žádný motiv?“

Po poslední otázce se znovu ozvala Lilian. Na tvářích se jí opět zažehly ruměnce vzteku.

„Docela jistě by nám někdo rád ublížil. To tedy určitě. Váš popis perfektně souhlasí s jednou osobou, a tou je náš soused Kaj. Ten naši rodinu nenávidí od samého začátku a snaží se, co může, aby nám život změnil v peklo.“

„Neblázni, mami,“ okřikla ji Charlotta. „Ty a Kaj se spolu hádáte mnoho let, proč by najednou chtěl ublížit právě Sáře?“

„Ten člověk je schopný všeho. Je to psychopat. A podívej se blíž i na jeho syna Morgana. Ten má určitě v hlavě samou špatnost a takoví se klidně dopustí čehokoliv. Jen si vzpomeň na všechny ty blázny, co je propustí z léčebny. Co ti potom vyvádějí. Kdyby měl někdo rozum, tak by ho strčili za mříže.“

Niclas jí položil ruku na paži, aby ji uklidnil. Nemělo to však žádný efekt. Albin začal kvůli jejímu nevlídnému hlasu kňourat.

„Kaj mě nenávidí jen proto, že se konečně našel někdo, kdo se ho odvážil vykázat do správných mezí. Myslí si, že jen kvůli tomu, že kdysi pracoval ve vysokém postavení a má dost peněz, se sem s manželkou může nastěhovat a všichni se k nim budou chovat jako ke královské rodině. A je naprosto bezohledný. Když jde o toho chlapa, tak je možné všechno!“

„Nech toho, mami.“ Charlottin hlas zostřel a blýskla po matce očima. „Nedělej nám tu scény.“

Její slova Lilian umlčela, ale dál skřípala zuby vztekem. Neodvážila se však pokračovat.

„Tak,“ navázal trochu váhavě Patrik, „kromě sousedů nevíte o nikom jiném, kdo by něco měl proti vaší rodině?“

Všichni zavrtěli hlavou. Patrik zavřel blok.

„Zatím nemáme víc otázek. Ještě jednou bych rád vyjádřil svou velkou lítost nad vaší ztrátou.“

Niclas přikývl a zvedl se, aby policisty vyprovodil. Patrik se ještě obrátil k Erice: „Nechceš odvézt domů?“

S pohledem upřeným na Charlottu odpověděla: „Ještě tu chvíli zůstanu.“

Venku za dveřmi se Patrik na okamžik zastavil a pořádně si vydechl.

Slyšel, jak hlasy klesají a stoupají. Uvažoval, kdo asi k nim přišel. Jako obvykle ho nikdo o ničem neinformoval. I když to vlastně bylo docela jedno. Po pravdě řečeno by ho to asi všechno už jen unavovalo. Svým způsobem je příjemnější ležet v posteli jako ve vlastním kokonu a v klidu zpracovávat city, které vyvolala Sářina smrt. Jeho nemoc mu nějakým podivným způsobem smutek usnadňovala. Fyzické utrpení si neustále vyžadovalo jeho pozornost a odsouvalo citovou bolest.

Stig se namáhavě v posteli obrátil a zíral do zdi. Měl holčičku rád, jako by to bylo jeho vlastní vnouče. Jistěže věděl, že byla dost neposlušná, ale když za ním přišla nahoru, nikdy nezlobila. Jako by instinktivně cítila, že trpí, a respektovala ho. Možná jen ona věděla, jak zkouší. Před ostatními se snažil své utrpení nedávat najevo. Jeho otec i dědeček zemřeli v přeplněném nemocničním pokoji a takovému osudu se chtěl stůj co stůj vyhnout. Proto před Niclasem a Lilian vždycky vyburcoval poslední rezervy a udržel aspoň jakousi fasádu. Občas se cítil líp, a i když byl unavený a slabý, dokázal jakž takž fungovat. Pak znovu nemoc udeřila plnou silou a několik týdnů byl upoután na lůžko. Niclas se tvářil čím dál ustaraněji, ale Lilian s ním vždycky souhlasila, že doma je mu líp.

Byla pro něho darem z nebes. Jistěže se spolu během těch šesti let, co byli manželé, občas nepohodli a byla to hodně tvrdá žena. Když ale o něho pečovala, projevovaly se jen její lepší stránky. Od té doby, co začal churavět, spolu žili velice hezky. Líbilo se jí o něho pečovat a on to rád přijímal. Teď už stěží chápal, že se kdysi málem rozešli. Všechno zlé je pro něco dobré, říkával si. Ale to bylo předtím, než je postihlo to nejstrašnější neštěstí. V tom nic dobrého neviděl.

Dívenka chápala, jak mu je. Její měkká ruka na jeho tváři po sobě nechávala teplou stopu, kterou si dosud vybavoval. Sedávala na okraji jeho postele a povídala o tom, co se během dne přihodilo. Vážně jí naslouchal a nikdy se k ní nechoval jako k dítěti, ale k sobě rovné. To se jí moc líbilo.

A teď byla úplně nepochopitelně pryč.

Zavřel oči a zaplavila ho nová silná vlna bolesti.

Strömstad 1923

Byl to podivný podzim. Nikdy dřív se necítil tak vyčerpaný, ale současně i plný energie. Jako by ho probudila, a někdy s údivem přemítal, jak vlastně jeho tělo dokázalo fungovat, než mu vstoupila do života.

Po tom prvním večeru, kdy sebrala odvahu a přišla pod jeho okno, se všechno pro něho změnilo. Slunce začalo svítit s jejím příchodem a zhaslo, když odešla. V prvním měsíci se k sobě jen opatrně přibližovali. Byla nesmělá a zdrženlivá, a pokaždé ho zahřála představa, že se odvážila prvního kroku kvůli němu. Vůbec se jí to nepodobalo a nepřestalo ho to překvapovat.

Nejprve hodně váhal, to si musel přiznat. Tušil velké problémy a všechno bylo prostě úplně nemožné. Jeho cit byl ale natolik silný, až vždycky nějakým způsobem dokázal sám sebe přesvědčit, že nakonec všechno dobře dopadne. A ona překypovala důvěrou. Když si opřela hlavu o jeho rameno a vložila drobnou dlaň do jeho ruky, připadalo mu, že by pro ni dokázal hory přenášet.

Nemohli se scházet často. On se z lomu vracel až pozdě večer a ráno musel časně vstávat do práce. Ale ona si vždycky věděla rady a za to ji moc miloval. Chodili na dlouhé procházky pod ochranou tmy a navzdory studenému podzimnímu vlhku si vždycky našli místečko, kam se spolu mohli posadit a líbat se. Když se posléze jejich ruce odvážily bloudit po tele, byl už pozdní listopad a jemu bylo jasné, že přicházejí na rozcestí.

Opatrně začal mluvit o budoucnosti. Bál se, aby se něco nestalo, na to ji příliš miloval, ale současně jeho tělo toužilo po jejím. Pokusy promluvit s ní o své úzkosti umlčovala polibky.

„Nebudeme o tom mluvit,“ řekla a znovu ho políbila. „Až přijdu zítra večer, nikam nepůjdeme a místo toho mě pustíš k sobě.“

„Ale představ si, kdyby nás zahlédla…“ Víc nestačil říct, protože mu znovu ústa zavřela polibkem.

„Psí… budeme tiše jako dvě myšičky.“ Hladila jeho tvář a něžně vrkala: „Jako dvě myšičky, které se moc milují.“

„To ano, ale co kdyby…,“ pokračoval neklidně, i když byl současně nesmírně vzrušen její přítomností.

„Nesmíš tak moc přemýšlet,“ usmála se. „Žijeme právě teď. Kdo ví, co bude zítra? Třeba budeme mrtví.“

„Ech… takhle nesmíš mluvit,“ napomenul ji a pevně ji k sobě přitiskl. Asi měla pravdu. Moc o všem uvažoval.

„Bude nejlepší si to odbýt najednou,“ povzdechl si Patrik.

„Nechápu, k čemu to je dobré,“ brblal Ernst. „Lilian a Kaj se hádají dlouhé roky, ale neumím si představit, že by kvůli tomu zavraždil dítě.“

Patrik se zarazil. „Ty se s nimi znáš? Měl jsem ten pocit, už když ses setkal s Lilian.“

„Znám jen Kaje,“ řekl mrzutě. „Je nás několik chlapů, co spolu občas hrajeme karty.“

Na Patrikově čele se prohloubila vráska. „To mi dělá starost. Po pravdě řečeno by ses za těchto okolností neměl vyšetřování účastnit.“

„Blbost,“ odpověděl Ernst kysele. „Kdyby člověk neměl na případu pracovat kvůli možné zaujatosti, nevyšetřili bychom tu ani bobek. Všichni se znají se všemi, to přece dobře víš. Rozlišuju mezi prací a privátním životem.“

Patrika jeho odpověď moc neuklidnila, ale současně věděl, že je to do značné míry pravda. Jejich kraj nebyl tak velký, aby se všichni navzájem nějakým způsobem neznali. Kvůli tomu nešlo jen tak někoho z vyšetřování odvolat, i když na vteřinku v to zadoufal. Škoda. Bylo by příjemné se Ernsta zbavit.

Kráčeli vedle sebe ke dveřím sousedova domu. V okně u vchodu se pohnula záclona, ale byl to jen okamžik a nezahlédl, kdo tam stojí.

Studoval dům, o kterém Lilian tvrdila, že se jím majitelé vychloubají. Vídal ho každý den, když jezdil kolem do práce a domů, ale nikdy si ho blíže neprohlížel. Mohl s ní souhlasit v tom, že mu nepřipadal příliš krásný. Byla to moderní budova, hodně skla a podivných úhlů. Architekt měl očividně volné ruce a Patrick musel Lilian přiznat, že mluvila pravdu. Takový dům se hodí do časopisů o architektuře, ale ne do původního osídlení. Říká snad někdo, že peníze a vkus spolu souvisí? Městský architekt navíc musel být úplně slepý, když zde takovou stavbu povolil.

Patrik se obrátil k Ernstovi. „Jaké má Kaj zaměstnání, když může být ve všední den doma?“

„Prodal svůj podnik a šel do předčasné penze,“ odvětil Ernst stále ještě nedůtklivým tónem, protože podle jeho názoru Patrik zpochybňoval jeho profesionalitu. „Trénuje fotbalový klub. Je strašně dobrý. Kdysi kopal profesionálně, ale musel toho nechat. Znovu ti říkám, že jen ztrácíme čas. Kaj Wiberg je skvělý chlap, a kdo by tvrdil něco jiného, ten lže. Je to směšné.“

Patrik jeho komentář ignoroval a pokračoval ke dveřím.

Zazvonili a čekali. Vzápětí zaslechli kroky a dveře otevřel muž, patrně Kaj. Rozzářil se, když uviděl Lundberga.

„Ahoj, Ernste, jak se ti daří? Dnes nebude žádná partička karet?“

Jeho široký úsměv pohasl, když viděl vážné tváře policistů. Zamrkal. „Co si zase ta potvora vymyslela dnes?“ Vedl je do velkého obývacího pokoje a pokynul jim, aby se posadili.

„Ne že bych je nelitoval kvůli té tragédii, která je potkala, ale to má žaludek se se mnou hádat i za těchto okolností? To ukazuje, o jaké lidi jde.“

Patrik se mlčky zahleděl na muže proti sobě. Středně vysoký, štíhlý, trochu jako chrt, vlasy šedivé, na krátko ostříhané. Celý jeho vzhled byl jaksi obyčejný, tak by ho popsal svědek, kdyby ho viděl vyloupit banku.

„Musíme mluvit se všemi sousedy, jestli něco nezahlédli. Nemá to nic společného s vašimi sousedskými rozepřemi.“ Ještě než sem přišli, se Patrik rozhodl, že se nezmíní o Lilianině nařčení, že Kaj je možný pachatel.

„Aha,“ poznamenal Kaj s náznakem zklamání v hlase.

Očividně byly sváry se sousedkou celkem vítaným rozptýlením.

„Tak o co jde?“ pokračoval. „Je to jistě tragické, že se holčička utopila, ale na to snad policie nepotřebuje plýtvat drahocenným časem. Nemáte nic dalšího na práci?“ Zachechtal se, ale hned zase zvážněl, když na Patrikovi viděl, že momentální situaci za žertovnou nepokládá. Vzápětí mu blesklo.

„Takže něco nesouhlasí? Slyšel jsem, že spadla do vody, ale lidi vždycky jen žvaní. Policejní vyšetřování bude nejspíš znamenat něco úplně jiného. Mám pravdu?“ zeptal se napjatě.

Patrik na něho pohlédl s nechutí. Co to s lidmi je? Jak někdo může pohlížet na smrt dítěte jako na něco vzrušujícího? Copak už zmizela normální slušnost? Snažil se udržet neutrální výraz obličeje.

„Tak nějak. Nemohu zabíhat do podrobností, ale ukázalo se, že Sára Klingová byla zavražděna, a proto je pro nás krajně důležité vědět, jak se v poslední době chovala.“

„Zavražděná!“ vykřikl Kaj. „Fuj, to je strašné.“ Tvářil se účastně, ale Patrik cítil – spíš než viděl – že jeho soucit není příliš hluboký.

Nejraději by mu uštědřil pohlavek, tak mu byl mužův falešný tón nepříjemný, ale jen poznamenal: „Jak říkám, nemohu jít do detailů, ale pokud jste Sáru v pondělí ráno viděli, potřeboval bych vědět, kde a kdy to bylo. Co nejpřesněji.“

Kaj nakrabatil čelo do hlubokých vrásek a zamyslel se. „Tak počkejte, v pondělí. Ano, někdy ráno jsem ji zahlédl, ale už si nevzpomenu, kdy to bylo. Vyšla z domu a někam hopsala. To dítě nikdy neumělo kráčet jako ostatní lidé, pořád jen poskakovala jako gumový míček.“

„Nevšiml sis, na kterou stranu se vydala?“ Ernst se poprvé ujal slova. Kaj na něho pobaveně pohlédl, zjevně mu připadalo směšné vidět spoluhráče v kartách v takové oficiální roli.

„Ne. Zahlédl jsem ji jen někde u jejich vjezdu, potom se otočila a na kohosi mávala, ale už jsem neviděl, kam se potom vydala.“

„Nevzpomněl byste si, v kolik hodin to bylo?“ zeptal se Patrik.

„Bohužel ne přesněji, než že to bylo kolem deváté.“

Patrik na okamžik zaváhal, než pokračoval. „Pokud jsem to dobře pochopil, tak mezi vámi a Lilian nevládne přátelský vztah.“

Kaj se ušklíbl. „Tak nějak. Ale na světě nejspíš není nikdo, kdo by mohl mít ‚přátelský vztah‘ s takovou čarodějnicí.“

„Máte nějaký zvláštní důvod k tomu…,“ Patrik hledal vhodné slovo, „… k tomu nesousedskému přístupu?“

„Není zapotřebí mít zvláštní důvod k tomu, aby se člověk s Lilian Florinovou neshodl, ale já ho dokonce i mám. Začalo to v okamžiku, kdy jsme si tu koupili pozemek a pustili se do stavby domu. Ke všemu měla výhrady a dělala, co mohla, aby stavbu překazila. Vyvolala hotovou bouři protestů,“ rozkašlal se. „Až se mi z toho třesou kolena.“ Vyvalil oči a předstíral zděšení, a pak vybuchl v nový smích. „Samozřejmě jsme si s tím poradili, i když to stálo dost peněz a času. Ale nevzalo to žádný konec. Však u vás sami víte, do jakých extrémů dokáže zajít. Snažila se nám tu během let dělat hotové peklo.“ Opřel se do židle a překřížil si nohy.

„Nechtěli jste to tu raději prodat a odstěhovat se jinam?“ zeptal se opatrně Patrik, ale otázka v Kajových očích zažehla oheň.

„Stěhovat? Nikdy v životě! Takové uspokojení bych jí neposkytl. Kdyby se měl někdo stěhovat, tak rozhodně spíš ona. Teď už jen čekám, až se ozve soud.“

„Soud?“ udivilo Patrika.

„Postavili si na domě balkon a nepodívali se předem na předpisy. Přesahuje o dva centimetry do mého pozemku. Jakmile přijde rozhodnutí, budou ho muset nechat strhnout. Čekám zprávu každým dnem a těším se na to, jak se bude Lilian tvářit,“ vysvětloval potěšeně.

„Nemyslíte si, že mají momentálně větší starosti, než jestli budou mít balkon nebo ne?“

Kaj zrudl. „Nejsem k jejich tragédii necitlivý, ale zákon je zákon. Paní Spravedlnost takové ohledy nemá,“ dodal a vyhledal Ernstův obličej, aby získal jeho podporu. Ernst souhlasně přikyvoval a Patrik se znovu zamyslel nad vhodností kolegovy účasti při vyšetřování. Důvodů proti bylo dost hned na začátku, a teď se navíc ukazuje, že objekt jejich zájmu je jeho kamarád.

Venku se rozdělili, aby mohli efektivněji obejít domy, které ležely v blízkosti. Ernst brblal, když kráčel v ostrém větru. Jeho dlouhé tělo zřejmě vítr přitahovalo ještě víc, kymácel se a musel těžce udržovat rovnováhu. Cítil trpkost. Zase se musí podřizovat nějakému usmrkanci, který je jen o trochu víc než z poloviny tak starý jako on. Vůbec to nechápal. Jak je možné, že jeho dlouhou zkušenost a šikovnost ostatní stále opomíjejí? Nepochybně jde o konspiraci. Nebylo sice jasné, o jakou a čí mozek za tím vším stojí, ale tím se nevzrušoval. Zřejmě z něho někdo měl strach právě kvůli jeho hlubokým kvalitám.

Obcházení domů zatím nic nepřineslo a toužil jít do tepla. Nic podstatného se nedozvěděli. Nikdo dítě po ránu neviděl a nikdo nedokázal říct víc, než že je to strašné. S tím musel souhlasit. Naštěstí on sám nebyl nikdy tak hloupý, aby si pořídil dítě. A ženské, které jeho životem prošly, od toho nápadu dokázal odradit. Už zapomněl, že ženy se o něho nikdy moc nezajímaly.

Zašilhal po Hedströmovi, který bral po řadě domy po pravé straně od Florinových. Občas ho svědila ruka mu dát pořádně za vyučenou. Dobře si všiml jeho pohledu, když Patrik ráno zjistil, že s ním bude spolupracovat. Pocítil aspoň trochu škodolibého zadostiučinění. Jinak by spolu zase byli ti dva, Hedström a Molin, kteří odmítají poslouchat starší kolegy, jako je on a Gösta. Pravda, Gösta žádný skvělý policista není, to si musel přiznat, ale jeho dlouholetá služba u policie si zasluhovala respekt. A není nic divného, když za těchto okolností člověk nemá chuť vkládat svou energii do práce. Když teď na to myslel, bylo mu jasné, že je to vina těch mladých policistů, Jestliže se mu nechce pracovat a raději si dopřává přestávky, kdykoliv to jde. To pomyšlení ho hřálo. Ne snad, že by měl kvůli tomu špatné svědomí, ale bylo dobré vědět, čí je to vina. V tom je jádro pudla. Za to mohli ti usmrkanci. Život mu hned připadal o hodně příjemnější. Zaklepal na další dveře.

Frida pečlivě česala panenčiny vlasy. Bylo důležité, aby jí to slušelo. Půjde na oslavu. Na stolečku před ní už byly prostřeny šálečky na kávu a zákusky. Malé plastové hrníčky s krásnými červenými talířky. Jistěže to jsou jen hračky, ale panenky přece opravdové sušenky stejně nejedí, tak je to v pořádku.

Sára si vždycky myslela, že je směšné hrát si s panenkami. Tvrdila, že jsou na to obě už moc velké a že panenky jsou jen pro malé děti. Ale Frida si s nimi hrála moc ráda. Se Sárou to někdy bylo těžké. O všem chtěla rozhodovat sama. Všechno muselo být podle ní, jinak se mračila nebo rozbíjela hračky. Maminka se na ni někdy opravdu zlobila, když Fridě zase něco polámala. Poslala ji pak domů, volala její mamince a měla nepříjemný hlas. Ale když byla Sára milá, tak ji měla Frida moc ráda a přála si s ní hrát. Moc dobře nechápala, co se s ní stalo. Maminka jí řekla, že je Sára mrtvá, že se utopila v moři, ale kde teď tedy je? Podle maminky v nebi, ale Frida dlouho hleděla na oblohu a nikde ji neviděla. Byla si jistá, že kdyby tam Sára byla, zamávala by na ni. Když to neudělala, tak tam není. Ale kde tedy je? Přece nemohla jen tak zmizet? Co kdyby se například najednou ztratila i maminka? Frida se zachvěla strachem. Když mohla Sára, proč ne i ona? Přitiskla k sobě panenku a snažila se tu hroznou myšlenku potlačit.

Myslela i na něco jiného. Maminka říkala, že ti pánové, co u nich zazvonili a mluvili o Sáře, byli policisti. Věděla, že se jim musí říkat pravda. Ale ona přece Sáře slíbila, že o tom zlém strejdovi nikomu neřekne. Jenomže když tu teď není, tak Frida už nemusí mlčet. Ale co kdyby se Sára zase vrátila a dozvěděla se, že někomu o tom tajemství řekla? To by se možná zlobila ještě víc než kdykoliv předtím a třeba by všechno v jejím pokojíčku rozbila, možná i panenky. Frida se rozhodla, že raději o tom mluvit nebude.

„Flygare, máš chvilku?“

Patrik opatrně zaklepal na Göstovy dveře. Ale ještě zahlédl, jak kolega rychle vypnul golf na počítači.

„No, chvilku bych snad měl,“ ozval se zachmuřeně. Byl si trapně vědom, že Patrik zahlédl, čím se v pracovní době zabývá.

„Jde o to děvče?“ zeptal se a snažil se o přívětivější tón. „Zaslechl jsem Anniku, že nešlo o nehodu. To je strašné,“ potřásl hlavou.

„Ano, právě jsme s Ernstem mluvili s rodinou,“ poznamenal Patrik a sedl si na židli pro návštěvy. „Museli jsme je informovat, že teď jde o vyšetřování vraždy, a trochu jsme se vyptávali, kde kdo v době jejího zmizení byl a jestli netuší, kdo by chtěl Sáře ublížit.“

Gösta se na něho pátravě zahleděl. „Ty si snad myslíš, že ji zabil někdo z rodiny?“

„Snažím se nemyslet vůbec nic. V každém případě by ale bylo dobré je co nejdřív vyloučit z vyšetřování. Současně musíme ověřovat všechny známé sexuální násilníky v celém okolí.“

„Ale jestli jsem Anniku dobře pochopil, to děvče nebylo sexuálně zneužité, nebo ano?“

„Podle soudního lékaře opravdu ne, ale zavražděná holčička…“ Patrik větu neukončil, ale Gösta chápal, co má na mysli. Z médií znali příliš mnoho podobných záležitostí, než aby takovou možnost mohli zcela vyloučit.

„Naproti tomu,“ pokračoval Patrik, „jsem ke svému překvapení dostal konkrétní odpověď, kdo by jim mohl chtít ublížit.“

Gösta ho pohybem ruky zastavil. „Nech mě hádat. Lilian za pachatele označila Kaje.“

„Ano, tak by se to dalo nazvat. V každém případě mezi nimi nepanují zrovna vřelé city. Zastavili jsme se u nich, mluvili jsme s Kajem a opravdu mezi nimi pod povrchem bublá hluboká nenávist.“

Gösta se ušklíbl. „Ani bych to moc neoznačoval jako ‚pod povrchem‘. Drama se odehrává v plném denním světle skoro deset let a už je to hodně otravné.“

„Chápu. Došlo mi to, když jsem se ptal Anniky, kdo bral v průběhu let jejich udání. Mohl bys mi o tom něco říct?“

Gösta se nenamáhal s odpovědí. Otočil se a z police vyndal tlusté desky. Prolistoval papíry a našel to, co hledal.

„Tady máš poslední rok. Zbytek je v archivu.“

Patrik přikývl.

„Můžeš si všechno odnést. Je toho opravdu hodně. Udání z obou stran.“

„Čeho třeba se týkají?“

„Například nezákonný vstup. Kaj zřejmě šlápl na jejich pozemek. Nebo vyhrožování vraždou. Lilian řekla Kajovi, aby si dal pozor, pokud je mu život milý.“ Gösta listoval v papírech. „Pak jsou tu další, která se týkají Kajova syna Morgana. Lilian tvrdila, že ji sleduje, a cituji: ‚Má přehnaný sexuální zájem, určitě plánuje, že mě znásilní.‘ To všechno je jen zlomeček.“

Patrik překvapeně vrtěl hlavou. „To nemají lepší zábavu?“

„Zřejmě ne,“ opáčil suše Gösta. „Z nějakého důvodu je těší mě pořád s něčím otravovat. Rád ti to všechno přenechám,“ řekl a přistrčil desky k Patrikovi. Ten je přijal se zřejmou nechutí.

„Ale,“ doložil Gösta, „i když jsou Kaj a Lilian hašteřiví blázni, dost těžko bych uvěřil, že by Kaj zašel až tak daleko, aby zavraždil dítě.“

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasil Patrik a zvedl se s deskami v náručí. „Jenomže jsme na něj dostali tip a já to musím prošetřit.“

Gösta zaváhal. „Řekni mi, jestli budeš potřebovat s něčím pomoct. Mellberg nemohl myslet vážně, že na tom budeš pracovat sám s Ernstem. Jde přece o vyšetřování vraždy. Jestli mohu něco udělat…“

„Díky, cením si tvé nabídky. Asi máš pravdu. Mellberg měl jen potřebu uštědřit mi podpásovku. Jistě nepředpokládá, že ty a Martin se nezúčastníte. Ostatně, rád bych všechny svolal k poradě, nejspíš zítra ráno. Jestli proti tomu bude Mellberg něco mít, musí to říct. Já si ale myslím, že to neudělá.“

Přikývl Göstovi na poděkování a šel do své kanceláře. Usadil se do křesla a začal pročítat záznamy. Byla to pouť lidskou malicherností.

Strömstad 1923

Ruka se jí lehce chvěla, když zaklepala na jeho okno. Okamžitě se otevřelo a ona si spokojeně pomyslela, že u něho jistě seděl a čekal na ni. V pokojíčku bylo horko a napadlo ji, jestli ruměnec na jeho tvářích vyvolává sálavé teplo kamen nebo představa nejbližších hodin. Ale nejspíš to druhé, říkala si, protože i ona cítila, jak jí žhne obličej.

Konečně dospěli k bodu, k němuž směřovala od té doby, co na jeho okno hodila první kamínek. Instinktivně cítila, že na něho musí jít pomalu. Jestli něco opravdu dobře ovládala, pak to byla znalost mužů. Je třeba poznat, co chtějí, a to jim pak naservírovat. V Andersově případě si byla jistá, že musí hrát nesmělou fialinku po celých několik dlouhých týdnů. Nejraději by mu do postele vlezla hned první večer, ale byla si jistá, že by ho to odradilo. Když ho chtěla, musela se mu přizpůsobit. Uměla se stát děvkou i madonou podle potřeby.

„Bojíš se?“ zeptal se jí, když se posadila vedle něj na úzké posteli. Na tváři vynutila úsměv. Kdyby jen tušil, jak zkušená je v tom, k čemu se teď chystají! Bát by se měl spíš on. Ale nemohla to dát na sobě znát. Ještě ne, když poprvé v životě někoho chtěla stejně žhavě jako on ji. Sklopila oči a slabě přikývla. Když se ji snažil uklidnit a položil jí paži kolem ramen, v skrytu se usmála.

Pak vyhledala jeho ústa. Když se polibek prohloubil, cítila, že jí opatrně začíná rozepínat knoflíčky halenky. Dělal to nekonečně zdlouhavě. Nejraději by ze sebe oblečení strhala, ale věděla, že by to narušilo jeho představu o ní, kterou tolik týdnů pracně budovala. Časem snad bude moct volně ukázat, co v ní skutečně je, ale to si on pak bude myslet, že ji k tomu dovedl sám. Muži jsou opravdu hodně jednoduší.

Když jí svlékl poslední kousek, stydlivě přes sebe přetáhla deku. Anders ji hladil po vlasech, tázavě jí hleděl do očí a čekal na její souhlas.

„Nemohl bys zhasnout světlo?“ zeptala se bázlivým hlasem. „Ale jistě,“ zastyděl se, že ho to samotného nenapadlo. Natáhl se k nočnímu stolku a prsty stiskl knot svíčky. Cítila, že se obrátil k ní a pomalu se jí začal dotýkat.

V přesném okamžiku ze sebe dostala tlumený výkřik bolesti a doufala, že mu nebude scházet krvavá skvrnka jako důkaz nevinnosti. Ale podle jeho něžnosti, která následovala, neměj zřejmě ani nejmenší podezření, a mohla být tedy se svým výkonem spokojená. Protože se musela chovat hodně zdrženlivě, bylo jejich první spojení nudnější, než by si přála, ale časem se to jistě vylepší a bude pro něho příjemným překvapením, co se v ní skutečně skrývá.

Ležela na jeho paži a přemýšlela, jestli má opatrně iniciovat pokračování, ale pak se rozhodla raději počkat. Zatím může být spokojená s tím, že svou roli sehrála na jedničku a dostala ho tam, kam chtěla. Teď bude jen otázkou času vydolovat z něho zpět všechno, co do něho vložila. Jestli bude pokračovat správně, může se těšit na hodně zábavnou zimu.

Monika procházela s vozíkem a vrácené knihy ukládala do polic zpět na místo. Knihy milovala celý život a po prvním roce, když Kaj prodal svůj podnik a ona doma umírala nudou, se dozvěděla, že by v knihovně někoho na půl dne potřebovali. Kaj si myslel, že je hloupá, když pracuje, přestože nemusí. Podezřívala ho, že to cítí jako ztrátu své prestiže, ale tolik jí to vyhovovalo, že se o to nestarala. V knihovně vládla dobrá spolupráce a Monika společnost potřebovala, aby její život měl nějakou náplň. Kaj byl každým rokem mrzutější a podrážděnější a Morgan ji už nepotřeboval. Vnoučata jistě mít nebude, to jí bylo jasné, takže i tato radost jí bude odepřena. Musela si přiznat, že závidí, když někdo v práci mluvil o vnoučatech a zasvítilo mu v očích. Ne že by Morgana nemilovala. To jistě ano, i když jim to moc neusnadňoval. Věřila, že i on ji má rád. Jenom to neuměl ukázat. Nevěděl ani, že to, co cítí, se nazývá láska.

Trvalo mnoho let, než pochopili, že není v pořádku. Nebo spíš věděli, že není všechno takové, jak by mělo být, ale jejich zkušenost a vědomosti na rozpoznání nestačily. Chlapec nebyl zaostalý, spíš naopak. Na svůj věk byl vysoce inteligentní. Nemyslela si, že by byl autistický, neměl příznaky, o kterých četla, nevadil mu dotek. Chodil do školy dávno před tím, než se diagnóza ADHD stala běžným pojmem, a proto se tehdy o něčem takovém vůbec neuvažovalo. Přesto jí bylo jasné, že se něčím od jiných dětí odlišuje. Choval se podivně a nedal se vychovávat. Jako by docela jednoduše nechápal neviditelnou komunikaci mezi lidmi a pravidla jejich vzájemnosti mu unikala. Neustále dělal a říkal něco špatně a Monika věděla, že si lidé na něj za jejich zády ukazují. Všichni se domnívali, že ona a Kaj prostě nezvládli jeho výchovu. Monika ale dobře věděla, že za tím je něco víc. Dokonce i jeho pohyby byly strnulé. Neustále svou neohrabaností vyvolával různé nehody a někdy je způsobil i schválně. To jí dělalo největší starosti. Bylo prostě nemožné naučit ho rozpoznávat, co je dobré a co je špatné. Zkoušeli to všemi možnými způsoby. Trestáním, nabádáním, výhrůžkami i sliby, všemi prostředky, kterých využívají při výchově ostatní rodiče. Nic z toho ale nefungovalo. Morgan se dopouštěl nejrůznějších ošklivých věcí bez sebemenší lítosti.

Před patnácti lety se však na ně usmálo štěstí. Jeden z mnoha lékařů, které během let navštívili, hořel pro své povolání a přečetl veškerou dostupnou nejmodernější literaturu. Jednou jim řekl, že narazil na diagnózu, která odpovídá chování jejich syna. Šlo o Aspergerův syndrom. Byla to jedna z forem autismu, ale doprovázená normální inteligencí. V okamžiku, kdy diagnózu uslyšela, jí z ramen spadly roky strádání. Vychutnávala si ta slova, obracela je na jazyku. Nebylo to tak, že nedokázali vychovat své jediné dítě, a ona měla pravdu, když se domnívala, že Morgan neumí rozpoznat to, co ostatním lidem umožňuje normální život: řeč těla, výraz obličeje, skrytý význam hovoru. Jeho mozek to nedokázal rozlišit. Poprvé mu mohli začít skutečně pomáhat. Nebo spíš jen ona sama. Po pravdě řečeno, Kaje syn moc nezajímal. Ne poté, co si chladně uvědomil, že Morgan nikdy nesplní jeho očekávání. Chlapec se pak stal jen jejím dítětem. Přečetla si všechno, co kde o Aspergerově syndromu našla, a naučila se jednoduchým způsobům, jak chlapci usnadnit všední život. Malé kartičky popisovaly různé scénáře a návody, jak se s takovými situacemi vyrovnávat. V dlouhých rozhovorech se pokoušela, aby jeho mozek pochopil to, co intuice odmítala. Naučila se naprosto přesně vyjadřovat. Očistit řeč od přehánění, srovnávání, všeho, co jí normálně dává barvu a plnost. Hodně se jí toho podařilo. Teď už syn aspoň obstojně fungoval ve světě, i když byl stále nejraději sám, se svými počítači.

A právě kvůli němu se Lilian Florinové podařilo proměnit sousedskou nevraživost v nenávist.

Všechno by přijala. Stavební zákony a přestupky proti nim jí byly lhostejné stejně jako výhrůžky. Pokud šlo o ni, myslela si, že za ty půtky může Kaj stejně jako Lilian a že si to často vychutnává. Ale Lilian si nezřídka podávala i Morgana a v té chvíli se v Monice budila tygřice. Jen to, že byl jiný, Lilian neopravňovalo k takovému jednání, jako ostatně ani kohokoliv jiného. Bůh zakazoval, aby člověk jakkoliv vyčníval z řady, a jen to, že dosud bydlel doma, i když ne v domě svých rodičů, ale na jejich pozemku, mnoho lidí popuzovalo. Ale nikdo nebyl tak zlý jako Lilian. Některá její obvinění se Moniky tak dotýkala, až viděla rudě. Mnohokrát už litovala, že se přestěhovali do Fjällbacky. Dokonce o tom několikrát mluvila se svým mužem, ale bylo jí jasné, že to nemá žádný smysl. Byl tvrdohlavý.

Uložila poslední knihy z vozíku a prošla se kolem polic, aby viděla, jestli tam neleží ještě další. Ruce se jí třásly vztekem, když pomyslela na všechno, čeho se už Lilian během let vůči Morganovi dopustila. Nejen, že běhala na policii, ale šířila i nepravdivosti po městečku, a zkaženou pověst nešlo napravit. Říká se, že není kouře bez ohně. A i když se všeobecně vědělo, že Lilian je strašná klepna, neustále opakované lži se stávaly pravdou.

Teď s ní ovšem většina sousedů hluboce cítila a promíjeli jí i mnoho špatného, čeho se dopustila. Ztratila vnučku. Ale Monika s ní ani proto nemohla cítit soucit. Ne. Lítost měla jen s její dcerou Charlottou. Jak Charlotta mohla být Lilianiným dítětem, to byla pro všechny hotová záhada. Příjemnější děvče aby pohledal. Té bylo Monice skutečně líto, a když na její ztrátu pomyslela, dělalo se jí špatně.

Avšak kvůli Lilian, říkala si zarputile, kvůli té neuroní jedinou slzu.

Aina vypadala překvapeně, když v osm ráno jako obvykle otevřel dveře své ordinace.

„Ahoj, Niclasi.“ Zaváhala. „Myslela jsem si, že ještě zůstaneš doma.“

Zavrtěl hlavou a začal se zabývat svou prací. Nedokázal to vysvětlit. Nepochopila by, že to už doma nemohl vydržet ani o minutu déle, i když si vyčítal, že odešel.

Provinil se něčím horším, než že jen opustil Charlottu s jejím zoufalstvím a nechal ji osamělou u Lilian a Stiga. Jeho hřích mu stahoval krk, až málem nemohl dýchat. Kdyby tam ještě zůstal, asi by se udusil, tím si byl jistý. Nemohl na Charlottu ani pohlédnout, nedokázal se setkat s jejím pohledem. Bolest spolu s obtěžkaným svědomím byla více, než unesl. Proto raději utekl do práce. Zachoval se zbaběle, to věděl. Ale už dávno o sobě ztratil všechny iluze. Není žádný silný, statečný člověk.

Neměla to ovšem odnést Sára. Nikdo neměl trpět. Niclas si sáhl na prsa a bolest ho málem paralyzovala. Seděl za stolem plným zdravotních složek a jiné dokumentace a napadlo ho, že tak nějak bolí infarkt. Bolest mu proudila celým tělem a soustřeďovala se do srdce. Jistě ani při srdečním záchvatu to nemůže být horší.

Prohrábl si vlasy. To, co se stalo a co musí skončit, bylo pro něho jako neřešitelný rébus. Přesto ho musí vyřešit. Dostat se ze slepé uličky. Dříve bylo všechno tak jednoduché. Jeho šarm, přizpůsobivost, otevřenost a slušnost ho uchránily od všech důsledků, kterým ho během let jeho jednání mohlo vystavit. Nakonec ale asi dospěl až na samý konec.

Na stole před ním zazvonil telefon. Přesto, že se cítil tak hrozně, musel začít uzdravovat nemocné.

S Majou v nosítku na břiše se Erika snažila uklízet. Měla ještě v čerstvé paměti poslední návštěvu Patrikovy matky, a proto zoufale zápasila s vysavačem. Doufala, že Kristina nebude mít žádný důvod k tomu, aby zašla i do patra, a tak se snažila alespoň přízemí uvést do přijatelného stavu.

Minule sem Kristina přijela, když byly Maje tři týdny a Erika se dosud vznášela v mlhách. Chuchvalce prachu byly velké jako krysy a špinavé nádobí se vršilo kolem dřezu. Patrik se sice několikrát pokusil uklízet, ale protože mu Erika vždycky podala Maju do náruče, jakmile se objevil, nedošel dál, než že vytáhl z komory vysavač.

Jakmile tehdy Kristina vstoupila, v obličeji se jí zračila nechuť, která povolila jen na okamžik, když hleděla na malou vnučku. Tak uplynuly tři dny, kdy Erika ve svém útlumu slyšela jen Kristinino brblání, jaké je štěstí, že přijela. Maja by z prachu, v němž musela žít, určitě onemocněla astmatem, a vůbec v její době žena nevysedávala celé dny u televize. Zvládla péči o dítě i jeho další sourozence, uklízela a nadto měla uvařené jídlo, když se manžel večer vrátil z práce. Naštěstí byla Erika příliš mimo, než aby ji tyto komentáře dokázaly rozhodit. Byla vděčná za chvíle, kdy Kristina vyjela s kočárkem nebo pomohla s koupáním a přebalováním. Teď už se však přece jen cítila fyzicky silnější a instinktivně chápala, že by bylo lepší se vyhnout důvodům kritiky.

Pohlédla na hodiny. Do Kristinina příjezdu zbývala asi hodina a ona pořád ještě nestačila umýt nádobí. A také musí utřít prach. Pohlédla na dceru. Maja spokojeně usnula při hluku vysavače a Eriku napadlo, jestli by nepomohl i jindy, když potřebují, aby usnula v postýlce. Přece se říká, že děti rády spí při monotónních zvucích, které vydávají třeba vysavač nebo sušička na prádlo. V každém případě by to stálo za zkoušku. Dosud dítě usínalo jen u jejího prsu nebo připoutané na břiše a to začínalo být neudržitelné. Možná by měla vyzkoušet metody, které byly popsané v literatuře. Před Majiným příchodem přečetla spoustu knih, ale skutečnost se od teorie dost lišila. Místo toho praktikovala s Majou filozofii „přežít minutu po minutě“, ale říkala si, že by už potřebovala nad věcí převzít kontrolu. Nemohlo přece být v pořádku, aby dvouměsíční dítě řídilo domácnost do té míry jako dosud. Kdyby to tak Erice vyhovovalo, bylo by to jiné, ale cítila, jak se stále víc propadá do deprese.

Rychlé zaklepání na dveře její myšlenky přerušilo. Buďto ta hodina uplynula rekordně rychle, nebo Kristina přijela o hodinu dřív. To druhé bylo pravděpodobnější a Erika se kolem sebe zoufale rozhlédla. No, už s tím nic nenadělá. Nasadila úsměv a šla otevřít.

„Ale drahoušku, ty tu stojíš v průvanu s Majou v náručí! Nastydne se, copak to nevidíš?“

Erika zavřela oči a počítala do deseti.

Patrik věřil, že to bude skvělé, když k nim jeho matka přijede. Věděl, že někdy byla trochu příliš… pořádná, možná by se to právě tak dalo nazvat, a i když Erika by si s ní normálně dokázala hravě poradit, od chvíle, kdy Maja přišla na svět, nebyla docela ve své kůži. Současně by si ale také potřebovala trochu odpočinout, a protože on měl málo času, bylo dobré vzít to, co se nabízelo. Znovu uvažoval, jestli by si Erika neměla s někým promluvit, s nějakým odborníkem. Ale na koho se obrátit? Ne, nejjednodušší asi bude prostě vyčkat. Jistě to přejde samo od sebe, jakmile si osvojí rutinu v péči o dítě, namlouval si. Nedovedl ale úplně potlačit neodbytné hryzání pochybností, jestli snad až příliš rád neuvěřil, že se všechno obejde bez jeho spoluúčasti.

Musel ale opustit úvahy o domově a věnovat se poznámkám, které měl na stole před sebou. Svolal schůzku do své kanceláře na devátou hodinu a zbývalo už jen pět minut. Jak očekával, Mellberg nakonec nenamítal, aby angažoval i ostatní, dokonce se zdálo, že to pokládal za samozřejmost. Všechno jiné by ve svých důsledcích bylo naprosto idiotské, dokonce i v jeho očích. Jak by mohl vyšetřování vraždy zvládnout sám, jen s pomocí Ernsta?

První vešel Martin a složil se do židle pro návštěvy, kterou tam Patrik měl. Ostatní si musí přinést vlastní.

„Co byt? Bude z toho něco?“ zeptal se Martina.

Ten se rozzářil. „Je to perfektní. Za dva týdny nám můžeš přijít pomoct se stěhováním.“

„Ale? Ty mi to dovolíš?“ smál se Patrik. „To je od tebe opravdu milé. Předložím to ke schválení doma. Erika si teď na můj čas dělá nároky, takže ti nic neslibuju.“

„Jasně,“ souhlasil Martin. „Pomoc při stěhování mi má kdo oplácet, takže si vystačíme i bez tebe.“

„Co to tu slyším o stěhování?“ Annika vcházela do kanceláře s šálkem kávy v jedné a blokem v druhé ruce. „Nemohu věřit svým uším. Ty se snad opravdu chceš usadit, Martine?“

Zrudl jako pokaždé, když ho Annika škádlila, ale úsměv na tváři mu zůstal.

„Slyšíš dobře. Já a Pia jsme si našli byt v Grebbestadu. Budeme se stěhovat za dva týdny.“

„No, sláva. Už bylo načase. Začala jsem se bát, že osamíš na špičce skleněné hory. Kdypak uslyšíme capot dětských nožiček?“

„Ech, nech toho. Dost se pamatuju, jak jsi sekýrovala Patrika, když se potkal s Erikou, a podívej se, jak dopadl. Ten chudák měl pocit, že svou ženu musí hned oplodnit, a teď vypadá aspoň o deset let starší.“ Mrkl na Patrika, aby zdůraznil, že to myslí žertem.

„Jo jo, jen řekni, když budeš potřebovat poradit, jak na to,“ dobíral si ho spokojeně Patrik.

Martin se právě chystal jízlivě odpovědět, když se u dveří sešli Gösta a Ernst se svými židlemi a chtěli současně projít. S brbláním Gösta ustoupil a Ernst se nonšalantně usadil doprostřed místnosti.

„Je tu hrozně těsno,“ namítl Gösta a Annika i Martin se trochu odsunuli.

„Když se chce, tak to jde,“ kysele připomněla staré přísloví Annika.

Poslední se přisunul Mellberg a spokojil se s tím, že zůstal stát v otevřených dveřích.

Patrik srovnal papíry před sebou a zhluboka se nadechl. Vědomí zodpovědnosti, spojené s nutností vyřešit případ, na něho těžce doléhalo. Nebylo to poprvé, ale přesto byl hodně nervózní. Necítil se dobře, když stál v centru dění, a úkol mu tiskl ramena k zemi. Ovšem jedinou alternativou by bylo, že by vyšetřování řídil Mellberg, a k tomu by rozhodně nechtěl nechat dojít. Takže musel začít.

„Jak víte, v této chvíli máme potvrzeno, že smrt Sáry Klingové nebyla nehoda, ale vražda. Sice se utopila, ale v plicích měla sladkou vodu, ne slanou mořskou. Z toho vyplývá, že byla utopena někde jinde a pak teprve hozena do moře. Ano, nejsou to pro vás žádné novinky, a všechny detaily najdete v Pedersenově zprávě, kterou Annika pro všechny zkopírovala.“ Poslal kolem hromádku papírů a každý si jeden vzal.

„Dá se zjistit, odkud voda v plicích pochází? Je tu například uvedeno, že ve vodě se našly zbytky mýdla. Můžeme zjistit, o jaký druh mýdla jde?“ zeptal se Martin a ukázal na jeden bod ve zprávě.

„Doufejme, že ano. Vodu analyzuje Státní kriminalistická laboratoř a za pár dní snad budeme vědět víc.“

„A co oblečení?“ pokračoval Martin. „Byla v té vaně oblečená, nebo svlečená? Protože asi můžeme předpokládat, že šlo o vanu.“

„Na to mám stejnou odpověď. Také její oblečení bylo odesláno na rozbor, a než budou provedeny příslušné zkoušky, víc nevíme.“

Ernst protočil panenky a Patrik na něho ostře pohlédl. Přesně věděl, oč mu jde. Záviděl, že Martin, a ne on sám, položil správné otázky. Zauvažoval, jestli je Ernst ještě někdy schopen pochopit, že pracují jako tým, aby vyřešili případ, a nejde o individuální závodění.

„Je to sexuální zločin?“ zeptal se Gösta a Ernst vypadal pokud možno ještě kyseleji, když dokonce i jeho partner v ulejvání přišel s důležitou otázkou.

„Zatím to nejde říct,“ odpověděl Patrik. „V každém případě bych ale chtěl, aby Martin ověřil, jestli v našich seznamech nemáme někoho, kdo byl odsouzen za sexuální násilí na dítěti.“

Martin přikývl a poznamenal si to.

„Dál se musíme ještě důkladněji zaměřit na rodinu,“ pokračoval Patrik. „Ernst a já jsme je už informovali, že Sára byla zavražděna, a mluvili jsme i s osobou, kterou za možného vraha označila Sářina babička.“

„Nech mě hádat,“ ozvala se kysele Annika. „Co takhle Kaj Wiberg?“

„Souhlasí. Předal jsem Patrikovi záznamy o všech kontaktech s rodinou během let,“ přikývl Gösta.

„To je zbytečná námaha a škoda času,“ vložil se do hovoru Ernst. „Je naprosto směšné si myslet, že by Wiberg měl se smrtí dítěte cokoliv společného.“

„Pravda, vy se přece znáte,“ uvědomil si Gösta a pátravě pohlédl na Patrika, jestli o tom ví.

Patrik přikývl. „V každém případě,“ skočil do řeči Ernstovi, který chtěl dál něco namítat, „budeme dál pokračovat s vyšetřováním, abychom ho mohli co nejdřív vyloučit. Musíme mít co nejširší záběr a dovědět se víc o dítěti a rodině. Myslím, že s Ernstem začneme u jejích učitelů, abychom zjistili, jestli nezaznamenali nějaký problém doma. Protože toho zatím víme tak málo, potřebovali bychom i asistenci místních médií. Mohl bys s tím pomoct, Bertile?“

Nedostal odpověď, a tak zvýšil hlas. „Bertile?“ Žádná odpověď. Mellberg se pohroužený do vlastních myšlenek opíral o rám dveří. Teprve když ho Patrik oslovil potřetí, konečně se pohnul. „Promiň, co jsi to říkal?“

Patrik znovu žasl nad tím, že zrovna Mellberg je jejich šéf.

„Ptal jsem se tě, jestli bys mohl mluvit s místním tiskem. Informoval bys je, že jde o vraždu a že jsou pro nás důležitá veškerá pozorování občanů. S tím případem nejspíš opravdu budeme potřebovat veškerou myslitelnou pomoc.“

„Ale ano, jistě,“ potvrdil Mellberg, stále ještě trochu duchem nepřítomný. „Jistě, pohovořím s novináři.“

„Tak dobře. Na nic víc už zřejmě dnes nepřijdeme,“ poznamenal Patrik a sepjal ruce. „Máte další otázky?“

Nikdo se neozval a po několika vteřinách ticha začali všichni jako na daný signál sbírat své věci.

„Ernste?“ Patrik zastavil kolegu v okamžiku, kdy hodlal vyplout ze dveří.

„Můžeš být za půl hodiny připravený k odjezdu?“

„Odjezdu? A kam?“ zeptal se s obvyklou neochotou.

Patrik se hluboce nadechl. Někdy jako by si jen myslel, že mluví, zatímco se mu to ve skutečnosti jen zdálo.

„Do Sářiny školy. Pohovořit si s jejím učitelem,“ řekl přehnaně zřetelně.

„Aha. Za půl hodiny to půjde,“ potvrdil Ernst a obrátil se k Patrikovi zády.

Ten po něm rozzlobeně blýskl očima. Dá mu ještě dva dny. Pak se snad odváží Mellbergovi postavit a ve vší diskrétnosti si vzít za partnera Martina.

Strömstad 1924

Požitek novosti popravdě začínal vychládat. Zima byla naplněna milostnými schůzkami a zpočátku si užívala každého okamžiku. Ale s blížícím se jarem se začínala vkrádat nechuť. Vlastně už přestávala chápat, co na něm viděla tak atraktivního. Jistěže vypadal moc dobře, to mu upřít nemohla, ale mluvil jako venkovský buran a táhl z něj lehký pach potu, který jí dříve nevadil. Kromě toho jak se noc zkracovala, bylo stále obtížnější se za ním dostat. Jednoduše s tím prostě skončí, rozhodla se, když seděla před zrcadlem ve svém pokoji.

Dooblékla se a šla dolů posnídat s otcem. Byla s Andersem právě včera a po krátké noci se cítila unavená. Políbila otce na tváře, usadila se u stolu a bezmyšlenkovitě začala loupat vajíčko. Únava způsobila, že se jí z pachu vejce zvedal žaludek.

„Není ti něco, srdíčko moje?“ zeptal se starostlivě otec a hleděl na ni přes stůl.

„Jsem jen unavená,“ postěžovala si. „Nemohla jsem spát.“

„Chudáčku,“ řekl soucitně. „Něco si sněz a jdi si ještě lehnout. Asi bych tě měl zavézt na vyšetření k doktoru Fernovi, připadáš mi po té dlouhé zimě hodně bledá.“

Agnes se musela usmát a tvář skryla za ubrouskem. Pokorně otci odpověděla: „Ano, byla jsem trochu unavená. Ale to kvůli té věčné tmě. Uvidíš, že teď na jaře se zase vzchopím.“

„Hm, doufejme, že ano. Ale uvažuj, jestli by tě neměl prohlédnout doktor.“

„Ano, otče,“ přinutila se sníst kousek vajíčka. To ale neměla. V tom okamžiku se jí zvedl žaludek. S rukou na ústech se zvedla od stolu a utíkala k toaletě. Sotva stačila zvednout víko, a už se z ní vyvalila kaskáda včerejší večeře smíchaná se žlučí. Do očí jí vhrkly slzy. Žaludek se obrátil ještě několikrát a Agnes musela chvíli čekat, až se konečně uklidní. Pak si s nechutí otřela ústa a na třesoucích se nohách vyšla ven. Přede dveřmi stál její otec.

„Miláčku, něco ti nesedlo?“

Zavrtěla beze slova hlavou a polkla, aby zapudila nepříjemnou chuť v ústech.

August ji objal kolem ramen a usadil v jídelně do křesla. Položil jí dlaň na čelo.

„Agnes, jsi studená a zpocená. Hned doktora zavolám, aby se na tebe přišel podívat.“

Chabě přikývla a položila se na gauč. Za zavřenými víčky se s ní točil celý pokoj.

Jako by žila ve snovém světě bez spojení se skutečností. Neměla žádnou možnost volby, přesto si neustále kladla otázku, jestli udělala dobře. Anna věděla, že ji nikdo nechápe. Proč se vrátila k Lucasovi, když se jí konečně podařilo od něj osvobodit? Proč to udělala poté, co napadl Emmu? Odpověď byla jednoduchá. Domnívala se, že je to pro ni a děti jediný způsob přežití. Lucas byl vždycky nebezpečný, ale současně se i ovládal. Teď ale jako by v něm něco prasklo a dřívější ovládání se měnilo v hotové šílenství. Opravdu jen tím slovem to mohla popsat: šílenství. Bylo v něm vždycky, to dobře tušila. Možná právě skryté potenciální nebezpečí ji k němu kdysi přilákalo. Teď, když vytrysklo na povrch, byla k smrti vyděšená.

To, že ho s dětmi opustila, nebyl jediný důvod, proč se přestával kontrolovat. Spojilo se proti němu více faktorů.

Práce, v níž vždycky vynikal, ho rovněž zklamala. Stačilo několik nevydařených obchodů a měl po kariéře. Krátce před tím, než se k němu Anna vrátila, se setkala s jedním jeho kolegou a ten jí vyprávěl, že se Lucas chová čím dál podivněji. Docházelo u něho k výbuchům vzteku a agresivním výpadům vůči okolí. Když nakonec přitiskl ke zdi důležitého zákazníka, dostal okamžitou výpověď. Zákazník ho dokonce nahlásil policii za napadení a mělo se začít vyšetřovat.

Zprávy o jeho psychickém stavu ji celou dobu odloučení velice zneklidňovaly. Ale teprve když po týdnu dovolené přijela do bytu, který jí totálně zdemoloval, pochopila, že nemá možnost volby. Ublížil by jí, nebo ještě hůře – mohl by ublížit dětem, pokud by se mu ne

podrobila a nevrátila se k němu. Adrian a Emma budou v bezpečí, jen pokud budou otci nablízku.

Anně bylo jasné, že se dostala z louže pod okap. Stala se vězněm ve svém domově s agresivním a iracionálním Lucasem jako věznitelem. Přinutil ji, aby opustila zaměstnání na částečný úvazek ve stockholmské aukční síni přesto, že práci milovala a nacházela v ní uspokojení. Nedovolil jí vyjít z domu kromě nejnutnějšího nákupu a odvézt nebo vyzvednout děti. Novou práci si dosud nenašel a zdálo se, že ji ani nehledá. Museli opustit krásný velký apartmán na Östermalmu a tísnili se v malém dvoupokojovém bytě na okraji města. Dokud ale netloukl děti, dokázala se se vším vyrovnat. Sama měla zase modřiny a bolelo ji celé tělo, ale svým způsobem to bylo jako vklouznout do dobře vyšlápnutých bot. Tolik let žila tímto způsobem života, že krátká doba svobody jí připadala už neskutečná, nepatřila k jejímu reálnému životu. Snažila se, seč mohla, aby si děti ničeho nepovšimly. Podařilo se jí Lucase přemluvit, aby děti dál chodily do školky, a před nimi předstírala, že je všechno v nejlepším pořádku. Nebyla si však jistá, že se jí dařilo je podvést. Přinejmenším ne Emmu, které už byly čtyři roky. Zpočátku byla nadšená, že se vrátili k tatínkovi, ale čím dál častěji se na Annu dívala hodně pátravě.

Přestože si Anna stále namlouvala, že její rozhodnutí bylo správné, v duchu věděla, že takto nemůže žít do konce života. Lucase se bála stále víc. Nepochybovala, že jednoho dne překročí hranici a zabije ji. Otázkou bylo, jak vyváznout. Několikrát váhala, jestli nemá zavolat Erice a poprosit ji o pomoc, ale jednak Lucas telefon hlídal, jednak vůči takovému kroku cítila silné zábrany. Tolikrát se už na Eriku spoléhala a pro jednou cítila, že se se svou situací musí vypořádat sama jako dospělá žena. Pomalu si udělala plán. Musí mít proti Lucasovi dostatečně důkazů, aby o jeho týrání nemohly být pochybnosti. Pak by ona a děti dostaly ubytování v azylovém domě. Párkrát už měla velkou chuť se tam obrátit o pomoc, ale vždycky znovu usoudila, že by to bylo jen dočasné řešení. Pak by se znovu vrátila do pekla.

Začala si dokumentovat všechno, co šlo. V jednom z obchodních domů cestou do školky byl fotoautomat a tam si několikrát vyfotila svá zranění. Zapsala k nim data a dobu, kdy jí je způsobil, a fotky uložila za rám jejich svatební fotografie. Cítila v tom symboliku. Brzy bude mít dost důkazů na to, aby mohla svůj osud a osud dětí vložit do jiných rukou. Do té doby prostě musí vydržet.

Když před školou zahnuli na parkoviště, byla právě přestávka. Spousta dětí běhala v teplém oblečení venku v ostrém větru. Ze zimy si nic nedělaly. Patrik spěchal, aby byl co nejdřív uvnitř.

Jejich holčička by za pár let měla chodit právě do této školy. Byla to příjemná myšlenka a dokázal si živě představit, jak tu hopsá Maja se světlými copánky a chybějícími předními zuby právě tak, jak to viděl na staré Eričině fotce. Doufal, že jí Maja bude podobná. Jako malá byla Erika strašně sladká a v jeho očích se to nezměnilo.

Přistoupil k prvním pootevřeným dveřím a zaklepal na ně. Třída byla světlá a příjemná, s velkými okny a barevnými dětskými obrázky na zdech. Mladá učitelka seděla za katedrou, pohroužená do papírů před sebou. Škubla sebou, když zaslechla zaklepání.

„Ano?“ zeptala se a navzdory svému mládí už měla perfektní učitelský hlas, takže Patrik musel potlačit nutkání, aby se postavil do pozoru a uklonil se.

„Jsme od policie a hledáme učitele Sáry Klingové.“

Na ženině obličeji se objevil trpký výraz. Přikývla. „To jsem já.“

Zvedla se a šla k nim s nataženou rukou. „Beatrice Lindová. Učím děti od první třídy do třetí.“ Naznačila, aby se posadili na některou z židliček, které stály za lavicemi.

Patrik si připadal jako obr, když si opatrně sedal. Byl to pohled pro bohy, jak se Ernst snažil poskládat své dlouhé údy a srovnat se na maličkou židličku, a Patrik se musel usmát. Hned ale zvážněl a pohlédl na učitelku.

„Je to strašná tragédie,“ ozvala se chvějícím hlasem. „Dítě je jeden tady, a další je pryč…“ Teď se jí třásl i spodní ret. „A utopit se…“

„No, teď se ukázalo, že to nebyla nešťastná náhoda.“ Patrika udivilo, že se taková novinka dosud nestačila obecně rozšířit. Beatrice vypadala velice překvapeně.

„Co tím myslíte, že to nebyla nešťastná náhoda? Přece se utopila…“

„Sára byla zavražděna,“ vysvětlil Patrik a sám slyšel, jak drsně to zaznělo. Měkčím tónem dodal: „Nezemřela nešťastnou náhodou, a proto bychom se toho o ní potřebovali dovědět co nejvíc. Jaká byla, jestli neměla problémy doma, prostě všechno.“

Viděl, že Beatrice je tou novinkou stále ještě ohromená, ale už jí to začínalo docházet. Po chvilce se vzpamatovala: „Co bych vám o ní řekla… Sára byla…,“ zarazila se a hledala vhodné slovo. „Sára byla velice živé dítě. V dobrém i zlém. Kde byla Sára, nebyl ani chvíli klid, a popravdě se s ní někdy těžko udržoval ve třídě pořádek. Byla vůdčí typ a ostatní se ji snažili napodobovat. Kdyby se mi to nepodařilo včas zarazit, byl by ve třídě hotový chaos. Současně…,“ znovu zaváhala a hledala slova, „současně měla spoustu kreativní energie. Neobyčejně krásně kreslila a byla všestranně výtvarně nadaná. Měla takovou fantazii, s jakou jsem se dosud u žádného jiného školáka nesetkala. Bylo to v podstatě velice tvořivé dítě, ať šlo o lumpačiny, nebo něco pozitivního.“

Ernst se zavrtěl na malé židličce a vstoupil do hovoru: „Slyšeli jsme, že měla velký problém, označují to nějaká písmena, DAMP nebo tak nějak.“

Když Beatrice zaslechla jeho pohrdavý tón, ostře na něho pohlédla a k Patrikově uspokojení Ernst trochu schlípl.

„Sára trpěla hyperaktivitou, to souhlasí. Měla poruchu pozornosti, motoriky a percepce. Ve škole jsme jí poskytovali zvláštní péči, a protože současné výzkumy v oboru už hodně pokročily, můžeme takovým dětem nabídnout všechno, co k bezvadnému fungování potřebují.“ Znělo to jako přednáška a Patrik pochopil, že tato věc se jí osobně hluboce dotýká.

„Jak se u ní problém projevoval?“ zeptal se.

„Jak jsem už říkala. Byla nesmírně energická a měla občas nával vzteku. Současně se však vyznačovala nesmírnou tvořivostí. Nebyla zlá, to rozhodně ne, ani nevychovaná, jak o ní někdo říkal. Jednoduše řečeno obtížněji řídila své impulzy.“

„Jak na to reagovaly ostatní děti?“ Patrik teď už byl upřímně zvědavý.

„Různě. Některé s ní nedokázaly vyjít a vyhýbaly se jí. Jiné ale její výkyvy přijímaly s nadhledem a vycházely s ní dobře. Její nejlepší kamarádkou byla zřejmě Frida Karlgrenová. Bydlely kousek od sebe.“

„Ano, s tou jsme už mluvili,“ přikývl Patrik. Pokusil se na židličce nalézt pohodlnější polohu. Píchalo ho v noze a chytala ho křeč do pravého lýtka. Ze srdce doufal, že i Ernst cítí něco podobného.

„A co rodina?“ vmísil se do hovoru Ernst. „Nevíte, jestli Sára neměla nějaké problémy doma?“

Patrik zakryl spokojený úsměv, když zahlédl, jak si kolega masíruje nohu.

„V tomto ohledu vám nepomohu,“ stiskla Beatrice rty. Očividně neměla ve zvyku povídat o rodinných poměrech svých žáčků. „Při několika příležitostech jsem se setkala s jejími rodiči a babičkou a zdáli se mi příjemní. Od Sáry jsem nedostala žádný náznak, že by doma bylo něco v nepořádku.“

Zvonek ohlásil konec přestávky a podle ruchu na chodbě se děti vracely do tříd.

Beatrice vstala a natáhla k nim ruku na znamení, že rozhovor končí. Patrik se namáhavě zvedl z židličky a koutkem oka viděl, jak se Ernst snaží oživit krevní oběh v jedné noze, která mu zjevně trnula. Vyklopýtali ze třídy jako dva staří chromí dědkové.

„K čertu, to bylo ale nepohodlné sedění,“ prskal Ernst, když směřovali k autu.

„Jo, člověk už není tak ohebný jako dřív,“ mínil Patrik a usadil se na pohodlné sedadlo s pořádným prostorem pro nohy. Najednou to cítil jako úžasný luxus.

„Mluv sám za sebe. Moje fyzická je stejná, jako když mi bylo dvacet, ale nikdo není stavěný na to, aby seděl na miniaturách židlí.“

Patrik změnil téma hovoru. „Moc jsme se tam toho nedozvěděli.“

„Podle mě to dítě bylo pěkný prevít,“ usoudil Ernst. „Teď se všechny děti, které se neumějí chovat, omluví nějakou zatracenou diagnózou. Když jsem byl malý já, tak se takoví výlupci vychovávali rákoskou. Ale teď jsou na všechno medicíny a pohovory u psychologů. Není se co divit, že celá společnost jde k čertu.“

Zachmuřeně hleděl z okénka a potřásal hlavou.

Patrik se s odpovědí nenamáhal. Nemělo by to smysl.

„Ty ji opravdu chceš zase krmit? V mé době se dítě krmilo až po čtyřech hodinách.“ Kristina se kriticky zahleděla na Eriku, která usedla do křesla s Majou v náručí, aby ji nakojila po pouhých dvou a půl.

V této chvíli už Erice bylo jasné, že je lepší nic nekomentovat, a Kristininy rady ignorovala. Během dopoledne si jich vyslechla už několik a měla toho dost. Její nepovedená snaha o úklid samozřejmě nevedla k ničemu. Teď Kristina s vysavačem šmejdila po bytě jako šílená a přitom mumlala poznámky o svém oblíbeném tématu: Prach vyvolává u dětí astma. Předtím demonstrativně umyla nádobí, které stálo kolem dřezu na kuchyňské lince, a stačila Eriku poučit o tom, jak se to dělá správně. Má se všechno okamžitě opláchnout, aby na nádobí nezaschly zbytky jídla, a úplně nejlepší je ho rovnou pořádně umýt a neodkládat… Se skřípajícími zuby se Erika snažila soustředit na to, jak si pěkně zdřímne, až Kristina odjede s kočárkem ven. I když si už nebyla jistá, jestli to za tu obtíž stojí.

Pohodlně se v křesle srovnala a přiložila Maju k prsu. Dítě cítilo napětí ve vzduchu a většinu dne prokňouralo a proplakalo. Teď se divoce bránilo, když se ho Erika snažila uklidnit mlékem. Stékal po ní pot, jak zápasila s dítětem. Vydechla si, když konečně Maja rezignovala a začala sát. Opatrně, aby ji nevyrušila, si zapnula televizi, kde právě běžel její oblíbený program, a snažila se v něm orientovat. Kristina na obrazovku kriticky pohlédla.

„Fuj, že se na takové pitomosti můžeš dívat! Proč si raději nepřečteš knížku?“

Erika odpověděla zesílením zvuku a vteřinu si vychutnávala svůj vzdor. Když však zahlédla Kristinin výraz, zase televizi ztlumila. Taková revolta by ji mohla stát víc, než co zasluhovala.

Pohlédla na hodinky. Proboha, ještě není ani dvanáct. Uplyne celá věčnost, než se Patrik vrátí domů. A pak bude následovat druhý stejný den. Teprve pak si Kristina sbalí svoje saky paky a odjede domů, spokojená, jak úžasně pomohla synovi a nastávající snaše. Celé dva dlouhé dny…

Strömstad 1924

Vlídnější počasí dělalo s náladou kameníků botové divy. Když Anders přišel do práce, slyšel, že ostatní už začali s rytmickým bušením kladívek do páčidel. Chystali díru pro střelný prach, aby mohli odstřelit velký kus skály. Jeden držel páčidlo a dva další se střídali, dokud nevyhloubili pořádnou jamku. Pak do ní nasypali prach a zapálili. Pokus s dynamitem ale nefungoval. Síla byla příliš velká, žula se rozpadla na prach a rozprskla na všechny strany.

Chlapi na Anderse pokývli, když procházel kolem nich, ale neztratili ani vteřinu.

S pocitem velkého štěstí u srdce zamířil o kus dál, kde vytesával žulu na sochu. Práce šla během zimních měsíců hodně pomalu, protože někdy byl takový mráz, že se kámen nedal opracovávat. Dlouhý čas čekala práce na příchod tepla a bylo těžké vystačit s penězi. Teď ale zase mohl pořádně pokračovat a na zimu si nakonec stěžovat nemohl. Přinesla mu jinou radost.

Někdy stěží věřil, že je to pravda. Že opravdu z nebe sestoupil anděl a ulehl do jeho postele. Na každou minutu, kdy byli spolu, měl nádhernou vzpomínku, kterou v srdci hýčkal. Pomyšlení na budoucnost mu ovšem radost kalilo. Občas se na ni snažil zavést hovor, ale ona ho pokaždé umlčela polibkem. O tom teď nebudou mluvit, a ostatně se vždycky všechno nějak srovnalo. Začínal věřit jejím slovům, že stejně jako on doufá v jejich společnou budoucnost a že to bude dobré.

V srdci byl velký romantik a snil o tom, že velká láska překoná všechny překážky. Pochopitelně, nepatřili ke stejné společenské třídě, ale byl schopný a tvrdě pracoval a snad se o ni dokáže postarat. Nebude to samozřejmě lehké, ale jestli ho miluje tolik jako on ji, pak bohatství pro ni nebude tak důležité a pro život s ním snad něco obětuje.

V den, jako byl dnešní, kdy svítilo jarní slunce a zahřívalo mu prsty, skutečně doufal, že všechno bude takové, jak si přál. Teď už čekal jen na to, kdy mu dovolí, aby si promluvil s jejím otcem, a v duchu si sestavoval, co mu řekne.

S bušícím srdcem uvolňoval kvádr ze skály. Hlavou mu vířila správná slova a obrazy Agnes.

Arne podrobně v novinách studoval úmrtní oznámení. Svraštil nos. Dotklo se ho. Použili k ilustraci medvídka a to se mu opravdu nelíbilo. Takové oznámení má obsahovat jen křesťanské církevní symboly, nic jiného. Medvídek vhodný není.

Ale co nakonec mohl čekat? Ten chlapec byl pro něho od začátku jen zklamáním a nemohlo ho překvapit nic, co udělal. Taková ostuda. Jak mohl mít tak zbožný člověk jako on za syna někoho, kdo sešel ze správné cesty? Lidé neuměli nic lepšího než se snažit, aby mezi nimi došlo k usmíření. Tvrdili, že syn podle toho, co o něm zaslechli, je příjemný inteligentní muž, dokonce má úctyhodné zaměstnání jako lékař. Nejvíc to byly ženské, co za ním chodily s takovými řečmi. Chlapi aspoň nežvanili o tom, o čem neměli ani páru. Jistě mohl souhlasit, že syn má dobré povolání a zdá se, že žije spořádaně, ale když člověk nenosí ve svém srdci Boha, nemělo to žádný význam.

Arne by si nejvíc ze všeho přál, aby syn šel ve stopách jeho dědečka a stal se knězem. On sám se takových plánů musel brzy vzdát, protože otec propil všechny peníze, za něž by Arne mohl dosáhnout patřičného vzdělání. Místo toho se musel spokojit s prací kostelníka a alespoň tak přebývat v Božím stánku.

Ale ani církev už nebyla tím, čím bývala. Dříve každý věděl, kde je jeho místo, a ke knězi choval hluboký respekt. Lidé se řídili slovy velkého kněze a kazatele Schartause, který žil v osmnáctém století a podle něhož si před Bohem byli všichni rovni, ale nikdo nesměl narušovat zavedený společenský pořádek. Nikdo tehdy neplýtval časem na to, v čem dokonce i dnešní kněží nacházeli potěšení: tanci, hudbě, spolužití před manželstvím, aby jmenoval aspoň něco. To nejhorší, s čím se opravdu nemohl smířit, byl fakt, že kněžský šat dnes mohly obléknout i ženy. To opravdu nechápal. Copak v Bibli zřetelně nestojí, že ženy mají v církevním společenství mlčet? O čem se tu dalo diskutovat? Ženy přece v roli farářek nemají co dělat. Mohou být oporou kněze jako jeho manželka, nebo dokonce i pracovat jako diákonky, ale jinak se mají držet zpátky. Bylo to hodně těžké období, když kostel ve Fjällbace opanovala žena. Musel o nedělích jezdit poslouchat slovo Boží až do Kville a samozřejmě odmítl chodit do práce. Bylo to drahé, ale vyplatilo se to. Nepořádek se podařilo zažehnat, a i když byl nový kněz podle jeho cítění trochu příliš moderní, byl to přinejmenším muž. Teď už potřeboval dohlédnout jen na to, aby i ženu, která tu byla ve funkci sbormistra, nahradili mužem, i když to v tomto postavení přece jen nebylo tak důležité.

Arne pochmurně otočil list v novinách. Kdyby aspoň Asta kolem něho celé dny nechodila s žalostným obličejem. Věděl, že je to kvůli děvčeti. Bolelo ji, že syna nemůže vidět, i když teď bydlí tak blízko. Vysvětlil jí však, že musí být ve své víře a přesvědčení pevná. Sice je smutné, co se dítěti stalo, ale on si vždycky myslel, že to tak musí dopadnout. Syn sešel ze své správné cesty a dříve nebo později musel přijít trest. Zalistoval zpět a znovu uviděl medvídka. Bylo to ostudné…

Mellberg necítil své obvyklé uspokojení, přestože stál v centru zájmu médií. Dokonce ani nesvolal tiskovou konferenci, ale jednoduše pozval několik novinářů z místního tisku do své kanceláře. Pomyšlení na dopis zastínilo všechno, co se teď dělo, a nedovedl se soustředit na nic jiného.

„Máte nějaké konkrétní stopy?“ Jeden z mladých pisálků dychtivě čekal na jeho odpověď.

„Nic, o čem bych dnes mohl mluvit,“ odvětil krátce.

„Podezříváte někoho z rodiny?“ Otázku položil zpravodaj konkurenčních novin.

„Prošetřujeme všechny možnosti, ale nic konkrétního neukazuje jedním směrem.“

„Šlo o sexuální zločin?“ Znovu tentýž dotěra.

„O tom zatím nemohu mluvit,“ ozval se Mellberg chabě.

„Jak jste zjistili, že jde o vraždu?“ Konečně se ke slovu dostal třetí novinář. „Ukazují na to nějaké stopy na těle oběti?“

„Z důvodů vyšetřování o tom nemohu mluvit,“ odpověděl Mellberg a viděl, jak na tvářích reportérů roste nespokojenost. Mluvit s médii bylo vždycky jako kráčet po tenkém ledě. Prozradit jim dost, aby měli pocit, že s nimi policie spolupracuje, ale ne tolik, aby to narušilo vyšetřování. Obvykle si říkal, že toto balancování skvěle ovládá, ale dnes se těžko soustředil. Stále nevěděl, jak má naložit s informací, která mu přišla v dopise. Mohla by to snad dokonce být pravda?

Jeden z reportérů na něho vyzývavě hleděl a Mellbergovi došlo, že nezachytil otázku.

„Promiňte. Můžete to zopakovat?“ požádal trochu zmateně a muž ho přemítavě pozoroval. Setkali se už vícekrát při podobných příležitostech a Mellberg býval spíše vychloubačný, a ne pomalý a roztržitý jako dnes.

„Ptal jsem se, jestli rodiče v našem kraji mají důvod bát se o své děti.“

„Vždycky rodičům doporučujeme, aby na své děti dohlíželi, ale rád bych podtrhl, že tento případ by neměl vést k nějaké masové hysterii. Jsem si jist, že šlo o výjimečnou událost a že brzy budeme pachateli na stopě.“

Zvedl se na znamení, že audience je u konce, a žurnalisti poslušně sesbírali bloky a poděkovali. Všichni měli pocit, že na komisaře měli víc tlačit, ale současně dobře věděli, že je třeba dbát o dobrou spolupráci. Ostří hoši se hodili do velkých měst, ale tady často všichni navzájem sousedili a jejich děti chodily do stejné školy nebo sportovních oddílů, a tak si museli nechat zajít chuť na velká odhalení.

Mellberg se spokojeně opřel do židle. Navzdory své roztržitosti neposkytl novinám víc, než chtěl, a zítra budou jeho slova na první straně tisku celého kraje. Doufejme, že se veřejnost trochu probere a přijde s nějakými informacemi. Většinou se mezi těmi zbytečnostmi, kterými je pak telefon zahlcen, najde i ryzí zrnko. Vytáhl ze stolu dopis a znovu se do něho začetl. Dosud se zdráhal uvěřit svým očím.

Strömstad 1924

Ležela ve svém pokoji s mokrým ručníkem přes čelo. Lékař ji důkladně vyšetřil a pak nařídil, aby zůstala v posteli. Teď mluvil dole v salonu s otcem a ona na okamžik znervózněla, jestli u ní něco vážného nenašel. V jeho očích viděla něco zneklidňujícího, ale v příštím okamžiku to zmizelo. Poklepal ji po ruce a ujistil ji, že bude zase v pořádku. Jen musí chvíli odpočívat.

Přece tomu milému doktorovi nemohla vykládat, proč je unavená. Její zdraví jistě ovlivnily všechny ty pozdní noci během zimy. Toho si byla sama dobře vědoma, ale nemohla o tom s nikým mluvit. Snad jí napíše něco na posílení a rozhodla se už, že dobrodružství s Andersem ukončí, takže bude v noci zase spávat ve vlastní posteli. Než k tomu dojde, neuškodí si trochu zalenošit a být obsluhovaná jako nemocná. Zamyslela se nad tím, na co by měla chuť k obědu. Včerejší večeře zmizela v odpadu a teď by už něco snědla. Třeba palačinky? Nebo masové kuličky s vařenými brambory, smetanovou omáčkou a brusinkami, jak to připravovala jejich kuchařka?

Ozvaly se kroky na schodech, proto zalezla hlouběji pod deku a trochu zanaříkala. Budou to masové kuličky, rozhodla se pevně vteřinu předtím, než se dveře jejího pokoje otevřely.

Od včerejška v něm vřel vztek. Ta zatracená ženská opravdu nemá nejmenší zábrany. Poštvat na něj policii! Nebyl tak hloupý, aby nepochopil, jak rychle se takové řeči roznesou. Nezáleželo na tom, co řekne on – lidé si budou pamatovat jen to, že ho vyslýchala policie v souvislosti se smrtí dítěte. Svíral pěsti, až mu klouby bělaly, a po chvilce se rozhodl, oblékl bundu a pevným krokem vyšel ven. Zábradlí mezi pozemky mu nedovolovalo přejít rovnou, tak musel sejít na cestu a pak zpět ke vchodu Florinových. Ujistil se, že z domu předtím odešli Niclas i Charlotta. Teď ta zatracená čarodějnice něco uslyší. Protože předpokládal, že stejně jako všichni ostatní nezamyká vstupní dveře, nezdržoval se klepáním a vstoupil rovnou do kuchyně. Poskočila, když vešel, ale rychle se vzpamatovala a nasadila vznešený výraz. Myslela si o sobě, že je skutečně „někdo“. Jako by to byla královna všech ďáblů, a ne jen obyčejná maloměstská potvora.

„Jak si to představujete, poslat na mě policii?“ zařval a bouchl pěstí do stolu.

Ledově na něho pohlédla. „Ptali se, jestli víme o někom, kdo by rodině přál něco zlého, tak jsem pochopitelně hned pomyslela na vás. A jestli z mého domu okamžitě nezmizíte, tak jim hned zavolám. Aspoň sami uvidí, čeho jste schopen.“

Musel se hodně krotit, aby proti ní nevyrazil a nesevřel jí krk. Její ostentativní klid jeho vztek vystupňoval, až viděl rudě.

„Jen se opovažte, vy ježibabo!“

„No to se spolehněte, že se opovážím. Vyhrožujete

mně i celé rodině a obtěžujete nás.“ Teatrálně si sáhla na prsa a nasadila výraz trpitelky, který u ní příšerně nenáviděl.

Pokaždé se jí dařilo přisoudit mu roli zloducha a sobě zhrzené oběti. I když to ve skutečnosti bylo opačně. Opravdu se snažil být lepší než ona, neklesnout na její úroveň. Ale před dvěma lety se rozhodl, že když chce válku, má ji mít, a od té doby byly mezi nimi všechny prostředky povoleny.

Musel se znovu ze všech sil ovládnout a mezi sevřenými zuby procedil: „Na štěstí se vám to nepodařilo. Policie vašim lžím nevěřila.“

„Možná se zabývají ještě někým jiným,“ zle poznamenala Lilian.

„Co máte na mysli?“ zeptal se výhružně, ale sám si odpověděl, když pochopil, kam míří. „Morgana nechte na pokoji!“

„Ani se nemusím namáhat,“ škodolibě utrousila. „Policie tak jako tak brzy zjistí, kdo ještě v domě bydlí a komu haraší v hlavě. Stačí, aby se podívali do svých záznamů.“

„Vaše oznámení byly jen nesmysly, to dobře víte. Morgan na váš pozemek nikdy nevstoupil, natož aby po něm běhal a koukal vám do oken.“

„Já vím jen to, co jsem viděla,“ řekla Lilian. „A policie se dovtípí hned, jak se podívá do starých hlášení.“

Neodpověděl jí. Nemělo to smysl. Soptil vzteky.

Martin byl hluboce zabrán do papírů před sebou, takže když Patrik zaklepal na dveře, pořádně povyskočil.

„Nechtěl jsem ti způsobit infarkt,“ usmál se Patrik. „Máš chvíli času?“

„Jistě, pojď dál.“ Mávl na něho. „Tak jak to jde? Dozvěděli jste se něco od učitele?“

„Od učitelky,“ upřesnil Patrik. „Ne, moc nám to nepřineslo,“ řekl a netrpělivě si poklepával po noze. „Nevěděla o žádných problémech, které by s rodinou souvisely.

Naproti tomu jsme si udělali lepší obrázek o děvčeti. Sára zřejmě měla všechny příznaky syndromu poruchy pozornosti DAMP a někdy to s ní muselo být dost náročné.“

„V jakém ohledu?“ zeptal se Martin, který o této nemoci měl jen slabé povědomí, ale dobře věděl, že v posledních letech ji lékaři diagnostikovali dost často.

„Nadbytek energie, neklid, agresivita, pokud nemůže dosáhnout svého, potíže s koncentrací.“

„To skutečně vypadá, že s ní bylo těžké pořízení,“ souhlasil Martin.

Patrik přikývl. „Také si to myslím, i když učitelka nic takového nevyslovila.“

„Ty sis sám ničeho nevšiml?“

„Kontakt s ní měla spíš Erika. Většinou jsem ji sotva zahlédl a říkal jsem si, že je asi hodně živá. Nic jiného mě nenapadlo.“

„A jaký je rozdíl mezi DAMP a ADHD?“ zeptal se Martin. „Mám pocit, že se oba názvy používají pro stejné příznaky.“

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny Patrik. „Nevím, jestli její problém může mít souvislost s vraždou, ale někde začít musíme, že?“

Martin přikývl a ukázal na lejstra před sebou. „Procházel jsem všechna hlášení sexuálních zločinů za poslední roky a nic z toho se úplně nehodí. Nějaká se týkají týrání dětí v rodině, ale ta jsme museli založit pro nedostatek důkazů. Na jedno z nich se asi pamatuješ – otec, který napadl svou dceru.“

Patrik přikývl. Žádný případ po sobě nenechával takovou pachuť jako právě tento. „Torbjörn Stiglund, ale ten je pořád ve vězení, ne?“

„Ano. Volal jsem tam a ověřil si, že nedostal žádnou propustku. Takže ho můžeme vyloučit. To ostatní jsou spíš znásilnění dospělých a několik případů omezování osobní svobody, ale i v těch šlo o dospělé. Tady se nám objevilo jedno známé jméno.“

Martin ukázal na desky, které předtím ležely na Patrikově stole. „Snad nemáš nic proti tomu, že jsem si u tebe vzal případ Florinových.“

Patrik zavrtěl hlavou. „Ne, v pořádku. Předpokládám, že mluvíš o Lilianiných udáních na Morgana Wiberga?“

„Ano. Lilian tvrdí, že se plížil kolem jejich domu a při několika příležitostech nahlížel do okna, když se převlékala.“

„Ano, četl jsem to,“ přitakal Patrik unaveně. „Ale po pravdě nevím, jak se k tomu stavět. Připadá mi, že většinou jde o samé smyšlenky a policie na tom jen plýtvá silami.“

„Ano, jsem nakloněn s tebou souhlasit. Ale současně nemůžeme zavírat oči před možností, že v sousedním domě bydlí potenciální voyeur. Vždyť víš, sexuální zločiny často začínají právě takhle,“ mínil Martin.

„Já vím, ale stejně mi to připadá přitažené za vlasy. Kdo ví, jestli to Lilian líčí správně – a o tom hodně pochybuju. Pokud by se Morgan skutečně zajímal o svlečenou dospělou ženu, neukazuje to nic na to, že by měl sexuální zájem o dítě. Navíc nevíme, jestli Sářina vražda byla spojena se sexuálním násilím. Pitva to nepotvrdila. Ale na Morgana se ovšem můžeme podívat blíž. Aspoň si s ním pohovořit.“

„Existuje nějaká možnost, že bych jel s tebou?“ zeptal se rozčileně Martin. „Nebo budeš pořád pracovat s Ernstem?“

Patrik se ušklíbl. „Doufám, že ne. Pokud jde o mě, můžeme jet spolu, jen nevím, co na to řekne Mellberg.“

„Ech… tak se můžeme aspoň zeptat. Myslím si, že byl v posledních dnech trochu klidnější. Co víme, třeba bude na stáří ještě docela milý…“

„O tom dost pochybuju,“ rozesmál se Patrik. „Ale zeptám se ho. V tom případě bychom tam mohli zajet odpoledne, musím ještě dodělat nějaké papírování.“

„Skvělé. Zatím stačím dokončit tady to,“ Martin ukázal na hromadu oznámení. „Doufám, že ti pak už podám zprávu. Ale jak říkám, moc od toho nečekej, nepřipadá mi to nadějné.“

Patrik přikývl. „Dělej, co můžeš.“

Gösta před monitorem usínal. Když mu hlava konečně klesla na prsa, trochu se probral. Kdyby se tak mohl jen na chvíli natáhnout, přál si toužebně. Jen maličkou chvíli si zdřímnout, pak by zase dokázal pořádně pracovat. Jako ve Španělsku. Tam chápou, jaký má pro člověka význam polední siesta. Ale ve Švédsku – kdepak. Tady se člověk musí protrápit osmihodinovou pracovní dobou se skvělou náladou. Ne, rozhodně nežije v příjemné zemi.

Ticho prořízl ostrý zvuk telefonu.

K čertu! Nálada se mu nezvedla, když na displeji viděl, kdo volá. Zatraceně, co ta bába už zase chce! Pak si připomněl, že by měl vzhledem k tomu, co se stalo, cítit trochu soucitu, a vzchopil se.

„Gösta Flygare, policejní stanice v Tanumshede.“

Hlas na druhém konci telefonu byl rozčilený a musel Lilian požádat, aby se trochu uklidnila a on slyšel, co říká. Moc to ale nepomohlo, takže ji musel přerušit. „Lilian, mluvte pomaleji, sotva vám rozumím. Pořádně se nadechněte a řekněte mi všechno ještě jednou.“

To konečně pomohlo a Lilian začala znovu. Gösta pozvedl obočí. To byl nečekaný vývoj situace. Po několika ujištěních konečně telefon položila. Natáhl si bundu a šel za Patrikem.

„Poslyš, Hedströme.“ Nenamáhal se zaklepat, ale Patrik měl pootevřené dveře, což podle Gösty znamenalo, že za ním každý může bez pozvání.

„Ano?“

„Právě jsem mluvil s Lilian Florinovou.“

„Ano?“ opakoval Patrik, teď s novým zájmem.

„Zdá se, že se tam něco děje. Tvrdí, že ji soused napadl.“

„Cože?“ podivil se Patrik a otočil se s židlí tak, že hleděl přímo na Göstu.

„Tvrdí, že za ní před chvílí zašel Kaj, otevíral si na ni hubu a řval, a když chtěla, aby odešel, praštil ji pěstí.“

„To mi připadá bláznivé,“ namítl nedůvěřivě Patrik. „No, v každém případě to tak řekla. Slíbil jsem jí, že za ní hned zajedeme.“

Demonstrativně ukázal na bundu. „Ano, jistě,“ souhlasil Patrik, jediným pohybem se zvedl a stáhl ji z věšáku.

O dvacet minut později byli u Florinů. Lilian je okamžitě vpustila dovnitř. Jakmile přešli přes práh, začala divoce gestikulovat.

„Vidíte, co mi udělal?“ Na tváři měla lehce zarudlou kůži. Vyhrnula si rukáv svetru a ukázala červený flíček na paži. „Jestli ho kvůli tomu hned nezavřete, tak už opravdu nevím…“ Dostávala se do stále většího varu a rozčilením sotva mluvila.

Patrik jí na uklidnění položil ruku na druhou paži a slíbil: „Vyšetříme to. Byla jste u lékaře?“

Zavrtěla hlavou. „To musím? Dal mi facku a sevřel mi paži, ale myslím si, že jsem žádné zranění neutrpěla,“ neochotně přiznala. „Možná budete potřebovat důkaz na fotografii?“ Obličej se jí na okamžik rozzářil, ale Patrik ji vzápětí vyvedl z omylu.

„Ne, bude stačit, že zranění vidíme. Pohovoříme si s Kajem a posoudíme, jak budeme pokračovat. Můžete si sem někoho zavolat?“

Lilian přikývla. „Zatelefonuji své přítelkyni Evě.“

„Dobře. Pozvěte si ji sem, uvařte si kávu a trochu se uklidněte. Všechno bude v pořádku, uvidíte.“

Patrik se snažil vypadat dostatečně přesvědčivě, ale po pravdě řečeno v její dramatické hře mu něco připadalo nechutné. Nesedělo to.

„A nemám udělat písemné prohlášení? Vyplnit papíry a to všechno?“ navrhla s nadějí.

„To můžeme provést až dodatečně. Teď si já a Patrik pohovoříme s Kajem.“ Gösta nasadil úřední hlas, ale Lilian to neuspokojilo.

„Jestli si myslíte, že od toho dáte ruce pryč, necháte bezmocnou ženu bez pomoci a nezasáhnete proti pachateli, tak vám slibuju, že mlčet nebudu. Nejdřív zavolám vašemu šéfovi a pak se spojím s tiskem, a když bude potřeba i…“

Gösta ji rázně přerušil. „Nikdo nechce nic zametat pod koberec, ale nejdřív si musíme promluvit s Kajem, teprve pak se budeme obviněním zabývat hlouběji. Pokud proti tomu máte námitky, zavolejte šéfa policie Bertila Mellberga a předneste mu svou stížnost. Jinak se sem vrátíme po rozhovoru se sousedem.“

Po krátkém vnitřním zápase se Lilian rozhodla, že musí trochu vycouvat. „Tak já tedy zavolám přítelkyni. Počítám však s tím, že se za chvíli vrátíte,“ mumlala naštvaně. Pak za nimi aspoň pořádně zabouchla dveře, až se to rozlehlo po okolí.

„Co si o tom myslíš?“ Patrik nemohl úplně překousnout, že právě Gösta si dokázal zjednat respekt.

„No, já nevím…“ Gösta se zamyslel. „Něco se mi tam úplně nezdá.“

„Také to tak cítím. Došlo během všech těch let hádek k nějakému skutečnému napadení?“

„Určitě ne. V opačném případě bychom měli okamžité udání. Na druhou stranu nikdy dřív nemusel čelit něčemu tak strašnému, jako je označení za vraha.“

„To máš naprostou pravdu. Ale nepřipadá mi jako člověk, který je schopen fyzického násilí, jestli víš, co mám na mysli. Spíš jako někdo, kdo druhému nastaví nohu, když má možnost.“

„Cítím to stejně. Uvidíme, co nám řekne.“

„Ano,“ souhlasil Patrik a zaklepal na dveře.

Strömstad 1924

V okamžiku, kdy do pokoje vstoupil její otec, jako by jí srdce sevřela ledová ruka. Něco bylo špatně. Moc špatně. Otec vypadal, že od chvíle, kdy ho viděla naposled, zestárl o dvacet let. Okamžitě ji napadlo, že je na smrt nemocná. Jen to by mohlo otcovu tvář tak poznamenat.

Vzmužila se a připravila na to, co uslyší. Ale něco úplně nesouhlasilo. Čekala, že otcovy oči budou plné hlubokého žalu, ale místo toho se černaly vztekem. A to bylo přinejmenším podivné. Proč by se na ni zlobil kvůli tomu, že umírá?

Navzdory své nevelké výšce se hrozivě tyčil vedle postele, a Agnes se instinktivně přikrčila. To mívalo dobrý efekt, kdykoliv se na ni otec zlobil. Tentokrát to však nefungovalo a prsa se jí dmula úzkostí. V tom okamžiku ji něco napadlo – ale bylo to tak neuvěřitelné, že tu myšlenku hned zase potlačila.

Přesto se nelítostně vracela. Když viděla, jak se otec snaží promluvit, ale ze sevřených rtů mu nevychází ani hlásek, vyděšeně si pomyslela, že je pro to jen jeden důvod.

Skrčila se ještě víc, ale když ji otec najednou udeřil do tváře, její tušení se změnilo v jistotu.

„Ty, ty…,“ koktal otec a zoufale hledal slova. „Ty děvko! Kdo… co?“ zajíkal se a Agnes viděla, jak polyká, aby ze sebe slova dostal. Nikdy v životě neviděla svého obtloustlého dobrosrdečného otce v takovém stavu a pohled na něho ji děsil.

Uprostřed zděšení cítila i zmatek. Jak se to mohlo stát? Přece byli opatrní a používali všechny možné ochrany, včas spojení přerušili, a ona si ani v nejdivočejších fantaziích neuměla představit, že by to nemělo stačit. Jistě, zaslechla, že tu a tam se nějaké děvče dostalo do neštěstí, ale Agnes si vždycky s opovržením říkala, že muselo být pořádně neopatrné.

A teď se to týkalo jí samotné. V duchu horečně tápala po nějakém řešení. Přece se dosud vždycky všechno dobře srovnalo. Její otec to musí pochopit jako kdykoliv jindy. Jistě nikdy nešlo o něco takového, ale po celý život před ní vždycky srovnával cestičku. Teď to nemůže být jiné. Cítila, že znovu nabývá ztracený klid a první šok se zklidňuje. Ovšem že se to nějak musí srovnat. Otec se bude chvíli zlobit, to vydrží, ale pak jí pomůže. Jsou místa, kam se člověk může obrátit, je to přece vždycky jen otázka peněz. V tom případě má štěstí.

Spokojená s tím, že konečně vymyslela řešení, otevřela ústa, aby to mohla otci sdělit. V tom okamžiku ale Augustova dlaň znovu dopadla na její tvář s pořádným mlasknutím. Nevěřícně na něho pohlédla. Nikdy v životě by ji nenapadlo, že by se k ní mohl takto chovat, a on ji během krátké chvíle udeřil hned dvakrát. Jeho nespravedlivé jednání v ní vyvolalo vztek a Agnes se rázně posadila, aby ho požádala o vysvětlení. Vtom jí dal třetí facku na teď už citlivou tvář a Agnes cítila, že se jí vztekem tlačí do očí slzy. Jak si může dovolit s ní takto zacházet! Klesla zpět na polštář a zírala zmateně a současně i vztekle na otce, o němž si myslela, že ho dokonale zná. Muž před ní byl ale cizinec.

Pomalu jí začalo docházet, že se její život nepříjemně obrací.

Pohlédl na dveře, od nichž se ozvalo nesmělé zaklepání. Nečekal teď žádného pacienta a potřeboval si dát do pořádku všechny papíry, které mu ležely na stole. Nespokojeně svraštil obočí.

„Ano?“ ozval se nevlídně. Osoba přede dveřmi zřejmě zaváhala. Pak se ale pohnula klika a jeho nespokojená vráska se okamžitě vyhladila.

„Maminko?“ Niclas vyskočil ze židle a zahleděl se ke dveřím, u nichž váhavě stála drobná žena. Vždycky měl vůči ní ochranitelské pocity a teď by k ní nejraději běžel a objal ji. Dobře ale věděl, že si s lety odvykla projevům citů, které by ji jen obtěžovaly, a tak na ni vyčkávavě hleděl a čekal na její iniciativu.

„Smím dovnitř? Nemáš moc práce?“ Pohlédla na hromadu zdravotní dokumentace na psacím stole a naznačila, že by měla odejít.

„Ne, určitě ne, jen pojď dál.“ Připadal si jako školák. Obešel stůl a přistrčil k ní židli. Opatrně si sedla na samý okraj a nervózně se rozhlížela kolem sebe. Nikdy ho jako lékaře neviděla a chápal, že se s ním v tomto prostředí cítí nesvá. Ostatně ho vůbec neviděla mnoho let, tak už i proto se musela cítit hodně zvláštně. V jediném okamžiku se změnil ze sedmnáctiletého chlapce v dospělého muže. Pomalu v něm narůstal vztek. O tolik museli přijít, on a jeho matka, jen kvůli tomu zlému staříkovi. Naštěstí mu unikl, ale při pohledu na svou matku si uvědomil, že s ní se život zrovna nemazlil. Měla stejně unavený, podrobený pohled, jako když odešel z domu, jen její obličej plnily nové hluboké vrásky. Přistavil si židli kousek od její a čekal, až začne. Nenapadalo ho, co by měl sám říct. Nakonec se ozvala: „Je mi to strašně moc líto, co se stalo tvé holčičce, Niclasi.“ Zmlkla a on jen přikývl.

„Nepoznala jsem ji…, ale moc bych si to přála.“ Hlas se jí třásl a Niclas tušil city pod povrchem. Vyžadovalo od ní velkou sílu, aby za ním dokázala přijít. Podle toho, co věděl, se dosud nikdy otcově vůli nevzepřela.

„Byla nádherná,“ řekl a potlačoval slzy. Vyplakal jich v posledních dnech už tolik, že patrně žádné nezbývaly. „Měla tvoje oči, ale nevím, po kom zdědila rudé vlasy.“

„Moje babička měla ty nejkrásnější rudé vlasy, jaké si umíš představit. To po ní je musela…,“ zaváhala před vyslovením jména, ale nakonec to dokázala. „Po ní je Sára zdědila.“

Asta pohlédla na ruce, které jí spočívaly v klíně. „Já jsem ji zahlédla. Ji i chlapečka. Potkala jsem se s tvou ženou, když byla s dětmi na procházce. Ale nešla jsem k nim. Jen jsme na sebe pohlédly. Teď bych si moc přála, abych s ní aspoň jedinkrát mluvila. Věděla Sára, že tu bydlí její babička?“

Niclas přikývl. „Vyprávěl jsem jí o tobě. Věděla, jak se jmenuješ, a ukázal jsem jí i tvou fotku. Tu jsem si odnesl, když…“ Nechal slova doznít. Ani jeden z nich se neodvážil vstoupit na podminovanou půdu.

„Je to pravda, co jsem zaslechla?“ Zvedla zrak a poprvé mu pohlédla do očí. „Skutečně tvé holčičce někdo ublížil?“

Snažil se odpovědět, ale slova mu uvízla v krku. Chtěl by jí toho vyprávět hodně, mnoho za ta léta mu leželo jako balvan na prsou. Nepřál by si nic víc než ho odhodit. Ale nedokázal to. Uplynulo příliš let.

Teď konečně mu z očí vytryskly slzy, o nichž si myslel, že už nepřijdou, a tekly mu po tvářích. Neodvážil se na matku podívat, ale její instinkt zvítězil nad všemi zákazy a vteřinu poté ucítil její křehké paže kolem krku. Byla tak maličká a on tak velký, ale v tomto okamžiku to všechno bylo naopak.

„No tak, no tak,“ hladila ho po zádech a Niclas cítil, jak roky mizí a připadal si znovu jako chlapec. Bezpečný v rukou své matky. Její teplý dech a láskyplné šeptání, ujišťování, že všechno bude zase dobré. Že obludy pod postelí jsou jen v jeho fantazii a zmizí, jakmile je vykáže. Jenomže tentokrát to nešlo.

„Ví o tom otec?“ zašeptal s ústy na jejím rameni. Nedokázal se nezeptat, ale okamžitě cítil, jak ztuhla a uvolnila utěšující objetí. Kouzlo se zlomilo a ona znovu seděla před ním jako drobná šedivá stařenka, která zvolila jeho otce místo něho, když ji nejvíc potřeboval. Jeho city byly rozporuplné. Toužil po ní a miloval ji, ale plnila ho hořkost a vědomí, že nestála na jeho straně.

„Ne, neví to,“ řekla a Niclas cítil, že se mu vzdaluje. Ale ještě ji nemohl nechat odejít. Ještě chvíli ji udrží, a věděl jak.

„Chceš se podívat na fotky dětí?“ zeptal se měkce a ona jen přikývla.

Šel ke stolu a vytáhl horní zásuvku. Bylo tam album s fotografiemi, které k ní přisunul. Sám se na ně podívat nedokázal.

Opatrně listovala a lítostivě se usmívala nad každým snímkem. Najednou jí bylo až neuvěřitelně zřejmé, oč přišla.

„Jsou krásné,“ řekla s hrdostí v hlase. Ale hrdost byla smíšená s hlubokým zármutkem, protože jedno z těch dětí je navždy ztraceno.

„Tys přijal jméno své ženy?“ zeptala se váhavě a album křečovitě svírala v ruce.

„Ano,“ potvrdil Niclas a zahleděl se na nějaký bod za její hlavou. „Nechtěl jsem se jmenovat stejně jako on.“

Smutně přikývla. „Opravdu ses už musel vrátit do práce?“ tázala se neklidně.

Niclas bezmyšlenkovitě přemísťoval papíry na stole. Snažil se spolknout poslední slzy.

„Neviděl jsem jinou možnost, jak přežít,“ odpověděl.

Matce takové vysvětlení stačilo, ale neklid v očích zesílil. „Nezapomínej na ty, které máš,“ řekla jemně a dotkla se jeho nejcitlivějšího bodu.

Připadal si, jako by se změnil ve dvě osoby. Jedna by chtěla být doma u Charlotty a Albina a nikdy je neopustit, a jiná si přála uniknout do práce, protože sdílená bolest se zdvojnásobovala. A především nechtěl v Charlottině obličeji vidět odraz vlastní viny, kvůli které se nakonec rozhodli pro stěhování. To všechno by své matce rád vyprávěl, položil si hlavu na její kolena a poslouchal její ujišťování, že všechno se zase v dobré obrátí. Ale okamžik minul. Odložila album na stůl, zvedla se a zamířila ke dveřím.

„Maminko?“

„Ano?“ otočila se.

Niclas jí podal album. „Vezmi si to, máme fotek hodně.“

Asta zaváhala, ale pak po něm sáhla, a jako by to byl poklad, opatrně ho uložila do tašky.

„Asi to musíš pořádně schovat,“ pousmál se na ni. Ale ona už za sebou zavírala.

Hleděl do stropu a lehce kopal do zdi. Nechápal to. Proč právě on? A proč neodmítl, dokud to bylo možné?

Plakáty na zdech mu připomínaly, kým si přál být. Většinou ho hrdinové kolem něho motivovali, aby zápasil ještě tvrději, aby se namáhal víc. Dnes ho všechno jen štvalo. Neměl se do toho nikdy zamotat. Oni by to odmítli. A proto dnes jsou tam, kde jsou. Proto to jsou hrdinové. Sám je ubohé nic a nikdy to nebude jiné. Přesně, jak to vždycky tvrdil Rune. Nechtěl mu to věřit. Vzpíral se a myslel si, že mu dokáže, jak se mýlí. Pak bude litovat všech těch tvrdých slov, která mu řekl. Všech urážek. On pak bude mít navrch a Rune ho bude na kolenou prosit, aby s ním mohl být.

Nejhorší bylo to, že zpočátku měl Runeho rád. Když se s ním matka seznámila, myslel si, že je úžasně cool. Jezdil v bourácích a jeho kámoši měli bezvadné motorky, na nichž ho někdy svezli. Ale potom se s matkou vzali a všechno se pokazilo. Najednou chtěli vystupovat jako typičtí Švédi střední třídy, s domem, volvem a dokonce i karavanem. Kamarádi s motorkami zmizeli a oni se místo toho začali stýkat s podobnými páry a trávili společné sobotní večery. A samozřejmě chtěl mít i vlastní dítě. Sám slyšel, jak to Rune vyprávěl nějakému nudnému manželskému páru. Jistě že měl Sebastiana rád – právě tak jim to řekl – ale není to stejné jako vlastní dítě. A když pak to dítě nikdy nepřišlo, obrátila se Runeho nespokojenost vůči němu, jako by mohl za to, že neměl „vlastní dítě“. Když matka před dvěma lety zemřela na rakovinu, všechno se ještě zhoršilo. Teď se musel Rune starat o dítě, které nebylo jeho. V jednom kuse o tom mluvil. Jak může být Sebastian rád, že ho nevyhodil z domu a neposlal do dětského domova, ale stará se o něho, jako by byl jeho vlastní. Občas si Sebastian pomyslel, že pokud si Rune takhle představuje péči o dítě, je dobře, že už žádné neměl.

Ne že by ho bil. Ne, to by „průměrný Švéd Rune“ nikdy neudělal. Možná by to ale dokonce bylo lepší. Sebastian by tak měl skutečný důvod ho nenávidět, zatímco teď Rune ničil jen jeho duši, kde to nebylo vidět.

Když teď hleděl do stropu, v krátkém okamžiku prozření ho napadlo, proč se dostal do této situace. Navzdory všemu totiž svého nevlastního otce miloval. Byl to jediný otec, jakého kdy poznal, a Sebastian si nikdy nic nepřál víc než se mu zalíbit. A proto je všechno tak hloupé. Chápal to. Ale k čemu to bylo dobré?

„Zatraceně, co mi to tu vykládáte?“ Kajův obličej byl rudý vztekem a vypadal jako rozzuřený býk. Zřejmě by si to nejraději šel se sousedkou vyřídit hned. Patrik se mu diskrétně postavil do cesty a zvedl ruce v uklidňujícím gestu.

„Nemohli bychom se posadit a v klidu si trochu promluvit?“

Kaj jako by ho nevnímal. Patrik a Gösta si vyměnili pohledy. Najednou to nevypadalo tak nemožné, že Lilian napadl. Ale nesměli si takové myšlenky připustit, dokud neuslyší jeho verzi.

Po několika vteřinách se konečně vzpamatoval, ve dveřích se otočil a vztekle vešel dovnitř. Zjevně očekával, že oba muži půjdou za ním. Zuli si boty a vstoupili do kuchyně, kde Kaj stál opřený o kuchyňskou linku s pažemi překříženými přes prsa.

Jednu ruku na okamžik uvolnil a ukázal jim k židlím. Bylo zjevné, že sám si sednout nehodlá.

„Co že to ta čarodějnice tvrdí teď? Že jsem ji uhodil? To vám skutečně řekla?“ Tváře mu znovu začaly brunátnět. Patrik se na okamžik vylekal, aby ho nepostihl infarkt přímo před jejich očima.

„Udala vás pro napadení,“ potvrdil klidně Gösta a Patrika předešel.

„Takže ta svině mě udala?“ Na prošedivělých spáncích se Kajovi objevily kapičky potu.

„Čistě formálně to ještě neudělala, zatím,“ dodal Patrik. „Ale chtěli bychom si s vámi o tom pohovořit v klidu, abychom věděli, jestli to má reálný podklad.“

Pohlédl do bloku a pokračoval: „Takže vy jste asi před hodinou zašel za ní?“

Kaj proti své vůli přikývl. „Chtěl jsem se jí jen zeptat, co tím mínila, když řekla, že jsem zavraždil její vnučku. Stačí to, co už během těch let udělala, ale říct něco takového…“ Začal se potit ještě víc a vzteky se zajíkal.

„Takže vy jste skutečně vešel dovnitř?“ zeptal se Gösta, který si rovněž začal dělat starost o jeho zdravotní stav.

„Ano, zatraceně. Kdybych zaklepal, tak by mě dovnitř nepustila. Chtěl jsem se jí jen zeptat z očí do očí. Pochopit, co tím k ďasu sleduje.“ V jeho hlase byl poprvé cítit neklid.

„A co bylo potom?“ Patrik si dělal stručné poznámky. „Nic,“ složil ruce. „Křičel jsem na ni, to musím přiznat, a ona mi řekla, abych se z jejího domu pakoval, a protože jsem už pověděl všechno, co jsem chtěl, odešel jsem.“

„Takže jste ji nenapadl?“

„Měl jsem chuť ji uškrtit, ale tak hloupý nejsem.“

„Takže ne?“ ujišťoval se Patrik.

„Ne,“ odsekl Kaj. „Nedotkl jsem se jí, a pokud tvrdí něco jiného, tak lže. To mě ostatně nepřekvapuje.“ Teď už ale opravdu zněl trochu neklidně.

„Potvrdit vám to nikdo nemůže?“ zeptal se Gösta.

„Ne, to ne. Viděl jsem Niclase, když odešel z domu, a počkal jsem, až Charlotta s kočárkem půjde na procházku.“

Otřel si pot z čela a ruku si osušil o kalhoty. „Takže je to slovo proti slovu, bohužel,“ poznamenal Patrik. „Lilian nám ukazovala stopy po napadení.“

Kajova dřívější agresivita se změnila v rezignaci a celý se přikrčil. Pak ho ale něco napadlo.

„Její muž, ten je přece doma. K čertu, na toho jsem nepomyslel. Je teď jako duch a člověk ho ani nezahlédne. Ale doma je, možná něco zaslechl.“

Ta myšlenka mu dodala novou odvahu. Patrik pohlédl na Göstu. Ani oni na Stiga nepomysleli. Nemluvili s ním ani ohledně Sářiny smrti. Soused měl pravdu. Stig je jako neviditelný duch a všichni na něho úplně zapomněli.

„Takže si s ním půjdeme promluvit a uvidíme, jestli nám něco řekne,“ ozval se Patrik. „Jestli se ale od něho nic nedozvíme, nevypadá to pro vás moc dobře, pokud bude Lilian trvat na svém.“

Nemusel svá slova nijak upřesňovat. Kaj chápal, co by to mohlo znamenat.

Charlotta bezcílně bloumala po městečku. Albin klidně spal v kočárku, ale od té doby, co se probrala z omámení po uklidňujících lécích, se na něho nedokázala ani podívat. Přesto dělala všechno, co musela. Přebalovala ho, oblékala, krmila, ale všechno jen mechanicky, bez citu. Co kdyby se ta hrůza zopakovala? Co kdyby se něco stalo i jemu? Nevěděla, jestli dokáže žít bez Sáry. Nutila se kráčet dopředu, ale nejraději by se sesunula uprostřed ulice na zem a už nikdy se nepohnula. Jenomže to si prostě nesměla dovolit, stejně jako se znovu omámit léky. Protože Albin tu přece je. Protože i když na něho nedokázala hledět, každou buňkou cítila, že pořád ještě vedle ní žije další její dítě. Kvůli němu musela pokračovat, i když to bylo tak těžké.

Niclas unikl do své práce. Uplynuly sotva tři dny od chvíle, kdy zavraždili jejich dceru, a on už dokázal sedět v ordinaci a starat se o rýmy a bolístky svých pacientů. Možná že se s nimi dokonce bavil a usmíval se na ně, žertoval se sestřičkou a užíval si svého postavení všemocného lékaře. Charlotta věděla, že je strašně nespravedlivá. Věděla, že Niclas trpí stejně jako ona. Toužila jen po tom, aby se mohli o svou bolest podělit, místo aby s ní bojoval každý sám a každý sám se snažil najít důvod, proč i nadále dýchat. Nechtěla to, ale přesto mu nedokázala nezazlívat, že ji opustil, když ho tolik potřebovala. Na druhé straně přece nic jiného čekat nemohla. Dalo se snad o něho někdy opřít? Kdy byl někým jiným než velkým dítětem, které se na ni spoléhalo, že se postará o všechno to šedivé a všední, co naplňovalo život dospělých lidí? Všech, jen ne jeho. Představoval si, že je jeho právo dělat v životě jen to, co se mu líbí a na co má chuť. Docela ji překvapovalo, že dokázal vystudovat medicínu. Nikdy by nevěřila, že k tomu v sobě najde dost vytrvalosti a síly. Ale odměna byla natolik lákavá, že jeho motivaci udržela. Chtěl být někým, koho všichni ostatní obdivují. Šťastným, úspěšným člověkem. Přinejmenším navenek.

Jediným důvodem, proč s ním zůstala, byly občasné záblesky toho druhého muže. Ten byl zranitelný a dovedl ukázat, co cítí. Dokázal se otevřít a nepotřeboval jen okouzlovat svým šarmem. Právě kvůli tomu se do něho tehdy zamilovala. Teď jí to připadalo strašně vzdálené. V posledních letech takové chvíle přicházely stále vzácněji a Charlotta mívala pocit, že ho zná čím dál méně. Někdy si dokonce kladla otázku, jestli skutečně chtěl mít rodinu. V záchvatu upřímnosti si připouštěla, že by se dnes možná rozhodl pro život bez závazků, které rodina přináší. Ale něco pro něj asi přece jen znamenala, když s nimi už tak dlouho vydržel. V nejhorších okamžicích ji dokonce občas napadlo, jestli je jejich společné neštěstí nesvede dohromady. Ale nebylo to tak, spíš právě opačně.

Aniž si to uvědomila, zašla až ke kempu a teď stála před Eričiným domem. Hodně pro ni znamenalo, že se u ní její přítelkyně objevila v nejtěžší chvíli, ale teď přesto váhala. Celý život byla zvyklá se držet stranou, nic pro sebe nežádat, nebýt nikomu na obtíž. Věděla, jak její těžký smutek působí na okolí, a nebyla si jistá, že jím chce Eriku zatěžovat. Současně však toužila spatřit její přátelskou tvář, mluvit s někým, kdo se k ní neobrátí zády jako její matka, která neopominula jedinou příležitost, aby ji nekomandovala.

Albin se začal vrtět, proto ho opatrně zvedla z kočárku. Rozespale se rozhlížel kolem sebe a škubl sebou, když Charlotta zaklepala na dveře domu. Otevřela jí neznámá žena středního věku.

„Dobrý den,“ pozdravila Charlotta nejistě, ale hned pochopila, že to musí být Patrikova matka. Vzdáleně si vybavila události před Sářinou smrtí a vzpomněla si, že se Erika o jejím příjezdu zmínila.

„Hledáte Eriku?“ zeptala se žena. Aniž by vyčkala na odpověď, ustoupila stranou a vpustila Charlottu dovnitř.

„Nespí?“ tázala se opatrně Charlotta.

„Kdepak, kojí Maju. Dnes už pokolikáté. No, já té dnešní době nerozumím. Dříve děti dostaly napít každou čtvrtou hodinu, rozhodně ne dřív, a docela určitě to stačilo.“

Patrikova matka nepřetržitě mluvila a Charlotta kráčela nervózně za ní. Několik dní kolem ní všichni chodili po špičkách, proto jí připadalo podivné, že někdo může mluvit normálním tónem. Pak se žena zarazila, jak pochopila, o koho jde, a s rukou před ústy ze sebe vyrazila: „Promiňte, hned jsem si neuvědomila, kdo jste.“

Charlotta nevěděla, co na to říct. Přitiskla si Albina ještě těsněji k sobě.

„Prosím přijměte mou hlubokou…“ Žena rozpačitě přešlápla z nohy na nohu a očividně by nejraději byla hodně daleko.

Bude to takhle vypadat pořád? napadlo Charlottu. Půjdou jí lidi z cesty, jako by byla nakažená morem? Budou si šeptat a za jejími zády říkat: „To je ta, co jí zavraždili dítě,“ ale nepodívají se jí přitom do očí? Byl to snad strach, rozpaky nebo nějaká obava, že by se mohli její tragédií nakazit a přenést ji na svoje blízké?

„Charlotto,“ ozval se z pokoje Eričin hlas. Starší žena byla zjevně ráda, že se může rozloučit. Charlotta trochu váhavě vešla za kojící Erikou. Ta scéna jí byla důvěrně známá a současně i nesmírně vzdálená. Kolikrát se už během těch dvou měsíců zopakovala? Ale před očima jí vyvstal i obrázek Sáry. Právě naposled tu byla s ní v neděli. Sára hopsala na bílé pohovce a rusé vlasy jí vlály kolem obličeje. Vzpomněla si i na to, že ji napomenula. Ostře jí nařídila, aby přestala. Teď jí to připadalo strašně malicherné. Proč vadilo, že skákala v polštářích? Zakymácela se a Erika vyskočila na nohy a pomohla jí do nejbližšího křesla. Maja začala rozčileně křičet, ale Erika ji pro jednou ignorovala a položila do sedátka.

S Eričinou paží kolem těla konečně Charlotta vyslovila to, co jí leželo v hlavě už od pondělí, kdy jim policie přišla oznámit Sářinu smrt: „Jak to, že nenašli Niclase?“

Strömstad 1924

Anders právě končil práci na podstavci sochy, když na něho zavolal mistr. Povzdechl si a svraštil čelo. Nebyl rád, když ho někdo v práci rušil, ale jako obvykle se mohl jen podřídit. Opatrně uložil nářadí do bedničky vedle žulového kamene a šel se zeptat, co mu chce.

Tlustý mistr se nervózně probíral bradkou.

„Co jsi provedl, Andersi?“ zeptal se napůl z žertu, napůl ustaraně.

„Já? Kdy?“ Anders zmateně hledá na muže a stahoval si pracovní rukavice.

„Volali Z kanceláře. Máš tam hned přijít.“

Zatraceně, pomyslel si Anders. Něco se bude na poslední chvíli měnit. Architekti, nebo snad spíš umělci, jak se rádi nazývají, neměli ani tušení, co mohou způsobit, když u svého stolu vymýšlejí změny plánů. Očekávají, že je kameník stejně snadno provede. Nechápou, že on už od samého začátku musí přizpůsobit volbu materiálu konečnému výsledku a vybrat místo, v němž bude kámen lámat. V horším případě mohla být celá jeho dosavadní práce ztracená.

Anders ovšem věděl, že by bylo zbytečné protestovat. Rozhodoval kupující a on je jen bezejmenný otrok, který musí udělat všechnu tvrdou práci.

„Zajdu tam a uvidíme,“ řekl s povzdechem.

„Snad nebudou chtít žádné větší změny,“ ozval se mistr, který přesně věděl, čeho se Anders obává, a pro jednou mu ukázal svou účast.

„Uvidíme,“ opakoval Anders a vydal se na cestu.

O chvíli později nemotorně zaklepal na dveře kanceláře. Otřel si boty, jak to šlo, ale uvědomoval si, že šaty má plné kamenného prachu a obličej i ruce špinavé. Ale když musel přijít okamžitě, nemohl na tom nic změnit, a tak odhodlaně kráčel za mužem, který ho vedl do kanceláře ředitele.

Tam mu srdce pokleslo až ke kolenům. Okamžitě pochopil, že nejde o sochu, ale o něco o hodně vážnějšího.

V místnosti byly tři osoby. Ředitel seděl za stolem a z celé jeho osoby vyzařoval potlačovaný vztek. V rohu se choulila Agnes a hleděla do země. Vedle psacího stolu seděl muž, kterého Anders neznal, a díval se na něho se špatně skrývanou zvědavostí. Anders si nebyl jistý, co má dělat, popošel o kousek dál do místnosti a postavil se do pozoru. Ať už přijde cokoliv, přijme to jako muž. Ostatně, dřív nebo později chtěl stejně s Agnesiným otcem promluvit, jen si myslel, že tu chvíli zvolí sám.

Hledal její pohled, ale nezvedla oči a upřeně se dívala na boty.

Zabolelo ho u srdce. Ta chvíle musí být pro ni hodně těžká. Ale přece se navzájem milují, a až se přežene bouře, mohou začít budovat společný život.

Odvrátil pohled od Agnes a napjatě pozoroval muže za psacím stolem. Čekal, kdy začne, ale trvalo to nekonečně dlouhou minutu, než promluvil. Když se August nakonec ozval, byl jeho hlas ledový a ostrý jako ocel.

„Jak jsem pochopil, s mou dcerou jste se tajně scházeli.“

„Nutily nás k tomu okolnosti,“ odpověděl Anders. „Nikdy jsem ale s vaší dcerou neměl jiné než vážné úmysly,“ dodal a nesklopil pohled. Připadalo mu, že na vteřinu zahlédl v Augustově obličeji překvapení. Zřejmě taková slova nečekal.

„Opravdu?“ opáčil a odkašlal si, aby získal čas. „A jak jste si to představovali? Děvče z bohaté rodiny a chudý kameník? To sis skutečně ve své prostoduchostí myslel, že by to mohlo fungovat?“

Anders se až zapotácel pod opovržlivým tónem jeho hlasu. Je prostoduchý? Při pohrdlivých slovech Agnesina otce znejistěl a najednou si sám uvědomil, jak je to všechno nesmyslné. Ovšem že by to nemohlo fungovat. Cítil, že mu srdce puká bolestí, a zoufale se snažil upoutat Agnesin pohled. Takže to je konec? Už se s ní nikdy nesetká? Ale uhýbala očima.

„Já a Agnes se milujeme,“ řekl tiše a měl pocit, že to zní jako rozsudek smrti.

„Znám Agnes o hodně víc než ty, chlapče. A dokonce i víc, než si myslí ona. Jistě, rozmazlil jsem ji a dopřál jí větší volnost, než měla mít, ale dobře vím, že má velké ambice a nikdy by nechtěla žít s obyčejným kameníkem.“

Slova pálila jako oheň a Anders toužil hlasitě zaprotestovat, že se její otec mýlí. Agnes, kterou on poznal a miloval, je jiná – hodná a milá a především ho miluje tolik jako on ji. Určitě je ochotná podstoupit nejrůznější oběti, jen aby mohli žít spolu. Silou vůle se ji snažil mlčky přimět, aby promluvila a vysvětlila otci, jak to ve skutečnosti je, ale Agnes stále mlčela. Pomalu se mu začínala houpat zem pod nohama. Nejenže ztratí Agnes, ale určitě přijde i o práci.

August znovu začal mluvit a Anders měl pocit, že za jeho zlobou cítí i bolest.

„Jenomže se všechno změnilo. Za jiných okolností bych udělal všechno pro to, abych vztah své dcery s kameníkem přerušil, ale vy jste mě postavili před hotovou věc.“

Zmatený Anders nechápal, o čem muž mluví. August si jeho pohled správně vyložil a upřesnil „Ano, čeká dítě. Musíte být opravdu naprostí idioti, že jste na něco takového nepomysleli.“

Anders zalapal po dechu. V tomto bodě musel s Augustem souhlasit. Opravdu byli pitomci, že k tomu došlo. Věřil stejně jako Agnes, že udělali potřebná opatření. Teď se všechno změnilo. Byl ještě zmatenější. Na jedné straně cítil štěstí, že jeho milovaná Agnes čeká jeho dítě, na druhé se před jejím otcem strašně styděl a chápal jeho zlobu. Trpěl by stejně, kdyby se něco takového mělo stát jeho dceři. Napjatě čekal na další slova.

Smutně, aniž na svou dceru pohlédl, August pokračoval „Je jen jediná možnost. Vezmete se a kvůli tomu jsem sem povolal radního Flemminga. Okamžitě vás oddá, všechny ostatní formality vyřešíme později.“

Agnes teď poprvé vzhlédla. Ke svému překvapení však Anders v jejích očích neviděl radost, kterou sám cítil, nýbrž čisté zoufalství. Prosebně se obrátila ke svému otci: „Tatínku, prosím tě, nenuť mě k tomu! Přece jsou i jiné způsoby, jak situaci vyřešit, nenuť mě do sňatku. Je to přece jen… obyčejný dělník.“

Její slova pocítil jako studenou sprchu. Jako by ji viděl poprvé, jako by se změnila v někoho jiného.

„Ale Agnes,“ vyhrkl prosebně, s touhou, aby se znovu stala tou dívkou, kterou znal. I když už nejasně tušil, že šlo jen o krásný sen.

Ignorovala ho a zoufale se snažila otce uprosit. August jí nevěnoval ani pohled a pobídl radního. „Dejte se do toho.“

„Otče, proboha,“ zaúpěla Agnes a dramaticky před ním klesla na kolena.

„Mlčí“ přikázal jí otec a chladně na ni pohlédl. „Nezesměšňuj se. Nebudu tolerovat tvou hysterii. Sama sis svou postel ustlala a teď si do ní lehneš,“ okřikl ji nakonec a dcera zmlkla.

S trpitelským výrazem se zvedla a radní je oddal. Byl to podivný sňatek se zamračenou nevěstou, stojící několik metrů od ženicha. Ale na otázku radního oba odpověděli „ano“, i když s nelibostí na jedné straně a s velkým zmatkem na druhé.

„Takže to bychom měli,“ konstatoval August. „Pochopitelně tě dál zaměstnávat nebudu,“ řekl a Anders sklonil hlavu na souhlas.

Jeho nový tchán pokračoval. „Ale ať už jsi udělal cokoliv, neodejde má dcera s prázdnýma rukama, alespoň to jsem dlužný její matce.“

Agnes na něho napjatě hleděla s novou nadějí, že snad neztratí všechno.

„Našel jsem ti práci v lomu ve Fjällbace. Kámen pro sochu dokončí někdo jiný. Zaplatil jsem za tebe i měsíční nájem za pokoj a kuchyň v dělnických domech. Po měsíci si už poraď sám.“

Agnes srdceryvně vykřikla. Držela se za krk, jako by se dusila, a Anders měl pocit, že se topí. Pokud ještě do této chvíle choval nějakou naději na společnou budoucnost, definitivněji zmařila její příští opovržlivá slova: „Tatínku, prosím tě, to mi přece nemůžeš udělat. Raději zemřu, než abych se s ním nastěhovala do páchnoucí díry.“

Anders zesinal. Kdyby nebylo dítěte, nejraději by se otočil na podpatku a zmizel. Měl ale zodpovědnost už od dětství. Proto zůstal stát v kanceláři, najednou malé k zadušení, a snažil se představit si svou budoucnost se ženou, která ho viditelně za životního partnera nechce.

„Už jsem se rozhodl,“ odpověděl August své dceři. „Odpoledne si sbal věci a pak odjedete do Fjällbacky. Rozvaž si rozumně, co si chceš vzít. Z večerních šatů velký užitek mít nebudeš,“ dodal zlým hlasem, z něhož bylo patrné, jak velice mu dcera ublížila. Taková rána se nezhojí.

Když za nimi zabouchly dveře, rozhostilo se ticho. Pak na něho Agnes pohlédla s tak strašnou nenávistí, až málem o krok ustoupil. Jeho vnitřní hlas mu našeptával, aby utekl, dokud může, ale nohy měl přibité k zemi. Tušil, že nastává zlá doba.

Morgan zahlédl policisty přijít a zase odejít. Nemařil ale čas úvahami, co mohli chtít v domě rodičů. Nezajímalo ho to.

Protáhl se. Bylo už pozdní odpoledne a jako obvykle proseděl den před obrazovkou. Matka si pořád dělala starosti, že z toho bude hrbatý, ale neviděl důvod, proč se o něco starat dřív, než to nastane. Opravdu mu záda dost ztuhla, ale nic ho nebolelo, a dokud problém nebyl zřejmý, mozek ho neregistroval. Někomu, kdo stejně není jako ostatní, bylo lhostejné, jestli k tomu bude i křivý.

Kolem panoval příjemný klid. Teď, když zmizela ta malá holka, tu nikdo nedělal rozruch. Neměl ji rád. Opravdu ani trochu. Vždycky se objevila, když byl nejhlouběji zabrán do práce, a dělala, že neslyší, když jí řekl, aby táhla po svých. Jiné děti se ho bály a jen si na něho za jeho zády ukazovaly prstem, když se někdy objevil před domem. Ona ale ne. Vnucovala se mu a přála si upoutat jeho pozornost, nenechala se odradit, když na ni zakřičel. Někdy ho to už tolik frustrovalo, že si ucpal uši a hulákal na ni, aby se pakovala, ale jen se smála. Takže bylo opravdu příjemné, že ji tu už neuvidí. Nikdy.

Smrt ho fascinovala. Konečná platnost se všemi možnými formami zaměstnávala jeho mozek. Hry, které ho bavily nejvíc, měly se smrtí hodně společného. Krev a smrt.

Občas uvažoval o tom, jestli si nemá vzít život. Ne snad proto, že by už nechtěl žít, ale protože ho zajímalo, jaké to je – být mrtvý. Dřív o tom mluvil. Řekl svým rodičům, že uvažuje o sebevraždě. Jen je informoval. Ale jejich reakce byla taková, že pak už o tom raději nemluvil. Tahali ho k psychologovi ještě častěji než dřív a především matka ho bez ustání hlídala. Nespustila ho z očí. To neměl rád. Vůbec nechápal, proč se někdo smrti bojí. Jako by se všechny ty nepochopitelné city, které měli ostatní lidé, zkoncentrovaly a zmnožily, jakmile zaslechli o smrti. Nerozuměl jim. Smrt přece je jen jeden stav stejný jako život. Proč by něco mělo být lepší než to druhé?

Nejvíc ze všeho by si přál být u toho, až budou děvče pitvat. Stát vedle a dívat se. Třeba by uviděl to, čeho se ostatní tak bojí. Třeba by zahlédl odpověď ve tváři patologa.

Někdy snil o tom, že sám leží v pitevně. Na studeném kovovém stole, s nezakrytým nahým tělem. V takových snech viděl lesklý nůž v okamžiku, než mu lékař rozřízl hrudník.

Ale o tom raději nikomu nepovídal. Nejspíš by si mysleli, že je blázen, ne jen hlupák, což byla nálepka, se kterou musel žít.

Znovu se věnoval svým kódům na počítači. Vychutnával si klid. Opravdu je skvělé, že už tu Sára není.

Lilian okamžitě otevřela, ani nemuseli zaklepat. Patrik ji podezříval, že je celou dobu sledovala. V předsíni stály boty, které tam před chvílí nebyly, a domyslel si, že dorazila její přítelkyně Eva, která ji měla morálně podpořit.

„No? Tak co vám řekl? Dokončíme teď to podání, abyste si ho mohli hned odvézt?“

Patrik se hluboce nadechl. „Chceme si ještě předtím promluvit s vaším manželem. Několik maličkostí nám ještě není úplně jasných.“

Na vteřinu se jí obličejem mihla nejistota, ale hned se vzpamatovala a vrátil se jí bojovný výraz.

„To vůbec nepřichází v úvahu. Stig je nemocný a leží nahoře a absolutně nikdo ho nesmí rušit.“ Hlas měla velice důrazný se známkou neklidu a Patrika napadlo, že i Lilian na Stiga jako potenciálního svědka zapomněla. O to důležitější bylo s ním promluvit.

„To bohužel nejde. Minutu nebo dvě s námi jistě vydrží,“ prohlásil tím nejúřednějším hlasem, jakého byl schopen. Současně si svlékal bundu na znamení, že neodejde.

Lilian otevírala ústa k protestu, ale vtom se důrazně ozval i Gösta: „Pokud nám neumožníte mluvit se Stigem, bude to kvalifikováno jako bránění policejnímu vyšetřování. To by opravdu nevypadalo dobře.“

Patrik si nebyl jistý, zda toto tvrzení obstojí, ale na Lilian mělo zamýšlený efekt. Vztekle zamířila před nimi ke schodům. Asi hodlala jít s nimi nahoru, ale Gösta jí položil ruku na rameno.

„Najdeme to sami, děkuji.“

„Ale…“ Těkala pohledem a hledala nějaké pádnější důvody, ale nakonec to vzdala.

„Pak neříkejte, že jsem vás nevarovala. Stig je nemocný. A jestli se mu kvůli vašim otázkám přitíží, tak…“

Ignorovali ji a vystupovali do podkroví. Pokoj pro hosty ležel vlevo a Lilian tam nechala otevřené dveře, takže ho nebylo těžké najít. Stig ležel v posteli, ale nespal a zjevně je čekal. Podle toho, jak se Lilianin rozčilený hlas zvučně nesl z kuchyně, bylo nepochybné, že je slyšel. Patrik vešel do pokoje první a musel se držet, aby nezalapal po dechu. Muž v posteli byl tak křehký a vyzáblý, že jeho tělo pod dekou vypadalo jako pouhý reliéf. Měl propadlý obličej s šedou nezdravou pletí a podle bílých vlasů vypadal o hodně starší, než ve skutečnosti byl. Pokoj dusivě páchl nemocí. Váhavě Stigovi podal ruku a představil se. Gösta udělal totéž a pak se malým pokojem rozhlédli, kam by se mohli posadit. Nepřipadalo jim vhodné, aby stáli nad jeho postelí. Stig zvedl vyzáblou ruku a ukázal na okraj lůžka.

„Bohužel, jinam vás nemám kam posadit.“ Měl suchý slabý hlas a Patrik byl jeho vzhledem zděšený. Tento muž je určitě příliš nemocný na to, aby ležel doma. Měl by být v nemocnici. Ale to není jeho věc, a nakonec mají lékaře přímo v domě.

Oba se opatrně složili na kraj postele. Stig zřejmě trpěl, když se s ním postel zhoupla, a Patrik se mu rychle omluvil. Pak si odkašlal. „Ze všeho nejdřív bychom rádi projevili upřímnou lítost nad ztrátou vaší vnučky.“ Slyšel, jak jeho hlas zní formálně, a to z duše nenáviděl. Stig zavřel oči a zdálo se, že sbírá sílu k odpovědi.

„Sára vlastně mou vnučkou nebyla. Její dědeček, Charlottin otec, zemřel před osmi lety, ale já jsem ji znal od maličká a měl jsem ji moc rád… až do konce.“ Zavřel oči, ale když je po několika vteřinách otevřel, zdálo se, že nabyl klidu.

„Mluvili jsme s celou rodinou, abychom zjistili, co přesně se toho rána stalo, a rádi bychom věděli, jestli jste něco neslyšel. Třeba, kdy odešla Sára z domova.“

Stig zavrtěl hlavou. „Dostávám hodně silné tablety na spaní a nebudím se dřív než kolem desáté. A to už byla… pryč.“ Znovu zavřel oči.

„Ptali jsme se vaší ženy, jestli neví náhodou o někom, kdo by chtěl Sáře ublížit, a ona jako možného pachatele označila vašeho souseda Kaje Wiberga. Souhlasíte s tou domněnkou?“

„Lilian že řekla, že by ji mohl zavraždit Kaj?“ Stig na ně nevěřícně hleděl.

„No, ne úplně doslova, ale naznačila, že soused by rád vaší rodině ublížil.“

Stig si dlouze povzdechl. „Nikdy jsem nepochopil, co ti dva proti sobě mají. Začalo to, ještě než zemřel Lennart. To jsem tu dosud nebydlel. Po pravdě řečeno, nevím, kdo z nich dvou hodil prvním kamenem, ale odvažuju se tvrdit, že jsou oba stejní. Snažil jsem se držet od toho dál, ale není to lehké.“ Potřásl hlavou. „Ne, já tomu skutečně nerozumím. Znám svou manželku jako vřelou a soucitnou ženu, ale když jde o Kaje a jeho rodinu, připadá mi úplně necitelná. Víte, někdy mám pocit, že si to oba nějakým způsobem užívají. Že pro ten boj žijí. Ale to by bylo směšné. Proč by to člověk dobrovolně snášel, všechny ty soudní spory a udávání? Už nás to stálo spoustu peněz. Kaj si to dovolit může, je dost bohatý, ale my oba jsme důchodci. Ne, jak by to někdo mohl chtít?“

Otázka byla čistě řečnická a Stig ani odpověď nečekal.

„Došlo mezi nimi někdy i k fyzickému napadení?“ zeptal se napjatě Patrik.

„Ne, chraň bůh,“ odpověděl Stig důrazně. „Tak velcí blázni snad nejsou,“ zasmál se.

Patrik a Gösta si vyměnili pohled. „Ale slyšel jste, že tu dnes soused byl, že?“

„Ano, to opravdu nešlo neslyšet. Děsně se v kuchyni hádali. Ale Lilian ho pak pěkně vyhodila, odlezl se staženým ocasem.“ Pohlédl na Patrika. „Opravdu nechápu, jak někteří lidé fungují. Mám na mysli, že ať už jde o jakékoliv problémy, měli by si projevit trochu soucitu, vzhledem k tomu, co se stalo. S pomyšlením na Sáru…“

Patrik musel jen souhlasit, že soucit by měl být v posledních dnech na prvním místě, ale na rozdíl od Stiga všechnu vinu neviděl na Kajovi. Dokonce i Lilian vykazovala děsivý nedostatek respektu k situaci. Vynořilo se v něm ošklivé podezření. Musel se zeptat: „Viděl jste se s Lilian po Kajově návštěvě?“

„Ale jistě,“ potvrdil Stig a nechápal, proč se na to Patrik ptá. „Přinesla mi trochu čaje a vypravovala, jak byl Kaj nestydatý.“

Patrik pochopil, proč se jí nelíbilo, že si chtějí pohovořit se Stigem. Udělala velkou taktickou chybu, když na manžela zapomněla.

„Bylo na ní něco zvláštního?“ zeptal se.

„Zvláštního? Co máte na mysli? Byla trochu rozčilená, ale to u ní není nijak neobvyklé.“

„Neviděl jste v jejím obličeji nějaké zranění?“

„Ne, jistěže ne. Jak vás to napadlo?“ Vypadal zmateně a Patrik s ním pocítil soucit.

„Lilian tvrdí, že na ni Kaj zaútočil, když tu byl. Ukázala nám potlučený obličej jako důkaz.“

„Ale ona nic na obličeji neměla, když za mnou přišla. Já nechápu…“ Stig se v posteli neklidně pohnul a znovu mu v tváři škublo bolestí.

Patrik naznačil očima Göstovi, že tady skončí. „Zajdeme si ještě dolů na chvíli pohovořit s vaší manželkou,“ řekl a opatrně se zvedal.

„Ale kdo ji tedy…?“

Opustili Stiga se zmateným výrazem v obličeji a Patrik se obával, že si s ním Lilian po jejich odchodu důrazně promluví. Ale nejdřív si musí hodně vážně pohovořit oni s ní.

Všechno v něm vřelo. Od Sářiny smrti neuplynuly ani tři dny a Lilian se jí snaží využít jako zbraně v sousedských půtkách. Bylo to tak… necitlivé, že to stěží chápal. Nejvíc ho zlobil fakt, že mrhá drahocenným časem a silami policie, když se potřebují koncentrovat na vyšetření vraždy její vnučky. Bylo to od ní tak hnusné, že nenalézal slov.

Když přišli do kuchyně, pochopil z jejího výrazu, že pokládá bitvu za ztracenou.

„Dozvěděli jsme se zajímavé věci,“ spustil zlověstně. Přítelkyně Eva na ně zvědavě pohlédla. Jistě právě Lilianinu historku spolkla i s navijákem, ale možná že ji za pár minut uvidí v jiném světle.

„Nechápu, proč musíte rušit těžce nemocného, ale policie dnes zřejmě nemá sebemenší ohledy,“ zasyčela Lilian v posledním pokusu nabýt ztracenou pozici.

„Nijak mu to nevadilo,“ ujistil ji klidně Gösta a usadil se na židli proti Lilian a Evě. Patrik si vytáhl vedlejší židli.

„Dobře že jsme si s ním pohovořili, protože jsme zjistili hodně zajímavých věcí. Třeba byste nám to mohla vysvětlit.“

Lilian se nezeptala, o jakou informaci jde, ale vztekle očekávala pokračování. Gösta se znovu ujal slova.

„Sdělil nám, že když jste po Kajově odchodu zašla za ním nahoru, neměla jste žádné zranění. Také jste mu o střetnutí vůbec neřekla. Jak je to možné?“

„Chvíli trvalo, než se mi na obličeji objevilo,“ mumlala Lilian ve statečném pokusu zachránit situaci. „Nechtěla jsem ho znepokojovat vzhledem k jeho zdravotnímu stavu, to byste snad mohli pochopit.“

Naprosto to chápali a Lilian věděla, že ji prokoukli.

Patrik se ujal slova: „Doufám, že je vám jasné, jaké důsledky má falešné obvinění.“

„Já jsem si nic nevymyslela,“ pokoušela se ještě bránit Lilian. Trochu váhavěji pak dodala: „Možná… že jsem to trochu… přehnala. Ale Kaj by se do mě strašně rád pustil. Viděla jsem mu to na očích.“

„A co to zranění, co jste nám ukázala?“

Mlčela a žádných slov nebylo třeba. Už pochopili, že si je způsobila sama před jejich příchodem. Patrika poprvé napadlo, jestli má ta žena v hlavě všechno v pořádku.

Tvrdohlavě pokračovala: „Pouze jsem chtěla, abyste ho odvezli k vám. Pak byste mohli v klidu hledat důkazy pro to, že Sáru zavraždil Morgan. Určitě to byl jeden z nich a já jsem vám jen chtěla pomoct.“

Patrik se na ni nevěřícně zahleděl. Buďto je cílevědomější, než si uměl představit, nebo docela jednoduše bláznivá. V každém případě už s těmi pitomostmi musí skončit.

„Budeme vám vděčni, když nám laskavě dovolíte v klidu pracovat. Rodinu Wibergových nechte na pokoji. Rozumíte?“

Lilian přikývla, ale bylo zřejmé, že v ní vře vztek. Její přítelkyně ji po celou dobu zmateně pozorovala, a teď využila příležitosti a zvedla se spolu s Patrikem a Göstou. S tímto přátelstvím bude zřejmě amen.

Cestou zpět na stanici oba mlčeli. Bylo to příliš skličující.

Cítil neklid. Dobře věděl, že se na něho bude Lilian zlobit, ale nemohl jednat jinak. Když byla u něho nahoře, vypadala jako vždycky a tvrzení, že ji soused napadl, prostě vůbec nerozuměl. Přece se o takových věcech nedá lhát?

Kroky na schodech zněly přesně tak vztekle, jak se obával. Na krátký okamžik měl chuť přetáhnout si deku přes hlavu a dělat, že spí, ale pak se rozhodl jinak. Snad to nemůže být tak zlé, řekl jen pravdu a to snad Lilian pochopí. Muselo prostě jít o nějaký omyl.

Její rozzlobený obličej ale o rozumu nevypovídal. Zjevně se na něho strašně hněvala a Stig se pod jejím pohledem celý schoulil. Vždycky byl hodně neklidný, když měla tuto náladu. Nechápal, jak taková hodná a milá osoba jako Lilian se může občas tak strašně změnit. Najednou mu došlo, že policisti asi mluvili pravdu a Lilian si prostě obvinění proti Kajovi vymyslela. Až se to prošetří, bude to jasné.

„To nemůžeš držet hubu?“ naklonila se nad něho a její hlas zněl jako břitva.

„Ale miláčku, já jsem přece jen…“

„Chceš říct, že jsi řekl jen pravdu. Zatraceně, policajti mají opravdu štěstí, že existují pravdomluvní lidi, jako jsi ty. Čestní a poctiví, kteří naprosto kašlou na svou manželku a nechají ji v bryndě. Do hajzlu, myslela jsem si, že se postavíš na mou stranu!“

Cítil sprchu jejích slin v obličeji a stěží poznával tvář zrůzněnou vztekem.

„Já přece vždycky stojím na tvé straně, Lilian. Jen jsem myslel…“

„Nic jsi nemyslel! Copak ti musím všechno vykládat, ty pitomý idiote?“

„Ale přece ses o ničem nezmínila… a to si stejně ti policajti museli vymyslet, ty bys přece nic takového neudělala!“

Stig se snažil, aby nalezl logiku v jejím vzteku, namířeném proti němu. Teprve teď si všiml modřin v obličeji. Nechápavě si ji prohlížel.

„Ale co to máš na tváři? Přece jsi poraněná nebyla, když jsi přišla za mnou. Měla snad policie pravdu? Skutečně sis to napadení vymyslela?“ vyptával se nevěřícně, ale když viděl Lilianinu reakci, nepotřeboval už odpověď. „Proč jsi udělala něco tak hloupého?“

Jejich role se obrátily. Stig mluvil ostře a Lilian klesla na okraj postele a složila hlavu do dlaní.

Já nevím, Stigu. Už chápu, že to ode mě bylo hloupé, ale jen jsem chtěla, aby se už na tu sousední rodinu opravdu vážně zaměřili. „Jsem si jistá, že jsou do Sářiny smrti zapleteni. Ten chlap nemá žádné zábrany! A ten bláznivý Morgan, co mě tajně špehuje! Proč s tím policie nic nedělá?“

Její tělo se roztřáslo pláčem a Stig se navzdory velké bolesti snažil v posteli posadit a obejmout ji kolem ramen. Hladil ji po zádech, ale pohled měl neklidný a zkoumavý.

Když se Patrik vrátil domů, seděla Erika zamyšleně ve tmě. Kristina odešla na procházku s Majou a Charlotta se už dávno vrátila domů. To, co jí řekla, jí však dělalo starosti.

Když zaslechla Patrika, zvedla se a šla ho přivítat.

„Ty tu jsi potmě?“ Postavil na kuchyňskou linku dvě tašky s nákupem a rozsvítil. Světlo ji na několik vteřin oslnilo. Ztěžka si sedla ke kuchyňskému stolu a pozorovala, jak Patrik ukládá potraviny.

„Máme to tu pěkné.“ Radostně se rozhlédl kolem sebe. „Skvělé, že maminka mohla přijet a trochu ti pomoct,“ pokračoval, aniž si uvědomil, jak po něm Erika šlehla pohledem.

„Jasně, nádherné,“ poznamenala kysele. „To musí být úžasné, přijít zase jednou pro změnu do uklizeného domova.“

„Ano, máš pravdu,“ souhlasil Patrik, který si dosud neuvědomoval, že si kope vlastní hrob, každou vteřinou hlubší.

„Ale v tom případě by ses mohl snažit přijít někdy domů ty a trochu mi pomoct,“ vyjela.

Patrik až poskočil. Překvapeně se na ni podíval. „Co jsem řekl špatně?“

Zvedla se ze židle a vyšla z kuchyně. Někdy jí připadal víc než jen zabedněný. Pokud to nechápe, nemá smysl mu nic vysvětlovat.

Znovu si sedla do tmy v obývacím pokoji a hleděla z okna. Počasí přesně odráželo její pocity. Šedé, větrné, syrové, studené. Zrádně klidné chvíle, které se střídaly s prudkou vichřicí. Po tvářích jí tekly slzy. Patrik si přišel sednout vedle ní.

„Promiň, bylo to ode mne hloupé. Není snadné být doma s dítětem, že?“

Cítila, jak se jí chvěje spodní ret. Připadalo jí, že i pláč ji už unavuje. Jako by v posledních měsících nedělala nic jiného. Kdyby aspoň na něco takového byla připravená! Byl to příliš velký kontrast k velkému štěstí, které s jistotou očekávala, až se stane matkou. Ve svých černých chvílích Patrika skoro nenáviděla, že to necítil stejně. Zbytek rozumu ji přesvědčoval, že je to dobře, protože někdo v rodině musí být pevný. Toužila však, aby se alespoň na chvíli ocitl v její kůži. Jako by jí četl myšlenky, ozval se: „Opravdu bych si přál, abych si to s tebou mohl občas vyměnit. Ale to nejde, a tak nesmíš svoje pocity v sobě jen dusit, všechno mi vždycky řekni. Možná bys měla mluvit i s někým jiným, s profesionálem. Dětská lékařka by nám jistě poradila.“

Erika rozhodně zavrtěla hlavou. Její deprese určitě přejde sama od sebe. Ostatně, jiní na tom jsou ještě hůř než ona.

„Byla tu dnes Charlotta,“ změnila téma.

„Jak to snáší?“ zeptal se tiše.

„Zdá se mi, že už trochu líp.“ Zaváhala. „Už jste něco zjistili?“

Patrik se opřel zády do křesla a pohlédl do stropu. Hluboce si povzdechl: „Bohužel ne. Nevíme, kde bychom měli začít. Kromě toho tu bláznivou Charlottinu matku víc zajímají půtky se sousedem než vyšetřování vraždy. To nám práci nezjednodušuje.“

„O co jde?“ zeptala se zvědavě.

Patrik jí stručně shrnul události dne.

„Myslíš, že by s vraždou mohl mít něco společného přímo někdo v rodině?“ zeptala se pak tiše.

„Ne, tomu nevěřím. Kromě toho dokázali docela dobře vysvětlit, co kdo dopoledne dělal.“

„Určitě?“ tázala se Erika podivně důrazně. Patrik se jí právě chtěl zeptat, co má na mysli, když se otevřely dveře a vešla Kristina s Majou v náručí.

„Nechápu, jak to dítě vedete,“ spustila podrážděně. „Celou cestu domů v kočárku prokřičela a odmítala se utišit. Takhle to vypadá, když ji člověk chová při sebemenším zavrnění. Rozmazlili jste ji. Ty ani tvoje sestra jste nikdy tak nezlobili…“

Patrik ji přerušil a vzal jí dítě z náruče. Erika z jejího křiku poznala, že je Maja hladová, a s povzdechem se připravila ke kojení. Zase bylo všechno při starém.

Hned, když Monika vstoupila do domu, byla si jistá, že něco není v pořádku. Z Kaje přímo hmatatelně čišela zloba a na Moniku padla ještě větší únava. O co jde zase tentokrát? Dávno si zvykla na jeho cholerickou náladovost, ani si už nepamatovala, že to někdy bylo jiné. Znali se od mládí a možná že jí jeho prchlivost tehdy připadala zajímavá. Ani to si už nepamatovala. Ne že by to bylo důležité. Život se prostě vyvíjí. Když tenkrát otěhotněla, vzali se. Narodil se Morgan a všechno pokračovalo den za dnem. Jejich společný život odumřel už před mnoha lety, dávno spali odděleně. Možná to má někdo jinak, ale Monika na tento způsob života přivykla. Jistěže si občas pohrávala s myšlenkou na rozvod, a dokonce jednou, asi před dvaceti lety, si sbalila tašky a chtěla od něj s Morganem odejít. Ale pak usoudila, že napřed musí připravit večeři a vyžehlit pár košilí, zapnout pračku, aby po ní nezbylo špinavé prádlo, a než se nadála, měla zavazadlo zase vybalené.

Šla rovnou do kuchyně. Tam seděl pokaždé, když ho něco rozčililo. Odhrnul si záclonu a viděla jeho tmavou postavu hledící k sousedovu domu.

„Ahoj,“ zavolala na něho, ale nedočkala se žádné slušné odpovědi. Místo toho začal chrlit proud nadávek.

„Víš, co ta čarodějnice udělala dnes?“ Na odpověď nečekal a Monika se ani o žádnou nesnažila.

„Poslala sem policajty a obvinila mě, že jsem ji napadl. Ukázala jim nějaké modřiny, které si udělala sama, a tvrdila, že jsem jí je udělal já. Nemá to v hlavě v pořádku.“

Monika vstoupila do kuchyně s odhodláním, že se do jeho stížností nedá zatáhnout, ale tohle bylo opravdu horší, než čekala. Proti její vůli ji to rozzlobilo, ale nejdřív se potřebovala sama ujistit: „A opravdu ses do ní nepustil, Kaji? Víš, že máš tendenci se někdy zapomenout…“

Pohlédl na ni, jako by ztratila rozum. „Zatraceně, co mi to tu vykládáš? Ty si opravdu myslíš, že bych mohl být tak hloupý a nahrát jí na smeč? Strašně rád bych jí jednu vrazil, ani nevíš, jak moc. Ale umím si představit, co by udělala. Zašel jsem tam a řekl jí, co si o ní myslím, ale ani jsem se jí nedotkl.“

Monika si byla jistá, že jí říká pravdu. Nenávistně pohlédla k vedlejšímu domu. Proč jen je Lilian nemůže nechat na pokoji!

„A co se stalo? Uvěřili policisti jejím lžím?“

„Ne. Naštěstí si zjistili, že si všechno vymyslela. Chtěli ještě mluvit se Stigem a ten to zřejmě nějakým způsobem potvrdil. Ale bylo to o fous.“

Sedla si proti svému muži ke kuchyňskému stolu. Byl rudý v obličeji a vztekle bubnoval prsty do stolu.

„Nemohli bychom to raději vzdát a odstěhovat se odsud? Takhle to přece nemůže pokračovat.“ Prosila ho o to už několikrát, ale pokaždé v jeho očích viděla stejný odpor.

„Už jsem ti řekl, že to nepřichází v úvahu. Takovou radost jí neudělám. Z mého domova mě nevyžene.“

Bouchl pěstí do stolu, aby svá slova zdůraznil. Nebylo ale ani třeba, Monika to už slyšela víckrát. Věděla, že neuspěje. A kdyby měla být upřímná, ani ona netoužila poskytnout Lilian pocit vítězství. Ne po tom, co roztrušovala o Morganovi.

Vzpomínka na syna jí dala příležitost změnit téma hovoru. „Viděl ses dnes s Morganem?“

Kaj jen nerad přestal hledět k Florinům a zamumlal: „Ne. Měl jsem? Přece víš, že nikdy nevychází.“

„To ano, ale myslela jsem, jestli ses nešel na něj třeba podívat a nezeptal ses, jak se má.“ Věděla, že to byla jen utopie, ale nedokázala přestat doufat. Přece je Morgan i jeho syn.

„Proč bych to dělal? Když bude chtít se mnou mluvit, může zajít sem.“ Vstal. „Bude něco k večeři?“

I Monika se tiše zvedla a začala připravovat jídlo. Ještě před pár lety si myslela, že by s něčím mohl pomoct i Kaj, když je stejně celý den doma, ale teď jí to už ani nepřišlo na mysl. Všechno je stejné jako vždycky. A také to tak zůstane.

Fjällbacka 1924

Cestou do Fjällbacky si neřekli ani slovo. Po všech těch nocích, kdy se milovali, si neměli už co říct. Seděli jako cínoví vojáčci a hleděli dopředu, každý zahrán do svých vlastních úvah.

Agnes měla pocit, že se jí zřítil svět. Opravdu to bylo dnes ráno, kdy se probudila ve své široké posteli v krásném pokoji jejich přepychové vily, v níž bydlela celý dosavadní život? Jak je možné, že teď sedí ve vlaku s taškou u nohou, na cestě k mizernému životu s mužem, kterého už nechce ani vidět? Nedokázala se na něho ani podívat. Jednou během cesty se Anders pokusil položit jí útěšně ruku na její, ale okamžitě ji setřásla s takovou ošklivostí, že mu to snad bude stačit.

Když pak o několik hodin později zastavili před dělnickým příbytkem, kde měli najít společný domov, neměla vůbec chuť vystoupit z drožky. Nedokázala se ani pohnout. Ochromovala ji špína všude kolem a křik otrhaných usmrkaných dětí, které běhaly kolem povozu. To přece nemůže být její život! Na okamžik zatoužila požádat vozku, aby otočila jel zpět na nádraží, ale pochopila, že to není možné. Kam by jela? Její otec jí dal dostatečně na vědomí, že už o ní nechce slyšet, a jít někam sloužit by se neodhodlala, ani kdyby nečekala dítě. Všechny cesty jí byly uzavřené, kromě jediné, která vedla do odporného baráku.

S pláčem na krajíčku se nakonec donutila vystoupit z vozu. Zašklebila se, když jí střevíček okamžitě uvízl v blátě. Obout si na cestu krásné červené botky s otevřenou špičkou nebyl dobrý nápad, protože cítila, jak jí dovnitř proniká mokro. Koutkem oka viděla, jak se pohnuly záclony a zvědavé pohledy sledují představení.

Pohodila hlavou. Mohou jim třeba vypadnout oči z důlků. Nestarala se o to, co si kdo myslí. Byli to prosťáčci, kteří dámu v životě neviděli. No, snad to nebude trvat věčně. Musí vymyslet způsob, jak se odtud dostat. Nikdy dřív se přece ještě nedostala do situace, z níž by se nedokázala vylhat.

Rozhodně vzala tašku a vydala se k domu.

U ranní kávy vyprávěli Patrik a Gösta Martinovi a Annice o včerejším zážitku. Ernst se v práci zpravidla neobjevoval před devátou a Mellberg se domníval, že by bylo pod jeho důstojnost pít kávu s personálem. Zůstával zavřený ve své kanceláři.

„Copak nechápe, že si sama podráží nohy?“ ozvala se Annika. „Přece by jí mělo záležet na tom, abyste našli vraha, a ne zdržovat s takovými pitomostmi.“

Bylo to jako ozvěna toho, co si už včera oba říkali. Patrik potřásl hlavou. „Nechápu ji – buď si nevidí ani na špičku nosu, nebo je tak strašně hloupá. No, hlášení založíme a snad bude mít paní Florinová dost rozumu na to, aby všechno nechtěla zopakovat. Máme ještě něco nového?“

Všichni mlčeli. Pociťovali absolutní nedostatek jakýchkoliv stop, které by mohli sledovat.

„Kdy máme dostat výsledky ze Státní kriminalistické laboratoře?“ Annika přerušila tíživé ticho.

„V pondělí,“ odpověděl krátce Patrik.

„Rodinu jsme z podezření vyloučili?“ zeptal se Gösta a pohlédl na všechny nad šálkem kávy.

Patrik si připomněl Eričin trochu nedůvěřivý dotaz, když mluvil o alibi celé rodiny. Bylo tam něco, co i jemu na celé věci vadilo, a bylo by dobré přijít na to, oč jde.

„Jistěže ne,“ odvětil. „Rodina vždycky patří mezi nejpodezřelejší, ale nic konkrétního zatím nemáme.“

„Jak vypadá jejich alibi?“ zajímala se Annika. Nejčastěji bývala mimo přímé vyšetřování a vítala řídké příležitosti, kdy může slyšet víc.

„Hodnověrné, ale ne skálopevné, řekl bych,“ mínil Patrik. Zvedl se, aby si dolil kávu, a pak se opřel o skříňku. „Charlotta ležela celé ráno v suterénu a spala, protože měla silnou migrénu. Stig tvrdí, že rovněž spal. Bere léky na spaní a o ničem nevěděl. Lilian byla doma a hlídala Albina, poté co Sára odešla, a Niclas byl v práci.“

„Takže nikdo z nich nemá alibi, které bychom označili jako neprůstřelné,“ poznamenala suše Annika.

„Má pravdu,“ přidal se Gösta. „Asi jsme se neodvážili na ně přitlačit a údaje zpochybnit. Kromě Niclase nemůže alibi nikdo dokázat.“

To je ono! Právě to ho hryzalo v podvědomí. Patrik začal rozčileně rázovat sem a tam. „Niclas přece v práci nebyl, vzpomínáš si?“ obrátil se k Martinovi, který se zatvářil trochu nechápavě. „Přece jsme Niclase to dopoledne nemohli sehnat. Domů přišel až po dvou hodinách. Víme, kde se celou dobu nacházel? A proč pak lhal, že byl v ordinaci?“

Martin němě potřásl hlavou. Jak to mohli opomenout? „Neměli bychom vyslechnout i Morgana ze sousedního domu? Ať je to pravda nebo ne, dostali jsme hlášení, že čmuchal v sousedství a podle Lilian se díval, jak se svléká. Proboha, kdo by o něco takového mohl stát?“ zamžoural na ně Gösta a polkl pořádný doušek kávy.

„Ta oznámení jsou už stará, a jak říkáš, nemusí na nich být moc pravdy, hlavně po tom, co víme ze včerejška.“

Patrik slyšel svůj netrpělivý hlas. Vůbec si nebyl jistý, že by chtěl znovu mařit čas vyšetřováním Lilianiných lží, ani starých, ani nových.

„Na druhou stranu jsme konstatovali, že nemáme moc po čem jít, tak…“ Gösta složil ruce a zamyšleně pozoroval další tři páry očí. Nebylo mu moc podobné, že přicházel s vlastní iniciativou. Ale právě proto, že se to stávalo tak zřídka, měli by ho brát vážně. Aby svá slova podpořil, dodal: „Kromě toho, jestli se nepletu, z té Morganovy chatičky je dobře vidět na dům Florinových. Klidně to ráno mohl někoho zahlédnout.“

„Máš pravdu,“ přitakal Patrik a připadal si trochu hloupě. Měl na Morgana myslet přinejmenším jako na možného svědka. „Uděláme to tak: Ty a Martin zajdete za Morganem Wibergem, a já a…,“ odmlčel se, ale pak se přinutil říct jméno. „Já a Ernst se blíže podíváme na Sářina otce. Sejdeme se zase odpoledne.“

„A co já? Nemám také něco dělat?“ zeptala se Annika.

„Hlídej telefon. Je toho už dost v tisku, kdybychom měli štěstí, mohl by se ozvat někdo z venku.“

Annika přikývla a zvedla se, aby postavila šálek po kávě do myčky. Ostatní udělali totéž a Patrik šel do své kanceláře čekat, až se objeví Ernst. Především si s ním musí promluvit o tom, že by měl ráno chodit včas do práce, když probíhá vyšetřování vraždy.

Mellberg cítil, jak se jeho osud mílovými kroky přibližuje. Už zbývá jediný den. Dopis ležel stále v nejhořejší zásuvce. Už se do něj ani neodvážil podívat. Kromě toho ho znal nazpaměť. Překvapovaly ho vlastní protichůdné pocity. První reakcí byla nevíra a vztek, ale pomalu v něm začala narůstat i jakási naděje. To ho naprosto ohromovalo. Vždycky si myslel, že měl perfektní život, přinejmenším do té doby, než ho přeložili do zdejší díry. Pak si musel neochotně přiznat, že možná všechno nedopadlo úplně nejlíp. Ale kromě povýšení, které si podle svého mínění zasloužil a nedostal, si nemyslel, že by něco dalšího postrádal. Trapná záležitost s Irinou mu naznačila, že možná mohl chtít od života víc, ale tu epizodu měl na štěstí brzy za sebou.

Vždycky byl hrdý na to, že nikoho nepotřebuje. Jediná blízká osoba, která o něj skutečně stála, byla jeho matka, jenomže ta už na světě není. Dopis ale naznačoval, že by se všechno mohlo změnit.

Těžce a napjatě dýchal. Strach se mísil se zvědavostí. Na jednu stranu si přál, aby byl dnešek za ním a zítřek přinesl jistotu, současně chtěl, aby se čas zastavil. Několik dní zvažoval, jestli se nemá na všechno docela vykašlat. Zmačkat dopis do koše a doufat, že problém zmizí sám od sebe. Ve skutečnosti ale věděl, že by to tak nefungovalo.

Povzdechl si, opřel nohy o stůl a zavřel oči. Bylo třeba trpělivě počkat, co zítřek přinese.

Gösta a Martin opatrně obešli vilu a doufali, že je nikdo neuvidí jít do chatičky. Ani jeden z nich netoužil po setkání s Kajem a přáli si v klidu pohovořit s Morganem, aniž by se do toho pletli rodiče.

Trvalo dlouhou chvíli, než se dveře otevřely. Už si mysleli, že tam nikdo není. Ale nakonec se v nich objevil světlovlasý třicetiletý muž.

„Kdo jste?“ zeptal se monotónním hlasem a v obličeji nebyl ani náznak zvědavosti, která takovou otázku zpravidla doprovází.

„Jsme z policie,“ představil Gösta sebe i Martina. „Obcházíme sousedy v souvislosti s dívčinou vraždou.“

„Aha,“ konstatoval Morgan, aniž se cokoliv v jeho tváři pohnulo. Nenaznačil, že by chtěl uhnout ze dveří.

„Pustíte nás na chvíli dovnitř?“ zeptal se Martin. Setkání s podivným Morganem mu bylo dost nepříjemné.

„Raději ne. Teď je deset hodin a já od devíti do čtvrt na dvanáct pracuju. Potom do dvanácti obědvám a znovu pracuju od dvanácti do čtvrt na tři. Do tří hodin piju kávu u rodičů. Pak zase pracuju do pěti, navečeřím se a dívám se na zprávy na dvojce od šesti do půl sedmé, na jedničce v půl osmé a znovu v devět na dvojce. Pak si jdu lehnout.“

Mluvil stále stejně monotónně a během své dlouhé rekapitulace se nepotřeboval ani nadechnout. Hlas měl trochu vysoký a ostrý. Martin si s Göstou vyměnil rychlý pohled.

„Zdá se, že máte opravdu plný rozvrh,“ ozval se Gösta. „Ale pochopte, že je pro nás moc důležité, abychom si mohli na chvíli pohovořit. Ocenili bychom, kdybyste nám věnoval několik minut.“

Morgan se nad žádostí zamyslel a nakonec se rozhodl vyhovět. Ustoupil na stranu, aby je pustil dovnitř, ale bylo zjevné, jak nerad přijímá narušení svého pořádku.

Když vešli, Martin se zarazil. Chatičku tvořila jediná místnost, která zjevně fungovala jako pracovna i ložnice, a byl tam dokonce i malý kuchyňský kout. Všechno vypadalo čisté a spořádané, s jedinou výjimkou: Všude se válely hromady novin a mezi nimi byly jen uličky na procházení. K posteli, k počítačům a ke kuchyňce. Ostatní plocha byla zaplněná. Martin se na hromady zadíval blíž a viděl, že jde o různé počítačové časopisy. Šlo zřejmě o sbírku za řadu let. Některé vypadaly nově, zatímco jiné už musely být dost staré.

„Vidím, že se zajímáte o počítače,“ konstatoval Martin. Morgan na něho pohlédl, ale neměl potřebu takovou samozřejmost komentovat.

„Čím se zabýváte?“ zeptal se Gösta, aby přerušil obtížné ticho.

„Sestavuju počítačové hry,“ odpověděl Morgan. Popošel k počítačům, jako by chtěl u nich hledat ochranu, a Martin si až teď povšiml, jak nemotorně se muž pohybuje. Pokaždé málem do některé z hromad vrazil, ale nakonec se jim vždycky podivuhodně vyhnul. Bezvýrazně hleděl na oba muže, kteří stáli uprostřed a uvažovali, jak s tímto zvláštním člověkem vůbec začít rozhovor. Něco u něho nesouhlasilo, ale bylo těžké to upřesnit.

„To je zajímavé,“ ozval se Martin. „Celý život uvažuju o tom, jak takové hry vznikají. Musíte mít ohromnou fantazii.“

„Já je nevymýšlím. To dělají jiní. Kóduju je. Mám Aspergera,“ dodal suše. Oba muži na sebe znovu zmateně pohlédli.

„Bohužel, nevím, co to znamená,“ připustil Martin. „Ne, většina lidí to nezná. Jde o formu autismu, ale takovou, která bývá spojená s vysokou inteligencí. Já ji mám hodně vysokou,“ dodal informativně. „My s Aspergerem těžko rozlišujeme výraz, ironii, barvu hlasu a podobně. To nám působí sociální problémy.“

Znělo to jako přednáška a Martin ho bedlivě sledoval.

„Z toho důvodu nemohu vymýšlet hry, protože to vyžaduje představovat si city jiných lidí. Naproti tomu jsem ale jeden z nejlepších programátorů ve Švédsku.“ Znovu to bylo konstatování, naprosto věcné a bez emocí.

Martin byl proti své vůli fascinovaný. Nikdy dříve o této nemoci neslyšel a to, co sdělil Morgan, ho nesmírně zajímalo. Jenomže tu byli kvůli práci a museli začít.

„Mohli bychom si na chvíli někde sednout?“ Rozhlédl se kolem sebe.

„Na postel,“ pokývl Morgan k úzké posteli podél jedné stěny.

Martin s Göstou se tam kolem hromad opatrně prodrali a usadili se. Gösta se ujal slova.

„Jistě víte, co se v pondělí stalo u Florinů. Neviděl jste to ráno něco zvláštního?“

Morgan neodpověděl a dál na ně bezvýrazně hleděl. Martin si domyslel, že možná slovo „něco zvláštního“ pro něho bylo příliš abstraktní a pokusil se to formulovat konkrétněji. Neuměl si ani představit, jak musí být obtížné fungovat mezi lidmi, pokud člověk neovládá jejich komunikaci.

„Viděl jste to děvče odcházet?“ zeptal se na zkoušku a doufal, že na tuhle otázku by Morgan mohl odpovědět.

„Ano, viděl jsem ji vycházet,“ řekl Morgan a odmlčel se. Očividně netušil, že se v tom dotazu skrývá něco více.

Martin začínal chápat, jak se s ním musí mluvit, a pokračoval: „V kolik hodin vyšla?“

„Deset minut po deváté,“ řekl stále stejným pronikavým hlasem.

„Viděl jste to ráno ještě něco jiného?“ zeptal se Gösta. „Ano,“ odpověděl Morgan.

„Koho ještě jste to ráno zahlédl a kdy?“ Martin se pokusil předejít Göstu. Obával se, aby kolega neztratil trpělivost.

„Ve tři čtvrtě na osm jsem viděl Niclase.“

Martin si pečlivě poznamenával všechny odpovědi. Nepochyboval ani na vteřinu, že jde o důležité časové údaje.

„Znal jste Sáru?“

„Ano.“

Gösta se začal vrtět a Martin mu rychle položil dlaň na paži, aby ho varoval. Něco mu říkalo, že kolegova netrpělivost by mohla narušit úspěch jejich výslechu.

„Podle čeho jste ji poznal?“

Otázka vyzněla na prázdno, protože Morgan nereagoval, a Martin ji rychle přeformuloval. Nikdy dřív ho nenapadlo, jak je těžké se naprosto přesně vyjadřovat, jak často normálně lidé spoléhají na to, že jejich protistrana chápe, co mají na mysli. „Zašla k vám někdy?“

Morgan přikývl. „Obtěžovala. Klepala na mě, když jsem pracoval, a chtěla jít za mnou. Sahala mi na věci. Když jsem jí řekl, aby odešla, převrátila mi jednu hromadu.“

„Neměl jste ji rád?“ zeptal se Martin.

„Rušila mě. A převrátila mi časopisy,“ prohlásil Morgan a to bylo asi to nejcitovější vyjádření, jehož byl schopen.

„A co její babička, tu máte rád?“

„Lilian je zlá. Řekl mi to otec.“

„Prý jste se plížil kolem jejich domu a díval se jí do oken. Je to pravda?“

Morgan bez zaváhání přikývl. „Ano, udělal jsem to. Chtěl jsem se jen podívat. Ale maminka se na mě zlobila a řekla, že to nesmím dělat.“

„Takže jste s tím přestal?“ zeptal se Gösta.

„Ano.“

„Kvůli tomu, že to maminka zakázala?“ V Göstově hlase zaznělo opovržení, ale Morgan si toho zjevně nevšiml. „Ano. Maminka mi vždycky říká, co se smí a co se nesmí. Trénujeme, co se říká a dělá. Učí mě poznat i to, když někdo něco řekne a myslí to jinak. Abych neudělal chybu.“ Pohlédl na hodinky.

„Je už půl jedenácté. Touto dobou vždycky pracuju.“

„Už vás nebudeme rušit,“ řekl Martin a zvedl se. „Když člověk pracuje jako policista, nemůže vždycky brát na lidi ohled.“

Morgan byl s vysvětlením spokojen a už se obrátil k monitoru. „Pořádně za sebou zavřete, aby mi sem netáhlo,“ požádal ještě.

„To je ale podivín,“ ozval se Gösta cestou k autu.

„Mně to připadalo hrozně zajímavé,“ mínil Martin. „O té nemoci jsem nikdy dřív neslyšel, ty ano?“

Gösta se ušklíbl. „V mém mládí nic takového nebylo. Teď je hrozně moc různých diagnóz, ale myslím, že by na to stačila jen jedna – že je někdo idiot.“

Martin si povzdechl a sedl si za volant. Gösta velký humanista není, to je jisté. V Martinově podvědomí se něco hnulo. Zauvažoval, jestli kladli správné otázky. Namáhal hlavu, ale nakonec to vzdal. Asi si jen něco namlouvá.

Lékařské středisko bylo zahalené do šedavé mlhy a stál před ním zaparkovaný jediný vůz. Ernst, který se dosud mračil kvůli tomu, že ho Patrik napomenul kvůli pozdnímu příchodu, vystoupil z auta a klátil se ke vchodu. Patrik rozčileně a trochu zbytečně hlasitě zabouchl dvířka auta a běžel za ním. Bylo to jako pracovat s náladovým dítětem.

Minuli okénko do lékárny a zahnuli doleva do čekárny. Nebyli tam žádní lidé a jejich kroky se rozléhaly chodbou. Nakonec objevili sestru a zeptali se jí na Niclase. Informovala je, že má v ordinaci pacienta, ale během deseti minut bude volný. Požádala je, aby se na chvíli posadili. Patrika fascinovalo, jak jsou si všechny čekárny podobné. Stejně ošklivý dřevěný nábytek se špinavými potahy, nic neříkající umělecké kopie na zdech, nudné časopisy. Teď roztržitě jedním z nich listoval a žasl nad množstvím existujících chorob, o nichž dosud neslyšel. Ernst se usadil kus od něho a protivně klepal nohou do země. Občas se po něm vztekle ohlédl, ale z toho si Patrik nic nedělal. Ať si myslí, co chce, jen když bude pořádně pracovat.

„Můžete za panem doktorem,“ vyzvala je sestra. Ukázala jim do ordinace, v níž za přeplněným stolem seděl Niclas. Vypadal velice unaveně. Zvedl se, podal jim ruku a pokusil se o vstřícný úsměv. Nedospěl mu ale až k očím, nýbrž mu ztuhl kolem úst v podivné úzkostné grimase.

„Je něco nového ve vyšetřování?“ zeptal se.

Patrik zavrtěl hlavou. „Ne, pracujeme naplno, ale zatím jsme daleko nepokročili. Určitě to ale vyřešíme,“ snažil se o uklidňující hlas, ale cítil, že jeho nejistota roste čím dál víc. Moc už ani nedoufal, že se jim tento případ podaří rozluštit.

„S čím vám mohu pomoct?“ otázal se unaveně lékař a rukou si přejel přes plavé vlasy.

Patrika napadlo, že muž před ním je jako vystřižený z obálky nějakého romantického románu o půvabných sestřičkách a mužných doktorech. Dokonce i v této chvíli vypadal skvěle a Patrika napadlo, že musí být pro ženy nesmírně přitažlivý. Podle toho, co zaslechl od Eriky, to jeho manželství moc neprospívalo.

„Máme několik otázek ohledně toho, co jste dělal v pondělí ráno,“ ozval se Patrik. Ernst seděl stále tiše a tvářil se kysele a ignoroval Patrikovy tiché výzvy o aktivní účast ve výslechu.

„Aha.“ Niclas vypadal na pohled nezúčastněně, ale Patrik měl pocit, že jeho pohled znejistěl.

„Uvedl jste, že jste byl v práci,“ řekl Patrik a naposled, i když marně se pokusil probrat Ernsta. Kolega zarputile hleděl z okna, které vedlo na parkoviště.

„Potřebovali bychom zjistit, co jste dělal dvě hodiny v pondělí dopoledne. V ordinaci jste nebyl, to nám jistě sestra potvrdí,“ Patrik kývl směrem ke dveřím. „Předpokládám, že má poznamenanou dobu, kdy tu jste, a může se podívat, jak to bylo v pondělí dopoledne.“

Niclas se neklidně zavrtěl na židli a na spáncích se mu objevily kapky potu. Přesto se snažil vypadat klidně a Patrik musel přiznat, že se umí skvěle ovládat, když klidným hlasem vysvětloval: „Ano, vzpomínám si. Vzal jsem si volno, protože jsem se jel podívat na nějaké domy, které se nabízejí na prodej. Charlottě jsem nic neřekl, protože jsem ji chtěl překvapit.“

Vysvětlení opravdu vypadalo důvěryhodně, pokud by Patrik pod klidným tónem nevycítil napětí. Niclasovým slovům ani na vteřinu nevěřil.

„Musíte to trochu upřesnit. O který dům šlo?“

Niclas se napjatě usmál a snažil se získat čas. „Musím se podívat na poznámky, přesně si to nepamatuju,“ pronesl pomalu.

„Tolik domů na prodej tu asi nebude. Zhruba do které oblasti jste jel?“

Patrik ho svými otázkami tlačil do kouta a Niclas byl čím dál nervóznější. Ať už to dopoledne dělal cokoliv, rozhodně neprohlížel domy na prodej.

Rozhostilo se ticho. Bylo zjevné, že Niclas horečně přemýšlí, jak zachránit situaci. Ale pak Patrik viděl, že to vzdává. Teď se snad někam dostanou.

„Já…,“ Niclasův hlas se zlomil a začal znovu. „Já bych nechtěl, aby se to Charlotta dozvěděla.“

„Nemůžeme vám nic slíbit. Zpravidla se všechno dřív nebo později prozradí. Teď máte možnost nám říct svoji verzi, než se to dozvíme odjinud.“

„Ale vy mě nechápete. Charlottu by to zlomilo…“

Hlas mu přeskočil, a přesto, že Patrik tušil, o co půjde, cítil s ním určitý soucit.

„Jak říkám, slíbit nic nemůžeme.“ Čekal, až se Niclas vzchopí a bude pokračovat. Před očima se mu zjevila příjemná, milá Charlotta a soucit se v tom okamžiku mísil s velkou nevolí. Občas se styděl, že je taky muž.

„Já…,“ Niclas si odkašlal. „Někoho jsem potkal.“

„Koho?“ zeptal se Patrik, který se v této chvíli už naprosto vzdal naděje, že by se do rozhovoru zapojil i Ernst.

„Jeanette Lindovou.“

„To je ta, co má prodejnu s dárkovými předměty v Galärbackenu?“ otázal se Patrik. Matně si připomínal drobnou plnoštíhlou tmavovlásku.

Niclas přikývl. „Ano, to je Jeanette. My…,“ znovu zaváhal, „nějakou dobu se scházíme.“

„Jakou dobu?“

„Dva měsíce. Nebo tři.“

„Jak jste to dokázali utajit?“ Patrik byl upřímně zvědavý. Nikdy nepochopil, jak někdo může mít čas na nevěru. A že se toho odváží. Zvlášť v tak malém městě, jako je Fjällbacka, kde stačí, aby před nějakým domem stálo pět minut cizí auto, a už se o tom povídá.

„Někdy v poledne, jindy řeknu, že pracuju přesčas. Občas to byla akutní návštěva u pacienta.“

Patrik se musel držet, aby mu nedal pár pohlavků. Jenomže takové osobní pocity rozhodně nebyly namístě. On má pouze ověřit alibi.

„Takže v pondělí jste si udělal dvě hodiny volna, abyste se mohl sejít… s Jeanette.“

„Ano,“ potvrdil Niclas chraptivě. „Řekl jsem, že musím jet na nějaké návštěvy, které jsem si odsunul na později. Byl jsem ale k dosažení na telefonu, kdyby šlo o něco akutního.“

„To jste nebyl. Opakovaně jsme se snažili s vámi spojit prostřednictvím sestry, ale nebral jste mobil.“

„Zapomněl jsem ho nabít. Přestal fungovat ve chvíli, kdy jsem odjel ze střediska, ale nevšiml jsem si toho.“

„A kdy jste odsud za svou milenkou odjel?“

Slova ho zasáhla jako rána bičem, ale nebránil se. Místo toho si znovu prsty prohrábl vlasy a unaveně odpověděl: „Myslím, že těsně po půl desáté. Seděl jsem u telefonu mezi osmou a devátou a pak jsem měl asi na půl hodiny práci se záznamy. Takže přibližně mezi půl desáté a tři čtvrtě.“

„My jsme se s vámi spojili až chvíli před jednou. To jste se vrátil zpět do ordinace?“ Patrik se snažil o neutrální hlas, ale před očima viděl Niclase s milenkou v posteli, zatímco jeho zavražděná dcera ležela v moři. Nebyla to hezká představa.

„Ano, to asi souhlasí. Začal jsem ordinovat v jednu, takže jsem se vrátil asi deset minut předtím.“

„Budeme muset mluvit s Jeanette, abychom si váš údaj potvrdili, to snad chápete.“

Niclas rezignovaně přikývl. Znovu opakoval prosbu: „Pokuste se to zatajit před Charlottou, zlomilo by ji to.“

Na to jsi měl myslet dřív, říkal si Patrik v duchu, ale mlčel. Nejspíš si to v posledních dnech párkrát pomyslel i Niclas.

Fjällbacka 1924

Tak dlouho už v práci nepocítil žádnou radost, že dřívější doba mu připadala jako sen. Ztratil všechno nadšení a pracoval jen mechanicky na tom, na čem musel. Agnes měla velké požadavky a nestačily jim peníze, s nimiž ostatní manželky kameníků vyšly, přestože živily i několik dětí. Jako by jí všechno, co přinesl domů, proteklo mezi prsty, a někdy musel jít do práce hladový, protože nebylo zač koupit jídlo. Přesto domů přinesl každé öre, které vydělal, i když to zdaleka mezi muži nebyla samozřejmost. Největším potěšením kameníků byl poker a hra jim nejen zabírala večery a neděle, ale často se muži domů vrátili s prázdnými kapsami. Jejich ženy rezignovaly a trpkost jim do tváří vyryla hluboké vrásky.

Cítil pouze jediné: zklamání. Život s Agnes, který ještě před necelým rokem byl nádherný sen, se ukázal jako trest za hříchy, které nespáchal. Provinil se jen tím, že ji miloval a oplodnil, ale jako by se dopustil nejtěžšího zločinu. Nedokázal se už skoro radovat ani z dítěte, které v sobě nosila. Její těhotenství nepatřilo mezi nejsnadnější, a poslední měsíce bylo všechno ještě horší. Celou dobu si stěžovala na křeče a bolesti tuhle a tamhle a odmítala dělat jakoukoliv práci. To znamenalo, že musel od rána do večera pracovat v kamenolomu, a navíc vykonávat i všechny domácí práce. Nijak mu situaci neusnadňovalo, že ostatní se mu tajně buď posmívají, nebo ho litují. Ale většinou byl tak unavený, že ani nedbal, co se děje za jeho zády.

Přesto se na narození dítěte těšil. Třeba mateřská láska Agnes promění a zbaví ji jejího sobectví. Bude to pro ni užitečná zkušenost. Stále se nevzdával naděje, že jejich manželství začne fungovat. Nebral své sliby na lehkou váhu, a když s ní byl podle zákona sezdán, nikdo takový svazek nemohl zpochybnit, ať to je sebetěžší.

Jistěže se občas v kamenických domech podíval po jiných ženách, které pracovaly a nestěžovaly si, a měl pocit, že se život vůči němu zachoval nespravedlivě. Současně si však přiznával, že to nebyl osud, ale že se do své situace dostal z vlastní vůle. V takovém případě si přece nemohl naříkat.

Sotva za sebou táhl nohy. Dnešní den byl zvláště pracný. Celý den sekal kostky a bolely ho jednostranně zatěžované svaly. Měl i hrozný hlad. Doma nebylo žádné jídlo, které by si ráno mohl vzít s sebou do práce, a nebýt kamaráda Janssona, který se s ním rozdělil, neměl by za celý den ani kousek chleba. Ne, říkal si, odteď nemohu Agnes dávat výplatu. Jednoduše si sám vezme na starost nákup jídla, stejně jako se musí postarat o všechno ostatní. On bez jídla vydrží, ale jeho dítě hladovět nesmí. Nejvyšší čas všechno změnit.

Těžce si povzdechl a na chvíli se zastavil, než otevřel těžké domovní dveře a šel za manželkou.

Za skleněnou přepážkou recepce Annika dobře viděla na všechny, kdo vcházeli a vycházeli. Dnes byl klid. Ve své kanceláří seděl jen Mellberg a nikdo na policii nic nutného nepotřeboval. U ní ale vládla horečná aktivita. Kontakt s médii přinášel výsledky a přicházela spousta hovorů, i když dopředu nešlo posoudit, jestli některý k něčemu bude. Ani to nebyla její práce. Annika hovory zaznamenávala spolu se jménem a telefonem a materiál pak postoupí odpovědnému vyšetřovateli, což je v tomto případě Patrik. Na něm pak bude, aby se prohrabal různými lichými pomluvami, což byla podle její zkušenosti většina.

Tento případ vyvolával víc zájmu než obvykle. Všechno, co se týkalo dětí, veřejnost vždy hodně zasáhlo, a tím spíš, když šlo o něco tak strašného, jako je vražda. Přijímat některé hovory ale nebylo příjemné. Současný trend stoupající tolerance vůči homosexuálům k nim z velkých měst dosud nedospěl, takže Annika dostávala mnoho tipů na případné pachatele jen proto, že je někdo podezíral z homosexuality. Argumenty byly děsivě jednoduché. Stačilo, aby někdo měl netradiční zaměstnání nebo někomu připadal perverzní, a už takového člověka neúprosná logika malého města stavěla do pozic provinilců. Dosud přijala upozornění na místního holiče, květináře, který právě zastupoval původního nemocného majitele, učitele, který se dopouštěl osudové chyby, že upřednostňoval růžové košile, a nakonec i na muže, který pracoval ve školce. Ten byl nejpodezřelejší ze všech. Nakonec Annika napočítala deset telefonátů, které se týkaly právě jeho, a s povzdechem všechny záznamy odložila. Občas ji napadalo, jestli se v malých městech vůbec někdy něco změní.

Další hovor byl jiný. Žena na druhém konci telefonu si přála zůstat v anonymitě, ale její tip byl nesporně zajímavý. Annika se narovnala a všechno pečlivě zapsala. Tomuto upozornění se musí dostat maximální pozornosti. Přejel jí mráz po zádech a měla pocit, že by to pro řešení případu mohlo být skutečně rozhodující. Stávalo se zřídka, že právě ona mohla něčím důležitým přispět, proto cítila silné uspokojení.

Telefon znovu zazvonil a Annika zvedla sluchátko. Šlo opět o květináře.

S nechutí vkládal do lavic modlitební knihy. Většinou tu práci dělal s potěšením, ale dnes ne. Takové moderní vynálezy! Hudební večírek v pátek večer, ale žádná nábožná hudba. Veselá, radostná, prostě bezbožná. Hudba má znít jen o nedělních bohoslužbách a doprovázet církevní písně ze zpěvníku. V dnešní době se tu mohlo hrát cokoliv, a při několika příležitostech dokonce lidé tleskali. No, může být ještě rád, že to tu není tak hrozné jako ve Strömstadu, kde si kněz zve do kostela populární umělce. Dnes večer tu aspoň vystoupí jen žáci místní hudební školy, a ne nějací stockholmští blázni, co jezdí z místa na místo a ve jménu Boha vyzpěvují opilcům v parku.

Nějaké žalmy tu ale v každém případě budou a Arne pečlivě zavěsil jejich čísla na tabuli. Když byl hotový, o krok ustoupil, aby se přesvědčil, že je všechno v pořádku. Kdyby ho aspoň ostatní poslouchali. Všechno přece stojí v Bibli. Je to tam popsáno do nejmenšího detailu, pokud si člověk dá tu práci a pořádně se začte. Znovu pocítil silné rozladění nad tím, že se nestal knězem. Opatrně se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že je tu sám. Pak otevřel dvířka před oltářem a postoupil dopředu. Pohlédl na ukřižovaného Krista. To měl být jeho život! Měl hledět na krev prýštící z Kristových ran a na trnovou korunu zdobící jeho hlavu. Sehnul se v hlubokém respektu. Pak se otočil a zahleděl se do prázdných temných lavic. Před jeho vnitřním zrakem byly plné lidí, jeho posluchačů. Pozvedl ruce a chrámem se rozlehl jeho slabý hlas: „Pán na vás hledí…“

Představoval si, jak jeho slova plní nitra spoluobčanů, jak jim žehná a oni mu s rozzářenými tvářemi naslouchají. Spustil paže a pohlédl ke kazatelně. Dosud se tam nikdy neodvážil, ale dnes jako by do něj vstoupil sám Duch svatý. Kdyby se otec tenkrát nepostavil do cesty jeho poslání, stával by dnes plným právem na kazatelně, odkud by svému shromáždění zprostředkovával slova boží.

Udělal několik váhavých kroků ke kazatelně, ale když se postavil na první schod, zaslechl, že se otevírají těžké dveře.

Stáhl nohu zpět a šel po své práci. Trpkost ho pálila v hrudi.

Krámek byl otevřený jen v letních měsících a o větších svátcích, a tak jeli za Jeanette tam, kde během zbylých devíti měsíců pracovala. Byla servírkou v jednom z barů v Grebbestadu, kde se podávaly obědy, a když vešli do dveří, Patrikovi zakručelo v břiše. Ale na oběd bylo ještě brzy a restaurace zela prázdnotou. Mladá žena obcházela stoly a prostírala je.

„Jeanette Lindová?“

Pohlédla na ně a přikývla. „Ano, to jsem já.“

„Patrik Hedström a Ernst Lundgren. Jsme z policie v Tanumshede. Mohli bychom vám položit několik otázek?“

Krátce přikývla a sklopila oči. Pokud byla aspoň trochu předvídavá, tak musela vědět, oč jde.

„Vzali byste si kávu?“ nabídla jim a oba muži vděčně přikývli.

Zamířila ke kávovaru a Patrik si ji prohlížel. Její typ dobře znal. Malá, tmavovlasá, s plnými křivkami. Velké hnědé oči a vlasy, které jí spadaly na ramena. Jistě to byla nejhezčí dívka ve třídě, možná dokonce z celé školy. Oblíbená hlavně mezi vyspělými populárními chlapci. Ale když vyšla ze školy, její hvězda pohasla. Přesto se držela v místě bydliště. Nejspíš tušila, že ve větším městě by ve srovnání s jinými krasavicemi nevyčnívala nad průměrem. Byla o dost mladší než on, a vzhledem k tomu o hodně víc než Niclas. Mohlo jí být kolem pětadvaceti, nebo i o trochu méně.

Postavila před každého šálek kávy, uhladila si vlasy a sedla si k jejich stolku. V mládí takový pohyb jistě nesčetněkrát zkoušela před zrcadlem. Patrik musel uznat, že to opravdu ovládala.

„Tak do toho nebo shoot, jak se říká v amerických filmech.“ Maličko se pousmála a oči se jí trošku zúžily, když se zadívala na Patrika.

Proti své vůli chápal, co na ní Niclas vidí. I on se mnoho let pachtil za nejkrásnějšími dívkami ze školy, i když bezúspěšně. Byl malý, drobný, se slušným prospěchem a zapadal mezi ty průměrné, kteří mohli jen na dálku obdivovat úspěšné spolužáky. Ty, kteří se ulili z matematiky, aby se mohli ukázat s cigaretou v koutku úst. Ovšem mnohé z nich teď znal profesionálně, a někteří dokonce mohli pokládat policejní celu, kde se vyspávali z opice, za svůj druhý domov.

„Mluvili jsme s Niclasem Klingen a…,“ zaváhal a dodal: „… vynořilo se vaše jméno.“

„Aha,“ opáčila a nezdálo se, že by ji to přivedlo do rozpaků. Klidně hleděla na Patrika a čekala na pokračování.

Ernst jako obvykle seděl tiše a pomalu upíjel horkou kávu. Nepokrytě Jeanette okukoval jako nějaký puberťák. Patrik ho zpražil pohledem a musel znovu potlačit chuť ho pořádně nakopnout.

„Řekl nám, že jste spolu byli v pondělí dopoledne, souhlasí to?“

„Ano, souhlasí. Byli jsme u mě doma. Já mám v pondělí volno.“

„Kdy k vám Niclas přišel?“

Uvažovala a prohlížela si nehty. Měla je dlouhé a pečlivě upravené a Patrik se zamyslel nad tím, jak s nimi vůbec může pracovat.

„Řekla bych, že kolem půl desáté. Vlastně si tím jsem docela jistá. Natahovala jsem hodiny ve čtvrt na deset, a když Niclas přišel, tak jsem se právě sprchovala.“

Zahihňala se a Patrik k ní pocítil nechuť. Představil si Charlottu, Sáru, Albina, ale nic takového zřejmě Jeanette nezatěžovalo.

„Jak dlouho u vás byl?“

„V půl dvanácté jsme se naobědvali, na jednu měl pozvaného pacienta, takže odjížděl do ordinace asi o dvacet minut dřív.“ Znovu se zahihňala.

Teď už se Patrik opravdu musel držet, aby nedal svou nelibost najevo. Ernstovi však očividně nevadila. Každou minutou měl mlsnější pohled.

„Niclas byl u vás celou dobu? Neodešel kvůli něčemu?“

„Ne,“ řekla klidně. „Tím jsem si naprosto jistá.“

Patrik pohlédl na Ernsta: „Máš nějakou otázku?“

Odpovědí mu bylo jen zavrtění hlavou, a tak si složil své poznámky.

„Jistě se vás ještě na něco přijdeme zeptat, ale pro dnešek to je všechno.“

„Snad jsem vám pomohla.“ Také vstala. Nezmínila se ani slovem o tom, že dcera jejího milence zemřela. Bylo zavražděno dítě, zatímco se spolu milovali. Na jejím nedostatku empatie bylo něco ohavného.

„Jistě,“ kývl krátce a navlékl si bundu, kterou měl pověšenou na opěradle židle. Když vycházeli, věnovala se už zase prostírání. Broukala si nějakou melodii.

Chodila bez cíle sem a tam po suterénu, v němž v posledních měsících bydleli. Bolest v srdci jí nedala pokoj a stále se musela pohybovat. Měla špatné svědomí, že nezvládá péči o Albina a většinu času ho přenechává své matce, ale ve svém žalu pro něho neměla místo. V jeho úsměvu a modrých očích viděla Sáru. Vypadal stejně jako ona v tom věku a pohled na něho bolel. Mrzelo ji i to, že chlapeček je tak bázlivý. Připadalo jí, že Sára vysála všechnu energii, o kterou se sourozenci měli podělit. Napadaly ji i další věci a zadoufala, že všechno půjde ještě napravit.

Litovala toho, co včera řekla Erice. S Niclasem by se měli sblížit a její nedůvěra všechno jen zhoršovala. Přece viděla, že i on trpí, a pokud by teď u sebe navzájem nehledali oporu, nezbývala by jim už žádná naděje.

Když se probrala z omámení léky, doufala, že Niclas bude takový, jak by si přála. Něžný, ohleduplný, láskyplný. Přece to už dříve zažila a kvůli tomu ho tolik milovala. Nepřála si nic víc než se mu vrhnout do náruče a cítit, že je z nich dvou ten silnější. Ale tak to nebylo. Uzavřel se do sebe, odešel do práce hned, jak to šlo, a opustil ji tady nad střepy jejich bývalého života.

O něco zavadila nohou. Sehnula se a strnula v předklonu. Prosila Niclase, aby všechny věci po Sáře odnesl na půdu, a skutečně půl dne všechno uklízel do krabic. Ale jednu věc přehlédl. Pod postelí ležel Sářin starý medvídek a Charlotta se ho dotkla nohou. Zvedla ho a musela si sednout na kraj lůžka, protože se s ní začal točit svět. Medvídek měl špinavé chlupy, protože ho Sára odmítla nechat vyprat. Vypadal, jako by ležel na ulici. Stoupal z něho podivný pach, který Sára očividně nechtěla zaměnit za vůni Arielu. Vypadlo mu jedno oko a Charlotta nahmatala nitě, na nichž původně viselo. Celé dvě hodiny vydržela neplakat, zatím nejdéle od chvíle, kdy jí policisti oznámili, že je Sára mrtvá. Teď jí ale do očí znovu vhrkly slzy. Charlotta k sobě medvídka přitiskla a lehla si na bok.

Pak ji pláč přemohl.

„Zázrak nad zázraky,“ oznámil Pedersen do telefonu. „Snad po prvé v dějinách máme výsledek analýzy dřív, než měl být.“

„Jen okamžik, zajedu ke krajnici a zastavím,“ řekl Patrik a pátral po vhodném místě. Ernst ukázal na úzkou lesní cestu na jejich straně silnice, ta postačí.

„Tak už stojíme. Co máš?“ zeptal se bez většího očekávání. Patrně zjistili, co jedla Sára k snídani. Pokud šlo o vodu v plicích, už sám trochu pátral a ověřil si, že není moc naděje zjistit, odkud pocházelo mýdlo, které ve vodě našli. Pedersen mu to okamžitě potvrdil.

„Voda, jak jsem už řekl dříve, je normální z vodovodu a není nejmenších pochybností, že pocházela z Fjällbacky. Zbytky mýdla bohužel nejde spojit s žádnou speciální značkou.“

„To nám moc nepomůže,“ povzdechl si mrzutě Patrik a opět cítil, jak mu případ klouže z rukou.

„Ne, tohle opravdu ne,“ ozval se Pedersen tajuplně. Patrik se trochu napřímil.

„Máš ještě něco?“ Se zadrženým dechem čekal na odpověď.

„Ano, i když nevím, co to může znamenat,“ odpověděl soudní lékař. „Analýza žaludečního obsahu potvrdila údaje rodiny o její snídani, ale,“ udělal si přestávku a Patrik se málem svíjel netrpělivostí, „v žaludku se našlo něco nečekaného. Vypadá to, že spolkla popel.“

„Popel?“ opakoval Patrik nechápavě.

„Ano. A když jsme ho našli, znovu jsme provedli analýzu vody z plic a i v ní jsme objevili nepatrné částečky popela, kterých si poprvé nikdo nevšiml.“

„Ale jak se do ní mohl dostat popel?“ Koutem oka Patrik zahlédl, že se Ernst zarazil a zírá na něho.

„Nevíme určitě, ale poté co jsme ten údaj našli a prostudovali znovu pitevní protokol, si myslím, že jí někdo nacpal popel do úst. Našli jsme dva nepatrné kousky v ústní dutině a hltanu, i když většinu voda odplavila.“

Patrik mlčel, ale hlavou mu vířily myšlenky. Proč by proboha někdo nutil děvče, aby snědla popel? Snažil se trochu vzpamatovat.

„A jak se mohl dostat popel do plic, pokud ho spolkla?“

„Mám na to zase jen vlastní teorii. Část jí mohla vniknout do hrtanu, když jí někdo popel cpal do úst, a část se vysypala do vody, ve které byla utopená, a vnikla jí do plic spolu s vodou.“

Patrik scénu viděl před očima s děsivou zřetelností. Sára ve vaně, nějaká neznámá postava jí vnutí do úst hrst popela a pak jí drží nos a ústa, aby musela polknout. Stejná ruka, která jí pak přidrží hlavu pod vodou, dokud nepřestanou stoupat k hladině bublinky a všechno znehybní.

V lese vedle auta se ozval šramot a přerušil těžké ticho. „Pošleš nám zprávu faxem?“

„Už se stalo. Laboratoř bude popel dál analyzovat a uvidíme, jestli ještě na něco nepřijdou. Domnívali se však, že je důležité, abyste tuto informaci měli co nejdřív.“

„Ano, to nepochybně. Kdy myslíš, že se dozvíme o popelu víc?“

„Odhadoval bych to na polovinu příštího týdne,“ řekl Pedersen. Pak tiše dodal: „Bude vám to k něčemu?“

Obvykle se soudní lékař nevyptával na vyšetřování, ale Patrika to nepřekvapilo. Sářina smrt se dotkla mnoha lidí, i těch nejotrlejších. Vteřinu se rozmýšlel a pak poznamenal: „Těžko říct. Po pravdě řečeno, nemáme zatím vůbec nic. Ale třeba nás tahle stopa někam zavede. Neumím si to zatím představit, ale je to opravdu hodně podivné. Třeba ten objev bude znamenat obrat ve vyšetřování.“

„Ano, doufejme,“ přitakal Pedersen.

Patrik krátce zasvětil Ernsta a oba zůstali chvíli tiše sedět v autě. V křoví vedle nich to znovu zapraskalo, a když se Patrik obrátil, napůl čekal, že uvidí losa. Ale zřejmě jen v křoví šramotilo několik ptáků nebo veverek.

„Co myslíš, není načase se podívat na koupelnu u Florinů?“

„Neměli jsme to udělat už dávno?“ opáčil Ernst.

„Nejspíš ano,“ příkře připustil Patrik, který musel Ernstovi připsat bod. „Ale lepší později než nikdy.“

Ernst mlčel. Patrik vytáhl mobil a požádal o všechna potřebná povolení a tým techniků z Uddevally. Ernstova slova ho ťala do živého, proto hodně naléhal a dostal příslib, že všechno bude ještě odpoledne.

S povzdechem nastartoval a vycouval. V hlavě mu vířily myšlenky o popelu. A také o smrti.

Fjällbacka 1924

Nenáviděla tenhle život. Dokonce ještě víc, než si myslela v den, kdy přijela do nového domova. Ani v nejbujnější fantazii si neuměla představit, že by všechno mohlo být tak ubohé a chudobné. Aby nebylo dost na tom, že její okolí bylo ohavné, i její tělo se začalo nadouvat a dělalo ji těžkopádnou a neatraktivní. V letním vedru se bez ustání potila a její dříve tak krásné dlouhé vlasy jí visely v nerozčesaných pramenech. Nepřála si nic víc, než aby ta bytost, která ji tak proměnila, z jejího těla konečně zmizela, ale děsila se porodu. Jen při tom pomyšlení málem padala do mdlob.

Život s Andersem byl rovněž utrpení. Kdyby se jí aspoň uměl postavit! Místo toho ji sledoval smutnýma psíma očima, kam se hnula, a žadonil o špetku její pozornosti. Věděla, že ostatní ženy ji odsuzují, protože stejně jako ony nepečuje celý den o svůj zasviněný domov a netočí se kolem nevděčného muže. Ale jak mohly čekat, že se bude chovat stejně? Byla přece neskonale lepší než ony, patřila do jiné společenské třídy a měla nesrovnatelně lepší vzdělání. Jak si mohl Anders myslet, že klekne na všechny čtyři a bude umývat obrovskou dřevěnou podlahu, nebo mu do lomu nosit jídlo? Ve stavu, v jakém byla, neměla chuť dělat vůbec nic, a když konečně zašla do obchodu, koupila si, nač zrovna dostala chuť. Nebude si něco odpírat jen proto, aby ušetřila peníze na základní potraviny.

Povzdechla si a opřela si oteklé nohy o stoličku. Mnoho večerů tu proseděla a hleděla z malého okna. Snila o svém předchozím životě. Kéž by jen otec nebyl tak tvrdohlavý! Občas zaváhala, jestli se nemá vydat do Strömstadu, vrhnout se před ním na kolena a prosit ho, aby ji vzal na milost. Kdyby věřila, že uspěje, udělala by to už dávno. Ale dobře ho znala a tušila, že by to nemělo smysl. Musí tu vydržet, dokud nepřijde na nějaký způsob, jak svou nesnesitelnou situaci změnit.

Zaslechla kroky před vchodem a s povzdechem konstatovala, že jistě přichází Anders. Jestli si myslí, že ho tu čeká nějaké jídlo, tak to se zklame. Vzhledem k tomu, co musí vytrpět ona kvůli tomu, že nosí jeho dítě, ať se o večeři postará sám. Doma toho ovšem moc nebylo. Peníze utratila do týdne od výplaty a do příští zbýval ještě další týden. Ale když se tak přátelí s Janssonovými odvedle, ať tam zajde vyprosit kus chleba a možná i něco na polévku.

„Dobrý večer, Agnes,“ pozdravil a opatrně vešel. Přestože už byli manželé přes půl roku, ještě si úplně nezvykl a stál trochu rozpačitě na prahu.

„Dobrý,“ ušklíbla se a nakrčila nos, když zahlédla jeho špinavou postavu. „Musíš sem nosit to svinstvo? Stáhni si aspoň boty.“ Poslechl a postavil je ke dveřím.

„Máš tu něco k jídlu?“ zeptal se a Agnes vykulila oči, jako by větší nesmysl nikdy neslyšela.

„Vypadám snad na to, že ti budu chystat jídlo? Sotva stojím na nohou a ty čekáš, že na stole budeš mít teplé jídlo, když přijdeš domů? A za co bych ho měla koupit? Nenosíš tolik, abychom mohli jíst jako slušní lidé. Není tu už ani öre. A obchodník nám na dluh nedá, ty pitomče.“

Anders sebou škubl, když slyšel o dluhu. Dluhy nenáviděl, ale během uplynulého roku, co byli spolu, Agnes mnohokrát nakupovala za pět prstů.

„Ano, chci s tebou o tom mluvit…“ Odmlčel se a Agnes začala tušit problém. To neznělo dobře.

Anders pokračoval „No, nejlepší bude, když se nadále o peníze postarám já sám.“

Nepohlédl jí do očí a Agnes cítila, jak se jí hruď dme vztekem. Co má na mysli? Připraví ji snad i o tu poslední radost, která jí zbývala?

Anders si byl její hněvivé reakce vědom, ale mluvil dál „Je to teď pro tebe těžké, nosit nákup, a až se narodí dítě, nehneš se od něho. Takže se jen hodí, když se o to postarám sám.“

Zaplavil ji takový vztek, že ze sebe nedostala ani slovo. Za okamžik ji němota přešla a od plic mu řekla, co si o jeho nápadu myslí. Viděla, jak je mu nepříjemné, že ji slyší půl domu, ale to ji netrápilo. Na té spodině jí vůbec nezáleželo, jen ať si to Anders pořádně slízne.

Navzdory jejímu řevu se však nezdálo, že by se vzdal. Poprvé stál pevně na svém a nechal ji křičet. Když se musela konečně nadechnout, jen jí klidně řekl, že to tak prostě bude, i kdyby jí měly prasknout plíce.

Agnes se vztekem tmělo před očima. Její otec se vždycky podrobil, když začala předstírat, jak lapá po dechu, ale Anders ji jen tiše pozoroval a nenamáhal se ji utěšit.

Pak ucítila bolest v břiše a zděšeně zmlkla. Chtěla domů za otcem.

Monika se strašně vylekala. „Tady byla policie?“

Morgan přikývl, ale neodvrátil pohled od monitoru. Věděla, že by s ním teď vlastně vůbec neměla mluvit. Podle svého harmonogramu v této chvíli pracoval a nikdo ho nesměl rušit. Ale nedokázala si pomoct. Zaplavil ji strach a neklidně přešlapovala z nohy na nohu. Nejradši by s ním zatřásla a přiměla ho, aby jí řekl víc, aniž by musela klást detailní otázky, ale věděla, že by to nemělo smysl. Musela se obrnit obvyklou trpělivostí.

„Co chtěli?“

Stále hleděl na obrazovku a odpověděl, aniž by prsty na klávesnici na vteřinu ztratily svou rychlost. „Ptali se na to děvče, co zemřelo.“

Srdce jí udělalo kotrmelec. Chraptivě se zeptala: „A co chtěli vědět?“

„Jestli jsem ji ráno viděl odcházet.“

„A co ty?“

„Co já?“ tázal se roztržitě. „Viděl jsi ji?“

Otázku ignoroval a místo toho se zeptal: „Proč jsi teď přišla? Přece víš, že se mi to nehodí. Nechodíš sem, když pracuju.“ Nezlobil se, jen konstatoval fakt. Matka narušila jejich zavedenou rutinu, nabourala jeho pracovní rytmus, přestože věděla, že ho to mate. Monika si nemohla pomoct. Musela to vědět.

„Viděl jsi ji, když odcházela?“

„Ano, viděl,“ odpověděl zpříma a potom pokračoval: „Řekl jsem to policii. Odpověděl jsem na jejich otázky. I když mě to moc rušilo.“

Teď se pootočil k matce a pozoroval ji inteligentníma, i když podivnýma očima. Byly vždycky stejné. Nikdy se neměnily, nikdy nezrcadlily žádné city. Aspoň teď už ne. Naučil se hodně kontrolovat. Když byl mladší, míval nezkrotné výbuchy vzteku kvůli něčemu, co nemohl ovlivnit nebo dělat. Mohlo se to týkat čehokoliv – od rozhodnutí, kdy se bude sprchovat, po to, co bude jíst k večeři. Oba se hodně naučili. Teď život probíhal ve vymezených kolejích a o všem už bylo rozhodnuto. Obden se sprchoval, dostával čtyři určitá jídla k večeři, která se měnila podle pohyblivého schématu, a snídani a oběd měl pokaždé stejné. Práce ho zachraňovala. Dobře ji ovládal a mohl zde uplatnit svou vysokou inteligenci, která vyhovovala jeho speciálním možnostem.

Nestávalo se často, aby Monika zaběhnutý rozvrh narušila. Ani si nevzpomínala, kdy to udělala naposled. Ale teď už v tom může klidně pokračovat. Prošla jednou z chodbiček mezi sloupci novin a sedla si na kraj postele.

„Nechci, abys s nimi mluvil, když u toho nejsem.“

Morgan přikývl. Pak se k ní obrátil čelem a břichem se opíral o opěradlo židle. Paže si překřížil přes prsa.

„Myslíš, že by mi ji ukázali, kdybych je o to poprosil?“

„Koho?“ zeptala se zmateně.

„Sáru.“

„Co máš na mysli?“ S Monikou se zatočil celý pokoj. Tlak posledních dní ji vyvedl z rovnováhy a po Morganově dotazu ztratila nervy.

„Proč by ti ji měli ukazovat?“ Nedovedla v hlase potlačit hněv, ale Morgan na to jako obvykle nereagoval. Možná ani nevěděl, že zvýšený hlas znamená, že se zlobí.

„Abych viděl, jak teď vypadá,“ odpověděl klidně.

„A proč?“ vyjela ostře a svírala pěsti. Zachvátila ji úzkost a každé jeho další slovo cítila jako potvrzení toho, čeho se bála nejvíc.

„Abych viděl, jak vypadá mrtvá,“ upínal na ni nevyzpytatelný pohled.

Monika těžce dýchala a měla pocit, že stěny pokoje se kolem ní svírají. Víc nevydržela, musela jít na čerstvý vzduch.

Mlčky pospíchala ke dveřím a zabouchla je za sebou. Ostrý chladný vítr ji štípal v krku, když se pomalu zhluboka nadechovala. Po chvilce se jí pulz začínal uklidňovat. Opatrně nahlédla do okna. Morgan se už zase otočil a prsty mu létaly po klávesnici. Přitiskla obličej ke sklu a pozorovala jeho zátylek. Měla ho tak ráda, až to bolelo.

Lilian nic tak neuspokojovalo jako uklízení. Všichni v rodině tvrdili, že je maniak, ale to ji nezajímalo. Jen když jí dali pokoj a nepokoušeli se jí pomáhat. Pouze tak byla spokojená.

Začala jako obvykle v kuchyni. Každý den totéž. Otřít všechny plochy, vysát prach, vytřít podlahu a jednou týdně vyndat všechno z kuchyňských skříněk a vyčistit je zevnitř. Když byla hotová s kuchyní, pokračovala do předsíně, do obývacího pokoje a na verandu. Jedinou místností v přízemí, kde nemohla uklidit, byl malý pokoj pro hosty, v němž spal Albin. Tam musí zajít později.

Vlekla vysavač po schodech nahoru. Stig jí už chtěl koupit menší, lehčí model, ale ona to bryskně odmítla. Tento měla už patnáct let a stále vypadal jako nový. Byl o moc lepší než současné moderní varianty, které nic nevydrží. Samozřejmě, byl hodně těžký. Trochu se zadýchala, když vyšla na horní podestu. Stig nespal a otočil k ní hlavu.

„Ty se úplně udřeš,“ poznamenal znepokojeně slabým hlasem.

„Lepší než sedět s rukama v klíně.“

Byla to obvyklá výměna názorů. Nabádal ji, aby zvolnila, a ona mu odporovala. To by to tu vypadalo, kdyby se o všechno přestala starat a čekala, že něco udělá i někdo jiný. Bez ní by jejich domov zchátral. Ona jediná o všechno dbala. Kdyby jí aspoň za to byli vděční, ale to ne, místo toho jen mluví o tom, že si nemá nakládat tolik práce. Lilian pocítila starou známou podrážděnost. Zašla ke Stigovi. Všimla si, že je dnes opravdu hodně bledý.

„Nevypadáš dobře,“ konstatovala a pomohla mu zvednout hlavu, aby mu natřásla polštář. „Dnes mi moc dobře není.“

„Kde máš největší bolesti?“ pátrala a posadila se na okraj postele.

„Připadá mi, že úplně všude,“ odpověděl s pokusem o úsměv.

„Nemůžeš to trochu upřesnit?“ zeptala se podrážděně.

„V břiše. V jednom kuse mě tam něco řeže.“

„Niclas se na tebe opravdu musí večer podívat. Takhle to dál nejde.“

„Do žádné nemocnice nechci,“ zaprosil.

„To rozhodne Niclas, ne ty.“ Lilian se pátravě rozhlédla po pokoji. „Kde máš tác od snídaně?“

Ukázal na zem. Lilian se k němu sklonila a řekla nespokojeně: „Nic jsi nesnědl.“

„Nemohl jsem.“

„Musíš jíst, jinak zdravý nebudeš, to snad chápeš. Teď půjdu dolů a připravím ti rajskou polévku. Musíš mít nějakou energii.“

Jen přikývl. Věděl, že je zbytečné se s Lilian dohadovat, když má tuto náladu.

Rozčileně klapala podpatky po schodech dolů. Všechno leží jen na ní.

Když se Martin a Gösta vrátili na policii, byla recepce prázdná. Annika zřejmě šla na brzký oběd. Martin viděl, že na stole leží celá hromádka poznámkových lístků popsaných její rukou. Zřejmě tipy od veřejnosti.

„Půjdeš brzy na oběd?“ zeptal se Gösta.

„Teď ještě ne. Mohli bychom jít ve dvanáct?“

„Zřejmě do té doby umřu hlady, ale samotnému se mně nechce,“ jen nerad souhlasil Gösta.

„Tak ve dvanáct,“ uzavřel Martin a šel do své kanceláře. Cestou z Fjällbacky ho něco napadlo. Vytáhl telefonní seznam a našel, co hledal.

„Prosil bych Evu Nestlerovou,“ požádal, když se ozvala telefonní centrála. Dozvěděl se, že je už druhý v pořadí, a tak trpělivě čekal. Jako obvykle hrál ve sluchátku pásek s nějakou populární hudbou a za chvíli se mu začala docela líbit. Pohlédl na hodinky. Čekal už skoro čtvrt hodiny. Rozhodl se, že obětuje ještě pět minut, než zavěsí a zkusí to později. V tom uslyšel ve sluchátku hlas.

„Eva Nestlerová.“

„Dobrý den. Jmenuji se Martin Molin. Nevím, jestli se na mě pamatujete, ale před několika měsíci jsme se párkrát setkali v souvislosti s policejním vyšetřováním podezření ze zneužívání dítěte. Volám z policie v Tanumshede,“ rychle dodal.

„Ale jistě. Pracujete s Patrikem Hedströmem, že? S tím jsem mluvila častěji, ale pamatuji se i na vás.“ Chvíli bylo ticho. „Co pro vás mohu udělat?“

Martin si odkašlal. „Víte, co je Aspergerův syndrom?“

„Ano, vím.“

„Máme tady jednoho…,“ odmlčel se a zamyslel se, jak by se měl vyjádřit. Morgana nemohl označit za podezřelého. Začal znovu.

„Narazili jsme na to v souvislosti s případem, který právě vyšetřujeme. Potřeboval bych zjistit, oč vlastně jde. Mohla byste mi to vysvětlit?“

„Ano,“ přisvědčila pomalu. „Ale potřebovala bych chvilku, abych si vědomosti trochu oprášila.“ Martin slyšel, jak v něčem listuje, nejspíš v diáři. „Po obědě budu mít hodinu volnou, chtěla jsem vyřizovat nějaké písemnosti, ale kvůli policii…“ Listovala dál. „Jinak bych bohužel měla čas až v úterý.“

„Po obědě to bude skvělé,“ souhlasil rychle Martin. Původně doufal, že se něco dozví jen po telefonu, ale klidně do Strömstadu zajede.

„Takže asi za tři čtvrtě hodiny?“

„Ano.“ Najednou dostal nápad: „Nemám něco přivézt k obědu?“

„No, proč ne? Malá úlitba z peněz, které platím na daních, neškodí. Jen žertuju,“ dodala rychle v obavě, aby si její slova nevysvětlil špatně.

Martin se rozesmál. „Máte nějaké zvláštní přání, za jaké jídlo vaše daně vynaložit?“

„Dovezte něco lehkého. Třeba salát. Většina žen se snaží hubnout před létem, ale já to mám opačně. Pokouším se něco shodit před zimou.“

„Tak dobře, přivezu salát,“ slíbil Martin.

Vzal si bundu a zastavil se u Göstových dveří.

„Poslyš, na oběd jít nestihnu. Jedu do Strömstadu za psycholožkou Evou Nestlerovou, se kterou občas spolupracujeme.“ Když viděl Göstův výraz, okamžitě dodal: „Samozřejmě můžeš jet se mnou.“

Na okamžik se zdálo, že kolega nabídku přijme, ale pak zavrtěl hlavou.

„Ne, k čertu. Zůstanu tady. Jestli se ozvou Patrik a Ernst, snad mi něco k jídlu přivezou.“

„Tak dobře. Já tedy jedu.“

Gösta už byl otočený zády a neodpověděl. Martin před vstupními dveřmi na okamžik zaváhal, pak si zvedl límec a rozběhl se k autu. Přestože parkoval jen o kousek dál, pořádně promokl.

O půl hodiny později zastavil u říčky, co by kamenem dohodil od psycholožčina pracoviště. Sídlila ve stejné budově jako strömstadská policie a nepochybně s nimi jistě občas spolupracuje. Policie dost často vyhledává pomoc psychologa, třeba když oběť násilí potřebuje podporu po ukončeném vyšetřování. Mnoho psychologů se ve zdejší oblasti nevyskytovalo a Eva byla jednou z těch mála. Měla dobrou pověst a zřejmě byla velice schopná. Patrik o ní mluvil s úctou a Martin doufal, že jim teď pomůže.

Vlastně nevěděl úplně přesně, proč s ní chce mluvit. Morgan, jak bylo řečeno, mezi podezřelé nepatřil, ale Martina hodně zajímalo, co za jeho podivným chováním vězí. Tato nemoc pro něho byla něčím novým a říkal si, že nikdy není na škodu se něco přiučit.

V šatně si vytřepal vodu z bundy, ale i košile byla trochu mokrá a roztřásla ho zima. V sáčku nesl dvě porce salátu, které koupil cestou, a recepční byla zřejmě o jeho příchodu informovaná, protože mu jen ukázala ke dveřím se jmenovkou psycholožky. Sotva zaklepal, uslyšel zevnitř: „Vstupte.“

„To jste tu hodně rychle! Doufám, že jste nepřekročil povolenou rychlost.“ Tvářila se naoko ustaraně a Martin se rozesmál.

„Ne, určitě ne. Kromě toho vím, že má dnes policie práci jinde,“ spiklenecky zašeptal a zamrkal. Vzpomínal, že se mu Eva Nestlerová líbila hned od začátku. Měla zvláštní schopnost, že se lidé v její blízkosti uvolnili. To v jejím povolání musí být velká přednost. Odložil sáček na malý konferenční stůl. „Doufám, že krabí salát vám bude chutnat.“

„Určitě.“ Eva se zvedla ze židle za psacím stolem a usadila se na jednu ze čtyř dalších kolem stolku.

„Člověk se prostě rád podvádí,“ konstatovala a nalila si na salát všechnu zálivku z přiložené krabičky. „Když si všechen ten tuk dám na zeleninu, vydá jídlo nejspíš za jeden karbanátek. Ale psychologicky to působí lépe. Snad se i přemluvím, že si večer mohu dovolit zákusek.“ Srdečně se rozesmála.

Martin viděl na její plné postavě, že se jí nejspíš přemlouvání daří, ale byla vždycky hezky oblečená a šedé vlasy měla moderně ostříhané, takže na svůj věk vypadala velice dobře.

„Takže vy chcete vědět víc o Aspergerově syndromu,“ poznamenala.

„Ano. Setkal jsem se s tím pojmem dnes poprvé a jsem vlastně jen strašně zvědavý,“ přisvědčil Martin a napíchl sousto na vidličku.

„Už jsem o tom četla, ale nikdy jsem sama takového pacienta neměla, tak jsem si to před vaším příchodem trochu osvěžila. Zajímá vás něco speciálního? Dalo by se o tom mluvit dlouho.“

„Ano,“ ozval se pomalu Martin. „Co je pro tu nemoc typické? Jak člověk pozná, že jde právě o ni?“

„Diagnózu lékaři upřesnili poměrně nedávno. Snad teprve před patnácti lety, ačkoliv i dříve už se něco tušilo. Je to omezení funkcí, které dostalo své pojmenování podle Hanse Aspergera. Někteří badatelé jsou přesvědčeni, že i on sám tou chorobou trpěl.“

Martin přikývl a Eva pokračovala: „Je to určitá forma autismu, ale postižený má nejčastěji hodně vysokou inteligenci.“

Tohle už Martin slyšel od Morgana. Eva vysvětlovala: „Tuto nemoc je tak těžké popsat z toho důvodu, že její příznaky se liší člověk od člověka a dělí se do mnoha skupin. U některých jsou symptomy utlumenější, u jiných naopak markantní. Málokdy se Asperger objeví v časném věku. Rodiče mohou mít pocit, že se jejich dítě vyvíjí odlišně od ostatních, ale nedokážou přesně označit, co je špatně. A problémy se dost různí. Některé děti s tímto syndromem začnou mluvit hodně brzy, jiné zase neobvykle pozdě, stejné je to i s chůzí a dalšími vývojovými stupni. Většinou problém vykrystalizuje až v souvislosti se školou, ale i tady bývá nemoc chybně diagnostikovaná jako ADHD nebo DAMP.“

„Jaké jsou tedy konkrétní projevy?“ Martin samým zaujetím zapomínal jíst. Než začal studovat na vysoké policejní škole, pohrával si s myšlenkou, že by mohl jít na psychologii, a občas ho napadlo, jestli tehdy nezvolil špatně. Nic není zajímavějšího než lidská psychika.

„Nejzřetelnější je porucha sociálních vztahů. Dítě se ustavičně chová nevhodně, nechápe společenská pravidla a například má tendenci mluvit otevřeně pravdu, což ztěžuje kontakt s lidmi. Postižení bývají hodně egocentričtí. Je jim zatěžko chápat city jiných lidí a vidí jen vlastní potřeby. Často nepociťují touhu se s někým stýkat. Pokud si přesto hrají s jinými dětmi, chtějí o všem rozhodovat sami a ostatní podřídit své vůli. Panovačnost bývá častější u dívek. Mezi další výrazné příznaky patří silně vyhraněný zájem o něco speciálního. Pro dospělého člověka může být zpočátku zajímavé zvláštní schopnosti dítěte rozvíjet, ale ty bývají tak úzce zaměřené, že to ostatní brzy přestane zajímat. Když dítě přijde do školního věku, má nutkání dělat všechno svým způsobem a žádá to i na svém okolí.“

„A pokud jde o řeč?“ zeptal se Martin, když si vybavil podivné Morganovo vyjadřování.

„Ano, i řeč je silně příznaková.“ Eva vyškrábala z plastového kelímku poslední zbytky salátu a pokračovala: „To je další veliká potíž, se kterou se osoba s Aspergerovým syndromem setkává. My lidé při komunikaci vyjadřujeme většinou víc, než napovídá základní význam slov. Používáme řeč těla, výraz obličeje. Měníme tón hlasu, něco zdůrazníme, volně používáme metafory a podobně. To přináší nemocnému značné potíže. Třeba ‚dnes přeskočíme oběd‘ chápe tak, že budeme skákat přes talíř. Neuvědomují si, že jejich mluva zní odlišně. Hovoří hodně tiše, téměř šeptem, nebo naopak hodně hlasitě a vřískavě. Často monotónně.“

Martin přikývl. Tento popis se na Morgana hodil velmi dobře.

„Osoba, s níž jsem se setkal, se i zvláštně pohybovala.

Je i to obvyklé?“

Eva přikývla. „Motorika je další zřetelný symptom. Pohyb bývá hodně neohrabaný, strnulý nebo omezený. Ob čas dochází ke stereotypům.“

Na Martinově výrazu viděla, že to poslední ještě potřebuje vysvětlit.

„Stereotypní pohyby se opakují, třeba nepatrné škubání rukou.“

„Mají osoby s Aspergerovým syndromem potíže s motorikou ve všem?“ Martin si vybavil Morganovy prsty, které se vznášely nad klávesnicí.

„Ne, to ne. Obvykle ve spojitosti s něčím, co je skutečně zajímá, jim drobná motorika skvěle funguje.“

„Jak se projevují v dospívání?“

„To je také věc sama pro sebe. Ale nedáte si kávu, než budeme pokračovat? Je to hodně informací najednou. Nechcete si něco poznamenat, nebo máte tak dobrou paměť?“

Martin ukázal na malý magnetofon, který ležel na stole. „Mám šikovného pomocníka. Ale kávu bych si vzal rád.“

Žaludek se trochu vzpíral. Salát mu k obědu rozhodně nestačil, cestou zpět si musí někde koupit aspoň párek.

Po krátké chvíli se Eva vrátila s kouřícími šálky. Usadila se a pokračovala: „Kde jsme skončili? Jo, dospívání. V této fázi je velmi obtížné Aspergerův syndrom diagnostikovat, pokud už diagnóza není známá z dřívějška. Obvyklé problémy s puberťáky se násobí. Třeba taková hygiena. Mnoho pacientů není ochotno se pravidelně mýt ani sprchovat, čistit si zuby nebo se převlékat. Problémy dělá i docházka do školy. Děti nechápou, jak je důležité se učit, a vyhrocují se vztahy se spolužáky a vrstevníky. To ztěžuje, pokud zcela neznemožňuje, týmovou práci, jaká se například vyžaduje na gymnáziu. Také je běžná deprese nebo antisociální chování.“ Martin zpozorněl. „Co tím přesně myslíte?“

„No, třeba násilí, loupeže nebo žhářství.“

„Takže myslíte, že osoby s Aspergerovým syndromem jsou náchylnější k trestným činům?“

„Ne snad celá skupina, ale někteří její reprezentanti. Jak už jsem řekla, jsou hodně egocentričtí a těžko chápou city jiných lidí. Jejich nejvýznamnějším rysem je nedostatek empatie. Zjednodušeně by se dalo říct, že postrádají zdravý selský rozum.“

„A když…,“ Martin zaváhal, „… když se taková osoba vyskytne při vyšetřování vraždy, bylo by důvodné se na ni zaměřit víc?“

Eva se dlouze nad jeho otázkou zamýšlela. „Na to neumím odpovědět. Vzhledem k určitým rysům mají snížené bariéry, které nás ostatní odrazují od páchání trestných činů, ale výjimečně málo lidí s tímto syndromem se dopustilo něčeho tak extrémního, jako je vražda. Ano, čtu noviny a vím, o čem mluvíte,“ řekla a zamyšleně otáčela šálkem v dlaních. „Podle mého naprosto osobního názoru by mohlo být hodně nebezpečné, kdybyste se zaměřili jen tímto směrem, jestli chápete, co mám na mysli.“

Martin přikývl. Přesně věděl, o čem hovoří. V historii se stalo už mnohokrát, že byli lidé obžalováni ze zločinů, které nespáchali, jen proto, že byli odlišní. Ale ve vědomostech je síla, a proto byl moc rád, že mohl nahlédnout do Morganova světa.

„Moc vám děkuji za váš čas. Doufám, že jste kvůli mně nemusela odložit něco důležitého.“

„Určitě ne. Chtěla jsem jen trochu obnovit garderobu. Jinými slovy nešlo o nic, co by nemohlo týden počkat.“

Vyšla s ním do šatny a počkala, až si oblékne bundu, která už trochu stačila oschnout.

„Strašné počasí,“ postěžovala si Eva. Zahleděli se z okna na ulici, kde se už tvořily velké louže.

„No, podzim je tady,“ souhlasil Martin a natáhl k ní ruku.

„Děkuji vám za oběd. Zavolejte, kdybyste měl ještě nějaké otázky. Vždycky je užitečné si trochu osvěžit vědomosti. Člověk se s touto nemocí často nesetkává.“

„Zavolám, jestli něco budu potřebovat. Ještě jednou moc děkuji.“

Fjällbacka 1924

Porod byl strašnější, než by si dokázala představit. Trpěla dva dny a dvě noci, dokud doktor všechno neukončil tím, že si jí celou svou váhou lehl na břicho a vytlačil první dítě. Protože byly dvě. Druhý chlapeček už pak přišel na svět okamžitě. Porodní bába oba vykoupala, zabalila do teplých dek a potom je matce hrdě přinesla. Ale Agnes se odvrátila. Nechtěla ani vidět bytosti, které jí zničily život a málem přivodily její smrt. Pokud šlo o ni, mohli je klidně hodit do moře nebo kamkoliv jinam. Z jejich vřískání jí třeštila hlava a po chvíli si ucpala uši a křičela na ženu, která je držela, aby je hned odnesla pryč. Bába vyděšeně poslechla a Agnes slyšela, jak si lidi kolem ní začínají šeptat. Ona ale chtěla jen spát. Spát nepřetržitě aspoň sto let a probudit se polibkem prince, který ji odvede daleko od jejího neštěstí a dvou ukřičených malých netvorů, které její tělo konečně vypudilo ven.

Když se probudila, na okamžik se jí zdálo, že se její sen naplnil. Nad postelí se skláněl vysoký tmavý muž a Agnes na okamžik doufala, že je to očekávaný princ. Pak ale poznala nudnou tvář svého manžela. Jeho láskyplný výraz se jí hnusil. Myslí si snad, že se mezi nimi něco změní jen proto, že mu porodila dva syny? Ať si je klidně nechá a vrátí jí svobodu. Ta myšlenka jí v prsou zažehla novou naději. Už není tlustá, neforemná, těhotná. Kdyby chtěla, mohla by získat zpět život, jaký si zaslouží, na jaký byla zvyklá. Vzápětí ji ale napadlo, že je to nemožné. Když se nemůže vrátit k otci, kam by šla? Nemá žádné peníze ani možnost si je opatřit. Než se prodávat na ulici, pak snad dokonce i tento život je lepší. Beznadějí se rozplakala. Anders ji hladil po vlasech, a kdyby k tomu měla dost síly, jeho ruku by setřásla.

„Jsou nádherní, Agnes,“ ozval se. „Perfektní.“ Hlas se mu chvěl. Neodpověděla, dál zírala do zdi a zavírala se před světem. Kéž by už někdo přišel a odvedl ji odtud.

Sára se ještě pořád neobjevila. Maminka jí sice říkala, že ji už nemá čekat, ale Frida pořád doufala, že ji ještě uvidí. Jinak by ji moc mrzelo, že na ni nebyla hodnější. Neměla se s ní hádat, když jí brala její hračky. Měla ji nechat. Jenomže teď už je možná pozdě.

Šla znovu k oknu a zahleděla se ven. Nebe bylo šedivé, vypadalo jako špinavé. Jak by se tam mohlo Sáře líbit?

Pak tu je ještě to s tím člověkem. Slíbila sice Sáře, že o tom nikomu neřekne, ale co teď? Maminka jí vždycky opakuje, že se musí mluvit pravda, a něco zatajit je skoro jako lhát.

Frida se usadila před domečkem pro panenky. S ním si hrála nejraději. Její maminka ho měla, když byla malá, a Frida ho od ní dostala. Bylo těžké si představit, že i maminka mohla někdy být malá jako ona. Je přece – dospělá.

Domeček nesl zřetelné stopy sedmdesátých let. Byl dvoupodlažní, jakoby cihlový, a uvnitř zařízený v hnědé a oranžové barvě. Nábytek byl taky po mamince. Fridě se všechno hrozně líbilo, ale škoda, že ve skříňkách není také něco modrého a růžového. Modrou barvu měla nejraději, zatímco Sára růžovou. Frida si říkala, že je to vlastně divné. Všichni přece vědí, že růžová a zrzavá k sobě nejdou, a Sára měla rudé vlasy, přesto se jí líbila růžová. Ale ona prostě byla taková. Vždycky se jí líbilo něco jiného než ostatním.

K domečku patřily čtyři panenky. Představovaly maminku, tatínka a dvě děti. Teď zvedla obě holčičky a posadila je proti sobě. Normálně si vždycky přála být tou zelenou panenkou, protože byla hezčí než ta druhá, hnědá, a to teď mohla, když je Sára mrtvá.

„Ahoj, Frido, víš, že jsem umřela?“ zeptala se zelená panenka.

„Ano, maminka mi to řekla,“ potvrdila hnědá panenka. „A co ti vlastně řekla?“

„Že jsi odletěla do nebe a už si se mnou nebudeš hrát.“

„To je otrava,“ mínila panenka Sára.

Panenka – Frida – pokyvovala hlavou. „Ano, taky si myslím. Kdybych věděla, že umřeš, nechala bych tě hrát se všemi hračkami a nic bych ti nevyčítala.“

„Škoda, že jsem mrtvá,“ řekla panenka Sára.

„Ano,“ souhlasila ta hnědá. Obě panenky chvíli mlčely. Ale pak se panenka Sára vážným hlasem zeptala: „O tom strejdovi jsi nic neřekla?“

„Ne, přece jsem ti to slíbila.“

„Dobře, protože to je tajemství.“

„Ale proč o něm nesmím mluvit? Strejda byl přece ošklivý,“ fňukala hnědá panenka.

„Právě proto. Říkal, že to nikomu nesmím prozradit. A zlí strejdové se musí poslechnout.“

„Ale když jsi mrtvá, tak ti přece už nic udělat nemůže?“

Na to zelená panenka – Sára – neměla žádnou odpověď. Frida panenky opatrně uložila zpět do domečku a šla se zase dívat z okna. Všechno je tak těžké, když je Sára mrtvá.

Annika už byla z oběda zpátky a nedočkavě volala na Patrika, když s Ernstem přicházeli. Odmítavě na ni mávl a spěchal zpět do své kanceláře. Annika se ale nedala odbýt. Tázavě se tedy zastavil v jejích dveřích a Annika na něho pohlédla nad okrajem brýlí. Vypadal opravdu hrozně, a ke všemu ještě jako zmoklé kotě. Bylo zjevné, že kromě svého miminka a vyšetřování vraždy dítěte nemá na sebe ani chvíli času.

Viděla v jeho očích netrpělivost a rychle mu sdělila, co má na srdci: „Dneska volala spousta lidí.“

„Něco zajímavého?“ zeptal se bez většího nadšení. Bylo hodně nepravděpodobné, že by se dozvěděli něco důležitého.

„Ano i ne,“ odpověděla Annika. „Většinou šlo pochopitelně o obvyklé klevety a v tomto případě skutečně kvete homofobie. Automaticky je podezřelý každý homosexuál, a vůbec každý květinář a holič je potenciální vrah dětí.“

Patrik netrpělivě přešlápl a Annika si pospíšila. Vzala nejhořejší lístek z hromádky a podala mu ho.

„V tomto případě mám pocit, že to může být důležité. Volala nějaká žena, odmítla sdělit jméno, ale tvrdila, že bychom se měli podívat na lékařské záznamy Sářina malého bratříčka. Víc neřekla, ale mně připadá, že za tím něco je. V každém případě by se to mělo vyšetřit.“

Patrik nevypadal tak zaujatě, jak předpokládala, ale na druhé straně si uvědomoval naléhavost tohoto upozornění. Zřetelně se lišilo od všech ostatních škodolibých udání od lidí, kteří milovali klepy.

„Ano, musíme to ověřit. Ale velké naděje si nedělám, anonymní tipy většinou mnoho nepřinesou.“

Annika se chystala něco namítnout, ale Patrik ji zarazil.

„Ano, já vím, připadá ti to jiné. Slibuji, že se na to podívám. Ale chvíli to musí počkat. Máme teď naléhavější věci. Sejdeme se za pět minut v kuchyňce, pak řeknu víc.“ Netrpělivě zabubnoval do rámu dveří a odkráčel s lístkem k sobě.

Annika uvažovala, oč může jít, a zadoufala, že to konečně přinese nějaký pozitivní obrat. Stále přešlapovali na místě a ovzduší na stanici bylo v posledních dnech už hodně deprimující.

Neměl vůbec klid na práci. Před očima se mu vynořoval Sářin obličej a nedopřál mu chvíli soustředění. Také dopolední návštěva policistů obnovila všechnu jeho úzkost. Možná měli ostatní pravdu, že vrátit se tak brzy do práce není dobrý nápad. Ale pro něho to byla jediná možnost, jak přežít. Potlačit myšlenky na to, na co myslet nechtěl, a věnovat se žaludečním vředům, kuřím okům, třídenní horečce a zánětům ucha. Čemukoliv, jen ne myšlenkám na Sáru. A na Charlottu. Ale teď se mu skutečnost neúprosně připomínala a cítil, že se propadá až na dno. Nijak mu nepomáhalo ani vědomí, že si za to může sám. Kdyby měl být k sobě upřímný – a to on příliš často nebýval – pak nechápal, proč to vlastně udělal. Jako by ho něco uvnitř neustále pudilo hnát se za něčím novým. I když toho tolik dosáhl. Ale teď se mu život sesypal a už se to nedalo změnit.

Niclas bezmyšlenkovitě listoval zdravotními kartami, které před ním ležely na hromádce. Takovou práci vždycky nenáviděl, a zvlášť dnes se k ní nedokázal přimět. Během první odpolední návštěvy byl navíc na pacienta nepříjemný. To se mu nestávalo, jednal vždycky laskavě, ať mluvil s kýmkoliv, ale dnes odpoledne prostě nebyl ve své kůži a neměl náladu poslouchat stesky nějaké babky, která si namlouvala, že se jí dělají křečové žíly. Chodívala za ním často a snad ji neodradil. Jeho upřímné mínění o jejím zdravotním stavu se jí nelíbilo. No, co naplat, nedá se nic dělat.

S povzdechem začal skládat složky, ale pak převážila nechuť, kterou se tak dlouho snažil potlačit, a všechno shodil na zem. Záznamy se rozlétly po místnosti a promíchaly se. Strhl ze sebe bílý plášť a vyrazil z ordinace, jako by mu za patami hořelo. Měl ještě tolik zdravého rozumu, aby sestru s velkým přemáháním požádal o odvolání všech odpoledních návštěv, a vyrazil do deště. Cítil na rtech slané kapičky a sůl mu připomněla tělíčko jeho dcery, plovoucí v šedém moři. To ho přimělo utíkat ještě rychleji. Prchal se slzami v očích, které byly v dešti neviditelné, ale přál si především utéct sám od sebe.

Kávovar supěl a funěl, ale vyplivoval jen stejnou břečku jako jindy. Patrik zůstal stát opřený o skříňku, zatímco ostatní se rozesadili každý se svým šálkem. Byli tam všichni kromě Martina a právě se chtěl zeptat, jestli ho někdo neviděl, když celý udýchaný přiběhl.

„Promiňte, že jsem se opozdil. Annika mi volala, že je porada, už jsem byl na cestě…“

Patrik zvedl ruku. „K tomu se pak vrátíme. Rád bych s vámi prošel pár věcí.“

Martin přikývl a posadil se na krátkou stranu stolu. Zvědavě se na Patrika zahleděl.

„Dostali jsme výsledky analýzy obsahu Sářina žaludku a plic. Objevilo se něco podivného.“

U stolu vládlo napětí. Mellberg se zájmem na Patrika pohlédl a pro jednou se zdálo, že dokonce i Göstu a Ernsta to zajímá. Annika se jako obvykle chopila poznámkového bloku, aby jim po poradě mohla rozdat zápis. „Někdo holčičku přinutil, aby spolkla popel.“ Rozhostilo se takové ticho, že kdyby na zem upadl špendlík, znělo by to jako hrom. Pak si Mellberg odkašlal. „Říkáš popel?“

Patrik přikývl. „Ano. Jeho částice se našly jak v žaludku, tak v plicích. Pedersen má teorii, že ji někdo přinutil ho spolknout, když už seděla ve vaně. Trochu popela se rozsypalo do vody, a když ji pak pachatel potopil, dostal se jí i do plic.“

„Ale proč?“ zeptala se zmateně Annika. Dokonce zapomněla zapisovat.

„Ano, to je otázka. A především, jestli nás to někam dovede. Už jsem požádal o techniky k prozkoumání koupelny Florinových. Kdybychom tam našli popel, určili bychom místo činu.“

„Ale ty si opravdu myslíš, že by mohl někdo z rodiny…?“ Gösta nedořekl.

„Nemyslím si nic,“ opáčil Patrik. „Pokud se nám objeví jiné potenciální místo činu, rovněž ho pročešeme. Pořád však platí, že v domě Florinových ji viděli naposled, tak můžeme klidně začít tam. Nebo co myslíš ty, Bertile?“

Otázka byla čistě řečnická. Mellberg se ve vyšetřování ani v nejmenším neangažoval, ale všichni věděli, že si rád podrží iluzi o svém vedení.

Teď přikývl. „Dobrý nápad. Ale nemělo se to místo prošetřit už dřív?“

Patrik s námahou zachoval neutrální výraz. Dost na tom, že stejnou otázku slyšel už před chvílí od Ernsta. Když se teď zeptal i Mellberg, bylo to ještě horší. Ale po bitvě je každý generál. Po pravdě řečeno si tehdy nemyslel, že je v domě třeba dělat víc než jen povrchní kontrolu, a proto ani dřív nepožádal o povolení k domovní prohlídce. Teď odpověděl vyhýbavě: „Možná. Ale nyní nastal správný čas, protože už máme něco konkrétního, po čem by se mělo pátrat. V každém případě tam tým techniků z Uddevally přijede na čtvrtou. Já se zúčastním a byl bych rád, kdybys mohl i ty, Martine.“

Opatrně zašilhal na Mellberga, co on na to, a doufal, že mu nebude zase vnucovat Ernsta. Měl štěstí, Mellberg mlčel. Snad už je ta záležitost za nimi.

„Ano, půjdu s tebou,“ kývl Martin.

„Skvělé. Končím schůzku.“

Annika právě otevírala ústa, aby se zmínila o tom anonymním telefonátu, ale když se všichni začali zvedat, už o něm nemluvila. Patrikovi lístek se záznamem dala, tak se snad tomu bude co nejdřív věnovat.

Lísteček ležel v jeho zadní kapse. Úplně na něj zapomněl.

Stig na schodech zaslechl kroky a sbíral všechny síly. Slyšel Niclase a Lilian a bylo mu jasné, že mluví o něm. Opatrně se pokusil trochu nadzvednout. Jako by mu do břicha vjelo tisíc ostrých nožů, ale když do pokoje vešel Niclas, nasadil už zase Stig vyrovnaný výraz, v němž se ani v nejmenším neodráželo jeho utrpení. Obraz otce, který bezmocně umíral v nemocnici, měl neustále před očima a byl rozhodnut za každou cenu zabránit, aby se totéž stalo i jemu. Takovou bolestí netrpí pořád a zase to přejde.

„Lilian mi řekla, že ti dnes bylo hůř,“ pronesl Niclas s ustaraným výrazem a sedl si na kraj jeho postele. Stig viděl, že má zarudlé oči. Není nic divného na tom, že plakal. Nikdo by neměl zažít to, co on, ztratit dítě. Stig sám holčičku silně postrádal. Uvědomil si, že Niclas čeká na jeho odpověď.

„Ech… však víš, jaké jsou ženské. Všechno nafouknou. Jen jsem v noci hůř spal, ale teď je mi líp.“ Bolest ho přinutila, že sevřel zuby, ale trocha přemáhání mu stála za to.

Niclas na něho hleděl s podezřením a vytáhl si z lékařské tašky několik pomůcek.

„Nejsem si jistý, jestli ti mám věřit. Začneme tlakem.“

Upevnil manžetu kolem Stigovy paže a pořádně ji napumpoval. Pozoroval stupnici, dokud se neustálila.

„150 na 80, to není špatné. Rozepni si košili, také tě trochu poslechnu.“

Stig poslušně tuhými nepoddajnými prsty rozepnul košili. Stetoskop ho zastudil na hrudi. Rychle se nadechl, ale Niclas ho napomenul: „Dýchej zhluboka a pomalu.“

Každé nadechnutí bolelo, ale silou vůle dokázal to, co po něm Niclas chtěl. Ten chvíli naslouchal a pak si vytáhl z uší sluchátka. Pohlédl Stigovi do očí: „Nic konkrétního neslyším, ale pokud se cítíš hůř, je důležité, abys to řekl. Chtělo by to pořádné vyšetření. Nezajedeme do Uddevally? V nemocnici by ti udělali testy a viděli bychom, jestli je něco špatně.“

Stig prudce zavrtěl hlavou. „Ne, určitě ne. Cítím se líp a bylo by škoda času i peněz. Určitě jsem chytil nějakou bakterii a za chvíli budu zase v pořádku. Jako vždycky.“ Do hlasu se vetřel prosebný tón.

Niclas potřásl hlavou a povzdechl si. „Neříkej, že jsem tě nevaroval. Člověk nemůže být nikdy přespříliš opatrný, pokud tělo signalizuje něco nedobrého. Nemohu tě ale k ničemu nutit. Je to tvoje zdraví. I když Lilian se mi tohle moc vykládat nechce. Málem už volala záchranku, než jsem přišel domů.“

„Ano, pečuje o mě,“ zasmál se Stig, ale rychle přestal, když mu břichem znovu projela ostrá bolest.

Niclas zavřel lékařskou brašnu a podezřívavě se na něho zahleděl.

„Slibuješ, že řekneš, kdyby něco?“

Stig přikývl: „Určitě.“

Jakmile zaslechl Niclasovy kroky zase dole, znovu se s velkou bolestí položil. Jistě to brzy přejde. Jen když se vyhnul nemocnici. Tomu musí zabránit za každou cenu.

Když je Lilian uviděla za dveřmi, na její tváři se zobrazil široký rejstřík pocitů. Vpředu stáli Patrik a Martin, za nimi tým techniků sestávající ze tří mužů, či spíš dvou mužů a jedné ženy.

„Co už zase chcete?“

„Máme povolení prohlédnout vaši koupelnu.“

Patrik se nerad setkal s jejím pohledem. Zvláštní, jak často si kvůli svému povolání připadal jako nechutný neřád.

Lilianin pohled byl jako ze žuly. Po krátké chvíli mlčení ale ustoupila ze dveří a vpustila je dovnitř.

„Nenadělejte mi tu, právě jsem uklidila,“ zasyčela.

Její komentář přiměl Patrika znovu k zamyšlení, jestli už neměli prohlídku provést dávno. Podle toho, co v domě viděl před několika dny, bylo zřejmé, že se tu uklízelo neustále. Pokud tady snad nějaké stopy byly, teď už jsou jistě setřené.

„Jedna koupelna je dole, se sprchou, a nahoře druhá s vanou,“ ukázala po schodech nahoru. „Zujte si boty,“ nevlídně se na ně obořila a všichni poslechli. „A nerušte Stiga, odpočívá.“ Se vzteklým výrazem a trhavými pohyby vešla do kuchyně a začala tam třískat nádobím.

Patrik s Martinem si vyměnili pohled a šli nahoru. Aby týmu nepřekáželi, zůstali stát v předsíni. Dveře ke Stigovi byly zavřené, přesto raději mluvili téměř šeptem.

„Myslíš si opravdu, že je to namístě?“ zapochyboval Martin. „Přece nemáme nic, co by vyvracelo, že pachatel je někdo cizí, a rodina…, no, je těžké si to představit.“

„Máš naprostou pravdu,“ šeptal Patrik. „Ale nemůžeme je vyloučit jen proto, že by nám to bylo příjemnější. I když to teď rodina tak nechápe, je to pro jejich dobro. A jakmile je vyškrtneme ze seznamu podezřelých, můžeme se víc věnovat dalším stopám, nemyslíš?“

Martin přikývl. Patrik měl jistě pravdu. Jen to bylo všechno tak nechutné.

Na schodech zaslechli kroky a obrátili se. Setkali se s udiveným Charlottiným pohledem.

„Co se to děje? Matka mi řekla, že máte povolení prohlédnout naše koupelny. Je to tak?“

Zvýšila hlas a chtěla projít kolem. Patrik jí v tom zabránil.

„Nemohli bychom si někde na chvíli sednout a pohovořit si?“ zeptal se. Charlotta naposled pohlédla na techniky a obrátila se zpět ke schodům. „Můžeme se posadit v kuchyni,“ řekla s odvrácenou hlavou. „Chci, aby u toho byla i maminka.“

Když vešli do kuchyně, Lilian pořád ještě vztekle šramotila s nádobím. Albin seděl na dece na podlaze a velkýma vážnýma očima pozoroval babičku. Pokaždé, když někdo zesílil hlas, škubl sebou jako vystrašený králíček.

„Doufám, že tam všechno zůstane ležet na místě,“ ozvala se ledovým hlasem Lilian.

„To vám úplně neslibuju, může se stát, že si s sebou něco odnesou. Ale jsou nesmírně opatrní, to vám mohu garantovat,“ pravil Patrik a sedl si na židli.

Charlotta zvedla Albina ze země a posadila si ho na kolena. Tiskl se k ní. Viditelně zhubla a pod očima měla velké temné kruhy. Vypadalo to, jako by se už týdny nevyspala. Nejspíš to tak opravdu bylo. Vší silou se snažila uklidnit chvějící se spodní ret, když se zeptala: „Proč se tu zase objevila policie? Proč nejste venku a nehledáte Sářina vraha?“

„Musíme vyloučit všechny možnosti, Charlotto. Máme… máme nějaké nové poznatky. Rád bych věděl, jestli netušíš, proč by někdo po Sáře požadoval, aby jedla popel.“

Charlotta na něho pohlédla, jako by přišel o rozum. Silněji přitiskla Albina a ten začal hned kňourat. „Popel? Cože?“

Patrik jí vylíčil, co se dozvěděli od soudního lékaře, a viděl, jak s každým dalším slovem bledne.

„To by musel chtít jen psychicky nemocný člověk. A pak ještě víc nechápu, proč jste tady.“ Poslední slova zněla jako výkřik a Albin, kterého nakazil matčin neklid, začal plakat. Rychle ho uklidnila, ale z Patrika nespustila pohled.

Řekl jí to, co před chvílí Martinovi. „Je pro nás důležité, abychom vás mohli z pátrání vyloučit. Absolutně nic nedokazuje, že by někdo z rodiny měl se Sářinou smrtí cokoliv společného, ale je naše povinnost to potvrdit. Bohužel nemůžeme mít vždycky takové ohledy, jak bychom si přáli.“

Lilian se od kuchyňské linky ušklíbla a z celého držení těla bylo vidět, co si o Patrikově vysvětlení myslí.

„Svým způsobem vás chápu,“ připustila Charlotta. „Jen abyste neztráceli čas, který byste mohli líp využít jinde.“

„Pracujeme opravdu naplno, to ti mohu zaručit.“ Impulzivně se naklonil nad stůl a položil jí dlaň přes ruku. Nechala ji ležet a ostře se na něho podívala, jako by mu chtěla nahlédnout až do duše a na vlastní oči se přesvědčit, jestli mluví pravdu. Patrik neuhnul pohledem a nechal ji pátrat ve svém nitru. To, co tam zahlédla, ji zřejmě přesvědčilo, protože sklopila oči a vypadala klidnější.

„Nejspíš se na vás opravdu musím spolehnout. Ale asi je dobře, že tu není Niclas.“

„Zastavil se tu před chvílí,“ ozvala se Lilian. „Podíval se na Stiga, ale pak zase odjel.“

„Kvůli čemu přišel? A proč mi neřekl, že je doma?“

„Nejspíš jsi spala. A nevím, proč uprostřed odpoledne přijel domů. Patrně si potřeboval udělat přestávku. Říkala jsem mu, že se vrací do práce moc brzy, ale ten chlapec je tak svědomitý, že to přesahuje všechny meze. Člověk ho musí jen obdivovat…“

Po Lilianině vysvětlení si Charlotta jen povzdechla a matka se ještě horlivěji věnovala nádobí. Patrik cítil, jak místností vibruje nervozita.

„V každém případě by to však také měl slyšet. Zavolám mu do ordinace.“

Charlotta znovu odložila Albina na deku a šla zavolat z přístroje připevněného na zdi v kuchyni. Všichni mlčeli a Patrik si moc přál, aby mohl být hodně daleko. Po několika minutách Charlotta sluchátko odložila. „Není tam,“ oznámila přemítavě. „Není?“ Lilian se prudce otočila. „A kde tedy je?“

„Jeho sestra nevěděla. Prý si vzal na odpoledne volno. Předpokládala, že jel domů.“

Lilian svraštila obočí. „Doma nebyl déle než čtvrthodinku. Podíval se na Stiga a pak zase odjel. Myslela jsem si, že se vrací do ordinace.“

Patrik a Martin si vyměnili pohled. Oni by o tom, kde se nachází truchlící otec, nějakou teorii měli.

„Ještě tu asi dvě hodiny budeme,“ nahlédl do kuchyně hlavní technik. „Sdělíme vám výsledek co nejdřív.“

Oba muži se s nepříjemným pocitem zvedli a němě pokynuli oběma ženám.

„Tak my pojedeme. Kdyby vás napadlo něco, co by mohlo souviset s popelem, tak víte, kde nás najít.“

Pobledlá Charlotta přikývla. Lilian se jim nenamáhala věnovat jediný pohled a předstírala, že neumí mluvit. Tiše opustili dům a šli k autu.

„Mohl bys mě hodit domů?“ požádal Patrik.

„Ale máš přece na stanici auto. Nebudeš ho o víkendu potřebovat?“

„Prostě nemám sílu se tam teď vrátit. Stejně jsem si myslel, že se v sobotu nebo v neděli v práci zastavím, tak tam zajedu autobusem a vrátím se autem.“

„Neslíbil jsi náhodou Erice, že tento víkend budeš doma?“ připomněl mu opatrně Martin.

Patrik se zatvářil zoufale. „Ano, vím, ale netušil jsem, že budeme mít na krku vraždu.“

„Já mám o víkendu službu, tak řekni, kdybych ti nějak mohl píchnout.“

„To je od tebe milé. Musím si ale všechno v klidu projít sám.“

„Hlavně když víš, co chceš,“ mínil Martin a usadil se za volant. Patrik si sedl vedle něho. On sám si tím tak jistý nebyl.

Konečně Patrikova matka zmizí z domu. Erika v to už málem nevěřila. Všechno to napomínání, rady, skryté výtky jí vzalo poslední zbytky sil a počítala minuty, než se Kristina posadí do svého malého Forda Escortu a vrátí se domů. Pokud jako matka před jejím příjezdem trpěla nízkým sebevědomím, tak teď to bylo o hodně horší. Nic nedělala dobře. Neuměla správně obléknout Maju ani ji pořádně nakojit, je natvrdlá, nešikovná, líná, ale na druhou stranu by měla víc odpočívat. Kristininým doporučením a radám nebyl konec, a když teď Erika seděla s dítětem na kolenou, měla pocit, že by nejraději měla všechno vzdát. Nikdy to nezvládne. V noci snila o tom, že Patrika i Maju opustí a odjede někam hodně daleko. Někam, kde je klid a mír, bez dětského křiku a vší té zodpovědnosti. Skrčí se tam do klubíčka a někdo o ni bude pečovat.

Současně však cítila i něco opačného. Ochranitelský instinkt a jistotu, že by nikdy nedokázala opustit děťátko, které svírá v náručí. Bylo to stejně nemyslitelné jako si useknout vlastní nohu nebo paži. Byly teď nerozlučně spojené a nezbývá než všechno zvládnout.

Vzpomněla si, co jí radila Charlotta, ještě než se stalo to strašné se Sárou: že by si měla s někým promluvit, s někým, kdo by chápal, jak strašně se cítí. Třeba její stav opravdu není v pořádku. Možná je skutečně nenormální.

Přiměla ji o tom uvažovat Sářina smrt. Ve srovnání s Charlottou jsou přece její vlastní problémy nicotné. Charlotta musí se svým žalem žít do konce života, se situací nemohla dělat vůbec nic. Ale než Erika skutečně půjde vyhledat odbornou pomoc, musí se ještě pokusit vzpamatovat sama. Vyzkouší metodu podle Anny Wahlgrenové. Kdyby naučila Maju spát ještě někde jinde než jen v jejím náručí, hodně by získala. Musí sebrat sílu a dát se do toho. Ale nejdřív je třeba vyprovodit Kristinu z domu.

Ta vešla do obývacího pokoje a ustaraně se zahleděla na Eriku a Maju. „Už ji zase kojíš? Přece to nejsou ani dvě hodiny.“ Nečekala na odpověď a drmolila dál: „No, pokusila jsem se vám trochu pomoct. Všechno je vyprané, a že toho bylo požehnaně. Nádobí jsem umyla a všude uklidila. Usmažila jsem karbanátky a dala je do mrazáku, abyste pořád nejedli jen to hrozné hotové jídlo. Měla bys pořádně jíst, ty i Patrik. Celý den těžce pracuje a večer se stará o Maju, tak by se měl aspoň dobře najíst. Připadá mi hrozně bledý a unavený.“

Litanie pokračovala a Erika stiskla zuby, aby potlačila chuť si ucpat uši. Jistěže jí Kristina umožnila odpočívat, ale nevýhody jasně převažovaly. Slzy se jí tlačily do očí a tvrdohlavě zírala na televizi. Copak Kristina nikdy nepřestane?

Konečně byly její němé prosby vyslyšeny, protože si Kristina v předsíni postavila na zem tašku a začala se oblékat.

„Myslíš, že už to nějak zvládnete?“ Erika se s největším sebezapřením odpoutala od obrazovky, a dokonce se vzmohla na nepatrný úsměv.

„Ale ano, jistě.“ Po obrovském úsilí ze sebe ještě dostala. „A díky za pomoc.“

Doufala, že Kristina neslyší, jak to zní falešně. Asi ne, protože spokojeně přikývla a podotkla: „Ráda jsem vám pomohla. Zase brzy přijedu.“

Hlavně už vypadni, přála si horečně Erika a silou vůle se ji snažila vypudit ze dveří. Nějakým zázrakem to fungovalo, a když se za Kristinou dveře zavřely, Erika si zhluboka oddechla. Její spokojenost však netrvala dlouho. V tichu, které po jejím odjezdu nastalo a které rušilo pouze Majino rytmické oddechování, se jí vynořila myšlenka na Annu. Stále ještě se jí nemohla dovolat a Anna sama se jí neozvala. Ustaraně vyťukala číslo jejího mobilu, ale jako pokaždé v posledních týdnech slyšela jen záznamník. Nechala krátké sdělení, bůhví, kolikáté už, a mobil odložila. Proč jí sestra nevolá? Začala vymýšlet způsoby, jak by se mohla se sestrou spojit, ale po chvíli ji přepadla obrovská únava. Musí to odložit na jindy.

Lucas jí řekl, že si jede hledat práci, ale Anna tomu ani na vteřinu nevěřila. Nešel by nikam ledabyle oblečený, neoholený, nečesaný. Co dělal ve skutečnosti, netušila. Neměla nejmenší chuť se vyptávat, to nebylo k ničemu. Otázky vedly k tvrdým trestům, které na jejím těle nechávaly zřetelné stopy. Minulý týden ani nemohla děti odvést do školky. Modřiny v obličeji byly tak čitelné, že dokonce i Lucasovi bylo jasné, že nikam nemůže.

Její myšlenky se neustále točily kolem obav z toho, jak to všechno skončí. Všechno jí v hlavě vířilo. Život v jejich krásném bytě na Östermalmu s Lucasem, který každý den v perfektním oblečení odcházel do svého zaměstnání na burze, jí už připadal jen jako vzdálený sen. Vzpomínala si, že už i tehdy chtěla od něho pryč, ale teď stěží chápala, proč vlastně. Ve srovnání se současností to nemohlo být tak strašné. Jistě, tu a tam ji bil, ale prožívali i dobrá období mezi tím a všechno měli krásně zajištěné. Rozhlédla se po jejich malém dvoupokojovém bytě a cítila, jak ji přemáhá beznaděj. Děti spaly na matracích v obývacím pokoji a hračky byly poházené po zemi. Neměla energii je uklidit. Jestli se Lucas vrátí dřív, než to stihne, tvrdě ji potrestá. Ale ona už neměla sílu.

Nejvíc ji děsilo, co viděla v jeho očích. Všechno lidské nahradilo cosi temného a nebezpečného. Ztratil všechno, a nikdo není tak nebezpečný jako člověk, který už nemá o co přijít.

Na okamžik ji napadlo, jestli by nebylo lepší z bytu utéct a volat o pomoc. Vyzvednout děti ze školky, zavolat Erice a poprosit ji, aby pro ně přijela. Nebo o pomoc požádat policii. Ale dál než sem se v myšlenkách nedostala. Nikdy nevěděla, kdy se Lucas vrátí, a kdyby přišel ve chvíli, kdy se snaží uniknout ze svého vězení, ztratila by poslední šanci utéct, možná i žít.

Posadila se do křesla u okna a hleděla ven. Nad jejím životem se pomalu stmívalo.

Fjällbacka 1925

Zvuk perlíku doplňovalo jeho pohvizdování. Co se narodili chlapci, vrátilo se mu potěšení z práce, a každý den, když mířil do lomu, věděl, proč pracuje. Byli mu vším, o čem kdy snil. Bylo jim teprve půl roku, ale zaplňovali celý jeho svět. Vzpomínka na jejich hlavičky a úsměv bezzubých úst se mu během práce bez ustání vybavovala a pokaždé cítil touhu, aby už byl večer a mohl se k nim zase vrátit.

Pomyšlení na manželku jeho pravidelné bušení do kamene na okamžik přerušilo. K dětem dosud nepřilnula a nestarala se o ně. Doktor mu řekl, že mnoha ženám trvá hodně dlouho, než se vzpamatují z tak hrozného zážitku, jakým byl pro ni porod, a než dítě – v jejím případě děti – přijmou. Ale už přece uplynulo půl roku! Anders se jí všechno snažil co nejvíc ulehčit. Navzdory dlouhé pracovní době k dětem v noci vstával, a protože je odmítla kojit, musel se starat i o jejich krmení. S velkou radostí jim dával mléko z lahve, přebaloval je, hrál si s nimi. Ale současně v práci trávil velice mnoho hodin a během té doby o ně měla pečovat Agnes. Dělalo mu to starosti. Když se vracel domů, byly děti často za celý den nepřebalené a žalostně plakaly hladem. Snažil se jí domlouvat, ale jen se odvrátila a odmítla mu naslouchat. Nakonec došel k Janssonovým a požádal kamarádovu manželku Karin, jestli by k nim mohla občas zaskočit. Zkoumavě se po něm podívala a pak mu to slíbila. Byl jí za to neskutečně vděčný. Ne že by neměla dost své práce. Jejich osm dětí si na její čas dělalo oprávněný nárok. S jejím slibem mu ze srdce spadl velký kámen. Někdy měl pocit, že v Agnesiných očích zahlédl podivný záblesk, ale zmizel tak rychle, až se domníval, že se mu to jen zdálo. Někdy se mu její pohled vynořil před očima i v práci a pak měl co dělat, aby neodhodil nářadí a neběžel se domů ujistit, že děti sedí na zemi a hrají si, růžolící a zdravé.

V poslední době si nabíral ještě víc úkolů. Musí najít způsob, jak Agnes smířit se životem, jinak budou všichni nešťastní. Od té doby, co se nastehovali do dělnického baráku, mluvila o tom, že by si měli někde v městečku najmout pořádný byt. Anders byl odhodlán udělat cokoliv, aby ji uspokojil. Kdyby ji to naladilo přátelštěji vůči němu a dětem, stály by dlouhé hodiny přesčasové práce za to. Každé öre, které vydělal navíc, uložil stranou. Teď, když se staral o všechny výdaje Za domácnost, mohl něco ušetřit, přestože to znamenalo, že strava nebyla moc pestrá. Doma se moc vařit nenaučil a nakupoval vždycky ty nejlevnější potraviny. Agnes proti své vůli na sebe postupně brala aspoň nějaké povinností hospodyně a po neobratných pokusech u kamen začala vařit něco, co bylo téměř k jídlu. Snad ho časem zbaví aspoň nutnosti připravovat pro rodinu večeře.

Jestli se přestěhují do živějšího městečka, jistě bude všechno lepší. Třeba dokonce spolu začnou žít jako manželé. Od jejich sňatku uplynul už déle než rok.

Balvan před ním se rozdělil na dva perfektní kameny. Vzal to jako dobré znamení – jeho plán ho vede správným směrem.

Vlak přijel přesně deset minut po desáté. Mellberg tu čekal už půl hodiny. Párkrát byl v pokušení obrátit auto a vrátit se domů. Ale k ničemu by to nevedlo. Doptal by se na něho a jen by se o tom mluvilo. Nejlepší bude postavit se té nechutné situaci čelem. Navíc nemohl ignorovat fakt, že občas v prsou pocítil něco jako nedočkavost. Napřed ten pocit ani nedokázal identifikovat. Bylo mu to tak nepodobné, aby se na něco těšil, že mu chvíli trvalo, než mu to došlo. Pak ho to pořádně překvapilo.

Nevydržel nervozitou stát na místě. Přešlapoval z nohy na nohu a poprvé v životě si přál, aby byl kuřák, protože teď by se měl čím uklidňovat. Než odjel z domova, toužebně pohlédl na láhev vodky, kterou měl doma, ale odolal. Nechtěl, aby při prvním setkání páchl alkoholem.

Pak znovu zneklidněl. Co když je to všechno lež? Vlastně nevěděl, co by si přál. Aby to byla skutečnost, nebo ne? Několikrát změnil názor, ale právě teď doufal, že dopis byl pravdivý. Zaplavil ho zvláštní pocit.

Zahoukání signalizovalo, že vlak z Göteborgu přijíždí. Mellberg sebou neopatrně škubl a pramen vlasů, které si pečlivě sčesal přes pleš, se mu posunul přes ucho. Rychle ho navyklým způsobem vrátil na místo a ujistil se, že je vše v pořádku. Rozhodně se nechtěl zesměšnit.

Vlak vjížděl takovou rychlostí, až se mu zdálo, že vůbec nezastaví, že bude pokračovat do neznáma a ponechá ho tu jeho nedočkavosti a nejistotě. Ale nakonec se skřípěním a supěním zastavil. Mellberg přejel pohledem po dveřích. Teprve teď ho napadlo, že vlastně neví, jak ho pozná. Neměl se s ním domluvit na karafiátu v klopě, nebo něčem takovém? Pak si pomyslel, že na nástupišti čeká sám a že ho přijíždějící pozná.

Otevřely se zadní dveře a Mellberg měl pocit, že mu na okamžik přestalo bít srdce. Když na peron sestoupila dáma v důchodovém věku, zmocnilo se ho velké zklamání. Ale pak vystoupil on. Mellberg okamžitě cítil, že o tom není ani nejmenší pochybnost. Naplnila ho podivná, klidná a současně bolestná radost.

Víkendy utíkaly tak rychle. Erika si užívala, že je Patrik doma. Všední dny se vlekly, a přestože sobota a neděle byly krátké, znamenaly pro ni mnohem víc. Patrik se ráno postaral o Maju a na jednu noc si odstříkala mléko, aby mohl dítě také nakrmit. Tak celou jednu noc prospala bez vyrušení, za což ovšem platila bolestivými prsy plnými mléka. Ale stálo to za to. Nikdy dřív si neuměla představit, že vyspat se celou noc může být tak nedostupné.

Tento víkend se ovšem lišil. Patrik v sobotu na několik hodin odjel do práce a byl tichý a zaražený. I když to chápala, nesla těžce, že se nevěnuje jen jí a Maje. Současně měla špatné svědomí, že není dost soucitná. Pokud se díky Patrikovu úsilí Charlotta a Niclas dozvědí, kdo zavraždil jejich dítě, nedá se nic dělat než to vydržet. Ale logika a rozum teď nebyly její nejsilnější stránka.

V neděli odpoledne se roztrhaly mraky, které oblohu pokrývaly celý týden, a všichni tři si vyšli na dlouhou procházku městečkem. Eriku překvapovalo, jak slunce všechno změní. Ve větru a dešti byla Fjällbacka ošklivá a šedivá, ale teď zářila vklíněná do skal. Nebylo ani stopy po mohutných vlnách, které se vrhaly přes lodní můstky, či dokonce příležitostně smáčely náměstí Ingrid Bergmanové. Vzduch byl čistý a dobře se dýchalo, klidná hladina moře se leskla jako zrcadlo.

Patrik vezl kočárek a Maja pro jednou souhlasila s tím, že procházku prospí.

„Jak ti to jde?“ zeptala se Erika a Patrik sebou škubl, jako by byl v myšlenkách hodně, hodně daleko.

„To spíš bych se měl ptát já tebe,“ odpověděl provinile. „Máš sama dost práce. Nepřidělávej si ještě starosti s tou mou.“

Erika se do něho zavěsila a sklonila hlavu k jeho rameni.

„Máme o sebe starost navzájem, to je v pořádku, ne? Abych odpověděla první, tak musím přiznat, že už mi bylo i líp, ale také hůř. A teď povídej ty.“

Věděla, jak mu je. Bylo to stejné i při minulém vyšetřování vražd, které vedl, a teď dokonce zemřelo dítě. Ke všemu ještě dcera její nejlepší přítelkyně.

„Netuším, jak dál. Tápeme od samého začátku. Prošel jsem včera vším, co jsme dosud zjistili, a nemám žádné další nápady.“

„Nikdo nic neviděl?“

Povzdechl si. „Ne víc, než že odešla z domu. Pak se po ní slehla zem. Jako by se rozplynula a pak se vynořila až v moři.“

„Pokoušela jsem se zavolat Charlottě a telefon zvedla Lilian,“ poznamenala opatrně Erika. „Mluvila neobyčejně stručně, měla bych něco vědět?“

Patrik zaváhal, ale pak se rozhodl. „V pátek jsme u nich dělali domovní prohlídku. Lilian byla dost rozčilená…“

Erika pozvedla obočí. „No, to si umím představit. Ale proč jste u nich byli? Chci říct, přece to udělal někdo cizí, ne?“

Patrik pokrčil rameny. „Pravděpodobně ano. Ale nemůžeme nic zanedbat. Musíme prošetřit všechno.“

Už ho rozčilovalo, jak všichni jeho rozhodnutí zpochybňují. Nemohl přece z vyšetřování rodinu vynechat jenom proto, že to bylo ostatním nepříjemné. Všechno museli propátrat tak důkladně jako v případě kohokoli jiného. Bez stop, které by vedly jedním směrem, byly všechny ostatní stejně důležité.

Erika vycítila jeho nespokojenost a poklepala ho po paži, aby chápal, že to nemyslela špatně. Cítila, že se uvolnil.

„Potřebujeme něco koupit?“ Procházeli kolem starého lékařského střediska, v němž teď byla umístěna školka, a blížili se k vývěsnímu štítu konzumu.

„Něco dobrého.“

„Máš na mysli večeři, nebo nějakou sladkost?“ zeptal se Patrik a zahnul k malému parkovišti před obchodem.

Erika na něho pohlédla a Patrik se rozesmál. „Obojí. Že mě to hned nenapadlo.“

Když po chvilce vyšli z obchodu a skládali spoustu balíčků na mřížku pod kočárkem, prohodil trochu nechápavě: „Namlouvám si to jen, nebo se ta paní, co stála za námi, dívala na mě hodně podivně?“

„Ne, to si asi nenamlouváš. Byla to Monika Wibergová, sousedka Florinových. Její muž se jmenuje Kaj a mají syna Morgana, který je trochu podivín.“

Už chápal, proč na něho hleděla rozzlobeně. S jejich synem sice nemluvil přímo on, ale jistě stačilo, že je také policista.

„Ano, má Aspergerův syndrom,“ upřesnil Patrik.

„Kdo?“ zeptala se Erika, která už zapomněla, o kom mluvili, a teď opatrně srovnávala Maje čepičku, která se jí svezla na bok, a jedno ouško tak bylo vystaveno podzimnímu chladu.

„Morgan Wiberg,“ připomněl Patrik. „Martin a Gösta s ním mluvili a řekl jim to sám.“

„Oč jde?“ otázala se zvědavě Erika, a jakmile byla čepička na svém místě, dovolila Patrikovi, aby pokračovali ve vycházce.

Patrik jí stručně vyložil, co se v pátek dozvěděl od Martina. Zajet za psycholožkou bylo od něho opravdu iniciativní.

„Podezříváte ho?“

„Zatím ne. Ale patrně viděl Sáru živou jako poslední. Není na škodu se o něm dozvědět co nejvíc.“

„Jen se na něho nesmíte zaměřit pouze kvůli tomu, že je jiný.“ Hned by se kousla do jazyku. „Promiň, já vím, že jste profesionálové. Ale v malém městě se vždycky ze všeho nejdřív podezřívají lidé, kteří se něčím odlišují.“

„Na druhé straně právě k nim mívají obyvatelé maloměsta větší respekt než ve velkých městech. Na menším městě víc zapadnou mezi lidi, zatímco ve velkoměstě bývají izolovanější.“

„Ano, máš pravdu, ale tolerance stojí vždycky na hodně křehkých základech,“ mínila Erika.

„To ano. Ale s Morganem jednáme jako s kýmkoliv jiným, to mi věř.“

Erika neodpověděla a znovu se do Patrika zavěsila. Až domů pak mluvili o jiných věcech. Stejně ale cítila, že je Patrik myšlenkami jinde.

V pondělí si o krásném počasí už zase mohli nechat jen zdát. Byla stejně šedivá a syrová zima jako předtím a Patrik se u psacího stolu choulil v tlustém pleteném svetru. V létě nefungovala ventilace a bylo to tu jako pracovat v sauně. Teď zdi propouštěly vlhkost a při práci se třásl zimou.

Probralo ho zazvonění telefonu.

„Máš návštěvu,“ ozvala se Annika.

„Nikoho nečekám.“

„Nějaká Jeanette Lindová tvrdí, že s tebou musí mluvit.“

Patrik si hned vybavil brunetku plných tvarů a zvědavě uvažoval, co mu může chtít.

„Pošli ji za mnou,“ požádal a zvedl se, aby mohl nečekanou návštěvu přivítat. Na chodbě přede dveřmi se zdvořile pozdravili. Jeanette vypadala unaveně a Patrik zauvažoval, co se asi od pátku přihodilo. Hodně flámovala, nebo to bylo něco soukromého?

„Vzala byste si šálek kávy?“ nabídl zdvořile a Jeanette přikývla.

„Posaďte se, hned ji přinesu.“ Ukázal na jednu z židlí pro návštěvy.

Za malou chvíli byl zpět a postavil jeden šálek před ni a jeden před sebe.

„Co pro vás mohu udělat?“ Položil paže na psací stůl a naklonil se k ní.

Odpověděla až po několika vteřinách. S pohledem upřeným na stůl si obě ruce zahřívala horkým šálkem a váhala, jak začít. Pak odhodila dozadu husté tmavé vlasy a pohlédla mu do očí.

„Lhala jsem o tom, že u mě Niclas v pondělí byl.“

Patrik nehnul ani brvou, ale srdce v něm udělalo kotrmelec.

„Vypravujte mi o tom,“ vyzval ji věcně.

„Řekla jsem vám to, co na mně Niclas chtěl. Upřesnil mi čas a požádal mě, abych mu potvrdila alibi.“

„A vysvětlil vám, proč kvůli němu máte lhát?“

„Tvrdil, že by to jinak bylo všechno moc komplikované. Že takhle se to zjednoduší.“

„Vy jste mu neodporovala?“

Pokrčila rameny. „Ne, neměla jsem důvod.“

„Přestože bylo zavražděno jeho dítě, nic zvláštního jste neviděla na tom, že vás požádal o alibi?“ řekl nedůvěřivě Patrik.

Zavrtěla lhostejně hlavou. „Ne. Niclas by přece vlastní dítě nezavraždil, nemyslíte?“

Patrik neodpověděl. Po chvilce mlčení se zeptal: „Řekl vám, co ve skutečnosti to dopoledne dělal?“

„Ne.“

„A vy žádné vlastní vysvětlení nemáte?“

Znovu pokrčení ramen. „Myslela jsem si, že si prostě na dopoledne udělal volno. Hodně pracoval a jeho manželka ještě chce, aby jí doma pomáhal, přestože je v domácnosti, tak si asi chtěl odpočinout.“

„A proč by riskoval manželství a žádal vás o alibi?“ vyptával se Patrik a snažil se proniknout jejím bezvýrazným pohledem. Marně. Jediné city vyjadřovala nervózním bubnováním dlouhými nehty o hrníček.

„Prostě nevím,“ odsekla netrpělivě. „Asi mu bylo milejší být podezřelý ze vztahu s milenkou než z vraždy vlastního dítěte.“

Patrikovi to připadalo dost přitažené za vlasy, ale lidé ve stresu občas reagují nepochopitelně, s tím se už setkal.

„Ale ještě v pátek jste si myslela, že poskytnout mu alibi je správné. Proč jste teď změnila názor?“

Nehty stále poklepávala o šálek. Byly velice pečlivě upravené, toho si všiml dokonce i on.

„Já… uvažovala jsem o tom celý víkend a měla jsem pocit, že to nebylo správné. Je tu přece to mrtvé dítě…, myslela jsem si, že byste měli vědět všechno.“

„Ano, to máte pravdu.“ Nebyl si jistý, jestli má jejímu vysvětlení věřit, ale nebylo to tak důležité. Niclas už na pondělní dopoledne nemá alibi a nadto zřejmě požádal další osobu o poskytnutí alibi falešného. To působilo hodně podezřele.

„Děkuji vám, že jste nám to přišla říct,“ uzavřel a zvedl se. Jeanette mu podala malou ruku a jeho podržela o vteřinu déle, než bylo nutné. Nevědomky si ji otřel o kalhoty, jakmile za sebou zavřela dveře. Něco mu na této mladé ženě skutečně vadilo. Ovšem jen díky ní teď mohou o kousek pokročit. Bylo načase si blíž posvítit na Niclase Klinga.

V tom okamžiku si vzpomněl na lístek, který mu v pátek dala Annika. V lehké panice hledal po kapsách a byl moc rád, že Erika o víkendu neprala. Pečlivě si přečetl, co Annika zaznamenala, a pak začal telefonovat.

Fjällbacka 1926

Dvouletí chlapečci jí povykovali za zády a Agnes je podrážděně okřikla. Nikdy neviděla tak hlučné děti, říkala si. Jistě je to proto, že jsou pořád u Janssonů a učí se nezbednosti od jejich usmrkanců. Přivírala oči nad faktem, že sousedka její syny vychovávala jako své už od jejich půl roku. Teď se to v každém případě změní, protože se stěhují do městečka. Spokojeně se ohlédla z nákladního vozu, na němž seděla. Doufala, že ty hnusné baráky už nikdy v životě neuvidí. Nyní se dostane aspoň o krůček blíž k životu, jaký si zasluhuje, a přinejmenším bude bydlet mezi slušnými lidmi a vidět kolem sebe nějaký život. Z domu, který si pronajali, se ovšem tak moc radovat nemohla, i když místnosti byly větší a světlejší než jejich obydlí v dělnickém baráku. Alespoň ale ležel ve Fjällbace. Mohla vyjít ven, aniž se po kotníky zabořila do bláta, a začít pěstovat zajímavější vztahy než se ženami kameníků, které uměly jen rodit děti. Konečně se setká s lepšími lidmi. Neuvažovala vůbec o tom, jestli ona bude dost zajímavá pro ně, když teď sama patří do kategorie opovrhovaných dělnických žen. Nepřipouštěla si, že by pro ně nemusela být dost dobrá.

„Johane, Karle, uklidněte se. Seďte klidně, nebo půjdete pěšky,“ ozval se Anders a otočil se k dětem. Jako obvykle si říkala, že jim strašně moc povoluje. Podle jejího názoru měl na ně pořádně zařvat a každému vlepit pohlavek. Ale v tom byl neústupný. Nikdo na jeho syny nesměl vztáhnout ruku. Jednou zjistil, že Johana uhodila, a tak jí to vyčítal, že se to už nikdy neodvážila udělat. Jinak dělal všechno, co chtěla, ale pokud šlo o chlapce, měl poslední slovo. Dokonce i jejich jména vybral sám. Pokřtil je podle švédských králů, prý jedině to je pro jeho syny dobré. Agnes se ušklíbla. Blázen. Jí ale bylo naprosto lhostejné, jak se chlapci jmenují, o tom ať si klidně rozhoduje.

Bude nádherné se zbavit té snaživé Janssonové. Bylo sice pohodlné, že se o děti dobrovolně starala, ale současně na Agnes vrhala vyčítavé pohledy. Šla jí tím na nervy. Jako by Agnes byla horší jen proto, že ji nebaví utírat dětem zadky.

Vůz nemohl dojet až k domu, který ležel za jinými malými domky, obrácenými k moři. Museli své věci poslední zbytek cesty odnést. Anders šel několikrát, zatímco Agnes se vydala navštívit majitele domku, jejich nového domácího. Pak vstoupila do nového domova.

V životě by nevěřila, že dva stísněné pokoje v maličkém domku jí budou připadat jako pokrok, ale ve srovnání s tím, co opustili, se tu cítila jako v zámku.

Nadzvedla si sukni a překročila přes práh. Spokojeně konstatovala, že předešlý nájemník po sobě všechno nechal čisté a pěkné. Nenáviděla špínu, ale v malé místnosti v předchozím baráku nemělo žádný význam uklízet. Kromě toho ji to ani nebavilo. Teď si však od toho lakomce Anderse vyprosí nové záclony a koberec, a pak to tu bude docela ucházející.

Chlapci proběhli kolem ní a začali se honit v prázdných místnostech. Zanechávali za sebou na čisté podlaze blátivé skvrny a Agnes cítila, jak v ní všechno vře.

„Karle! Johane!“ zakřičela a chlapci se v hrůze zastavili. Svírala si ruce, aby nepropadla pokušení dát jim pořádný pohlavek. Chytila je tvrdě za ramínka a vyšoupla ze dveří. Dopřála si to potěšení je aspoň nenápadně štípnout a s uspokojením viděla, jak se jejich obličejíky krabatí pláčem.

„Tatínku,“ začal vzlykat Karl a Johan se přidal. „Já chci tatínka!“

„Tiše!“ zasyčela a neklidně se rozhlédla. To by bylo pěkné, udělat si tu ostudu hned první den. Ale chlapce už nedokázala utišit.

„Tatínku,“ naříkali a Agnes se musela zhluboka nadechnout, aby neprovedla nějakou hloupost. Chlapci kvíleli dál. „Kde je Kariny,“ vzlykali, plácli sebou na zem a bušili pěstičkami a chodidly do podlahy.

Zatracení malí ďáblové, stejní jako jejich otec. Jak mohli té ošuntělé ženě dávat přednost před vlastní matkou! Přímo ji svědila noha, jak je toužila pořádně nakopnout rovnou do břicha, ale pak konečně přišel Anders.

„Co se tu děje?“ vyzvídal zpěvnou jihošvédštinou. Chlapci se k němu vrhli.

„Tatínku! Maminka je zlá.“

„Co se stalo?“ zeptal se vyčerpaně a zkoumavě na Agnes pohlédl. Proklínala ho až do morku kostí. Ani nevěděl, o co jde, a už dává za pravdu svým synům. Nestálo jí za to něco vysvětlovat. Otočila se na podpatku a šla sebrat bláto po dětech. Za sebou slyšela, jak ti usmrkanci pláčou s hlavičkami zabořenými do jeho prsou. Jaký otec, takoví synové.

Na pondělí se nahlásila jako nemocná. Od chvíle, kdy se našla mrtvá dívenka, uplynul teprve týden, ale připadalo jí to nejmíň jako rok. Zaslechla Kaje šramotit v kuchyni a byla si jistá, že je po klidu. Vzápětí se ozval: „Moniko, kde je kafe?“

Zavřela oči a s vynucenou trpělivostí odpověděla: „V plechovce ve skříňce nad vařičem. Tam ho máme posledních deset let,“ nedokázala si odpustit.

Z kuchyně se nesly jeho nadávky a Monika se s povzdechem zvedla. Nejlepší bude mu ho podat. Nechápala, jak se dospělý člověk může chovat tak bezmocně. Copak nevedl podnik se třiceti zaměstnanci? „Dej mi to,“ vytrhla mu plechovku z ruky.

„Co je s tebou?“ rozčílil se Kaj.

Monika se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a odpočítala odměrky kávy. Nestálo za to se s ním ke všemu ještě dohadovat.

„Nic,“ tiše odpověděla. „Jsem jen unavená. A nelíbí se mi, že tu byla policie a mluvili s Morganem.“

„Co na tom?“ namítl Kaj a sedl si ke stolu, aby počkal na kávu. „Je to přece dospělý chlap, i když se s tím odmítáš smířit,“ dodal.

„Pokud někdo, tak především ty bys měl vědět, jaké má potíže. Kde jsi všechny ty roky byl? Patříš vůbec do této rodiny?“ Znovu v ní vzkypěl hněv a zprudka ukrojila několik plátků rolády.

„Byl jsem tady stejně jako ty, děkuju pěkně. Jen jsem odmítal kolem něho skákat a vodit ho od jednoho cvokaře ke druhému. K čemu to bylo dobré? Sedí si celé dny zalezlý ve své chatě a každým rokem je podivnější.“

„Já jsem kolem něho neskákala, jen jsem se mu snažila poskytnout nejlepší možnou péči,“ procedila Monika skrz zaťaté zuby. „Ty jsi ho raději ignoroval. Kdybys mu dopřál jen polovinu času, který věnuješ svému koníčku…“

Práskla táckem s pečivem o stůl a vyskočila ze židle. Opřela se o dřez a překřížila ruce na prsou.

„No, no,“ uklidňoval ji manžel, který dnes kupodivu nebyl nijak naladěný na hádku. „Nemusíme to pořád vytahovat. V každém případě s tebou souhlasím, že je nepříjemné, když tu čmuchá policie. Proč raději svou energii nevěnují té odporné čarodějnici!“

Vrátil se ke svému oblíbenému tématu. Odsunul záclonu a hleděl k sousedům.

„Dnes je tam klid. Co tam asi bylo v pátek, když před domem stála auta a pořád něco nosili dovnitř?“

Monika proti své vůli složila zbraně a sedla si znovu proti němu. Vzala si kousek pečiva, i když dobře věděla, že by neměla. Sladkosti se začaly projevovat na objemu jejího pasu. Ale Kajovi to bylo zřejmě jedno, tak proč by se omezovala?

„Nevím, o co šlo, ale hlavně že aspoň Morganovi dali pokoj.“

Mrazivý, nepříjemný pocit v žaludku nemizel. Den ze dne to bylo horší. Cukr z rolády jí na chvíli uklidnil nervy, ale věděla, že ji úzkost brzy přemůže znovu. Znepokojeně pozorovala Kaje na druhé straně stolu. Váhala, jestli mu to má říct, ale vzápětí usoudila, že by to bylo zbytečné. Žili spolu třicet let, přesto neměli nic společného. Teď spokojeně žvýkal roládu a ani v nejmenším si neuvědomoval, že manželka se v duchu trápí obavami.

„Ty nejdeš dnes do práce?“ napadlo ho a přestal žvýkat.

No jistě. Měla být pryč už aspoň hodinu, ale teprve teď si všiml, že neodešla.

„Zavolala jsem, že jsem nemocná. Není mi dobře.“

„Nevypadáš, že by ti něco bylo,“ mínil. „Snad jsi jen trochu bledá. A já si stejně myslím, že bys měla zůstat doma. Je nesmysl vyčerpávat se v práci, když to není třeba. Naštěstí si to můžeme dovolit.“

Zalomcoval jí vztek. Prudce se zvedla. „Už o tom nechci nic slyšet. Byla jsem doma přes dvacet let a nedělala nic jiného, než žehlila tvoje košile a vařila pro tebe a tvé obchodní známé. Chci mít konečně vlastní život!“

Zvedla talíř se zbytky pečiva a všechno vysypala do nádoby na odpadky. Kaje nechala s otevřenými ústy u stolu a odešla. Nemohla se už na něho dívat ani vteřinu.

Zaparkovala kočárek u domu, v němž bylo železářství, a ujistila se, že Liam spí. Potřebovala jen v rychlosti nakoupit pár věcí a nechtěla kočárek táhnout dovnitř. Venku pořádně foukalo, ale nejhorší to bylo na přední straně obchodu, obrácené k moři. Za budovou bylo závětří a ona bude pryč jen pět minut. Vešla a na dveřích cinkl zvoneček. Obchod nabízel snad všechno, co se nachází mezi nebem a zemí, a především se zaměřoval na domácí kutily a milovníky lodí. Musela si pořádně pročíst seznam, který jí Markus napsal. Slíbil, že o víkendu připevní všechny zbývající police v dětském pokoji, jestli mu přinese, co potřebuje. Mia se těšila, až to bude konečně hotové. Měsíce letěly, a přestože Liamovi už je půl roku, jeho pokoj je stále nedodělaný. Rozhodně nevypadal jako útulný zabydlený dětský pokojíček, o jakém snila. V tom ohledu byla naneštěstí závislá na svém muži. V životě v ruce nedržela kladivo, zatímco Markus byl na všechno šikovný. Bohužel to moc často neukazoval.

Občas ji napadlo, jestli se to vůbec někdy změní. Když se seznámili, líbilo se jí na něm, že je veselý a nezabývá se ničím nudným a otravným. Ráda se přizpůsobila jeho životnímu stylu a skoro rok žili bezstarostným příjemným životem. Hodně chodili ven a spontánně se o všem rozhodovali. Jenomže to ji časem začalo unavovat a ucítila potřebu zakotvit a usadit se, především když se narodil Liam. Markus však žil jako dosud, takže teď měla na starosti dvě děti místo jednoho. Dokonce jí ani nepřispíval na nájem a jídlo. Kdyby nedostávala podporu v mateřství, tak by nejspíš umřeli hladem. Markus si vždycky dokázal nějakou práci opatřit, ale bohužel žádná neodpovídala jeho představám. Většinou všude po pár týdnech skončil. Skoro celý den prospal a málokdy pomohl doma nebo s dítětem. Zato po nocích býval vzhůru a hrál počítačové hry.

Popravdě řečeno už ji to přestávalo bavit. Bylo jí dvacet, ale cítila se na čtyřicet. Často bývala mrzutá a ke svému zděšení si uvědomovala, že zní jako její vlastní matka.

Povzdechla si, když procházela uličkou mezi regály. Pročítala znovu seznam. Hřebíky a další věci našla snadno, ale potřebovala pomoc prodavače, aby objevila správné šrouby. Když byla konečně hotová a platila u pokladny, pohlédla na hodinky. Byla tu celou čtvrthodinu! Začala se potit a jen doufala, že se Liam zatím neprobudil.

Vyběhla se sáčky z obchodu, a jakmile za ní zapadly dveře, uslyšela, čeho se bála nejvíc. Srdceryvný pronikavý křik. Zněl jinak, než když se chlapec zlobil, měl hlad nebo byl mokrý. Z kočárku se ozýval panický řev. Mateřský instinkt jí okamžitě napověděl, že něco není v pořádku. Hodila tašky na zem a vrhla se ke kočárku. Když pohlédla na dítě, málem se jí zastavilo srdce a vůbec nechápala, co se stalo. Liamův obličej byl celý černý od něčeho, co vypadalo jako popel nebo saze. V jeho otevřené křičící pusince viděla rovněž kousky popela. Strkal si dovnitř paleček, aby se té nechutnosti zbavil. Také bok kočárku byl začerněný, a když k sobě zvedla křičící dítě a přitiskla si ho k prsům, umazala si plášť. Nedokázala vůbec pochopit, jak někdo mohl něco takového udělat, a s Liamem v náručí běžela zpět do železářství. Myslela jen na to, že jejímu synovi chtěl někdo ublížit. V obchodě jí pomohli zatelefonovat a dali jí ubrousky, aby dítě mohla očistit.

Něčeho takového se může dopustit jen psychicky nemocný člověk.

Kolem druhé už měli všechny údaje, které potřebovali. Annika udělala většinu práce a Patrik jí tiše poděkoval a všechno odfaxoval k sobě. Zaklepal na Martinovy dveře, ale nepočkal na pozvání a hned vešel.

„Ahoj,“ kývl Martin a pozdrav se mu podařilo pronést jako otázku. Věděl, na čem Patrik s Annikou pracovali, a stačilo na něho pohlédnout, aby viděl, že mají výsledky.

Patrik se složil na židli před Martinovým stolem a položil na něj pruhy nafaxovaných zpráv, aniž se zdržoval komentářem.

„Vidím, že jste opravdu něco našli,“ natáhl se Martin po papírech.

„Ano. Jakmile jsme získali všechna povolení, bylo to jako Pandořina skříňka. Podívej se.“

Patrik se opřel dozadu a trpělivě čekal, až Martin projde záznamy.

„Nevypadá to moc dobře,“ podotkl po chvíli.

„Ne, to opravdu ne,“ zavrtěl Patrik hlavou. „Celkem třináctkrát měl Albin nějakou nehodu. Zlomil si nožičku, pořezal se, popálil a bůhví co všechno. Je to jako čtení z učebnice o týrání dětí.“

„Opravdu si myslíš, že mu to udělali Charlotta a Niclas?“ zeptal se Martin nedůvěřivě.

„Zaprvé nemáme žádný důkaz, že jde skutečně o týrání. Nikdo podobné podezření zatím nevyslovil a teoreticky vzato může mít to dítě jen obrovskou smůlu. Nicméně oba víme, jak je taková pravděpodobnost minimální. Patrně někdo Albínovi ubližoval opakovaně. Zatím nemůžeme říct, jestli skutečně nejde o Charlottu nebo Niclase. Nad Niclasem teď právě visí velký otazník, a tak si myslím, že pravděpodobnějším pachatelem může být on.“

„Nebo i oba, to se také stává,“ mínil Martin.

„Určitě,“ potvrdil Patrik. „Všechno je možné a nikoho zatím nemůžeme vyloučit. Vzhledem k tomu, že Niclas nemá alibi a snažil se si je obstarat podvodem, myslím, že je nejvyšší čas si s ním pořádně promluvit. Jsi pro?“

Martin přikývl. „Naprosto. Vezmeme ho sem a seznámíme s tím, co víme. Uvidíme, co na to řekne.“

„Tak se do toho pustíme. Pojedeme?“

„Jsem připravený.“

O hodinu později seděl Niclas proti nim ve výslechové místnosti. Vypadal hodně zaraženě, ale neprotestoval, když pro něho přijeli do ordinace. Jako by už neměl sílu něco namítat. Za celou cestu na policejní stanici se nezeptal, co mu chtějí. Zíral z okénka a nechal za sebe mluvit mlčení. Patrik s ním skoro soucítil. Jako by Niclas teprve teď registroval dceřinu smrt a věnoval veškerou energii tomu, aby s tím vědomím dokázal dál žít. Pak si ale Patrik připomněl zdravotní záznamy a soucit zmizel.

„Víte, proč s vámi chceme mluvit?“ zeptal se ho.

„Ne,“ prohlásil Niclas a dál hleděl do stolu.

„Máme nějaké údaje, které jsou hodně…,“ na okamžik se odmlčel a dodal: „… znepokojující.“

Niclas stále mlčel. Celý schlípl a sepjaté ruce na stole se mu chvěly.

„Nezajímá vás, co jsme zjistili?“ otázal se přátelsky Martin, ale Niclas nereagoval

„Pak vám to musíme sdělit sami,“ konstatoval a pohledem předal slovo Patrikovi, který si odkašlal.

„Zaprvé se ukázalo, že váš údaj o tom, co jste dělal v pondělí dopoledne, nesouhlasí.“

Teď Niclas konečně vzhlédl. Patrik měl pocit, že v jeho očích zahlédl jiskřičku překvapení, ale hned zmizela, a tak pokračoval: „Osoba, která vám poskytla alibi, ho odvolala. Přesněji řečeno, Jeanette nám sdělila, že jste u ní to pondělní dopoledne nebyl a prý jste ji požádal, aby nám o tom lhala.“

Niclas nereagoval. Seděl jako bez života – jako by z něj zbyla jen prázdná skořápka. Neprojevil ani zlost, překvapení, obavy – nic z toho, co by Patrik předpokládal. Mlčky čekal na jeho slova, ale dál vládlo jen ticho.

„Nechcete to nějak komentovat?“ napověděl mu klidně Martin.

Niclas zavrtěl hlavou. „Když to říká…“

„Měl byste nám tedy sdělit, kde jste tou dobou skutečně byl.“

Znovu pokrčil rameny. Pak tiše řekl: „Nemám o čem mluvit. Nechápu, proč tu jsem a na co se mě ptáte. Moje dcera je mrtvá. Proč bych jí zrovna já měl ublížit?“ Zvedl pohled a podíval se na Patrika, který na jeho slova navázal.

„Možná máte ve zvyku svým dětem ubližovat. Přinejmenším Albínovi.“

Niclas sebou škubl a zůstal na Patrika hledět s otevřenými ústy. Spodní ret se mu lehce chvěl jako potvrzení toho, že přece jen něco cítí.

„Co tím myslíte?“ Nejistě těkal pohledem z jednoho na druhého.

„Všechno víme,“ prohlásil klidně Martin a demonstrativně se prohrábl faxy na stole. Zkopíroval je, takže je měli on i Patrik před sebou.

„Copak víte?“ zeptal se trochu trucovitě Niclas, ale pohled mu ulpíval na papírech na stole.

„Albin byl třináctkrát ošetřen kvůli nějakému zranění. Co si o tom jako lékař myslíte? Jaký závěr byste si udělal vy sám o někom, kdo třináctkrát přijde s dítětem, které utrpělo zlomeninu, popálení, řeznou ránu a kdoví co všechno. Je to pouze smůla?“

Stále žádná odpověď. Patrik se zadíval na Niclasovy ruce. Byly by schopny ublížit dítěti?

„Třeba na to nějaké vysvětlení najdeme společně,“ předstíral Martin přátelský tón.

„Chápu, že je toho na vás občas hodně. Takový lékař pracuje mnoho hodin denně, je vyčerpaný a přetažený. Sára byla navíc dost obtížné dítě, a když k tomu přibude další ukřičený kojenec, to může jednoho zlomit. Frustrace si hledá nějaký ventil, jsme přece lidé, že? Tím by se i dalo vysvětlit, proč nedošlo k dalším ‚nehodám‘ poté, co jste se přestěhovali do Fjällbacky. Máte tu pomoc v domě, méně stresující práci, všechno je najednou snadnější. Není třeba dál vybíjet napětí.“

„O mém životě nevíte ani zbla. Nic si nenamlouvejte,“ ozval se nečekaně ostře Niclas a stále upíral pohled do desky stolu. „Nebudu o tom s vámi mluvit, své psychologické rozbory si strčte někam.“

„Takže vy nám k tomu nemáte co říct?“ Patrik mávl svou sadou kopií zdravotních záznamů.

„Ne,“ odpověděl Niclas a dál zarytě hleděl do stolu.

„Máme tedy všechno předat sociálce?“ zeptal se Patrik a naklonil se k Niclasovi. Tomu se jen stále lehce chvěl spodní ret.

„Dělejte, co musíte,“ štěkl hrubě. „Hodláte mě zadržet, nebo mohu jít domů?“

Patrik se zvedl. „Můžete odejít. Budeme mít ale ještě další otázky.“

Doprovodil Niclase z budovy, ale ani jeden z nich nenaznačil podání ruky.

„Co si o tom myslíš?“ sondoval Martin.

„Přinejmenším bych čekal nějakou reakci.“

„Ano. Je to, jako by nežil ve skutečném světě. Ale možná že se bolest může tímto způsobem projevit. Podle toho, co jsi řekl, se hned vrátil do práce, a navíc musel podpírat Charlottu, když se sesypala. Možná že teprve teď, když je jeho žena trochu silnější, se poddal svému žalu. Zatím mu nemůžeme nic dokázat, kromě toho, že se chová podivně. Okolnosti jsou hodně zvláštní.“

„Ano, máš pravdu,“ vzdychal Patrik. „Ale od některých faktů nelze odhlédnout. Požádal Jeanette o alibi a nevíme, kde byl ve skutečnosti. A jestli ty lékařské záznamy nevypovídají o týrání Albína, tak jsem papež. Kdybych měl hádat, kdo je nejpravděpodobnějším pachatelem, musel bych ukázat na Niclase.“

„Opravdu podáme oznámení sociálce?“

Patrik zaváhal. „Mohli bychom to udělat rovnou, ale něco mi říká, abychom ještě dva dny počkali, jestli nebudeme vědět víc.“

„Jistě. Rozhoduješ ty. Jen doufám, že víš, co děláš.“

„Do hajzlu, popravdě nemám ani tušení,“ přiznal se Patrik s křivým úsměvem.

Erika sebou škubla, když někdo zaklepal na dveře. Maja ležela na zádech ve své postýlce a ona si sedla do křesla a únavou maličko podřimovala. Když viděla, kdo je venku, pozvedla obočí překvapením.

„Ahoj, Niclasi,“ pozdravila ho, ale nehnula se ze dveří. Nikdy spolu nemluvili víc než letmo a zauvažovala, proč sem přišel.

„Ahoj,“ řekl nejistě a pak zmlkl. Po chvíli, která jí připadala jako nekonečná, se zeptal: „Mohl bych na chvíli dovnitř? Potřeboval bych si s tebou popovídat.“

„Jistě,“ souhlasila Erika, stále ještě trochu udiveně. „Pojď dál, uvařím kávu.“

Zašla do kuchyně, a než si Niclas odložil, připravila kávovar. Zvedla Maju, kterou to už v postýlce přestalo bavit, a jednou volnou rukou nalila kávu. Pak si sedla ke kuchyňskému stolu.

„Tohleto znám,“ zasmál se Niclas a usadil se proti Erice. „Každá matka si vypěstuje schopnost vystačit s jednou rukou místo dvou. Já to nechápu.“

Erika se usmála. Niclasův obličej se až neuvěřitelně proměnil, když se zasmál. Pak ale znovu zvážněl a výraz mu pohasl.

Pomalu upíjel kávu, aby získal čas. Eriku přepadla zvědavost. Proč za ní přišel?

„Jistě si říkáš, proč jsem přišel,“ začal jako ozvěnou jejích myšlenek. Napil se kávy a pak pokračoval: „Vím, že Charlotta tady byla a že jste si povídaly.“

„O tom já ale nemůžu mluvit…“

Zvedl ruku. „Ne, nejsem tu proto, abych vyzvídal, co ti Charlotta řekla. Ale jsi tady její nejbližší přítelkyně, a jak jsem tě viděl u nás doma, tak skutečně dobrá. Charlotta teď přítelkyni bude opravdu potřebovat.“

Erika na něho tázavě hleděla a měla nepříjemný pocit. Ucítila na tváři maličkou ručičku a pohlédla na Maju, která si ji pátravě prohlížela a pak jí hrábla po prameni vlasů. Nebyla si vůbec jistá, jestli chce vědět víc. Nejspíš by si přála zůstat ve vzduchoprázdnu, v němž se už řadu týdnů vznášela. I když ji to občas dusilo, bylo to současně známé a bezpečné. Ten pocit ale potlačila a pohlédla z Maji na Niclase: „Ráda ti pomůžu, pokud budu moct.“

Přikývl, ale pak znovu zaváhal. Točil šálkem kávy mezi dlaněmi a až za okamžik se hluboce nadechl: „Podvedl jsem Charlottu. Podvedl jsem svou rodinu tím nejhorším způsobem. Ale je tu i něco dalšího, co nás rozežírá zevnitř a trhá od sebe. Teď je třeba to vyslovit. Charlotta o mé zradě dosud neví, ale já jí všechno řeknu. Pak tě bude potřebovat.“

„Povídej,“ vybídla ho měkce a slova z něho začala plynout jako vodopád. Když domluvil, rozhostilo se mu na tváři ulehčení.

Erika nevěděla, co na to říct. Hladila Maju po tvářičce, aby se obrnila proti ošklivé skutečnosti. Část její bytosti by na něho chtěla zakřičet, aby odešel, ale ta druhá si přála ho obejmout a útěšně pohladit. Místo toho se ozvala: „Musíš to Charlottě říct. Jed teď domů a povídej s ní o všem, co jsi vyprávěl mně. Budu tady, jestli bude potřebovat s někým mluvit. A pak…,“ váhala, jak má dál pokračovat. „Musíte svůj život změnit. Pokud, zdůrazňuju pokud, ti Charlotta odpustí, bude na tvé odpovědnosti, jak všechno dopadne. Především se musíte z toho domu odstěhovat. Charlotta je tam s Lilian nešťastná a vím, že co zemřela Sára, je všechno ještě o hodně horší. Musíte mít svůj vlastní domov. Tam teprve se můžete navzájem znovu sblížit a společně truchlit po Sáře. Jedině tak můžete být znovu rodina.“

Niclas přikývl. „Ano, máš pravdu. Už jsem to měl zařídit dávno, ale byl jsem tak zabraný sám do sebe…“

Sklonil hlavu a zíral do stolu. Když vzhlédl, měl oči plné slz. „Tak strašně mně chybí, Eriko. Tolik ji postrádám, drtí mě to. Je pryč a teprve teď mi to opravdu dochází. Sára zemřela.“

Slzy mu tekly po tvářích a kapaly na stůl. Celý se třásl a obličej se mu změnil k nepoznání. Erika se natáhla přes stůl a vzala jeho ruku do své. Seděli tak dlouho a Niclas se vyplakal ze své bolesti.

O víkendu se nic nestalo. Utekly už aspoň dva týdny a Sebastian si právě začal namlouvat, že to všechno byl jen zlý sen. Ale pak se ta chvíle znovu vrátila. Chvíle hnusu a bolesti.

Kdyby jen věděl, co proti tomu udělat. Pokaždé si při tom připadal ochromený a bez vůle.

Objal si pažemi kolena. Seděl nahoře na Veddebergské skále a upíral pohled na záliv. Byla zima a větrno, ale svým způsobem mu to vyhovovalo. Ještě by mělo i pršet, pak by to bylo stejné jako v jeho nitru. Všechno hezké a zdravé se rozplynulo.

Rune mu navíc strašně vynadal. Řekl, že se dost nesnaží. Že jestli chce mít nějakou budoucnost, musí o hodně víc pracovat. Hlavu na učení nemá, přestože se snažil ze všech sil. Nemohl za to, že to k ničemu nevede.

Do očí se mu tlačily slzy, proto si přitáhl rukáv svetru a vztekle si oči osušil. To mu ještě scházelo sedět tady a brečet jako děcko. Všechno byla jen jeho vina. Kdyby byl silnější, nic z toho by se nestalo. Ani poprvé, ani později.

Teď mu už slzy tekly po tvářích a Sebastian si je tvrdě otíral hrubě pleteným svetrem, až měl na tvářích rudé pruhy.

Na okamžik ho napadlo, že by měl se vším skoncovat. Bylo by to docela jednoduché. Několik kroků k okraji a pak se jen vrhnout dopředu. Všem by to bylo jedno. Rune by byl jistě rád. Nemusel by se už starat o cizí dítě. Třeba by se s někým seznámil a měl konečně vlastní dítě, jak o tom neustále mluvil.

Sebastian se pohnul. Byla to lákavá představa. Šel pomalu k okraji skály a pohlédl dolů. Byla hodně vysoká. Pokoušel si představit, co by cítil. Několik okamžiků by letěl vzduchem a pak by jeho tělo narazilo na zem. Bolelo by ho něco? Zvedl jednu nohu nad okraj skály a chvíli ji tak nechal. Pak ho ale napadlo: Co kdyby přežil, ale zůstal ochrnutý? Obtížný balík až do konce života? To by pak měl Rune opravdu nač si stěžovat. Ale jistě by ho z domova co nejrychleji poslal do nějaké léčebny.

Sebastian zaváhal, s nohou stále přes okraj. Pak ji opatrně postavil na zem a couvl zpět. Překřížil si paže přes prsa a hleděl do dálky. Dlouho, nekonečně dlouho.

Jakmile vešel do dveří, vrhla se k němu.

„Co se děje? Volala sem Aina a řekla, že tě policie odvezla z práce.“ V jejím neklidném hlase byla cítit panika.

„Charlottě jsem nic neřekla,“ dodala.

Niclas ji odstrčil, ale nebylo snadné se jí zbavit. Lilian mu šla v patách do kuchyně a bombardovala ho otázkami. Ignoroval ji. Zamířil rovnou ke kávovaru a nalil si velký hrnek. Kávovar byl už dlouho vypnutý a tekutina byla sotva vlažná, ale to mu bylo jedno. Potřeboval kávu nebo pořádného panáka whisky, snad tedy bylo lepší přidržet se nealkoholického nápoje.

Sedl si ke stolu a Lilian proti němu. Nepřestala ho pozorovat. Co hloupého si policie vymyslí zase teď? Copak nevědí, že Niclas je lékař, vážený muž? Znovu ji napadlo, jaké štěstí měla její dcera, že právě takový člověk si ji vybral za manželku. Začali se stýkat, když byli ještě hodně mladí, ale Lilian hned poznala, že Niclas je muž s budoucností, a byla jejich vztahu velice nakloněná. Točila se kolem něho spousta děvčat a Charlottě to kupodivu vyšlo. Už v mládí měla o pár kilo víc a především postrádala ambice, ale přesto uspěla podle Lilianina přání. Lilian se chlubila úspěšným zetěm, ale teď cítila, že je všechno ohroženo. Bála se klepen, které hned začnou šířit pověsti o tom, proč ho policie odvezla k výslechu. Dokonce měl rudé oči, takže ho museli pořádně zmáčknout. „Co ti chtěli?“

„Měli jen pár otázek,“ zatvářil se odmítavě Niclas a pil velkými doušky prochladlou kávu.

„Jaké otázky?“ Lilian se nemínila vzdát. Pokud ji mají čekat postranní pohledy, až se objeví venku, tak musí aspoň vědět proč.

Ale Niclas ji ignoroval. Postavil prázdný hrnek do dřezu a zeptal se: „Charlotta je dole?“

„Odpočívá,“ vysvětlila Lilian a snažila se ukrýt vztek, že jí neodpověděl.

„Jdu si s ní popovídat.“

„A o čem?“ dorážela stále, ale teď už toho měl Niclas dost.

„To je věcí mě a Charlotty. Už jsem ti řekl, že nejde o nic zvláštního. Mohu snad se svou manželkou mluvit, aniž bych tě informoval? Erika má pravdu, nejvyšší čas, abychom se s Charlottou odstěhovali.“

Lilian se víc a víc krčila s každou další větou. Niclas s ní vždycky jednal uctivě a jeho slova teď cítila jako políčky. A to po všem, co pro něho udělala. Pro něho a Charlottu. Nespravedlnost ji strašně rozčilila a hledala hodně ostrou odpověď. Ale Niclas už byl na půl cesty dolů. Znovu si sedla ke stolu. Myšlenky se jí honily hlavou. Jak si mohl dovolit s ní tak mluvit? Snažila se přece vždycky pouze o jejich prospěch. Stále se jen pro ně obětovala a její vlastní zájem byl až na posledním místě. Jsou to pijavice, které z ní vysávají sílu. Teď to viděla jasně. Stig, Charlotta a teď dokonce i Niclas. Všichni ji jen využívají. Berou z její natažené dlaně, aniž by jí něco poskytovali.

Charlotta myslela na svého otce. Bylo to zvláštní. Během těch osmi let, které uplynuly od jeho smrti, na něho vzpomínala čím dál méně. Vzpomínky byly zastřené, neostré. Ale od chvíle, kdy zemřela Sára, si ho vybavovala tak jasně, jako kdyby odešel včera.

Měli k sobě s otcem hodně blízko. Mnohem blíž než kdykoliv s matkou. Někdy jí připadalo, že měli stejnou duši. Vždycky ji uměl rozesmát. Její matka se smála málokdy a Charlotta si vůbec nevybavila, že by se někdy smály společně.

Otec zastával roli rodinného diplomata. Zprostředkovával komunikaci a snažil se vysvětlovat, proč na ni Lilian bez ustání nasazuje, proč v jejích očích neudělá nic dobře, proč nikdy nevyplní její očekávání. Otce naproti tomu nemohla zklamat nikdy. V jeho očích byla perfektní, o tom nepochybovala.

Byl pro ni šok, když onemocněl. Nejspíš proto, že jeho choroba postupovala pomalu a plíživě. Někdy ji napadalo, jestli mohla jeho smrti předejít, kdyby byla tehdy pozornější. Kdyby si dříve všimla příznaků. Tehdy už bydlela s Niclasem v Uddevalle a čekala Sáru, měla vlastní starosti. Když pak zjistila, že je nemocný, pro jednou souhlasila s matkou a naléhaly na něho, aby se nechal vyšetřit. Jenomže už bylo pozdě, všechno pak šlo moc rychle. O měsíc později byl mrtvý. Lékaři se shodli, že trpěl neobyčejným postižením nervové soustavy, které postupně zasáhlo celé tělo. Tvrdili, že by jeho smrti nedokázali zabránit, ani kdyby přišel dříve. Přesto měla špatné svědomí.

Možná by si na něj uchovala více vzpomínek, kdyby pro něj více truchlila. Ale všechen prostor si pro sebe zabrala Lilian, která prosazovala, že její žal je ze všeho nejdůležitější.

V týdnech po otcově smrti jejich domovem prošla spousta lidí, pro něž byla Charlotta jen součástí vybavení. Kondolovali pouze Lilian, která držela audience jako královna. V těch chvílích ji Charlotta nenáviděla. Ironií osudu bylo i to, že těsně před tím, než onemocněl, zvažoval otec rozvod. Hádky rodičů tehdy vrcholily a zdálo se, že separace je nevyhnutelná. Když pak ulehl, matka zapomněla na všechny rozpory a obětavě se manželovi věnovala. Přesto Charlotta cítila jakousi pachuť z matčiny potřeby stát v centru dění.

Ale roky plynuly a ona na trpkost zapomněla. Život přinášel příliš mnoho jiného. Neměla čas se upínat ke vzpomínkám na otce. Až teď si našla chvíli myslet na toho, kdo tu měl být s ní. Věděla, co by jí řekl, že by ji hladil po vlasech a ujišťoval, že zase všechno bude dobré. Lilian se jako obvykle zajímala o jiné věci a nehodlala poslouchat její stesky. A Niclas – to byl prostě Niclas. Krátká naděje, kdy doufala, že si ve smutku budou blíž, už vyhasla. Jako by každý z nich vězel ve vlastním kokonu. Vlastně ji nikdy do svého nitra nevpustil, ale teď jí už připadal jen jako stínová postava, která na čas vnikla do jejího života a zase ho opustila. Jistě, v posteli měl polštář vedle jejího, ale leželi vedle sebe tak, aby se nedotýkali. Měli toho málo společného a báli se nečekaného a nežádoucího doteku. Navenek sice vystupovali společně, ale napadlo ji, že už i tady docházejí na konec cesty.

Kroky na schodech ji probraly z těžkých myšlenek. Vzhlédla a uviděla Niclase. Pohled na hodiny jí potvrdil, že měl z práce přijít nejméně za dvě hodiny.

„Ahoj, ty jsi už doma?“ podivila se a začala se zvedat.

„Zůstaň sedět, musíme si pohovořit,“ řekl. Srdce jí pokleslo. Ať už jí sdělí cokoliv, nebude to nic hezkého.

Fjällbacka 1928

Život v domku nepřinesl takovou změnu k lepšímu, v jakou doufala. Dům, v němž žila teď, byl samozřejmě neskonale horší než její bývalý domov. Její trpkost s každým rokem narůstala a dřívější život už čím dál víc vnímala jako neskutečný sen. Opravdu kdysi nosila nádherné šaty, sedala u klavíru při oslavách, měla nápadníky, kteří se prali o její přízeň, a především – mohla se dosyta najíst dobrého jídla?

Vyptávala se na otce a ke svému potěšení se dozvěděla, že je to zlomený muž. Ve velikém domě teď bydlel sám a ven vycházel jen do práce. Agnes se radovala a současně si hýčkala naději, že ji otec znovu vezme na milost, když bude příliš nešťastný. Ale roky plynuly a nic se nedělo. Naděje mizela.

Chlapcům byly čtyři roky a bylo to s nimi naprosto zoufalé. Divoce běhali venku a Agnes neměla nejmenší sílu ani chuť, aby je vychovávala. Anders teď pracoval ještě déle, když musel do lomu docházet z městečka. Odcházel, když ještě chlapci spali, a vracel se, když už byli v posteli. Jen v neděli s nimi mohl být, a to byli tak šťastní, že byli hodní jako andílci. Agnes se postarala, aby víc dětí neměli. Anders se párkrát nesměle pokusil o tom promluvit a toužil se s ní zase sblížit, ale bez okolků ho odmítla. Vášeň, kterou k němu kdysi cítila, už vůbec nechápala. Teď se jí jen hnusil a otřásla se odporem, kdykoliv viděla jeho mozolnaté prsty poblíž své kůže. To, že neprotestoval proti svému dlouhému celibátu, její pohrdání násobilo. Co by někdo nazval laskavostí, Agnes pokládala Za bezpáteřnost a slabost, a fakt, že stále vykonával většinu práce v domě, takový obraz posiloval. Žádný správný chlap by přece nepral po dětech prádlo a nechystal si sám jídlo do práce. Úspěšně zavírala oči před důvodem, proč tomu tak bylo.

„Mami, Johan mě bije,“ přiběhl za ní Karl. Seděla na venkovním schodišti a kouřila. Navykla si to v posledních letech a od Anderse vyžadovala peníze na cigarety, jako by doufala, že proti tomu bude protestovat.

Chladně pohlédla na plačícího chlapce před sebou a zvolna mu vyfoukla kouř do obličeje. Rozkašlal se a mnul si oči. Přitiskl se k ní v naději, že ho utěší, ale jako obvykle ji to ani nenapadlo. O takové věci se stará Anders. Dost s nimi nadělá, tak je nepotřebuje rozmazlovat ještě i ona. Rázně chlapce od sebe odstrčila a plácla ho do zadečku.

„Nebreč. Tak ho také prašti,“ řekla mu klidně a vyfoukla další obláček do čistého vzduchu.

V Karlově pohledu se odrážel smutek nad tím, že ho matka znovu odmítla. Vydal se za svým bratrem.

Před několika dny si za ní dovolila přijít sousedka a vykládala jí něco o tom, že by měla na děti víc dohlížet. Že je viděla hrát si samotné na nakládací rampě. Agnes na sešlou ženu jen mlčky hleděla a pak jí klidně poradila, aby se starala o vlastní věci. Připomněla jí, že její nejstarší dcera odešla do města a údajně se tam živí tak, že se ukazuje, jak ji pánbůh stvořil. A ona si teď dovolí jí přijít kázat. Ženská vypadala dotčeně, a když odcházela, mumlala něco o „chudácích dětech“. Znovu se už ale přijít neodvážila a právě to si Agnes přála.

Opřela se dozadu v jarním slunci a napomenula se, že si nesmí slunečních paprsků užívat příliš dlouho. Rozhodně si nepřála mít obličej opálený. Její kůže musí zůstat bílá, jako mají příslušnice vyšší třídy. To jediné, co jí z dřívějšího života zbylo, byla její krása, a té uměla maximálně využívat. Díky tomu se jinak ohavná přítomnost dala vydržet. A s podivem, jak mnoho člověk dostane od kupce jen za objetí, a ona poskytla i víc, jen když odměna stála za to. Mohla si tak opatřit lahůdky a sladkosti, z nichž ovšem rodina nic neměla, nebo dokonce i hezkou látku, kterou zatím musela před Andersem schovat a radovat se z ní jen tajně – přiložit si ji k tváří a cítit její hedvábnou jemnost. I řezník přišel s podobnými náznaky, ale jsou určité meze, kam až je ochotná zajit kvůli pěknému kousku masa. Kupec byl relativně mladý muž příjemného zevnějšku, s nímž bylo příjemné se ve skladu líbat, zatímco řezník byl tlustý plešatý šedesátník a Agnes by žádala o hodně víc než kus hovězího, aby nechala jeho tlusté prsty se zaschlou krví bloudit pod její sukní.

Bylo jí jasné, že ženské o ní po straně mluví. Ale od té doby, co pochopila, že už nikdy nebude nic takové jako kdysi, se o to přestala starat. Ať si povídají. Když si může dopřát něco navíc, tak ji od toho omezené názory dělnických žen neodradí. A že to trápí Anderse, který občas nějaké řeči o manželce zaslechl, ji jen tišilo. V jejích očích za její neštěstí mohl on a byla ráda, když mu ho mohla oplatit.

Ale v posledních týdnech ji něco znepokojovalo. Zdálo se, že se něco děje. Mnohokrát Anderse přistihla zamyšleně hledět do prázdna, jako by zvažoval něco důležitého. Jednou se ho na to dokonce zeptala, ale popřel, že by o něco šlo, i když to neznělo moc přesvědčivě. Byla si jistá, že jí něco tají. Něco, co se jí týká, ale o čem jí zatím nic nechce říct. Strašně ji to rozčilovalo, ale znala Anderse už tak dobře, aby věděla, že nemá cenu na nebo naléhat, dokud se nerozhodne jí to říct sám. Byl tvrdohlavý jako mezek.

Zamyšleně zvedla balíček cigaret a vstala. Matněji napadlo, kam asi chlapci odběhli, ale vzápětí to pustila z hlavy. Nějak se o sebe postarají. Ona sama si na chvíli zdřímne.

Odpoledne se vleklo. Patrik věnoval hodně času Albínově zdravotní dokumentaci. Znovu uvažoval, jestli se rozhodl správně, když vyčkává s informováním oddělení péče o děti. Něco ho od toho pořád odrazovalo, rád by dřív věděl víc. Když začnou mlít mlýny byrokracie, je už těžké proces zastavit a věděl, že policie i lékaři bývali na oznamování podezření z týrání dítěte opatrní. Vždycky existovalo riziko, že se nakonec pro všechno najde přirozené vysvětlení, ale už ho pak nikdo nechce přijmout. Kromě toho od přestěhování rodiny do Fjällbacky k ničemu dalšímu nedošlo a zřejmě se situace uklidnila. Jistý si tím ale být nemohl, a kdyby se něco Albínovi stalo, padlo by to na jeho zodpovědnost.

Myšlenky přerušilo zvonění telefonu.

„Patrik Hedström.“

„Ahoj, tady je Lars Karlfors z göteborské policie.“

„Ahoj,“ opáčil tázavě Patrik. Muž se tvářil, jako by měl Patrik vědět, o koho jde, ale on sám si nevzpomínal, že by už jeho jméno slyšel. Neměl nejmenší tušení, oč jde.

„Poslali jsme vám informaci o našem vyšetřování. Pokud jsem rozuměl, měla jít k tvým rukám.“

„Opravdu?“ zeptal se Patrik ještě zvědavěji. „Nevzpomínám si na nic, co by mi z Göteborgu přišlo na stůl. Kdy to mělo být tady a o co jde?“

„Kontaktoval jsem vás před třemi týdny. Pracuju v oddělení, kde se zabýváme sexuálním zneužíváním dětí a mapujeme dětskou pornografii. Během vyšetřování jsme narazili na osobu z vašeho města, a proto jsme vás kontaktovali.“

Patrik si připadal jako idiot, ale stále netušil, o čem muž mluví. „S kým od nás jsi mluvil?“

„Jo… ty jsi byl doma s dítětem, tak mě spojili s… hned to bude…“ Zdálo se, že listuje v papírech. „Tady to mám. Mluvil jsem s Ernstem Lundgrenem.“

Patrik cítil, že ho plní takový vztek, až vidí rudě. Nejradši by Ernsta zaškrtil. Přinutil se však ke klidu a ozval se: „Muselo tu dojít k nějaké špatné komunikaci. Můžeš mě informovat? Já si pak všechno vyšetřím.“

„Ano, jistě.“

Lars Karlfors popsal v hrubých rysech jejich práci. Když došel k místu, kde jim svou informací měla přispět policie v Tanumshede, Patrik zadržel dech. Donutil se všechno v klidu vyslechnout a slíbil, že tato záležitost bude mít nejvyšší prioritu. Pak se rozloučili běžnými zdvořilostními větami. Jakmile Patrik položil sluchátko, vyskočil ze židle. Dvěma dlouhými kroky přeběhl kancelář a v chodbě zařval: „Ernste!“

Erika se snažila utřídit myšlenky, když vtom ji vyrušilo nové zaklepání na dveře. Hned uhodla, kdo to je, a běžela otevřít. Za dveřmi stála Charlotta. Byla oblečená halabala a očividně celou cestu sem běžela. Pot se jí řinul z čela a nekontrolované se chvěla.

„Ty vypadáš!“ vyhrkla Erika, ale hned ji ta slova mrzela a Charlottu objala.

„Neruším tě?“ zeptala se Charlotta úzkostlivě a Erika důrazně zavrtěla hlavou.

„Jasně že ne. Jsem vždycky ráda, když přijdeš, to přece víš.“

Charlotta jen přikývla a stále se třásla s pažemi těsně obtočenými kolem těla. Vlasy měla potem a vlhkem přilepené na hlavě a jeden pramen jí visel přes oko. Vypadala jako promočené opuštěné štěně.

„Vezmeš si trochu čaje?“ nabídla jí Erika.

Charlotta měla v pohledu cosi divokého, co se tam mísilo se zármutkem ze smrti Sáry. Vděčně přikývla.

„Posaď se, hned tu budu,“ omluvila se Erika a zašla do kuchyně. Zalétla pohledem k Maje do obývacího pokoje, ale holčička pro jednou vypadala spokojeně a zajímala se jen o Charlottu.

„Jestli si sednu, zamokřím ti gauč,“ starala se Charlotta, jako by to znamenalo konec světa.

„Na to se vykašli, to uschne. Poslyš, mám jen čaj z lesních jahod. Bude ti chutnat, nebo je na tebe moc sladký?“

„Ne, to bude skvělé,“ řekla Charlotta a Erika ji podezřívala, že by kývla na cokoliv.

Ve chvilce byla Erika zpátky se dvěma velkými hrníčky čaje, lahvičkou medu a dvěma lžičkami. Postavila všechno na stolek a sedla si vedle Charlotty. Ta opatrně zvedla šálek a pomalu srkala horký čaj. Erika ji mlčky napodobila. Nechtěla na ni tlačit, aby začala hovořit, ale úplně fyzicky cítila, jak moc se jí přítelkyně potřebuje svěřit. Nejspíš nevěděla, z jakého konce začít. Eriku napadlo, jestli jí Niclas řekl o své návštěvě. Po dalším dlouhém mlčení, kdy bylo slyšet jen broukající Maju, se Charlotta ozvala: „Ano, vím, že tu byl. Sdělil mi to. Takže už víš, že má jinou. Opět, slušelo by se asi dodat.“ Trpce se zasmála a z očí se jí vyřinuly slzy.

„Ano, mluvil se mnou,“ potvrdila Erika. Věděla také, co Charlotta myslí tím „opět“. Charlotta jí vypravovala o opakujících se Niclasových nevěrách. Ale i o tom, jak doufala, že to všechno skončilo, když se přestěhovali do Fjällbacky. Slíbil jí tehdy, že to bude nový start v každém ohledu.

„Vztah trvá řadu měsíců. Chápeš to? Mnoho měsíců se scházejí tady, ve Fjällbace, aniž na to někdo přišel. Musí mít zatracené štěstí.“ Z jejího smíchu zaznívala hysterie a Erika jí položila dlaň na koleno, aby ji uklidnila.

„O koho jde?“ zeptala se tiše.

„Niclas ti to neřekl?“ podivila se Charlotta.

Erika zavrtěla hlavou a Charlotta pokračovala: „Je to pětadvacetiletá holka. Neznám ji. Nějaká Jeanette. Ale to je úplně jedno.“ Objekty zájmu se střídaly, podstatná byla Niclasova zrada. „Během let se to stalo už tolikrát! Vždycky jsem mu odpustila a slíbila, že zapomenu. Jenomže tentokrát to mělo být jiné. Chtěli jsme ode všeho odejít, změnit prostředí, stát se novými lidmi.“ Znovu se posměšně zasmála, ale slzy jí nepřestaly kanout z očí.

„Jsem z toho strašně smutná, Charlotto,“ Erika ji pohladila po zádech.

„Jsme spolu už tolik let, měli jsme dvě děti, prožili jsme víc, než si kdo umí představit, když jsme jedno dítě ztratili. A teď přijde ještě tohle.“

„A proč o tom mluvil právě teď?“ napadlo Eriku a napila se čaje.

„To ti taky neřekl?“ divila se opět Charlotta. „Nebudeš tomu věřit, ale prý kvůli tomu, že ho dnes policie odvezla k výslechu.“

„Skutečně?“ Ne že by jí Patrik vyprávěl o všem, co dělá, ale nepostřehla, že by ho právě Niclas tolik zajímal. „A proč?“

„Prý neví. Ale zjistili tu jeho aféru a zřejmě si všechno chtěli ověřit. Tvrdil ale, že je to už v pořádku, že policisti vědí, že by své dceři nikdy nemohl ublížit. Zřejmě si chtěli jen něco upřesnit.“

„Myslíš, že je to skutečně jen kvůli tomu?“ Erika se prostě musela zeptat. Věděla už o Patrikově práci dost, aby jí bylo jasné, že když někoho odvezou k výslechu, musí pro to mít vážnější důvod. Zvlášť když jde o otce oběti. Současně zapochybovala o důvodu Niclasovy návštěvy. Nebyla jen přítelkyní jeho manželky, ale také manželkou policisty, který vedl vyšetřování.

Charlotta vypadala trochu zmateně. „V každém případě to tvrdil. Ale přesto…“

„Ano?“

„Já nevím, teď mi připadá, že mi neřekl úplně všechno. Tak mě konsternovalo jeho přiznání, že jsem byla zřejmě slepá a hluchá k ostatnímu.“

Charlotta zněla hodně trpce a Erika by ji nejraději vzala do náruče a chovala ji jako dítě. Ale vždycky se cítila trochu trapně při fyzickém kontaktu s jinými lidmi, a tak se teď spokojila s tím, že ji dál hladila po zádech.

„Vůbec netušíš, jaký jiný důvod by k tomu mohl mít?“

Zdálo se jí to jen, nebo skutečně přes Charlottin obličej přelétl temný mrak? Zmizel tak rychle, že si nebyla jistá.

Odpověď však byla rázná. „Ne, nemám ani tušení, co by za tím mohlo být.“ Pak se odmlčela a polkla doušek čaje. Trochu se uklidnila a už neplakala. V obličeji jí ale zůstal trpký výraz, a kdyby bylo zklamané srdce vidět, tak by se jí bolest odrážela ve tváři jako právě v tomto okamžiku.

„Jak jste se s Niclasem seznámili?“ zeptala se zvědavě Erika.

„Ech… to bylo úplně jiné kafe.“ Poprvé se skoro upřímně zasmála.

„Chodil o třídu výš na gymnáziu. Já jsem si ho vlastně moc nevšimla, byla jsem zamilovaná do jeho spolužáka, ale z nějakého důvodu se o mě začal Niclas zajímat a to se mi líbilo. Chodili jsme spolu nějaký měsíc nebo dva, a pak mě to přestalo bavit.“

„Ty ses s ním rozešla?“

„Nebuď tak překvapená, nebyla jsem vždycky tak nemožná jako teď,“ zasmála se a Erika se k ní přidala.

„Bohužel jen asi na dva měsíce a pak to začalo znovu. Tentokrát jsme spolu byli celé léto a pak se vydal na nějakou cestu s kamarádem. Když se vrátil, vytáhl jakousi historku – prý dřív, než se to dozvím zkresleně od někoho jiného – že poslední večer hodně pil a usnul za barem. Vysvětlení ale dlouho nevydrželo a rozešli jsme se podruhé. Byla jsem pak ráda, že jsem vyvázla jen s několika slzami. Niclas začal v Uddevalle střídat děvčata, jako by každý den byl jeho poslední, a vůbec bys nevěřila, co všechno se o něm povídalo. Po pravdě řečeno i já jsem byla párkrát slabá a taková setkání ve mně vždycky zanechala trpkou příchuť. Z dnešního pohledu by bývalo nejlepší, kdyby tehdy skutečně všechno skončilo a Niclas představoval pouze omyl mého dospívání, ale přesto, že jsem hrozně odsuzovala jeho chování, měla jsem ho pořád v hlavě. Po dvou letech jsme se čirou náhodou znovu setkali a dopadlo to, jak to dopadlo. Asi jsem měla vědět, do čeho se pouštím.“

„Lidi se můžou změnit. Že bláznil v těch letech, by nemělo automaticky znamenat, že tě bude podvádět jako dospělý. Většina lidí věkem dozraje.“

„Jenomže Niclas zřejmě ne,“ podotkla Charlotta hlasem plným hořkosti. „Přesto ho nedokážu nenávidět. Prožili jsme toho společně už hodně a občas probleskne jeho skutečné já. Párkrát jsem ho viděla hodně zranitelného a otevřeného a pro takové okamžiky ho miluju. Vím, že to měl doma těžké a že se v sedmnácti nepohodl s otcem, takže to cítím jako polehčující okolnosti. Současně ale nechápu, že mi dokáže ubližovat.“

„Co teď uděláš?“ zeptala se Erika. Pohlédla na Maju a překvapilo ji, že holčička sama usnula v sedátku. To se ještě nestalo.

„Nevím. Nedokážu se rozhodnout. Svým způsobem je mi všechno jedno. Sára je mrtvá a nic, co Niclas udělá nebo řekne, mě nemůže bolet víc. Chce, abychom si našli vlastní bydlení, co nejrychleji se odstěhovali od matky a Stiga a začali znovu. Já se však v této chvíli nedokážu rozhodnout.“

Svěsila hlavu, ale pak chvatně vyskočila. „Musím utíkat domů, matka se už dlouho stará o Albina. Díky, že jsem si s tebou mohla popovídat.“

„Vždycky jsem ráda, když přijdeš.“

„Díky.“ Spěšně Eriku objala a zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Erika se pomalu vrátila do obývacího pokoje. Zamyšleně se zastavila před dětským sedátkem a hleděla na svou spící dcerušku. V životě vždy existuje nějaká naděje. Bohužel nevěděla, jestli to Charlotta cítí stejně.

Dostal se k oblíbené části počítačové hry, na které pracoval: padla první rána mečem, hlavy se koulely a podle scénáře to mělo být doprovázeno extrémními efekty. Prsty mu létaly po klávesnici a na obrazovce rostla scéna rychlostí blesku. Morgan skutečně obdivoval ty, co uměli napsat takové historky, které on pak převáděl do virtuální skutečnosti. Pokud něco ve svém životě postrádal, pak to byla lidská fantazie, která překonávala všechny překážky. Jistěže se i on o něco pokusil. Někdy k tomu byl dokonce nucen, třeba takové slohové práce ve škole. To byla pro něho strašná vzpomínka. Občas dostali téma, jindy jen obrázek, a očekávalo se, že vytvoří síť osob a řetězec událostí. Morgan se ale nedostal dál než k první větě. Pak jako by mu vypověděl mozek. Papír před ním ležel prázdný a slova nepřicházela. Učitelé se na něho zlobili. Přinejmenším do té doby, než byla určena jeho diagnóza a matka ho zašla do školy omluvit. Pak jeho pokusy zvědavě pozorovali a zírali na něho jako na neznámého živočicha. Ani nevěděli, jak moc to byla pravda. On sám si připadal jako mimozemšťan, když seděl ve školní lavici s prázdným papírem před sebou a zvukem skřípajících per kolem sebe. Neznámá bytost.

Když objevil svět počítačů, poprvé cítil, že někam patří. Snadno je ovládl. Jako by on sám – jako kousek skládačky, která dosud nikam nepatřila – konečně našel své místo.

V mládí vášnivě hltal informace o světě kódů. Přečetl všechno, nač přišel, a hodiny by mohl mluvit o tom, co věděl. Oslovovala ho čísla a písmena ve všech chytrých kombinacích. Ale když se začal zajímat o počítače, ze dne na den ztratil zájem o kódy. Přestože stále všechno dokonale ovládal a mohl kdykoliv použít, co se naučil, už ho to prostě nezajímalo.

Krev, která tekla po ostří šavlí, ho přiměla myslet na děvče. Uvažoval, jestli její krev v těle ztuhla, když je teď mrtvá. Jestli jí v žilách leží jen kompaktní masa. Možná že zhnědla jako stará krev vždycky, to párkrát viděl, když se schválně řízl. Fascinovaně pokaždé hleděl na vytékající pramínek, ale ten po chvíli zpomalil a nakonec ustal, ztuhl a krev začala měnit barvu.

Jeho matka se zděsila, když to zjistila. Snažil se jí vysvětlit, že chtěl jen zkusit, jaké to je, když je člověk mrtvý, ale naložila ho do auta a odvezla k lékaři. I když to vůbec nebylo třeba. Když do sebe řízl, tak to bolelo, a proto si udělal jen povrchní ránu. Matka ale byla hysterická.

Morgan nechápal, proč se všichni bojí samotného pojmu ‚smrt‘. Přece to je jen jeden stav těla, stejný jako život. Někdy mu smrt připadala o hodně lákavější než život. Občas Sáře záviděl. Ona už všechno ví. Našla řešení hádanky.

Znovu se koncentroval na hru. Dokázal na smrt myslet celé hodiny. To pak narušovalo jeho rozvrh.

Ernst před Patrikem seděl zachmuřeně a vyhýbal se jeho pohledu. Místo toho upřeně hleděl na své špinavé boty.

„Odpověz mi,“ křičel na něho Patrik. „Ty jsi bral telefon z Göteborgu o dětské pornografii?“

„Jo,“ ozvala se mrzutá odpověď.

„A proč ses o tom nezmínil?“

Následovalo dlouhé ticho.

„Znovu se tě ptám,“ opakoval Patrik hlasem nevěštícím nic dobrého. „Proč jsi nás o tom neinformoval?“

„Nemyslel jsem si, že je to tak důležité,“ řekl Ernst vyhýbavě.

„Tak ty sis myslel, že to není důležité!“ pronesl Patrik ledově a pěstí uhodil do stolu, až poskočila klávesnice. „Ano,“ potvrdil Ernst. „A pročpak?“

„No, bylo tehdy dost jiného… a připadalo mi to nepravděpodobné… k takovým věcem přece dochází jen ve velkých městech.“

„Nežvaň,“ skočil mu Patrik do řeči a nijak se nesnažil skrýt své opovržení. Ani si nesedl na židli a tyčil se za stolem. Ve svém rozčilení vypadal aspoň o deset centimetrů vyšší.

„Víš dobře, že dětská pornografie nesouvisí s geografií. Vyskytuje se stejně často i v malých místech. Přestaň kecat blbosti a vysvětli mi, jaký jsi k tomu měl skutečný důvod. A věř mi, jestli je to tak, jak si myslím, tak dopadneš hodně špatně!“

Ernst odpoutal zrak od bot a trucovitě po Patrikovi blýskl pohledem. Přesto však věděl, kdy je načase vyložit karty na stůl.

„Připadalo mi to nepravděpodobné. Já toho člověka znám a nezdá se mi, že by se něčím takovým zabýval. Tak jsem si říkal, že policajti v Göteborgu šlápli vedle, a pokud to pošlu dál, bude trpět nevinný člověk. Přece sám víš, jak to funguje,“ znovu po Patrikovi loupl očima, „a že by nepomohlo, kdyby po čase zavolali znovu a řekli, že se zmýlili. Byl by v našem městě naprosto znemožněný. Tak jsem chtěl chvíli počkat, jak se bude situace vyvíjet.“

„Takže jsi čekal a viděl,“ Patrik byl tak vzteklý, že se musel přinutit pomalu artikulovat, aby se nezakoktal.

„Přece sám uznáš, že to nesedí. Je dobře známý díky své práci s mládeží a udělal spoustu dobrých věcí.“

„Kašlu ti na to, co dobrého tu udělal. Pokud kolegové z Göteborgu zavolají a řeknou, že se jeho jméno vyskytlo v souvislosti s dětskou pornografií, tak to musíme prošetřit. To je přece naše práce, zatraceně! Ani to, jestli jste tak blízcí přátelé…“

„To nejsme,“ mumlal Ernst.

„… nebo známí nebo zatraceně kdokoliv, nemá ani nejmenší význam. Nebudeš sedět na zadku a určovat, co se bude prošetřovat, podle toho, jestli dotyčného znáš nebo ne.“

„Po tolika letech v zaměstnání…“ Ernst nestihl doříct, co má na mysli, protože mu Patrik skočil do řeči.

„Po tolika letech zaměstnání bys měl být chytřejší. Vždyť jsi jeho jméno neřekl ani poté, co se nám vynořilo při vyšetřování vraždy. Přinejmenším v té chvíli jsi nás měl informovat.“

Ernst opět studoval boty a nenamáhal se s odpovědí. Patrik si povzdechl a posadil se. Sepjal ruce a vážně na Ernsta hleděl.

„Teď už je možná pozdě. Máme z Göteborgu všechny údaje a přivezeme ho sem k výslechu. Dostali jsme povolení k domovní prohlídce. Hrozně si přej, aby nic netušil a nestačil uklidit. Mellberga jsem informoval a asi si s tebou také promluví.“

Ernst neřekl ani slovo a zvedl se od stolu. Tušil, že udělal největší chybu ve své dosavadní kariéře.

„Maminko, když člověk slíbí, že nic neprozradí, jak dlouho musí ten slib plnit?“

„Těžko říct,“ odpověděla Veronika. „Člověk by ale neměl tajemství vyzrazovat vůbec, nemyslíš?“

„Hmm…“ Frida točila lžičkou v kelímku jogurtu.

„Nehraj si s jídlem,“ napomenula ji matka a rozčileně otírala kuchyňskou linku. Uprostřed pohybu se zarazila. „Proč se na to vlastně ptáš?“

„Jen tak,“ odvětila Frida.

„Nevymýšlej si. Řekni mi to.“ Veronika se posadila vedle dcery a zamyšleně ji pozorovala.

„Když člověk nesmí tajemství vyzradit, tak o něm přece nemůžu mluvit? Ale…“

„Ale co?“ Veronika opatrně na dceru přitlačila.

„Když ten někdo, komu člověk něco slíbil, je už mrtvý, musí ten slib také dodržet? Co kdyby něco vyzradil, pak se ten mrtvý vrátil a strašně se zlobil?“

„Holčičko, to Sára chtěla, abys jí něco slíbila? Už jsme o tom přece mluvily, věř mi, že jsem z toho moc smutná, ale Sára se už nikdy nevrátí. Je v nebi a navždy tam zůstane.“

„Úplně pořád, nekonečně dlouho? Tisíc milionů let?“

„Ano, právě tak. Sára by se určitě nezlobila, kdybys mi její tajemství svěřila.“

„Určitě?“ Frida se neklidně zahleděla kuchyňským oknem na nebe.

„Ano, jsem si tím naprosto jistá.“ Veronika položila ruku Fridě na rameno, aby ji uklidnila.

Po chvilce přemítání holčička zřejmě uvěřila matčiným slovům a vyhrkla: „Sára se strašně bála jednoho hnusného dědka.“

„Hnusného dědka? A kdy?“ Veronika napjatě čekala na dceřinu odpověď.

„Ten den, než odletěla do nebe.“

„Víš to jistě?“

„Fridu otrávilo, že by matka mohla o jejích slovech pochybovat. Jasně že to vím jistě. Přece poznám, jak jdou dny po sobě. Nejsem žádné mimino.“

„Ne, to jistě ne, jsi už velká holka. Určitě víš, který den to bylo,“ uklidňovala ji matka.

Pomalu se z ní snažila informaci vytáhnout. Frida se chvíli mračila, ale příliš ji lákalo pomyšlení, že by se o své tajemství mohla s někým podělit.

„Sára mi řekla, že ten dědek byl hnusný. Přišel si s ní povídat, když si hrála u vody, a byl zlý.“

„A vyprávěla ti Sára, jak byl zlý?“

„Ehm…,“ odkašlala si Frida a zdálo se, že ji matčina otázka obtěžuje.

Veronika trpělivě pokračovala. „A co ti o tom řekla? Jak na ni byl zlý?“

„Vzal ji za ramena, až to bolelo. Takhle,“ Frida se pravou rukou silně chytila za levé rameno. „A také mluvil nějaké pitomosti.“

„Jaké pitomosti?“

„Sára mu nerozuměla. Řekla, že jí to připadalo ošklivé a divné a nic nechápala. Nemluvil s ní jako jindy, ale křičel na ni. Strašně nahlas. Až ji bolely uši.“ Frida si položila dlaně přes uši.

Veronika je opatrně zvedla. „Poslyš, tohle by měl vědět i někdo jiný.“

„Ale ty jsi přece řekla…,“ namítala rozčileně Frida a znovu neklidně pohlédla k nebi.

„Ano, řekla, ale opravdu si myslím, že by si Sára přála, abys její tajemství vyzradila policii.“

„A proč?“ zeptala se Frida, stále s obavami v tvářičce.

„Protože když někdo umře a je v nebi, policie musí znát všechna jeho tajemství. Ti lidé si sami přejí, aby je policisti věděli.“

„Musí znát všechna tajemství?“ zeptala se zamyšleně holčička. „Musím jim říct i o tom, jak jsem nechtěla sníst chleba a strčila jsem ho do gauče?“

Veronice zaškubaly koutky. „Ne, myslím si, že taková tajemství policii říkat nemusíme.“

„Ne, ne teď, když žiju, ale kdybych umřela. Pak bys jim to musela říct?“

Z Veroničina obličeje zmizel úsměv. Energicky zavrtěla hlavou. Rozhovor se nepříjemně stočil. Pomalu hladila dcerku po plavých vlasech a ujišťovala ji: „Na nic takového nemysli, ty určitě neumřeš.“

„Jak to víš, maminko?“ zeptala se zvědavě Frida.

„Prostě to vím.“ Veronika se rychle zvedla ze židle se srdcem v krku, až se málem nemohla nadechnout. Vešla do haly a neohlédla se, aby Frida neviděla, že jí po tvářích kanou slzy. Zbytečně přísně zavolala: „Oblékni se. Pojedeme si popovídat s policií.“

Frida poslechla. Ale když vyšly ven, nevědomky se přikrčila pod těžkou šedou oblohou. Doufala, že to maminka ví správně a že se na ni Sára nebude zlobit.

Fjällbacka 1928

Láskyplně oblékal chlapce a česal jim vlásky. Byla slunná neděle a chystal se s nimi na procházku. Málem je nedokázal navléknout, protože poskakovali radostí, že půjdou s tatínkem. Konečně ale byli připraveni a vydali se na cestu. Když volali na maminku ahoj, tak jim vůbec neodpověděla a jeho bolelo srdce, když viděl jejich zklamané pohledy. Agnes to zřejmě nechápala, ale chlapci po její pozornosti toužili. Po její vůni, po jejích pažích kolem jejich tělíček. Že by to chápala, a přesto jim to odmítala poskytnout, byla možnost, která mu stále častěji přicházela na mysl. Chlapcům už byly čtyři roky a Anders viděl, že Agnes se k nim chová podivně zle. Zkraje si to vysvětloval hrozným zážitkem při porodu, ale roky plynuly a nepřilnula k nim.

On sám si nikdy nepřipadal tak bohatý, jako když s nimi scházel z kopečku, v každé ruce jednu drobnou dětskou pacičku. Byli pořád ještě tak malí, že raději poskakovali, než šli, a občas musel přidat do kroku, aby jim stačil, i když měl nohy o hodně delší. Lidé se na ně usmívali, když došli na hlavní ulici. Věděl, že je na ně hezký pohled. On – vysoký, ve svých nejlepších nedělních šatech – chlapečci oblečení tak hezky, jak jen mohou být synové kameníka, s plavými hlavičkami, které měly přesně stejnou barvu jako jeho vlasy. Podědili dokonce i jeho hnědé oči. Často slýchal, jak jsou mu podobní, a nadýmal se pýchou. Občas si vděčně pomyslel, že Agnes se podle všeho moc nepodobají, ani vzhledem, ani povahou. Pozoroval u ní stále větší tvrdost a doufal, že tu po ní děti nezdědí.

Když míjeli obchod, zrychlil krok, aby tam nemusel pohlédnout. Jistěže tam občas nakupoval, ale protože slyšel, o čem lidi mluví, chodil tam tak málo, jak to šlo. Kdyby si aspoň mohl myslet, že na těch řečech není kouska pravdy, snad by dovnitř mohl jít se zdviženou hlavou, ale bohužel o klepech nepochyboval. A kdyby snad přesto nevěřil, přesvědčil by ho pohrdlivý úsměv a drzé chování kupce. Někdy uvažoval, kudy vlastně vede hranice a co všechno ještě musí snášet, i jestli by pro chlapce nebylo lepší, kdyby si už dávno nesbalil věci a neodešel s nimi. Ale kvůli nim musel najít jiné východisko než Agnes jen opustit. Snad se nějaká možnost naskytne. Měl plán, který vyžadoval rok tvrdé práce, ale už byl blízko. Brzy bude moct své ženě nabídnout nový začátek, šanci obrátit všechno k dobrému a poskytnout jí to, po čem touží. Už skoro viděl, jak bude nový život vypadat. On, Agnes a chlapci, společně tam, kde budou mít větší možnosti.

Svíral pevně dětské ručičky a usmíval se na ně, když zakláněli hlavičky dozadu, aby na něho uviděli.

„Tatínku, koupíš nám limonádu?“ ozval se toužebně Johan, protože viděl, že má otec dobrou náladu. Měl pravdu. Anders se zamyslel, ale přikývl a chlapci jásali a poskakovali v nadšeném očekávání. Budou sice muset zajít ke kupci, ale stálo to za dětskou radost. Brzy se toho člověka zbaví.

Gösta se krčil ve své kanceláři. Ovzduší na policii bylo mírně řečeno hodně dusné, poté co vyšla najevo pitomost, kterou provedl Ernst. Potřásl hlavou. Kolega se už během let dopustil ledasjakého přešlapu, ale tentokrát už opravdu překročil všechny meze. Poprvé ho napadlo, že by ho mohli od policie vyhodit. Ani Mellberg nad ním neudrží ochrannou ruku.

Bez nálady vyhlédl oknem. Tohle roční období strašně nenáviděl. Bylo horší než opravdová zima. V čerstvé paměti měl dosud léto a mohl by nazpaměť odříkat skóre každého turnaje, kterého se zúčastnil. S přicházející zimou začal zapomínat a občas si už nevěřil, jestli opravdu udělal ten skvělý úder, nebo jestli to nebyl jen příjemný sen.

Zvuk telefonu přerušil jeho snění.

„Gösta Flygare.“

„Ahoj, Gösto, tady je Annika. Mám na drátě Pedersena, hledá Patrika, ale toho teď nenajdu. Můžeš s ním promluvit ty?“

„Jistě, spoj mě.“ Několik vteřin čekal, než uslyšel hlas soudního lékaře. „Haló?“

„Ano, jsem u telefonu. Gösta Flygare.“

„Slyšel jsem, že je Patrik někde venku. Ale ty také vyšetřuješ tu vraždu holčičky, že?“

„Ano, pracujeme na tom víceméně všichni.“

„Dobře. Tak ti předám nějaké údaje, které jsme dostali, ale je důležité, aby se to dozvěděl Hedström.“

Göstu napadlo, jestli už Pedersen slyšel o Ernstově pochybení, ale pak mu to připadlo jako nemožné. Jistě chtěl jen zdůraznit, že zprávu musí dostat ten, kdo vyšetřování vede. Gösta se rozhodně nemínil zachovat stejně hloupě jako Lundgren, to bylo víc než jisté. Patrik se všechno dozví do písmene.

„Budu si dělat podrobné poznámky a jistě to pošlete i faxem, ne?“

„Ano, to je jasné,“ potvrdil Pedersen. „Dostali jsme už analýzu popela. Toho, co mělo mrtvé děvče v žaludku a v plicích.“

„Ano, znám všechny detaily,“ Gösta nedokázal ukrýt malé roztrpčení. Co si o něm sakra Pedersen myslí?

Pokud to patolog zaznamenal, ignoroval to a klidně pokračoval: „Ano, zjistily se zajímavé věci. Zaprvé popel není úplně čerstvý. Přinejmenším některé jeho částice by se daly charakterizovat jako,“ lékař zaváhal a dodal: „hodně staré.“

„Hodně staré?“ opáčil stále ještě maličko mrzutě Gösta. Nemohl ale popřít značnou zvědavost. „Co to znamená – hodně staré? Mluvíme o době kamenné nebo příjemných šedesátých letech?“

„No, je to trochu záhada. Podle Státní kriminalistické laboratoře je upřesnění hrozně obtížné. Nejbližší odhad, který mi poskytli, se týká doby asi mezi padesáti a sto lety.“

„Sto let starý popel?“ užasl Gösta.

„Ano. Nebo padesát. Nebo něco mezi tím. A je tady ještě jedna zvláštnost. V popelu jsou i nepatrné částice kamene. Přesněji žuly.“

„Žuly? A z čeho sakra ten popel je? Zula je nejspíš nehořlavá, ne?“

„Ano. Jak víme, kámen nehoří. Částice tam musely být od samého začátku. Materiál dosud zkoumají a snad se dozvíme ještě něco bližšího. Ale…“

Gösta vytušil, že teď přijde něco hodně zajímavého. „Ale?“ napověděl.

„Zatím mohou říct jen to, že asi jde o nějakou směs.

Našli zbytky dřeva smíšené s…,“ odmlčel se, ale vzápětí dořekl, „… s biologickými částicemi.“

„Biologickými částicemi? Říkáš opravdu to, co si myslím? Je to lidský popel?“

„No, to snad ještě analýza upřesní. Není zatím zřejmé, jestli jde o lidské nebo zvířecí pozůstatky. Nevím, jestli to vůbec půjde určit, ale laboratoř se o to pokouší. A jak jsem řekl, jde o směs se dřevem a také i s žulou.“

„Zatraceně!“ ulevil si Gösta. „Někdo si ten starý popel schoval.“

„Nebo ho někde našel.“

„Ano, to je pravda, tak to také může být.“

„Takže se máte v čem hrabat,“ suše poznamenal Pedersen. „Doufejme, že se během několika dní dozvíme víc, třeba jestli jde skutečně o lidské pozůstatky. Ale do té doby máte aspoň něco.“

„Ano, to máme,“ přitakal Gösta a v duchu viděl, jak se budou kolegové tvářit, až jim všechno řekne. Informace je opravdu výbušná. Otázkou jenom zůstává, co si s ní počnou.

Pomalu položil sluchátko a zašel k faxu. Hlavou se mu honily myšlenky proměněné v žulové částečky, o nichž mluvil Pedersen. Mělo by mu to poskytnout vodítko.

Jenomže ho nic nenapadlo.

Asta se s povzdechem zvedla. Stará dřevěná podlaha tu byla od samého začátku a nešlo ji umývat ničím jiným než mazlavým mýdlem. S lety bylo čím dál těžší kleknout na kolena a drhnout, ale chvíli to snad ještě její tělo vydrží.

Rozhlédla se kolem sebe. V domě bydlela už čtyřicet let. Ona a Arne. V prvních letech tu žili i jeho rodiče, ale pak oba náhle zemřeli, jen několik měsíců po sobě. Styděla se vůbec si to připustit, ale roky s nimi byly těžké. Arneho otec byl přísný jako generál a jeho žena se mu podobala. Arne s ní o tom nikdy nemluvil, ale pochopila, že jako dítě dostával často výprask. Možná právě proto byl tak tvrdý vůči Niclasovi. Ten, kdo žije pod bičem, si ho nakonec zamiluje. I když Arne používal pásek. Velký hnědý pásek, který vždycky visel na vnitřní straně dveří kredence a po němž sáhl pokaždé, když se syn dopustil něčeho, co se Arnemu nelíbilo. Ale kdo byla právě ona, aby mohla zpochybňovat jeho výchovu syna? Jistěže jí chlapcův bolestný křik drtil srdce a něžně mu utírala slzy, když bylo po všem, ale Arne vždycky věděl líp než ona, co je správné.

Namáhavě vylezla na kuchyňskou židli a stáhla záclony. Rozhodně nebyly špinavé, ale jak Arne vždycky říkal, když je na nich vidět špína, tak to znamená, že se už dávno měly vyprat. Uprostřed pohybu se zarazila s rukama nad hlavou, právě když je chtěla sundat. Nedělala náhodou úplně totéž ten strašný den? Ano, určitě. Stála a vyměňovala záclony, když ze zahrady uslyšela vzrušené hlasy. Byla zvyklá na Arneho zlostný křik, ale Niclas předtím nikdy hlas nezvedl. To bylo nepochopitelné a mohlo to mít nedozírné následky. Rychle skočila ze židle a utíkala do zahrady. Stáli tam proti sobě. Hlasy, které se jí z domu zdály hodně hlasité, se jí teď bolestně odrážely od bubínků. Nedokázala se ovládnout a běžela k Arnemu. Vzala ho za rameno a vykřikla: „Co se tu děje?“ Sama slyšela, jak zoufale její hlas zní, a ve stejném okamžiku věděla, že na něho neměla sahat. Zmlkl a obrátil se k ní s prázdnýma očima. Zvedl ruku a uhodil ji. Nastalo strašné ticho, jako by všichni zkameněli. Pak jako ve zpomaleném filmu viděla, že Niclas sevřel ruku v pěst a namířil ji do obličeje svého otce. Zvuk rány přerušil ticho a všichni se znovu začali hýbat. Arne se nevěřícně chytil za tvář a užasle hleděl na syna. Pak viděla, jak se Niclasova ruka znovu zvedla a namířila do otcova obličeje. Jako by to nikdy nemělo skončit. Niclas se pohyboval jako robot a tloukl svého otce, který nechápal, co se děje. Nakonec se mu podlomily nohy a upadl na kolena. Niclas namáhavě dýchal. Díval na otce, který před ním klečel a z nosu se mu valila krev. Pak se otočil a utekl.

Od toho dne nesměla Niclasovo jméno vyslovit. Bylo mu sedmnáct.

Asta opatrně slezla ze židle se záclonami v náručí. V poslední době měla mnoho zneklidňujících myšlenek a nebylo divu, že se jí v paměti vynořil právě tento den. Dívčina smrt zamíchala jejími city, vším, nač si přála zapomenout. Vtíralo se jí pomyšlení na to, kolik ztratila kvůli Arneho neúprosnosti. V takové chvíli byl život ještě obtížnější. Když šla navštívit syna do ordinace, začala pochybovat o tom, co dosud brala jako dané. Možná že Arne přece jen všechno nevěděl nejlépe. Možná neměl rozhodovat o jejím životě, ale měla se o něm rozhodovat sama. Myšlenky ji zneklidňovaly a snažila se je odsunout pryč. Teď musí vyprat záclony.

Patrik rázně zaklepal. Snažil se o neutrální výraz, i když v nitru cítil velký odpor a pachuť v ústech. Tohle bylo nejhorší ze všeho. Hnusnější typ lidí si nedokázal představit. Jedinou útěchu, kterou by ovšem nikdy nepřiznal nahlas, čerpal z vědomí, že tito lidé to za mřížemi nemívají snadné. Pedofilové stáli na stupnici lidskosti nejníže a podle toho s nimi vězňové zacházeli. Právem.

Uslyšel blížící se kroky a o kousek ustoupil. Martin vedle něho napjatě přešlapoval a za nimi stálo několik kolegů z technického oddělení z Uddevally, nedocenitelných pomocníků, dokonale ovládajících svou práci.

Dveře se otevřely a objevila se v nich Kajova vyzáblá postava. Byl jako obvykle pečlivě oblečen a Patrika napadlo, jestli má vůbec nějaký pohodlnější domácí oděv. On sám se po návratu domů vždycky ze všeho nejdřív převlékl do vysloužilých tepláků a vytahaného svetru.

„Tak o co jde teď?“ Kaj vystrčil hlavu ze dveří a svraštil obočí, když na svém vjezdu do garáže zahlédl parkovat dvě policejní auta. „To sem musíte jezdit s celou parádou?

Teď si určitě ta bába odvedle mne ruce. Jestli se na něco potřebujete zeptat, tak jste mohli zvednout telefon nebo se tu zastavit jen jeden z vás bez celého procesí.“

Patrik ho zamyšleně pozoroval a uvažoval, jestli se opravdu cítí tak v bezpečí, že ani hlouček uniformovaných policistů před jeho domem nevzbudí obavu, že byl odhalen, nebo jestli je pouze dobrý herec. No, to se brzy ukáže.

„Máme povolení k domovní prohlídce. Žádám vás, abyste mě doprovodil na stanici k výslechu.“ Patrikův hlas byl formální a neodhaloval žádné city.

„Domovní prohlídka? Co si zase ta potvora vymyslela! Zatraceně…“ Zdálo se, že chce zamířit rovnou k sousednímu domu. Patrik ho zarazil a Martin se postavil tak, aby mu zablokoval cestu.

„Tohle nemá s Lilian Florinovou nic společného. Máme údaje, podle nichž jste podezřelý ze spojení s dětskou pornografií.“

Kaj ztuhl. Teď se už Patrikovi nezdálo, že prve hrál. Něco takového ho skutečně nenapadlo. Zakoktal se.

„Co… co mi to tu člověče vykládáte?“ Jeho výkřik postrádal sílu a šokem mu poklesla ramena.

„Jak jsem řekl, máme povolení prohledat váš dům a vy prosím pojďte se mnou do auta, abychom mohli hovořit v klidu na policii.“

Patrik cítil v ústech žluč a musel několikrát polknout. Nejraději by se na Kaje vrhl a pořádně s ním zatřásl, aby se dozvěděl, co pro něho bylo tak lákavého na dětech. Za chvíli asi na takové otázky dojde. Teď bylo nejdůležitější zajistit důkazy.

Kaj vypadal ohromeně a bez námitky se oblékl, sešel s ním po schodech a usadil se zaraženě na zadní sedadlo v autě.

Patrik se obrátil k uddevallským kolegům: „Začnu ho vyslýchat. Vy pracujte tady a zavolejte, kdybyste našli něco, co by mohlo být užitečné. Vím, že to nemusím připomínat, ale v každém případě to ještě zdůrazním: Vezměte s sebou všechny počítače a nezapomeňte, že povolení platí i pro chatičku na zahradě. Tam počítače jsou, to vím.“ Kolegové přikývli a rozhodným krokem vešli do domu.

Lilian přicházela k domovu a dlouze s požitkem hleděla na policejní auta. Jako by se její sny naplňovaly. Policisti a auta v plné výstroji před sousedovým domem, a k dovršení všeho skleslý Kaj, který usedá do policejního vozu. Naplňovalo ji veliké uspokojení. Po všech letech potíží s ním a jeho rodinou se mu konečně někdo dostal na kobylku. Ona sama nikdy nejednala jinak než korektně. Přála si jen, aby bylo všechno v pořádku. Mohla snad za to, že dělal věci, které nepatřily k dobrým sousedským vztahům? A lidé ještě měli žaludek na to, aby o ní šířili, že je svárlivá. No jistě, sama ty řeči zaslechla. Ale Lilian za nic nemohla. Kdyby je neobtěžoval a nevymýšlel si různé hlouposti, nemusela by se s ním hádat. Ona je přece normálně jemná a příjemná, dobře se s ní jedná. A rozhodně nemá špatné svědomí kvůli tomu, že informovala policii. To je jasné, že lidé, co to nemají v hlavě v pořádku, dřív nebo později způsobí potíže, a jestli snad sama Morganovo plížení kolem domu maličko před policií zveličila, bylo to jen kvůli tomu, aby předešla větším problémům v budoucnu, kvůli ničemu jinému. Takoví se můžou dopustit úplně čehokoliv a mají přehnaný sexuální pud, to přece ví každý.

Ale teď aspoň uvidí, jaké to je ve skutečnosti. Před jejím domem se policajti nehemžili. Zastavila se před domovními dveřmi s překříženými pažemi a škodolibě divadlo pozorovala.

Když policejní auto odjelo, jen nerada vešla do domu. Na okamžik ji napadlo, že by k sousedům mohla zajít a jako starostlivá občanka se zeptat, co se tam děje, ale policisti vešli dřív, než se rozhodla, a klepat na ně se jí přece jen nechtělo.

Než se zula a pověsila si bundu, uvažovala, jestli Monika vůbec ví, co se děje. Možná že by jí měla do knihovny zavolat a sousedsky ji informovat. Ale její úvahy přerušilo Stigovo volání shora. „To jsi ty, Lilian?“

Vyšla po schodech nahoru. Jaký měl dnes slabý hlas! „Ano, miláčku, to jsem já.“

„Kde jsi byla?“

Když vstoupila do pokoje, lítostivě na něho pohlédla. Byl teď opravdu ukrutně slabý. Probouzel její něžnost, když byl na ní tak závislý. Hřálo ji to. Připomínalo to rané období Charlottina dětství. Měla silný pocit nadřazenosti, nesla plnou odpovědnost za její bezmocnost. Vlastně se jí ta doba líbila nejvíc ze všech. Když pak Charlotta vyrůstala, vymykala se jí z rukou. Kdyby tak tehdy mohla čas zastavit a zabránit jí, aby vyrostla. Čím víc se ji ale pokoušela vázat, tím víc se jí dcera vzdalovala a místo toho úplně nezaslouženě dostával její lásku a respekt její otec. Patřily jí, ona byla matka. Otec přece takovou cenu neměl. A to všechno navzdory tomu, že ona dceru porodila a v prvních letech uspokojovala její potřeby. Lennart pak sklízel plody, které náležely jí. Z Charlotty se stala „tatínkova holčička“. Když se pak jako dospělá odstěhovala a oni zůstali jen dva, začal Lennart mluvit o tom, že od ní odejde, jako kdyby s ní dřív žil jen kvůli dceři. Při té vzpomínce v ní opět vzkypěl vztek, ale přemohla se a usmála se na Stiga. Ten ji aspoň potřebuje. A svým způsobem také Niclas, i když o tom sám neví. Charlotta vůbec nechápe, jak dobře se u ní má, a místo toho si stěžuje, že jí Niclas s ničím nepomůže, že se víc nesnaží. Je prostě nevděčná. Ale Lilian teď zklamal i Niclas. Přijde si domů, pořádně s ní nepromluví a místo toho si vymýšlí, že se odstěhují. Ale Lilian věděla, kdo ho proti ní navádí. Jen ji nenapadlo, že se nechá tak snadno ovlivnit.

„Jsi nějaká zamračená,“ ozval se Stig a natáhl k ní ruku. Předstírala, že ji nevidí, a raději mu pečlivě srovnala přehoz.

Stig se vždycky stavěl na Charlottinu stranu, tak s ním nemohla mluvit o tom, na co teď myslí. Místo toho řekla: „U souseda je hodně rušno. Je tam plno policajtů a policejních aut. No, není to příjemné, mít za sousedy takové lidi.“

Stig se posadil. Rychlý pohyb mu způsobil velkou bolest a chytil se za břicho. V obličeji mu ale zasvítila naděje. „To se jistě týká Sáry. Myslíš, že něco zjistili?“

Lilian přikývla. „To by mě opravdu nepřekvapilo. Proč by jich tu jinak bylo tolik?“

„Prospělo by i Charlottě i Niclasovi, kdyby to už vzalo nějaký konec.“

„Ano. Přece víš, jak mě to trápí. Třeba pak zase budu mít v duši větší klid.“

Teď Stigovi dovolila, aby ji pohladil po ruce, a jeho hlas byl láskyplný jako obvykle. „Jistěže ano, miláčku. Právě pro tebe, která máš tak dobré srdce, to musí být strašné.“ Zvedl jí ruku a políbil ji na dlaň.

Okamžik to vydržela, ale pak mu ruku vytrhla. Prkenně poznamenala: „To je milé slyšet, že si někdo pro změnu dělá starost i o mě. Doufejme, že máme pravdu a že Kaje odvezli kvůli Sáře.“

„Čeho jiného by se to mohlo týkat?“ ptal se zmateně Stig.

„Opravdu nevím. Ale jsem si naprosto jistá, že je schopen všeho…“

„Kdy bude pohřeb?“ přerušil ji otázkou.

„Pořád se čeká na to, až nám vydají tělo. Nejspíš někdy příští týden.“

„Fuj, jaképak tělo. Přece mluvíme o Sáře.“

„Je to moje vnouče, ne tvoje,“ zasyčela na něj.

„Měl jsem ji moc rád, to přece víš,“ připomněl měkce Stig.

„Ano, já vím, miláčku. Promiň. Je to všechno pro mě tak strašné a zdá se, že to vůbec nikdo nechápe.“ Setřela si slzu a viděla ve Stigově obličeji velkou lítost.

„Ne, to ty mi prosím odpusť. To bylo ode mne hloupé. Promineš mi to?“

„Jistě,“ přitakala velkoryse. „Teď si půjdu na chvíli odpočinout a nebudu na nic myslet. Sejdu dolů, uvařím čaj a šálek ti přinesu. Třeba potom také budeš chvíli spát.“

„Jak si to všechno zasloužím?“ vděčně se na manželku usmál.

Nebylo snadné se koncentrovat na práci. Ne že by se jí ve svém životě příliš věnoval, ale přece jen něco dělal. Situace, do které je dostal Ernst, zaměstnávala většinu jeho myšlenek. Ale od soboty se všechno změnilo.

Doma v jeho bytě seděl chlapec a hrál si počítačové hry. Ty nové, co mu donesl včera. On, který byl vždycky skrblík, měl najednou chuť něco darovat. Hry zřejmě stály na seznamu přání nejvýš, tak je koupil. I když ho jejich cena zarazila, nezaváhal.

Protože byly pro jeho chlapce. Simona, jeho syna. Pokud snad měl předtím nějaké pochybnosti, naprosto zmizely, jakmile ho spatřil vystupovat z vlaku. Jako by viděl sám sebe v chlapeckém věku. Stejně příjemně zavalité tělo, stejné rysy obličeje. City, které ho zaplavily, ho překvapily. Stále ještě se nevzpamatoval z toho, že jich je vůbec schopen. On, který si vždycky zakládal na tom, že nikoho nepotřebuje. Jistě, kromě své matky.

Ta mu vždycky tvrdila, že je strašná škoda, když své jedinečné geny nepředá dál. Kvůli tomu si teď moc přál, aby se matka mohla setkat s jeho synem. Aby viděla, že měla pravdu. Stačil jeden pohled, aby člověk poznal, že chlapec zdědil mnoho skvělých vlastností svého otce. Jablko přece nepadá daleko od stromu. A to, co mu o něm napsala jeho matka, že je líný, nemotivovaný, tvrdohlavý a bídně prospívá ve škole, byla jistě pouze její neschopnost chlapce vychovat. Když teď bude trávit delší dobu se svým otcem, mužským vzorem, je jistě jen otázka času, než z něho bude pořádný chlap.

Pravda, napadlo ho, že mu Simon mohl za hry aspoň poděkovat, ale chudák chlapec byl zřejmě darem tak šokován, že nevěděl, co říct. Naštěstí je Mellberg dobrým znalcem lidí. Nemělo žádný smysl ho k nějaké vděčnosti nutit, to by bylo nevýchovné. V tomto ohledu sice postrádal praktické zkušenosti, to si musel přiznat, ale nemůže to být nic těžkého. Stačí používat zdravý rozum. Chlapec je v pubertě a lidé tvrdí, že je to obtížná doba, ale podle jeho názoru bylo třeba jen mluvit se sedlákem po jeho a s učencem latinou, a Mellberg dovedl promluvit s každým na jeho úrovni. To nebude problém.

Zaslechl z chodby hlasy. Patrik a Martin se vrátili. Patrně i s pedofilem. Tohoto výslechu se pro jednou hodlal zúčastnit. S takovými nikdo nemohl jednat v rukavičkách.

Fjällbacka 1928

Den začal jako obyčejně. Chlapci už po ránu odběhli k sousedům, a jestli bude mít štěstí, zůstanou tam až do večera. Ta ženská byla dokonce tak hloupá, že jim dá i najíst, takže nemusí nic chystat, i když jim většinou namazala jen pár krajíců chleba. Dostala dobrou náladu, a dokonce se odhodlala vytřít podlahu. Večer ji muž zaslouženě pochválí. I když jí většinou bylo úplně jedno, co si o ní mysli, tak to nikdy není na škodu.

Když zaslechla Anderse před domem, oba chlapci už spali a Agnes si u stolu četla časopis pro ženy. Roztržitě na něho pohlédla a kývla mu na pozdrav, ale pak ji něco zarazilo. Nevypadal stejně unaveně a bez nálady jako obvykle, ale oči mu jiskřily, jak už dlouho neviděla. Zneklidněla.

Těžce se složil na židli proti ní, sevřel si ruce a nechal je odpočívat na poničené desce stolu.

„Agnes,“ oslovil ji a pak byl tak dlouho tiše, až nepříjemný pocit v jejím žaludku stačil vyrůst do velikosti balvanu. Bylo zjevné, že má něco na srdci, a jak už dobře věděla, překvapení nebývala příjemná.

„Agnes,“ řekl znovu a spustil „Moc jsem myslel na budoucnost naší rodiny a došel jsem k závěru, že se něco musí změnit.“

Ano, tak dalece s ním rozhodně souhlasila. Jen nechápala, jak by on mohl její život změnit k lepšímu.

Anders se zjevnou hrdostí pokračoval. „Proto jsem si nabral tolik práce, kolik jsem v posledním roce dokázal, a odložil dost peněz na to, abych nám koupil jízdenky.“

„Jízdenky? A kam?“ zeptala se Agnes s rostoucím neklidem a i nespokojeností, když si uvědomila, že jí zatajil peníze.

„Do Ameriky,“ odpověděl a zjevně očekával její kladnou reakci. Agnes ztuhla šokem. Co si ten idiot teď zase vymyslel?

„Do Ameriky?“ Víc ze sebe nedostala.

Horlivě přikývl. „Ano. Odjedeme za týden a všechno jsem zajistil, to mi věř. Spojil jsem se s několika Švédy odtud z Fjällbacky a ti mě ujistili, že pro lidi jako já je tam dost práce. Když je člověk pracovitý, může si ‚over there‘ zajistit dobrou budoucnost,“ řekl zjevně pyšný, že už umí novou řečí dvě slova.

Agnes toužila se k němu naklonit a uhodit ho rovnou do šklebící se spokojené tváře. Jak si to představuje? Je tak zabedněný, aby si myslel, že odjede lodí do cizí země s ním a jeho fakany? Že na něm bude ještě závislejší než dosud, v prostředí s neznámou řečí a cizími lidmi? Jistěže nenáviděla svůj zdejší život, ale tady měla aspoň naději, že jednoho dne z tohoto pekla vyvázne. I když popravdě si sama pohrávala s nápadem, že by mohla odjet do Ameriky. Ovšem sama, bez něho a dětí, které ji držely při zemi.

Ale Anders odpor v jejím obličeji nevida. Se šťastným výrazem vytáhl lístky a položil je na stůl. Agnes zoufale hleděla na čtyři papírky, rozložené před ním do vějířku, a nejraději by se zkroutila do klubíčka a dala se do pláče.

Měla týden. Jeden ubohý týden na to, aby se z této situace nějak vyvlékla. Se ztuhlými rty se přiměla na Anderse usmát.

Monika procházela samoobsluhou a chtěla nakupovat. Najednou však postavila košík na zem a vyšla ze dveří. Něco ji přinutilo jet domů. Její matka i babička byly také takové. Vycítily, když se něco dělo, a Monika se rovněž naučila naslouchat svému vnitřnímu hlasu.

Sešlápla plyn v malém fiatu, když objížděla Kullen. Jakmile zahnula za roh směrem k Sälviku, zahlédla, že před jejich domem je zaparkované policejní auto, a v tom okamžiku si byla jistá, že její tušení bylo správné. Zastavila za ním a opatrně vystoupila, ochromená strachem, s čím se setká. Každou noc uplynulého týdne měla stejný sen. Přišla k nim policie a dostala z ní všechno to, na co nechtěla myslet. Ale teď to byla skutečnost, žádný sen, a Monika se malými krůčky blížila k domu. Snažila se oddálit nevyhnutelný okamžik. Pak zaslechla křičet Morgana a dala se do běhu po zahradní cestičce před jeho maličkým domkem. Přede dveřmi stál syn a křičel na dva policisty. S roztaženými pažemi se jim snažil zabránit, aby vstoupili dovnitř.

„Do mého domu nikdo nesmí. To je můj dům.“

„Máme k tomu povolení,“ řekl mu jeden z policistů, který se s ním snažil klidně domluvit. „Musíme pracovat, pusťte nás dovnitř.“

„Ne, všechno byste mi tam rozházeli.“ Ještě více roztáhl paže.

„Slibujeme, že budeme velice opatrní. Pár věcí si však musíme odvézt, například počítače.“

Morgan policistu přerušil řevem. Oči mu kmitaly sem a tam a začal sebou škubat.

„Ne, ne, ne, ne,“ zapřísahal je a zdálo se, že bude počítače chránit vlastním tělem. Monika si pomyslela, že tak to jistě dopadne, a pospíšila k nim.

„Co se děje? Mohu vám nějak pomoct?“

„Kdo jste?“ zeptal se nejbližší policista, ale nespustil z Morgana pohled.

„Jsem jeho matka. Bydlím tady,“ ukázala na velký dům.

„Pokuste se tedy synovi vysvětlit, že máme soudní povolení vejít do jeho domku, rozhlédnout se tam a odvézt si počítačové vybavení.“

Při zmínce o počítačích začal Morgan znovu vykřikovat: „Ne, ne, ne, ne…“

Monika k němu popošla, a zatímco hleděla na policisty, snažila se syna uklidnit. Objala ho a hladila po zádech.

„Řekněte mi, oč jde. Snad vám pomohu.“

Mladší policista vypadal velice nesvůj a díval se do země. Starší, zjevně o hodně zkušenější, jí klidně odpověděl: „Odvezli jsme vašeho muže k výslechu a máme soudní povolení k domovní prohlídce.“

„A proč?“ zeptala se možná zbytečně nepřátelsky, ale když viděla, jak bez rozumného vysvětlení trápí Morgana, nehodlala se s tím smířit.

„Jméno vašeho muže se vynořilo v souvislosti s vyšetřováním dětské pornografie.“

Ruka, která hladila Morgana, se zastavila uprostřed pohybu. Monika se snažila promluvit, ale dostala ze sebe jen několik hlásek. Zkusila to znovu: „Dětské pornografie?“ Odkašlala si, aby se jí vrátila kontrola nad hlasem. „Musíte se mýlit. Můj muž že by byl zapleten do dětské pornografie?“

V hlavě se jí všechno začalo točit. Maličkosti, nad nimiž se zamýšlela, které ji překvapovaly. Především však pocítila obrovské ulehčení. Nebylo to to, čeho se bála úplně nejvíc.

Po několika vteřinách se vzchopila a obrátila se k Morganovi.

„Teď mě poslouchej. Musíš jim dovolit, aby vešli do tvého domku a aby odvezli počítače. Je to jejich právo, jsou to policisti.“

„Ale představ si, že mi všechno rozhážou. A co můj rozvrh?“ Vysoký ječivý tón nebyl monotónní jako obvykle, ale naopak plný emocí.

„Určitě budou opatrní, tak jak to slíbili. Nemáš jinou možnost.“

Poslední slova hodně zdůraznila a cítila, že se syn začíná uklidňovat. Vždycky pro něho bylo lehčí se s nějakou situací vyrovnat, pokud neměl jinou možnost.

„Slibujete, že mi tam neuděláte nepořádek?“

Policisti přikývli a Morgan se pomalu odsunul ode dveří.

„Musíte dávat pozor na programy. Mám v tom hodně práce.“

Znovu ho ujistili, že budou opatrní, a Morgan jim umožnil vejít.

„Proč to dělají, maminko?“

„Nevím,“ zalhala Monika. Stále cítila hlavně ulehčení. Ale pomalu si začínala uvědomovat i skutečnost, o níž policisti mluvili. Narůstal v ní odpor. Vzala Morgana za rameno a vedla ho k domu. Stále se ohlížel ke své chatce.

„Neboj se, slíbili, že budou opatrní.“

„My jdeme do velkého domu? Já tam přece touto dobou nikdy nechodím.“

„Ano, já vím,“ uklidňovala ho Monika. „Dnes to ale uděláme úplně jinak. Necháme policii v klidu pracovat a půjdeš místo toho se mnou k tetě Gudrun.“

Zmateně na ni pohlédl. „Tam ale přece chodíme jen o Vánocích. Nebo když má někdo narozeniny.“

„Ano,“ souhlasila trpělivě. „Jenomže dnes uděláme výjimku.“

Chvíli se nad tím zamýšlel, ale pak se rozhodl, že v tom nějaká logika je.

Když šli k autu, zahlédla Monika koutkem oka, jak se u Florinů pohnula záclona v kuchyňském okně. Stála tam Lilian a hleděla na ně. Spokojeně se usmívala.

„Ano, Kaji, není to nic pěkného.“ Patrik seděl proti němu s Martinem vedle sebe. Mellberg se diskrétně posadil do rohu místnosti. K Patrikovu ulehčení dobrovolně nabídl, že ve výslechu bude hrát jen pasivní roli. Nejraději by ho tu Patrik neměl vůbec, ale přece jen to je šéf.

Kaj neodpovídal. Seděl se svěšenou hlavou a oběma policistům odhaloval pohled na prořídlé vlasy s růžovou kůží mezi nimi.

„Máte vy sám nějaké vysvětlení pro to, že vaše jméno figuruje na objednávce dětské pornografie? A netvrďte nám, že jsme si jméno špatně přečetli. Je tam obojí, plné jméno i adresa, takže o tom není ani nejmenší pochybnost.“

„Musel to tam dát někdo, kdo mi chtěl ublížit,“ mumlal Kaj ke kolenům.

„Opravdu?“ protáhl Patrik přehnanou intonací. „Pak nám jistě můžete vysvětlit, proč by se někdo tak namáhal a uváděl na objednávce vaše jméno… Co to je za arcilotry, kteří vám tolik touží uškodit?“

Kaj neodpovídal. Martin plácl dlaní do stolu, aby vzbudil jeho pozornost, a muž sebou trhl.

„Neslyšel jste otázku? Kdo měl zájem na tom, aby tam uvedl vaše jméno?“

Stále vládlo ticho a Martin pokračoval: „Není snadné odpovědět, že? Protože nikdo takový neexistuje.“

Na stole před policisty ležela hromada papírů. Patrik se jimi tiše prohrábl a několik jich vytáhl.

„Máme o vás celou spoustu materiálu, chápete? Známe jména i těch ostatních se…,“ tápal po správném označení, než dodal: „se stejnými zájmy, s nimiž jste byl v kontaktu. Máme údaje i o jejich objednávkách a rovněž víme, že i vy jste jim materiál posílal. Kolegové v Göteborgu vaši komunikaci tajně sledovali. Mají opravdu schopné lidi, které nezastavila ani veškerá opatrnost, s níž jste jednali, dokázali se dostat do vaší společnosti a sledovat vaše počínání. Jak známo, nic není stoprocentně spolehlivé.“

Teď Kaj vzhlédl a pohled mu neklidně těkal z Patrika na záznamy ležící před ním. Zhroutil se mu svět, zatímco hodiny za ním odtikávaly vteřiny. Patrik viděl, jak jím otřásla představa, že někdo pronikl do jejich utajených chráněných stránek, a teď přemítal, kolik toho policisti opravdu vědí. Nastal správný okamžik na něj ještě přitlačit.

„V této chvíli prohlížíme váš dům a kolegové rozhodně nejsou amatéři. Neexistuje úkryt, s nímž by se už dříve nesetkali. Nic geniálního jste ani vy nenašel. Váš počítač převezeme do Uddevally a projdou ho specialisti. Však víte, takoví ti machři, co dokážou proniknout pomocí internetu i do bank a přestěhovat si trochu peněz, pokud mají chuť a nepatří k těm slušným.“

V tomto okamžiku si Patrik nebyl úplně jistý, jestli to nepřehnal, ale jeho taktika zafungovala. Na Kajově čele se objevily kapky potu a Patrik cítil, spíš než viděl, že se mu začaly třást nohy.

„No, a pokud jste náhodou v té oblasti amatér, tak vás jistě už Morgan informoval o tom, že vymazané stránky neznamenají, že jsou skutečně pryč. Naši odborníci dokážou většinu zachránit, pokud nejsou zničené harddisky.“ Martin pokračoval v Patrikových šlépějích.

„Jakmile všechno projdou, pohovoříme si. To už budeme vědět víc. My i kolegové v Göteborgu pracujeme naplno, abychom identifikovali vaše oběti. Podle našich dosavadních informací víme, že jste dával přednost mladým chlapcům. Souhlasí? Je to tak, Kaji? Máte v oblibě chlapečky bez chlupů na prsou, mladé, nevinné?“ Kajovi se chvěl ret, ale stále mlčel. Patrik se k němu naklonil a snížil hlas. Teď nastala chvíle, k níž po celou dobu rozhovor směřoval.

„Ale jak je to s holčičkami? Nestačí i malá děvčátka? Je určitě velké lákadlo mít jednu hned ve vedlejším domě. Málem neodolatelné. Zvlášť když by tak šlo současně ublížit i Lilian. To by byl pocit! Přímo před nosem se jí pomstít za všechny křivdy. Ale něco se nepovedlo, ne? Bránila se, vyhrožovala, že to řekne mamince, takže jste ji prostě musel utopit, aby mlčela?“

Kaj s otevřenými ústy hleděl střídavě na Patrika a na Martina. Třeštil na ně lesklé oči. Prudce zavrtěl hlavou.

„Ne, s tím nemám nic společného. Já jsem se jí ani nedotkl, přísahám.“ Poslední slova zněla jako výkřik a muž vypadal, jako by ho každou chvíli měl sklátit infarkt. Patrik zauvažoval, jestli nemá výslech přerušit, ale pak se rozhodl ještě chvíli pokračovat.

„Proč bychom vám měli věřit? Existuje důkaz vašeho sexuálního zájmu o děti a brzy zjistíme, jestli jste se sám na některém nedopustil násilí. Sedmiletou holčičku ze sousedního domu jsme našli utopenou. Není to zvláštní souhra okolností?“

Nezmínil se o tom, že na Sáře neobjevili důkaz sexuálního násilí. Ale jak Pedersen podotkl, nemuselo to tak mnoho znamenat.

„Ale já vám přísahám. S její smrtí nemám nic společného. Nikdy do našeho domu nevkročila.“

„To se ukáže,“ ozval se ostře Martin a pohlédl na Patrika. V jeho očích viděl stejný úlek, jaký pocítil sám. Mlčky se s ním domluvil a zvedl se, aby od sebe zavolal technikům. Zapomněli jim připomenout, aby se pořádně věnovali i koupelně. Když bylo nedopatření napraveno, vrátil se do výslechové místnosti. Patrik se dál vyptával na Sáru.

„Vy opravdu čekáte, že vám uvěříme, že vás ta dívenka neuváděla do pokušení? Byla moc hezká.“

„Nikdy jsem se jí nedotkl. A ani pořádně nevím, jak vypadala. Byl to strašný spratek. Vnikla nám v létě na zahradu a otrhala Monice všechny kytky. Jistě ji k tomu navedla její babička.“

Patrik až užasl, jak rychle zmizela Kajova nervozita a převážila znovu sousedská nenávist. Dokonce i za těchto okolností byl schopen zapomenout, proč tu sedí. Pak však Patrik viděl, že se mu znovu připomněla současnost a přihrbil se v ramenou.

„Nezavraždil jsem ji,“ opakoval tiše. „Ani jsem se jí nedotkl, přísahám.“

Patrik se pohledem domluvil s Martinem a rozhodl se. Teď už z něho asi moc nedostanou. Snad přibudou další podklady po domovní prohlídce a prozkoumání počítačů. Jestli budou mít štěstí, tak by něco mohli technici najít i v koupelně.

Martin ho odvedl zpět do cely a Mellberg rovněž odešel. Patrik zůstal u stolu sedět sám. Pohlédl na hodiny. Pro dnešek by to snad stačilo. Teď pojede domů políbit Eriku a strčit nos do důlečku pod Majinou bradičkou. Nasaje její vůni a to jediné mu pomůže zapomenout na nepříjemný pocit z rozhovoru s Kajem. Zatoužil po bezpečí domova. Jen to teď nesmí pokazit. Takoví, jako je Kaj, nesmí běhat volně po světě. A zejména pokud mají na svědomí život dítěte.

Byl na cestě ze dveří, když ho Annika zastavila. „Máš tu návštěvu, čeká už hodně dlouho. Také Gösta s tebou chce co nejrychleji mluvit. A já jsem přijala jedno oznámení, na které by ses měl podívat. Hned.“

Charlotta zaváhala s prstem na zvonku. Pak se odhodlala a po hlubokém nadechnutí zazvonila. Z domu zaslechla cinknutí a přinutila se stát klidně, i když by se nejraději obrátila na podpatku a utekla.

Když se dveře otevřely, slabě ji poznávala. Městečko nebylo tak velké, aby na sebe všichni občas nenarazili, a byla si jistá, že ji žena zná. Po krátkém zaváhání Jeanette ustoupila stranou.

Charlottu překvapilo, jak vypadala mladě. Niclas jí řekl, že je jí pětadvacet let. Sama nevěděla, proč ji vlastně chtěla vidět. Zřejmě instinktivně toužila znát co nejvíc. Možná chtěla pochopit, co u ní Niclas nacházel, čeho se mu doma nedostávalo. Asi právě to ji sem neodolatelně táhlo. Nikdy dřív se s žádnou jeho přechodnou známostí nesetkala. Ale po Sářině smrti se všechno změnilo. Strach zmizel. Potkalo ji už to nejhorší, s čím se v životě člověk může setkat. To, co ji dřív děsilo, jí teď připadalo nevýznamné. Ne snad, že by bylo snadné sem přijít, to jistě ne. Ale dokázala to, protože Sára byla mrtvá.

„Co si přejete?“ zeptala se vyčkávavě žena.

Charlotta si ve srovnání s ní připadala hrozně vysoká. Dívka musela měřit kolem sto šedesáti centimetrů a ona se svými 175 se cítila jako obryně. Jeanette také neměla postavu změněnou dvojím těhotenstvím a Charlotta si nemohla nepovšimnout, že vysoká prsa v těsném tílku nepotřebují podprsenku. Představila si nahou Jeanette v posteli s Niclasem, který jí hladí perfektní ňadra. Potřásla hlavou, aby ten obrázek zmizel. Takovému mučení sebe samé v minulých letech věnovala až příliš mnoho času. Teď už jí to tolik nevadilo, vynořovaly se jí strašnější představy. Sára vznášející se pod hladinou moře.

Přinutila se ke klidu a řekla: „Ráda bych si s vámi pohovořila. Nemohly bychom si vypít šálek kávy?“

Netušila, jestli ji snad dívka neočekávala, ale v každém případě se jí na tváři neobjevilo žádné velké překvapení. Přikývla a zamířila do kuchyně. Charlotta šla za ní. Zvědavě se rozhlížela malým bytem. Tak nějak si ho představovala. Malý dvoupokojový byt zařízený převážně borovicovým nábytkem, s nařasenými záclonami a suvenýry z cest do ciziny, zavěšenými po zdech. Jeanette nejspíš šetřila každou korunu na zájezdy za sluncem a zřejmě představovaly vrcholy v jejím životě. Kromě toho, že spala s ženatými muži, pomyslela si trpce Charlotta a sedla si ke kuchyňskému stolu. Necítila se tak sebejistě, jak doufala. Srdce jí bušilo, ale pohlédla té druhé do očí. Přála si vidět, jaký typ ženy má v milostných hrách větší váhu než manželský slib, děti a slušnost.

Ke svému překvapení ale byla zklamaná. Představovala si, že Niclasovy milenky patří k jiné třídě žen. Jistě, Jeanette je hezká, plných tvarů, ale Charlotta nemohla nevidět, že je také…, tápala po správném označení…, tuctová. Nevyřazovalo z ní žádné teplo, žádná energie, a jak teď Charlotta poznala i její domov, nezdálo se, že by měla jiné ambice než hladce proplouvat životem.

„Prosím,“ ozvala se dívka a postavila před ni šálek. Pak si sedla na druhou stranu stolu a nervózně upíjela. Charlotta si všimla její perfektní manikúry. To byla další věc, která nepatřila do světa matky malých dětí.

„Jste překvapená, že jsem za vámi přišla?“ zeptala se a zahleděla se na mladou ženu.

Jeanette pokrčila rameny. „Nevím. Snad. Já jsem o tom neuvažovala.“

Je přinejmenším pravdivá, pomyslela si Charlotta. I když nedokázala určit, jestli to z její strany byla opravdovost nebo hloupost.

„Víte, že mi o vás Niclas řekl?“

Znovu lhostejně pokrčila rameny. „Tušila jsem, že to dřív nebo později vyjde najevo.“

„Opravdu?“ podivila se Charlotta.

„Lidi o všem mluví. Vždycky vás někdo zahlédne a cítí povinnost nenechat si to pro sebe.“

„To skoro vypadá, jako by se vám to nestalo poprvé,“ podotkla Charlotta.

Jeanette se pousmála. „Nemohu za to, že ti nejlepší jsou vždycky ženatí. Nezdá se ale, že by si s tím dělali velkou starost.“

Charlotta přimhouřila oči. „Takže Niclasovi nedělalo starost, že je ženatý a má dvě děti?“ vyrážela ze sebe a cítila, že ji přemáhají emoce. Vší silou se ale ovládla.

Její slova zřejmě Jeanette připomněla společenskou slušnost: „Přijměte mou soustrast nad úmrtím vaší Sáry.“

„Nevyslovujte její jméno,“ řekla ledově Charlotta a Jeanette se stáhla. Zahleděla se do stolu a lžičkou míchala kávu.

„Odpovězte mi na otázku: Takže Niclasovi nedělalo žádnou starost, že s vámi spí, přestože má doma rodinu?“

„Nikdy o vás nemluvil,“ prohlásila vyhýbavě dívka. „Nikdy?“

„Měli jsme jiné věci na práci než mluvit o vás,“ vyhrkla, než si uvědomila, že měla raději mlčet.

Charlotta na ni hleděla s nechutí. Ale ještě víc opovržení cítila vůči Niclasovi. Byl připravený zahodit všechno, co měl, kvůli této hloupé holce, která si myslí, že jí svět leží u nohou jen proto, že ji jednou zvolili nejhezčí dívkou ze třídy. Ano, Charlotta ten typ děvčat znala. Mnoho pozornosti ze strany mužů nafouklo její ego do enormních proporcí. To, že zranila jiné lidi, jí nevadilo, to pro taková děvčata není důležité.

Charlotta se zvedla. Litovala, že sem šla. Měla si raději ponechat představu Niclasovy milenky jako krásné, inteligentní a vášnivé ženy. Někoho, koho by mohla skutečně brát jako svou konkurenci. Ale tahle děvčata jsou jen laciná. Při pomyšlení na ni spolu s Niclasem se jí zvedal žaludek a respekt, který vůči němu chovala, se rozplynul.

„Cestu ven najdu sama,“ podotkla a opustila Jeanette u stolu. Přitom jakoby náhodou shodila vázu s textem „Lanzarote 1998“, která stála na poličce na předsíni. Rozprskla se na tisíc kousků. S chutí rozšlápla jeden střep, než za sebou zabouchla dveře.

Fjällbacka 1928

Ke katastrofě došlo v neděli. Loď do Ameriky měla z Göteborgu odrazit v pátek a oni už měli většinu zavazadel sbalených. Anders poslal Agnes koupit ještě pár věcí, které by mohli „over there“ potřebovat, a výjimečně jí svěřil peníze.

Měla košík plný věcí, když zahnula za roh a začala stoupat do kopce. Na dálku byl slyšet křik lidí a ona zrychlila krok. Několik domů před ní stoupal dým a byl čím dál hustější. Upustila košík na zem a poslední kus cesty běžela. Napřed viděla plameny. Šlehaly Z oken domku a lidé pobíhali kolem jako zmatené slepice. Muži a ženy s vědry vody, někteří se jen drželi za hlavu a v panice křičeli. Oheň se rozšířil na několik dalších domků a hrozilo, že pohltí celou čtvrť. Šířil se neuvěřitelně rychle. Agnes na všechno zírala s otevřenými ústy a očima rozevřenýma šokem. Na takový pohled nebyla připravená.

Hustý, černošedý kouř se pokládal na domky jako mlha. Agnes stála jako přimrzlá, když vtom ji jedna z žen vzala za ramena.

„Agnes, pojď s námi, nestůj tu.“ Pokusila se ji přitáhnout k sobě, ale Agnes se nepohnula. Oči jí slzely kouřem, když hleděla na zbytky jejich domova. Zdálo se, že právě tam hořelo nejprudčeji.

„Anders…, chlapci…,“ zašeptala a sousedka ji zoufale chytila za halenku, aby ji přiměla odejít.

„Nic ještě nevíme,“ odpověděla tiše. Agnes si matně vybavovala, že se jmenuje Britt nebo Britta. Žena pokračovala: „Lidi se mají shromáždit dole na náměstí. Možná že tam už jsou,“ ale Agnes v jejím hlase slyšela silnou pochybnost. Věděla stejně jako ona sama, že se už s nikým nesetká.

Pomalu se obrátila a cítila, jak ji na zádech pálí žár ohně. Jako bez vůle scházela se ženou z kopečku a nechala se odvést na plácek, kde ženy s tváří obrácenou k nebi plakaly. Zmlkly, když zahlédly Agnes. Už se vědělo, že zatímco ony oplakávají svůj domov a majetek, ona ztratila muže a dva malé chlapce. Matky ji pozorovaly s bolestí v srdci. Ať už si o ní dříve myslely cokoliv, v této chvíli to byla matka, která ztratila své děti. Přitáhly si své vlastní blíž.

Agnes hleděla upřeně do země. Neplakala.

Zvedly se, když Patrik vešel. Veronika držela svou dceru pevně za ruku a nepustila ji. Patrik obě zavedl do své maličké kanceláře. Ukázal na dvě židle a obě se posadily.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se a usmál se na Fridu, když viděl její úzkostlivý obličej. Pohlédla na svou matku a ta přikývla.

„Frida vám něco poví,“ začala Veronika a znovu své dceři pokývla.

„Je to vlastně tajemství,“ ozvala se holčička tenkým hláskem.

„Jejda, dokonce tajemství! To je opravdu napínavé.“

Viděl, že je děvčátko velice nejisté, jestli se má svěřit nebo ne, a proto pokračoval: „Víš, prací policie je uchovat všechna tajemství, takže to se vůbec nepočítá, když něco prozradíš policistovi.“

Frida se rozjasnila. „Dozvíte se všechna tajemství?“

„No, úplně všechna ne, ale skoro. Jaké tajemství máš ty?“

„Sára měla hrozný strach z jednoho zlého člověka.“ Frida teď mluvila překotně, aby všechno ze sebe dostala co nejrychleji. „Byl strašně hnusný a Sára se ho moc bála. Musela jsem jí slíbit, že to nikdy nikomu neřeknu, protože co kdyby se vrátil a něco jí udělal?“

Nadechla se a Patrik cítil napětí. „Říkala ti, jak vypadal?

Pamatuješ si to?“

Přikývla. „Byl strašně starý. Jistě mu bylo aspoň sto let.

Jako dědečkovi.“

„Dědečkovi je šedesát,“ upřesnila Veronika a nedokázala zakrýt úsměv.

Frida pokračovala: „Měl úplně šedivé vlasy a černé oblečení.“

Patrik doufal, že bude ještě pokračovat, ale holčička se znovu přikrčila na židli „Víc si už nepamatuju,“ řekla sklíčeně a Patrik na ni mrkl. „Skvělé. To bylo moc zajímavé tajemství.“

„Nemyslíte si, že se Sára na mě bude zlobit, až se vrátí z nebe?“

Veronika se nadechla, aby dceři mohla znovu vyložit realitu smrti, ale Patrik ji předešel.

„Ne, určitě ne. Víš, co si myslím? Sára se má v nebi tak dobře, že se vůbec nechce vrátit a už jí nevadí, jestli se někdo její tajemství dozví nebo ne.“

„Jistě?“ opáčila holčička nedůvěřivě.

„Úplně jistě,“ potvrdil.

Veronika se zvedla. „Víte, kde nás najít, kdybyste ještě něco potřeboval, ale myslím si, že toho Frida víc neví.“ Zaváhala. „Myslíte, že to mohl…“

Patrik přikývl a poznamenal: „Těžko říct, ale bylo moc dobře, že jste mi to přišly povědět. Každá informace je pro nás důležitá.“

„Mohu odjet policejním autem?“ Frida se na Patrika prosebně zahleděla.

Rozesmál se. „Dnes ne, ale budu na to myslet. Třeba to někdy půjde.“

Spokojila se s tím a vyšla před matkou do chodby.

„Díky, že jste přišla,“ podal Veronice ruku.

„Doufám, že ho brzy chytíte. Neodvážím se ji pustit z domu,“ řekla a něžně svou dceru pohladila po vlasech.

„Děláme, co je v našich silách,“ ujistil ji Patrik s větším optimismem, než ve skutečnosti cítil, a doprovodil je ke dveřím.

Pak se na chvíli zamyslel nad tím, co Frida vyprávěla. Zlý člověk? Její popis se na Kaje nehodil. Kdo by to mohl být?

Zašel za Annikou a unaveně pohlédl na hodiny. „Mluvila jsi o nějakém oznámení, které mám vidět?“

„Ano, tady,“ přisunula mu papír. „A nezapomeň, že s tebou musí mluvit i Gösta. Myslím, že by už rád odešel, tak by bylo nejlepší, kdybys za ním skočil rovnou.“

„Jo, někteří můžou odejít domů,“ povzdechl si. Erika neměla radost, když jí zavolal, a hryzalo ho špatné svědomí.

„Přece smí jít domů, jen když mu to dovolíš,“ Annika pohlédla nad brýlemi na Patrika.

„Teoreticky máš pravdu, ale v praxi je asi nejlepší, když jde domů odpočívat. Neodvede moc práce, když tu sedí a stěžuje si.“

Zaznělo to ostřeji, než by si přál. Ale někdy ho už opravdu unavovalo, že za sebou musí vláčet své kolegy. Přinejmenším dva z nich. No, mohl být vděčný aspoň za to, že má Gösta tak málo iniciativy a nepůsobí stejné problémy jako Ernst.

„Zajdu za ním.“

Vzal si papír s údaji o oznámení a šel za Göstou. Zastavil se ve dveřích a stačil ještě zahlédnout, jak Gösta vypnul karetní hru na obrazovce. To, že si tady kolega sedí a marní čas, když on neví, kam dřív skočit, ho tak rozčililo, až musel zatnout zuby. Neměl sílu o tom s Göstou diskutovat, ale dřív nebo později…

„To jsi ty?“ ozval se s tak malým nadšením, až Patrika napadlo, že si s ním měl raději pohovořit dřív.

„Jo. Měl jsem důležité záležitosti,“ poznamenal a snažil se, aby to neznělo příliš ukřivděně.

„Já mám také něco důležitého,“ řekl Gösta a Patrik ke svému úžasu v jeho hlase slyšel zájem.

„Shoot,“ pobídl ho, ale z Göstova zmateného výrazu pochopil, že angličtina nepatří mezi jeho silné stránky. Pokud ovšem nešlo o spojení s golfem.

Gösta mu vyprávěl o rozhovoru s Pedersenem a Patrik ho poslouchal se vzrůstajícím zájmem. Vzal si údaje, které dorazily faxem, a sedl si, aby je mohl projet očima.

„Ano, to je moc zajímavé,“ souhlasil. „Otázkou zůstává, jak nám to pomůže pokročit dál.“

„Také jsem o tom uvažoval. Spíš díky tomu snáze někomu vraždu dokážeme, až ovšem budeme mít toho správného člověka. Ale do té doby to není žádné vodítko.“

„Zatím ti nemohl říct, jestli se ty biologické zbytky týkají lidí, nebo zvířat?“

„Ne,“ Gösta omluvně zavrtěl hlavou. „Ale asi za dva dny to budeme vědět.“

Patrik vypadal zamyšleně. „Řekni mi znovu, co ti Pedersen sdělil o tom kamenném prachu.“

„Že šlo o žulu.“

„Kámen, o který v Bohuslänu nezavadíš,“ poznamenal ironicky Patrik a zoufale si hrábl do vlasů. „Kdybychom přišli na to, jakou roli ten popel hrál, vsadím se, že bychom znali Sářina vraha,“ dodal.

Gösta souhlasně přikývl.

„No, dál teď nedojdeme,“ zvedl se Patrik. „Ale bylo to moc zajímavé. Jdi domů, ať načerpáš síly na zítra,“ vynutil úsměv na tváři.

Göstu nemusel pobízet dlouho. Během několika okamžiků měl vypnutý počítač, vzal si své věci a zmizel ve dveřích. Patrik takové štěstí neměl. Bylo už tři čtvrtě na sedm, ale šel si ještě sednout ke svému stolu se záznamem od Anniky. Pak se vrhl na telefon.

Někdy jí připadalo, jako by stála mimo skutečný svět, uzavřená v bublině, která se neustále zmenšuje. Teď jí už připadala tak malá, že kdyby natáhla ruce, nahmatala by její stěny.

Maja spala u jejího prsu. Znovu a znovu se Erika snažila, aby holčička usnula jen tak uložená do postýlky, ale pokaždé se po několika minutách probudila a hlasitě protestovala proti té drzosti, když se o tolik líp spalo u matčina prsu. Odhodlání řídit se podle rad knížek o výchově dětí zůstávalo zatím jen u úvah. Jako obvykle rezignovala, přiložila Maju k prsu a nechala ji spát. Někdy tak holčička dokázala prospat i hodinu nebo dvě, pokud se Erika moc nevrtěla nebo ji neprobudil hlasitý zvuk telefonu či televize. Proto Erika už půl hodiny seděla v křesle jako socha, s vypnutým telefonem a televizí se staženým zvukem. Ostatně touto denní dobou byla nabídka bídná, takže se právě dívala na hloupou americkou mýdlovou operu, jíž TV4 koupila asi tisíc pokračování. Nenáviděla svůj život.

Se špatným svědomím se zahleděla na malou hlavičku, která s otevřenou pusinkou spokojeně spočívala na mléčném polštářku. Víčka se občas zachvěla. Nemělo to samozřejmě nic společného s mateřskou láskou. Žhavě Maju milovala, ale současně cítila, že žije s maličkým parazitem, který z ní vysává radost ze života, až je Erika jen stín člověka, jímž byla dřív.

Občas cítila stejnou trpkost i vůči Patrikovi. Zúčastnil se jejího života jako host a pak se zase vesele vrátil do skutečného světa dospělých jako každý jiný člověk. Její pocity vůbec nechápal. V jasnějších chvílích si ale uvědomovala, že to vůči němu není spravedlivé. Jak by to mohl chápat? Nebyl tak fyzicky stavěný jako ona, a ostatně ani citově ne. V dobrém i zlém byla s dcerou tak provázaná, že to fungovalo jako okovy a pouta.

Přestala cítit jednu nohu a snažila se opatrně změnit polohu. Bylo to riskantní, ale po chvíli to už opravdu nemohla vydržet. Tentokrát se manévr nepovedl. Maja se začala vrtět, otevřela oči a s pootevřenými ústy začala hledat potravu. S povzdechem ji Erika odmítla. Holčička spala půl hodiny a Erika doufala, že zase brzy usne. Teď to zkusí jinak.

Nastal souboj dvou vůlí. Na jedné straně ringu Erika se svými dvaasedmdesáti kily, na druhé Maja, šest kilogramů. Rozhodným pohybem Erika přitáhla kočárek přes práh z předsíně do obývacího pokoje a jezdila s ním sem tam na délku paže. V duchu přemítala, jak by vůbec někdo mohl při takovém zemětřesení spát, ale podle literatury to tak fungovalo. Děťátku se musí jasně naznačit, že teď musí spát a maminka ho bude jen hlídat. Jenomže v praxi to fungovalo jinak. Přestože Maja by podle jejího předpokladu teď měla být unavená, křičela ze všech sil a byla patřičně rozčilená ztrátou svého nároku na obrovský dudlík v podobě matčina prsu. Na okamžik byla Erika v pokušení to znovu vzdát a kojit holčičku až do usnutí, ale pak se obrnila. Jakkoliv se Maje nový pořádek nelíbil a jakkoliv jí její křik drásal srdce, zasloužila si přece maminku, které se daří dobře a má sílu o ni pečovat. A tak pokračovala. Pokaždé, když Maja na protest zakřičela, pořádně s kočárkem zatřásla. Když holčička ztichla a zdálo se, že usíná, Erika opatrně kočárek zastavila. Podle autorky bylo důležité dítě nevozit až do usnutí, ale přestat tak, aby usnulo samo. A ejhle! O půl hodiny později už Maja v kočárku spala. Opatrně ji odvezla do pracovny, zavřela dveře a se šťastným úsměvem na rtech se usadila do křesla.

Měla dobrou náladu, přestože už bylo osm večer a Patrik dosud nikde. Erika neměla sílu obejít dům a rozsvítit lampy, a jak večer přecházel v noc, byla kolem ní čím dál hlubší tma. Teď už svítila jen televizní obrazovka a ona malátně hleděla na jeden z nekonečných večerních programů, zatímco znovu kojila Maju. Po pravdě řečeno u mnoha seriálů nakonec zůstávala sedět k Patrikově nespokojenosti. On své sportovní přenosy silně omezil, ale dokud celé dny neseděl a nekojil, hodlala o svém programu rozhodovat ona. Zesílila zvuk a užasla, jak tak hezká holka může usilovat o přízeň evidentního hlupáka, který se jí snaží namluvit, že by se rád oženil, zatímco je divákům jasné, že je to jen hospodský povaleč. Jistěže souhlasila s Patrikovým tvrzením, že takový seriál je jen pro idioty, ale když se člověk začne dívat, tak už nemůže přestat.

Zvuk ode dveří ji přiměl znovu snížit hlasitost. Na vteřinu převážila úzkost ze tmy, ale vzápětí si uvědomila, že konečně přichází Patrik.

„Proč tu máš takovou tmu?“ podivil se a cestou k ní a Maje rozsvítil několik lamp. Naklonil se k nim, políbil ji na tvář a pohladil Maju po hlavičce. Pak si těžce sedl do křesla.

„Mrzí mě, že jsem se tolik opozdil,“ omlouval se, a navzdory dětinským pocitům, s nimiž před chvílí bojovala, z ní podrážděnost spadla.

„To nevadí,“ řekla. „Měly jsme se obě dobře.“ Pořád ještě byla nadšená z toho, že si aspoň malou chvíli vyšetřila jen pro sebe, když Maja v pracovně spala.

„Asi nemám nárok se podívat na hokej, že?“ Patrik se toužebně zahleděl na televizi, aniž si povšiml Eričiny neobvykle dobré nálady.

Erika si jen odfrkla. To je opravdu hloupá otázka. „To jsem si myslel,“ povzdechl si a zvedl se. „Udělám si pár sendvičů, chceš také?“

Zavrtěla hlavou. „Jedla jsem před chvílí. Ale šálek čaje bych si vzala. Maja už asi brzy bude mít dost.“

Jako by jí rozuměla, uvolnila Mája stisk a spokojeně na matku pohlédla. Erika se s povděkem narovnala, posadila Maju do sedátka a šla za Patrikem do kuchyně. Stál u vařiče a sypal kakaový prášek do kastrolu s mlékem. Postavila se těsně za něho a objala ho pažemi. Bylo to příjemné a uvědomila si, jak málo tělesného kontaktu měli od chvíle, co se Mája narodila. Samozřejmě to bylo kvůli ní, to si přiznávala.

„Jaký jsi měl den?“ zeptala se a napadlo ji, že už také dlouho neprojevila zájem o jeho práci.

„Šílený,“ řekl a vytáhl si máslo, sýr a kaviár z lednice. „Slyšela jsem, že jste odvezli Kaje,“ poznamenala opatrně. Nebyla si jistá, jak mnoho jí chce Patrik sdělit. Ani ona sama mu nehodlala o dnešních návštěvách vypravovat. „Řeči se šíří jako voda, že?“ ozval se. „Dá se říct.“

„A co se vypravuje?“

„Že to musí mít něco společného se Sářinou smrtí. Je to tak?“

„Nevím.“ Patrik si unaveně nalil horkou čokoládu do hrnku a namazal si sendviče. Sedl si proti Erice a pustil se do jídla. Za okamžik pokračoval: „Nezadrželi jsme ho kvůli Sářině vraždě, ale z jiného důvodu.“

Znovu se odmlčel. Erika věděla, že by neměla, ale vyzvídala dál. Před očima se jí vynořil Charlottin netečný pohled.

„Ale podezříváte ho, že měl se Sářinou smrtí něco společného, nebo ne?“

Patrik si máčel sendvič s kaviárem do čokolády a Erika se to snažila nevidět. Vždycky si myslela, že tento návyk je přímo barbarský.

„Snad ano. Uvidíme. Nesmíme riskovat, že bychom šlápli vedle. Musíme sledovat i další stopy,“ prohlásil a vyhnul se jejímu pohledu.

Už se dál nevyptávala. Z pokoje se ozvalo několik zvuků, které naznačovaly, že Maju už sedění nebaví. Patrik se zvedl a přinesl sedátko i s dcerou. Přijala to s povděkem a mávala ručičkama a nožičkama, když si ji Patrik vysadil na stůl. Z jeho obličeje se vytratila únava a nahradilo ji zvláštní světlo, které měl rezervované jen pro svou dceru.

„Jsi tatínkovo sluníčko, viď? Měla ses dnes dobře? Jsi nejsladší holčička na celém světě,“ vrkal a mazlil se s ní. Mája nakrabatila obličej, zrudla a ozvaly se podezřelé zvuky z dolních partií. Kolem stolu se začal šířit pořádný zápach. Erika se automaticky zvedla, ale Patrik ji zarazil.

„Postarám se o ni, seď.“ Vděčně klesla znovu na židli.

Když se Patrik vrátil s umytou a převlečenou holčičkou, vyprávěla mu nadšeně o tom, jak ji vozila a jak Mája dokázala usnout.

Patrik neskrýval skepsi. „Tři čtvrtě hodiny křičela, než usnula? Není to zbytečné? V poradně přece říkali, že když dítě křičí, má se přiložit k prsu. Je pro ni dobré, aby tak dlouho plakala?“

Jeho nedostatek nadšení a porozumění Eriku rozčilil.

„Jasně že by tak dlouho neměla křičet, ale pláč by se měl během několika dní zkracovat, a ostatně, jestli ti to nepřipadá jako dobrý nápad, tak si vezmi v práci volno a buď doma. Ty ji nekojíš celé dny jako já, tak ani nechápeš, že by se něco mělo změnit.“

Rozplakala se a vyběhla nahoru do ložnice. Patrik zůstal sedět u stolu a připadal si jako idiot. Že raději nemlčel.

Fjällbacka 1928

O dva dny později přijel její otec. Seděla v malém pokojíku, kde jí nakrátko poskytli střechu nad hlavou, a čekala s rukama sepjatýma v klíně. Když vstoupil, viděla, že řeči o něm nebyly přehnané. Vypadal strašně. Vlasy na lebce mu ještě více zřídly, strašlivě ztloustl a obtížně dýchal. Zarudlý obličej se mu leskl, ale pod zdánlivě zdravou barvou měla pleť šedivý odstín. Nevypadal zdravě.

Váhavě přestoupil přes práh a s výrazem úžasu hleděl, jak je to uvnitř maličké a ubohé, ale když zahlédl Agnes, přeběhl těch několik kroků a pevně ji sevřel do náruče. Dovolila mu to, i když objetí neoplácela, a ruce nechala ležet v klíně. Otec ji zradil a nic už to nemůže změnit.

August se z ní snažil vylákat nějakou odezvu, ale neuspěl. Přesto neodolal a pohladil ji po tváři, ale Agnes sebou trhla, jako by ji udeřil.

„Agnes, chudinko moje.“ Sedl si na židli vedle ní, ale už se jí nedotýkal. Soucitný výraz jeho tváře se jí hnusil. Teď si přijde! Před čtyřmi lety ho potřebovala, jeho otcovskou péči. Nyní už je příliš pozdě.

Odmítala na něho pohledět, zatímco on k ní naléhavě hovořil a zajíkal se.

„Agnes, vím, že jsem se dopustil velké chyby, a nic, co ti řeknu, to nemůže odčinit. Ale dovol mi, abych ti aspoň teď pomohl. Vrať se domů, ať o tebe můžu pečovat. Všechno bude jako dřív. Stalo se něco strašného, ale spolu na to dokážeme zapomenout.“

Hlas stoupal a klesal ve vlnách a jeho slova cítila jako výsměch.

„Miláčku Agnes, vrať se domů. Dostaneš všechno, co si jenom budeš přát.“

Koutkem oka viděla, jak se mu třesou ruce, a jeho prosebný hlas jí přinášel nebývalé zadostiučinění. Tak si to skutečně mnohokrát představovala, snila o tom během všech těch strašných let.

Pomalu k němu otočila hlavu a August to pochopil jako znamení, že vyslyšela jeho prosby. Horečně ji vzal za ruce. Rázně mu je vytrhla.

„V pátek odjedu do Ameriky,“ prohlásila a užívala si jeho rozrušeného výrazu, který její slova způsobila.

„A… aa… meriky,“ koktal August a Agnes viděla, jak se mu na horním rtu perlí pot. Ať už očekával cokoliv, rozhodně ne něco takového.

„Anders nám všem koupil lístky. Snil o lepší budoucnosti za mořem. Vyplním jeho přání a odjedu tam sama,“ prohlásila pateticky a odvrátila tvář k oknu. Věděla, že má v protisvětle krásný profil a černé šaty zdůrazňují její bledost, o kterou tak pečovala.

Lidé kolem ní už dva dny chodili po špičkách. Poskytli jí tu malou místnost a slíbili, že tu může zůstat, jak dlouho bude chtít. Všechny dřívější klepy jakoby odfoukl vítr. Ženy jí přinášely jídlo a oblečení. To, co teď měla na sobě, bylo vypůjčené nebo darované. Nic svého neměla.

Andersovi kamarádi z lomu také přišli. V nejlepším nedělním oblečení, umytí, jak jen to šlo, s čepicí v hrsti a pohledem upřeným k zemi ji brali za ruku a mumlali, jak je jim Anderse líto.

Agnes se nemohla dočkat, až se jich zbaví. Toužila po tom, aby už mohla nasednout na loď, která s ní dopluje do jiného světadílu, a čerstvý mořský vzduch odvane špínu a úpadek ležící na ní jako těžký povlak. Ještě několik dní musí vydržet jejich soucit a dojemnou snahu ukázat dobrou vůli. Pak se vydá na cestu a nikdy se sem už nevrátí. Dobře však věděla, co potřebuje získat od toho tlustého brunátného muže vedle sebe, který se k ní před čtyřmi lety tak ohavně zachoval. Teď za to musí zaplatit. A hodně draze!

Koktal, stále v šoku po tom, co mu sdělila. „Ale holčičko, jak se tam uživíš?“ zeptal se neklidně a utřel si pot z čela malým kapesníkem, který vylovil z kapsy.

„Nevím,“ řekla s hlubokým, dramatickým povzdechem a nasadila ustaraný výraz. Dostatečně dlouho, aby si ho otec stačil povšimnout.

„Nemůžeš to změnit a zůstat u mě, srdíčko?“

Prudce zavrtěla hlavou a vyčkávala, s jakým návrhem otec přijde. V tomto ohledu nemusela čekat dlouho. Muži jsou opravdu průhlední.

„Smím ti pomáhat? Dám ti hotové peníze s sebou a potom ti budu posílat na obživu. Dovolíš mi, abych pro tebe udělal aspoň to? Jinak bych si o tebe dělal strašné starostí, že jsi osamělá a tak daleko.“

Agnes předstírala, že o tom uvažuje, a August ještě rychle dodal „Jsem si jistý, že bys také mohla lodní lístek vyměnit za vyšší třídu. Vlastní kabina v první třídě bude přece jen něco jiného než se tísnit s ostatními lidmi v podpalubí.“

Milostivě přikývla a po chvíli ticha řekla: „To bych asi mohla přijmout. Můžeš mi dát peníze zítra. Po pohřbu,“ dodala a August sebou trhl, jako by se spálil.

Váhavě hledal správná slova. „A chlapci,“ začal třesoucím se hlasem, „byli do našeho příbuzenstva?“

Byly to malé kopie Anderse, ale Agnes tvrdě prohlásila: „Vypadali přesně stejně jako ty na fotografiích z dětství. Často se ptávali, proč nemají dědečka jako jiné děti,“ doložila a viděla, že mu vrazila nůž přímo do srdce. Lži a zase lži, ale čím víc ho bude tížit svědomí, tím více peněz jí poskytne.

Zvedl se se slzami v očích, aby se s ní rozloučil. V otevřených dveřích zaváhal, aby na ni ještě mohl naposled pohlédnout, a Agnes se rozhodla dát mu alespoň maličkou útěchu a milostivě mu pokývla. Podle jejího předpokladu ho toto malé gesto nesmírně potěšilo a s lesklýma očima se na ni usmál.

Agnes nenávistně hleděla na jeho vzdalující se záda. Ji může muž zradit jen jednou. Pak mu už další možnost neposkytne.

Patrik seděl v autě a snažil se soustředit na nejbližší úkol dne. Velmi naléhavě museli pokračovat co nejdříve v tom, čím se včera zabýval před odchodem z práce. Ale nedokázal odvést myšlenky od svého večerního hloupého chování k Erice. Všechno je tak těžké. Vždycky si myslel, že mít děti je docela snadné. No, možná pracné, ale rozhodně ho nenapadlo, že by mohl někdo prožívat tolik úzkosti jako v posledních dvou měsících. Odevzdaně si povzdechl.

Teprve když zaparkoval před bílo-hnědými bytovými domy u jižního vjezdu do Fjällbacky, podařilo se mu myšlenky koncentrovat na přítomnost.

Byt, kam mířil, se nacházel ve druhém vchodu prvního z domů. Vystoupal po schodech do prvního patra. Na jedny z dveří opatrně zaklepal. Věděl, že tam bydlí maličké dítě, a rozhodně ho nechtěl vylekat.

Dveře otevřel asi pětadvacetiletý zamračený mladík, který navzdory tomu, že už bylo půl deváté, vypadal rozespale.

„Mio. To je za tebou,“ křikl dozadu.

Ustoupil stranou, aniž se s Patrikem pozdravil, a klátivým krokem vešel do pokoje vedle předsíně. Patrik nakoukl do malé místnosti, která asi původně měla být pokojem pro hosty, ale teď byla vybavená počítačem, několika herními konzolemi a množstvím her poházených po psacím stole. Na počítači právě běžela hra typu „zastřel tolik nepřátel, kolik můžeš“ a muž už zase hrál očividně ponořený v jiném světě.

Vlevo ležela kuchyň a Patrik do ní zamířil, když si předtím u vstupních dveří zul boty.

„Pojďte dál, právě krmím Liama.“

Chlapeček seděl v dětské židličce a jedl kaši s ovocným pyré. Patrik na něho zamával a byl odměněn ulepeným úsměvem.

„Sedněte si,“ pozvala ho Mia a ukázala na židli proti nim. Poslechl a vytáhl si poznámkový blok.

„Mohla byste mi vyprávět, co se včera stalo?“

Ruka, v níž držela lžičku, se jí znatelně zachvěla, což jasně ukazovalo, jaký strašný zážitek to pro ni byl. Přikývla a stručně mu všechno vyložila. Patrik si výpověď zaznamenal, ale bylo to v podstatě totéž, co už pro něho zapsala Annika, když včera Mia zavolala na policii.

„V blízkosti kočárku jste už nikoho nezahlédla?“

Mia zavrtěla hlavou a Liam, kterému se to zjevně líbilo, ji napodobil, což dost ztížilo jeho krmení.

„Ne, nikoho jsem nezahlédla. Ani předtím, ani potom.“

„Říkáte, že jste postavila kočárek za budovu?“

„Ano, tolik tam nefoukalo a připadalo mi to tam klidnější. Nechtěla jsem ho brát dovnitř. Jednak Liam spal a jednak je dost obtížné se s kočárkem prodírat mezi regály. Myslela jsem, že budu pryč jen několik málo minut.“

„Když jste vyšla ven, viděla jste, že na dítěti i kočárku je nějaká šedočerná hmota.“

„Strašně křičel. Musel toho mít plnou pusinku, ale většinu vyplivl. Jen měl ústa celá černá.“

„Šla jste s ním k lékaři?“

Zavrtěla hlavou a Patrick viděl, že se dotkl citlivého bodu.

„Ne. Asi jsem měla, ale spěchala jsem domů a zdálo se, že mu už nic není. Kromě toho jsem byla příšerně vyděšená, a tak…“

Odmlčela se a Patrik si pospíšil ji uklidnit. „Určitě mu nic nehrozí. Udělala jste správně. Vypadá naprosto v pořádku.“

Liam na potvrzení jeho slov mávl rukou a nedočkavě otevřel pusinku na další přísun kaše. Rozhodně mu nechyběla chuť k jídlu, to bylo zřejmé z baculaté dvojité brady.

„Ta bundička, jak jsem vám včera říkal…“ Zvedla se. „Nevyprala jsem ji, tak jak jste chtěl. Je toho plná. Vypadá jako popelník.“

Zašla pro oblečení a Liam toužebně hleděl na lžičku, která ležela vedle misky. Patrik na okamžik zaváhal, ale pak se přesunul k dítěti a pokračoval tam, kde matka přestala. Dvě lžičky chlapeček spolkl jako po másle, ale pak se rozhodl, že nikdo nesmí podvádět, a prskl tak, až měl Patrik kaše plný obličej i vlasy. V tom okamžiku se Mia vrátila. Nemohla zadržet smích.

„Vy vypadáte! Měla jsem vás varovat nebo vám aspoň dát igelitovou pláštěnku. Promiňte.“

„To vůbec nevadí.“ Patrik si s úsměvem osušil řasy od kaše, která se v nich zachytila. „Mám dvouměsíční holčičku, tak jsem si aspoň vyzkoušel, jaké to bude.“

„Jo, jen si to nacvičte,“ přitakala a složila se na jeho židli. Nechala ho dál krmit malého. „Tady mám tu bundičku,“ poznamenala a položila ji na stůl. Přední strana byla černá a špinavá. „Rád bych si ji odvezl. Je to možné?“

„Klidně si ji vezměte. Stejně ji asi musím vyhodit. Dám vám ji do plastového sáčku.“

Patrik si ho vzal a podal jí vizitku. „Kdybyste si na něco vzpomněla, tak mi prosím zavolejte.“

„Ano, určitě. Já prostě nechápu, jak někdo mohl něco takového udělat. Myslíte si, že vám ta bundička k něčemu bude?“

Přikývl. O důvodech svého zájmu mluvit nemohl, dosud o popelu, který našli v souvislosti s vraždou, nevěděli nic jistého. Pohlédl na Liama. Naštěstí v tomto případě všechno skončilo dobře. Otázkou ovšem je, jestli mu pachatel skutečně chtěl něco udělat a někdo ho vyrušil. Dokud neprovedou analýzu bundičky, nejde potvrdit žádnou souvislost s vraždou. I když už teď by se vsadil, že tam bude. Tohle se nestalo náhodou.

Když se posadil do auta, sáhl do kapsy pro mobil. Neslyšel ještě nic o provedené domovní prohlídce u Kaje a zdálo se mu to dost divné. Včera měl plnou hlavu jiných věcí, ale teď přemýšlel, proč mu nepodali zprávu. Dal by si pořádný pohlavek. Včera mobil vypnul, když vyslýchal Kaje, a potom ho znovu nezapojil. Teď viděl, že tam má zprávu. S napětím poslouchal sdělení. Pak s triumfálním pohledem mobil zavřel a vsunul zase do kapsy.

Schůzku svolal do kuchyňky. Byla to největší místnost na jejich stanici a příjemná byla i blízkost kávovaru. Annika zaskočila do pekařství o kousek dál v ulici a přinesla plný sáček zákusků ke kávě: ořechových, čokoládových a třených buchtiček. Nikdo netrpěl nouzí, a když se Patrik postavil vedle tabule, všichni žvýkali něco kaloricky vydatného.

Odkašlal si. „Jak víte, včerejšek byl bohatý na události.“

Gösta přikývl a natáhl se po dalším ořechovém kousku. Ležel ale blíž k Mellbergovi, který už jedl třetí zákusek a šilhal po čtvrtém. Ernst seděl trochu stranou a ostatní se pohledu na něho vyhýbali. Všichni odsuzovali, co to provedl za příšernou pitomost, a nikdo nevěděl, kdy dopadne sekyra. Ale trest musí počkat, až bude zase klidněji. I když panovalo všeobecné mínění, že je to jen otázka času, a Ernst to tušil rovněž.

Pohledy všech se upíraly na Patrika. Pokračoval: „Rád bych shrnul, co zatím máme. Většinu toho všichni znáte, ale přehled se může hodit.“

Znovu si odkašlal, a zatímco mluvil, dělal poznámky na velký papír.

„Především tu máme otce, Niclase, a pochybnosti o jeho alibi. Stále ještě nevíme, kde v pondělí dopoledne byl, a otázkou zůstává, proč se snažil o vylhané alibi. Je tu i podezření na týrání dítěte, které vyplývá z hlášení dětské poradny o zraněních jeho syna Albina. Nevíme, jestli byla napadena i Sára a jestli to nemohlo skončit její vraždou.“

Napsal na papír 1. Niclas a podtrhl slova alibi a podezření z týrání dítěte. Pak se obrátil ke kolegům.

„Včera sem s matkou přišla Sářina kamarádka Frida a vyprávěla, jak Sáru den před její vraždou vyděsil zlý pán. Vystupoval vůči ní velice výhružně a mimo jiné vykřikoval něco, jako že je narozená v Gävle. Tuší někdo, co by to mohlo znamenat?“

Tázavě pohlédl na přítomné. Všichni mlčeli a namáhali se pochopit smysl.

Annika na ně pohlédla, potřásla hlavou nad jejich nechápavostí a ozvala se: „Nejspíš řekl z ďábelské líhně. Vždyť Gävle a ďábel se přece ve švédštině vyslovují podobně.“

Všichni se tloukli do hlavy.

„Tak teď to je jasné,“ kývl Patrik a proklínal svou hloupost. Když člověk ví odpověď, tak je to jednoduché. „Zřejmě jde o nějakého náboženského fanatika. Frida muže popsala jako starého, s bílými vlasy. Martine, zeptej se Sářiny matky, jestli nezná někoho, kdo by popisu odpovídal.“

Martin přikývl.

„Pak máme zajímavé oznámení ze včerejška. Jedna mladá žena postavila kočárek se spícím chlapečkem za železářství a šla nakupovat. Když vyšla ven, synek křičel ze všech sil a pusinku i kočárek zevnitř měl plné nějaké černé substance. Někdo ho chtěl přinutit to spolknout. Mluvil jsem s matkou a přinesl jeho bundičku, kterou měl na sobě. Vypadá to, že je na ní popel.“

Kolem stolu bylo ticho. Nikdo nežvýkal, nikdo neupíjel kávu. Patrik pokračoval: „Už jsem ji odeslal na analýzu a jsem přesvědčen, že jde o stejnou hmotu, jaká se nalezla v Sářině žaludku. Máme přesný časový údaj, kdy k tomuto… napadení došlo, takže by nemělo být těžké zkontrolovat alibi. Gösto, zjistíme to my dva.“

Gösta přikývl a nabral na prst poslední drobečky kokosu z talířku.

Teď už byl papír zaplněn poznámkami a body a Patrik se na okamžik zamyslel s tužkou v ruce. Pak dodal další bod a napsal k němu „Kaj“. Všem bylo jasné, že se blíží k nejdůležitější části.

„Po informaci kolegů z Göteborgu víme, že se Kaj Wiberg vynořil v souvislosti s vyšetřováním sítě pedofilů.“

Teď se všichni snažili ještě víc, aby nepohlédli na Ernsta, a ten se na židli zavrtěl.

„Včera jsme ho sem přivezli k výslechu a kolegové z Uddevally u něho provedli domovní prohlídku. Výslech nám nic konkrétního nepřinesl, ale budeme s ním pokračovat. Navážeme na materiál z Göteborgu a pokusíme se lokalizovat další napojení v místě. Náš muž se mnoho let aktivně účastnil práce s mládeží ve Fjällbace a je dost pravděpodobné, že důkaz objevíme i tady.“

„Existuje něco, co by ho spojovalo se Sářinou vraždou?“ zeptal se Gösta.

„Hned k tomu dojdu,“ řekl vyhýbavě Patrik a Martin na něho překvapeně pohlédl. Přece u výslechu nic nezjistili!

„Domovní prohlídka znamená průlom v našem vyšetřování.“ Napětí významně stoupalo a Patrik neodolal ho maličko natáhnout pro větší efekt.

„V Kajově domě se našla Sářina bundička.“

Všichni zalapali po dechu.

„Kde?“ zeptal se Martin a byl trochu zklamaný, že mu to Patrik neřekl už před schůzkou.

„To je právě to,“ odpověděl Patrik. „Nebyla ve velkém domě, ale v chatičce na zahradě, kde bydlí Morgan.“

„Ježíšmarjá,“ vykřikl Gösta. „Byl jsem si jistý, že do toho musí být namočený ten zmetek. Takoví…“

Patrik ho přerušil. „Souhlasím, že je to přitěžující okolnost, ale jistě zatím nevíme nic. Musíme zjistit, jestli ji tam dal otec, nebo syn, klidněji tam mohl schovat právě Kaj. Dosud máme příliš mnoho jiných nejasností, třeba Niclasův pokus o získání alibi, od kterých nemůžeme odhlédnout. Proto budeme stále prověřovat všechno,“ poslední slova silně zdůraznil, „podle seznamu bodů, které jsem zaznamenal. Nějaké dotazy?“

Ozval se Mellberg. „Vypadá to dobře, Hedströme. Pěkná práce. A jistě, zkontrolujte všechno, co jsi poznamenal, ale osobně se přikláním ke Göstovu názoru. Tenhleten Morgan opravdu vypadá hodně divně a na tvém místě,“ teatrálně na něho ukázal prstem, „na tvém místě bych ho vsadil rovnou za mříže. Ale ty jsi za vyšetřování zodpovědný, tak dělej, jak myslíš,“ dodal Mellberg tak, aby bylo všem jasné, že by se měl Patrik držet jeho názoru.

Patrik neodpověděl, což si Mellberg přeložil v tom smyslu, že hodlá jeho rady poslechnout. Spokojeně přikývl. Teď už je jen otázkou času, kdy bude všechno jasné.

Patrik vešel otráveně do své kanceláře a začal se chystat k dnešním úkolům. Ať si Mellberg myslí, co chce, on rozhodně nemínil skákat, jak si pískne. Jistěže nález Sářiny bundy u Morgana i pro něho dost znamenal, ale instinkt, zkušenost nebo jen podezřívavost mu napovídaly, že všechno nebývá takové, jak to na první pohled vypadá.

Fjällbacka 1928

Stála zády ke švédským břehům, přivřela oči a cítila větřík na víčkách. Takhle chutná svoboda. Loď do Ameriky vyplula z Göteborgu přesně a kajuty byly plné lidí, kteří se s nadějí i smutkem rozloučili s příbuznými. Nikdo si nemohl být jistý, jestli se znovu setkají. Amerika byla tak vzdálená, že většina nemohla počítat s návratem a zbývalo jim jen si psát.

S Agnes se tu nikdo neloučil. Právě tak si to přála. Všechno staré nechala za sebou a plula vstříc nové budoucnosti. S šekem od otce v kapse a kajutou první třídy po dlouhé době cítila, že její život se ocitl ve správných kolejích.

Na okamžik si vzpomněla na Anderse a chlapce. Kostel byl při pohřbu plný lidí a ozývalo se hlasité vzlykání, které stoupalo až ke kůru. Agnes neplakala. Za závojem hleděla na tři rakve ležící před oltářem. Jednu velkou a dvě malé, bílé, pokryté spoustou květin a obklopené věnci. Největší věnec byl od jejího otce. Zakázala mu, aby na pohřeb přijel.

Ne že by toho v rakvích bylo mnoho. Oheň měl tak zničující sílu, že téměř nic nezůstalo, jen něco malých zbytků. Kněz vzhledem ke stavu ostatků doporučoval urny, ale Agnes se rozhodla pro rakve, které přijdou do země.

Několik kamarádů z lomu se postaralo o náhrobní kameny, všechny tři stejné, se třemi jmény.

Šlo o jediné oběti požáru. Jinak oheň zničil jen majetek, i když škody byly obrovské. Celá spodní část Fjällbacky, ležící nejblíž k moři, byla černá a zuhelnatělá. Plameny pohltily domy a ožehlé trámy trčely z vody, kde dříve byly lodní můstky. Ale málokdo nad ztrátou svého domova naříkal. Když měli chuť si zoufat, pomysleli na Agnes a to, oč přišla ona. Všichni se zúčastnili pohřbu a viděli před sebou obraz malých plavovlasých chlapců držících se svého otce.

Jen jejich matka neplakala. Když bylo po pohřbu, vrátila se do svého příležitostného domova a sbalila si něco málo věcí, které dostala darem. Z dobročinnosti. To, že ona musela vzít zavděk almužnou, ji plnilo takovou nechutí, až ji svědilo celé tělo. Už nikdy nic podobného nebude potřebovat.

Stála na horní palubě, kde nikdo nemohl tušit, že zažila chudobu. Rychle si koupila nové oblečení a její kufry byly ty nejelegantnější, jaké sehnala. S požitkem přejela rukou po měkké látce. Jaký rozdíl proti těm ohavným sepraným šatům, které musela nosit čtyři roky.

Jediné, co jí ze starého života zbylo, byla modrá dřevěná krabička, kterou pečlivě uložila na dno kufru. Krabička sama o sobě důležitá nebyla, ale její obsah ano. Večer před cestou se vytratila z domu a naplnila ji. Měla jí navždy připomínat, že nikdy nesmí dovolit, aby někdo stál v cestě životu, jaký si zasluhovala. Dopustila se té veliké chyby, že se spolehla na muže, a stálo ji to čtyři roky života. Stejně jako ji zklamal otec. To už nikdy žádnému muži nedovolí. Postará se, aby za to otec draze zaplatil. Jeho osamělost byla velká cena, ale navíc dohlédne, aby peníze putovaly správným směrem. Zaslouží si to. Věděla, jaké knoflíky má mačkat, aby jitřila jeho špatné svědomí. Už zase se s ním dalo snadno manipulovat.

Zakašlání vedle ní ji probudilo ze zamyšlení a škubla sebou.

„Promiňte, nechtěl jsem vás polekat, paní.“

Elegantně oblečený muž se na ni úslužně usmál a natáhl ruku, aby se mohl představit.

Agnes si ho znalecky prohlédla, než na jeho úsměv odpověděla a položila svou ruku v rukavičce do jeho dlaně. Drahý zakázkově šitý oblek a ruce, které nikdy nepotřebovaly pracovat. Třicátník příjemného vzhledu s milým úsměvem. Žádný prstýnek na prsteníčku. Tahle cesta může nakonec být příjemnější, než myslela.

„Já jsem Agnes. Agnes Stjernkvistová. Slečna, ne paní.“

Dan se zastavil na návštěvu. Přestože už spolu několikrát mluvili telefonem, dosud neviděl Maju. Teď jeho velká postava naplnila halu a navyklým pohybem si od Eriky vzal děťátko.

„Ahoj, holčinko. Ty jsi ale pěkná,“ mazlivě hlaholil a zvedl ji ke stropu. Erika se musela přemáhat, aby mu ji nevytrhla, ale nezdálo se, že by Mája byla nespokojená. Dan má tři dcery, tak snad ví, co dělá.

„A jak se má maminka?“ zeptal se a objal Eriku medvědími tlapami. Kdysi, už hodně a hodně dávno, spolu chodili, ale teď mnoho let byli jen přáteli. Jejich přátelství dostalo zabrat před dvěma lety, když byli oba za nešťastných okolností zapleteni do vraždy, ale čas zase všechno srovnal. Když se pak se svou manželkou Pernillou rozvedl, vídali se méně, protože Dan si začal užívat svobody se vším, co k tomu patří, zatímco Erika se vydala opačnou cestou. Jeho životem prošla řada dívek, ale teď právě byl sám a volný, a Erika měla pocit, že vypadá spokojeněji než kdy předtím. Rozvod ho těžce zasáhl a bolelo ho, že mohl být se svými dcerami jen každý druhý týden, ale zřejmě si už zvykl a přestalo mu to vadit.

„Nechtěl by ses trochu projít?“ zeptala se Erika. „Mája je unavená a možná by v kočárku usnula.“

„Tak jen krátce,“ zdráhal se Dan. „Venku je dost hnusně a těšil jsem se, že budu chvíli v teple.“

„Jen co usne,“ slibovala Erika a Dan se jen nerad znovu obul.

Slib dodržela. O tři minuty později byli zase doma a Mája klidně spala v kočárku ukrytá před deštěm. „Máš nějaký dětský alarm?“ napadlo Dana.

Erika zavrtěla hlavou. „Nemám, musím na ni občas dohlédnout.“

„Škoda že mě to nenapadlo. Mohl jsem se podívat, jestli bych něco doma nenašel.“

„Snad zase brzy přijdeš,“ mínila Erika, „tak to můžeš přinést příště.“

„Ano, omlouvám se, že mi to tak trvalo. Ale vím, že první doba je vždycky hodně obtížná…“

„Neomlouvej se. Máš pravdu. Teprve teď začínám mít chuť se s někým vidět.“

Sedli si na gauč ke stolku, kam Erika připravila svačinu, a s velkou chutí se zakousl do pečiva, které ohřála v troubě.

„Mňam… je to moc dobré. To jsi pekla sama?“ Do hlasu se mu vetřel obdiv.

Erika na něho kysele pohlédla. „Snad nepeču tak strašně, aby ses musel tolik divit. Ale musím přiznat, že to pekla Patrikova matka, když byla u nás.“

„Hned jsem si to myslel. Nejsou totiž připálené,“ zlobil ji Dan.

Erika se nezmohla na víc než na otrávený výraz. Měl totiž pravdu, s pečením si moc nerozuměla.

Po chvíli hovoru a připomenutí nejnovějších událostí se zvedla. „Musím se podívat na Maju.“

Potichu otevřela venkovní dveře a nahlédla do kočárku. Podivné, Mája nějak zalezla pod pokrývku. Tiše odstranila kryt proti dešti a zvedla deku. Zmocnila se jí šílená panika. Mája v kočárku nebyla!

V zádech mu praskalo, když se posadil, a zdvihl ruce, aby trochu srovnal páteř. Stěhování krabic a nábytku udělalo z Martina hotového starce. Uvědomil si, že pár hodin pravidelného cvičení by mu neuškodilo, ale teď už bylo pozdě. Pia kromě toho tvrdila, že se jí vytáhlé hubené typy mužů líbí, a proto neviděl důvod, proč to měnit. I když ho záda zatraceně bolela.

Ale bude to pěkné, to musel přiznat. Pia rozhodovala, kam se co postaví, a výsledek byl mnohem lepší, než dokázal stvořit ve svém mládeneckém bytě. Jen by si přál aby tu mohl mít víc svých původních věcí. Pia vzala na milost jen jeho stereo, televizi a knihovnu, zbytek šel bez pardonu na skládku. Nejobtížněji se loučil se starou koženou pohovkou, kterou měl v obývacím pokoji. Musel sice souhlasit, že už má nejlepší léta za sebou, ale ty vzpomínky… a jaké!

I když při hlubším zamyšlení ho napadlo, že možná právě z tohoto důvodu Pia tak trvala na tom, že se musí vyhodit a nahradí ji gauč Tomelilla z IKEA. Vlastně si nechali i starý borovicový kuchyňský stůl, ale Pia každý centimetr jeho povrchu zakryla ubrusem.

No jo, to byly jen maličkosti. Zatím ve spolužití nenašli nic negativního. Byl šťastný, když se každý večer vracel domů k Pie, sedl si na gauč a něco nesmyslného sledoval v televizi s její hlavou na kolenou, když pak ulehli do nové dvojité postele a společně usnuli. Bylo to stejně nádherné, jak o tom snil. Možná by se měl víc rmoutit nad koncem příjemných dní staromládeneckého života, což si přinejmenším pár jeho kamarádů myslelo, ale on nic z toho nepostrádal. A Pia je perfektní.

Martin vystrnadil z tváře přihlouplý zamilovaný úsměv a vyhledal si v seznamu číslo telefonu na Florinovy. Vyťukal ho a jen doufal, že mu telefon nezvedne ta stará harpyje. Charlottina matka mu připomínala obraz tchyně v křivém zrcadle.

Měl však štěstí. Telefon zvedla Charlotta. Pocítil s ní velký soucit, když zaslechl její matný hlas.

„Dobrý den, tady je Martin Molin z tanumshedské policie.“

„O co jde?“ zeptala se opatrně.

Martin dobře chápal, že zavolání od nich budí strach i naději, a tak rychle pokračoval: „Potřebujeme se vás na něco zeptat. Zjistili jsme, že Sáře někdo vyhrožoval den před její…,“ zakoktal se a dořekl: „smrtí.“

„Vyhrožoval?“ opáčila Charlotta a přímo před očima viděl její udivený obličej. „Kdo vám to řekl? Sára se o ničem nezmínila.“

„Její kamarádka Frida.“

„Ale proč to někomu hned neřekla?“

„Musela Sáře slíbit, že nikomu nic neprozradí. Bylo to prý tajemství.“

„A o koho šlo?“ Teprve teď se Charlotta úplně probrala.

„Frida neví. Ale muže popsala jako starého, šedivého, v černém oblečení. Zřejmě Sáře řekl, že je ‚z ďábelského semene‘. Neznáte někoho, kdo by tomuto popisu odpovídal?“

„Nejspíš ano,“ přisvědčila tvrdě.

Bolest byla den ze dne ukrutnější. Připadalo mu, že má v břichu dravého ptáka, který mu pařáty rve útroby. Opatrně se otočil na bok. Žádná poloha nebyla pohodlná. Ať si lehl jakkoliv, cítil neustálou bolest. Ale nejvíc ho bolelo srdce. Stále častěji myslel na Sáru. Na jejich dlouhé vážné rozhovory o čemkoliv. O škole, kamarádkách. Na její dětské úvahy o všem, co se dělo kolem ní. Snad nikdo z ostatních ji tolik neznal. Všichni se zaměřovali spíš na její neohrabanost, hlučnost a obtížné způsoby. A Sára na ně reagovala po svém a byla ještě obtížnější, rozbíjela věci, zlobila. Bludný zlý kruh frustrace, z něhož nebylo východiska.

Ale u něho nacházela klid. Strašně ji postrádal. Viděl v ní hodně z Lilian. Její sílu a rozhodnost, drsnost, s níž zakrývala enormní láskyplnost.

Jako by ji myšlenkami přivolal, Lilian vešla do pokoje. Stig byl tak hluboce pohroužený do sebe, že ji ani neslyšel na schodech.

„Nesu ti snídani, byla jsem venku a koupila jsem čerstvé rohlíky,“ štěbetala a Stig cítil, jak se mu při pohledu na jídlo obrací žaludek.

„Nemám hlad,“ pokusil se ji odmítnout, ale byl si předem jistý, že neuspěje.

„Musíš jíst, aby ses uzdravil,“ řekla Lilian přísným ošetřovatelským hlasem. „Počkej, pomůžu ti.“

Sedla si na kraj postele a vzala misku s acidofilním mlékem. Opatrně nabrala lžičku a strčila mu ji mezi rty. Nedobrovolně otevřel ústa a nechal se krmit. Mléko, tekoucí do krku, mu zvedalo žaludek, ale vydržel to. Chtěla jen jeho dobro a jistě měla pravdu. Kdyby nejedl, neuzdravil by se.

„Jak se dnes cítíš?“ zeptala se ho. Namazala máslem jeden rohlík a přistrčila mu ho k ústům, aby si mohl ukousnout. Polkl a nuceně se usmál: „Trochu lépe. Dobře jsem se vyspal.“

„To je skvělé,“ pohladila mu ruku. „Se zdravím si člověk nesmí zahrávat, slib mi, že by ses ozval, kdyby se ti přitížilo. Lennart byl stejný jako ty. Tvrdohlavý, a nechtěl se nechat prohlédnout, dokud nebylo pozdě. Někdy si říkám, že by možná ještě žil, kdybych zakročila dříve…“ Se smutným pohledem upřeným do dálky se zastavila uprostřed pohybu, se lžičkou v ruce.

Stig jí pohladil paži a chlácholil ji: „Nic si nesmíš vyčítat, Lilian. Vím, co všechno jsi pro něho udělala, když onemocněl. Ty jsi už prostě taková. Na jeho smrti neneseš ani nejmenší vinu. A já se skutečně cítím líp. Už i dřív jsem se ze všeho dostal, teď si jen potřebuju trochu odpočinout. Jsem prostě vyhořený, jak se často říká. Nedělej si se mnou starost, trápí tě horší problémy.“

Lilian si povzdechla a souhlasila. „Máš pravdu. Je teď toho na mě hodně.“

„Chudinko. Přál bych si, abych už byl zdravý a mohl ti být lepší oporou v tvém smutku. Ano, jsem ze smrti naší holčičky strašně smutný, tak si umím představit, jak je tobě. A jak to nese Charlotta? Už jsem ji aspoň dva dny neviděl.“

„Charlotta?“ opakovala Lilian a zdálo se, že jí po tváři přeběhl náznak nespokojenosti. Hned ale zmizel, takže se mu to nejspíš opravdu jen zdálo. Charlotta byla pro Lilian vším, vždycky mu zdůrazňovala, že žije jen pro dceru a její rodinu.

„V každém případě je jí trochu líp než ze začátku. I když si myslím, že ještě neměla skončit s prášky na uklidnění. Nechápu, proč se někdo nutí všechno zvládnout sám, když existují tak dobré léky. Niclas jí něco nabízel, ale mně je dát odmítl. Chápeš to? Jsem přece stejně smutná jako Charlotta. Sára byla moje vnouče, nemyslíš?“

Lilian rozčileně zvedla hlas, ale když Stig bolestí zkřivil tvář, uklidnila se a znovu zněla jako milující pečující manželka, kterou tolik oceňoval. Nemohl přece čekat, že současná tragédie, smutek a stres na ní nezanechají stopy.

„No, tak teď můžeš odpočívat, když ses tak hezky najedl,“ pochválila ho Lilian a zvedla se. Stig ji ještě zastavil. „Slyšela jsi něco víc o tom, proč policie zadržela Kaje? Má to něco společného se Sárou?“

„Ne, zatím nic nevíme. Jsme asi ti poslední, komu se něco řekne,“ zasyčela. „Ale doufám, že ho pořádně skřípnou.“

Obrátila se a vyšla ze dveří. Neotočila se však tak rychle, aby na její tváři nezahlédl vítězný úsměv.

New York 1946

Život „over there“ nebyl tak zářivý, jak si představovala. Kolem úst a očí jí vyhloubil trpké vrásky zklamání, ale stále ještě to byla krásná dvaačtyřicetiletá žena.

První roky byly příjemné. Otcovy peníze jí zajistily velice dobrý životní standard a její obdivovatelé ho dál vylepšili. Nic jí nechybělo. Její elegantní byt v New Yorku neustále hlučel příjemnou společností a lepší lidé tam rádi nacházeli cestu. Dostala několik nabídek k sňatku, ale upínala se na hledání někoho ještě bohatšího, krásnějšího, světaznalejšího, i když neodmítala žádné nabízené radovánky. Jako by si musela kompenzovat ztracené roky a žít dvojnásob rychleji než ostatní. Horečně milovala, oslavovala, utrácela za oblečení a šperky i zařízení do bytu. Minulost jí připadala už hodně vzdálená.

Když zkrachoval koncern Kreuger, její otec přišel o všechno. K tomu několik špatných investic a jeho majetek se rozplynul. Když jí to sdělil telegramem, rozběsnilo ji, že se mohl tak hloupě zachovat, a roztrhala ho na maličké kousky. Jak si dovolil přijít o majetek, který měl jednou být její? Šlo přece o její jistotu.

Odpověděla mu dlouhým telegramem, kde mu podrobně vyložila, co si o něm myslí a jak jí zničil život.

O týden později přišel další se sdělením, že otec proti sobě obrátil pistoli. Agnes telegram zlostně zmačkala a hodila do koše. Nepřekvapilo ji to ani nebolelo. Pokud šlo o ni, nic lepšího si nezasloužil.

Následující roky byly těžké. Ne tak moc jako ty s Andersem, ale musela zápasit o přežití. Teď už žila jen z darů mužů, a když už sama toho nemohla tolik nabídnout, měnilo se i chování jejích mužských přátel. Nabídky k sňatku ustaly a návrhy byly jiného druhu, ale ona proti tomu příliš neprotestovala. Těžký porod před lety jí zřejmě způsobil zdravotní újmu a už nikdy neotěhotněla, což její cenu zvyšovalo. Nikdo by se k ní nechtěl připoutat dítětem, a ona sama by raději vyskočila z okna, než aby znovu zažila stejně příšerný porod.

Musela se vzdát krásného bytu a odstěhovat se do jiného, tmavšího, o hodně menšího, dál od centra města. Nepořádala už žádné večírky a občas musela prodat nějaké šperky nebo oblečení.

Když vypukla válka, bylo všechno ještě o hodně těžší. Poprvé od okamžiku, kdy v Göteborgu našedlá na loď, zatoužila po domově. Touha nakonec vyústila do rozhodnutí, že se tam vrátí. V New Yorku nic nevlastnila, zato ve Fjällbace měla něco svého. Po obrovském požáru koupil její otec pozemek, na němž stál domek, ve kterém bydleli, nechal na něm postavit nový dům a napsat ho na ni. Možná doufal, že se tam jednou vrátí. Proto byl stále ještě její, i když o všechno ostatní otec přišel. Po všechny roky v něm bydleli nájemníci a nájem šel na její konto. Několikrát se snažila peníze vybrat, ale správce jejího majetku jí vždycky sdělil, že přístup k penězům bude mít pouze po návratu. Zuřila a cítila to jako nespravedlnost, ale teď usoudila, že to možná tak hloupé nebylo. Počítala s tím, že by z těch peněz mohla žít aspoň rok, a během té doby si musí najít někoho, kdo ji bude dál živit.

Ale aby s tím uspěla, musí se držet své historky o životě v Americe. Prodala všechno, co mohla, a peníze dala za oblečení prvotřídní kvality a elegantní zavazadla. Kufry byly sice téměř prázdné, protože na nákupy neměla dost financí, ale to nikdo nepozná, až přirazí k pevnině. Musí vypadat jako úspěšná zámožná žena s nejasnými příjmy. „Něco kolem finančnictví,“ utrousí pokaždé a blazeovaně pokrčí rameny. Byla si jistá, že to bude fungovat. Lidé doma byli naivní a imponovali jim ti, kteří žili v zaslíbené zemi. Nikdo se nepozastaví nad jejím triumfálním návratem a nebude ji z ničeho podezřívat.

Na nábřeží byla spousta lidí. Agnes se jimi prodírala s taškou v každé ruce. Peníze jí bohužel nestačily na lístek první nebo druhé třídy, takže bude vyčnívat jako pávice mezi šedou masou chudáků třetí třídy. Jinými slovy, pasažéry na lodi svým oblečením neomráčí, ale jakmile vystoupí v Göteborgu, nikdo už nebude vědět, jak do Švédska připlula.

Něco se dotklo její ruky. Pohlédla dolů a viděla dívenku v bílých šatečkách s volánky, které se z očí koulely slzy. Kolem ní se přelévaly masy lidí, aniž si kdo všiml, že se zjevně ztratila svým rodičům.

„Where is your mummy?“ zeptala se jí Agnes jazykem, který teď už téměř dokonale ovládala.

Holčička se rozplakala ještě silněji a Agnes si matně připomněla, že děti v jejím věku toho zřejmě ještě mnoho nenamluví. Zřejmě se teprve nedávno naučila chodit a bylo o strach, aby neupadla pod nohy lidí, kteří ji obklopovali.

Agnes ji vzala za ručičku a rozhlédla se kolem. Netušila, komu by dívenka mohla patřit. Kolem sebe viděla jen hrubé pracovní šaty, zatímco dítě asi pocházelo z vyšší společenské třídy. Agnes chtěla právě někoho zavolat, když ji něco napadlo. Bylo to šílené, opravdu šílené, ale současně geniální. Nebyla by její historka o druhém manželovi, který z ní udělal opět vdovu, ještě pravděpodobnější, kdyby si s sebou přivezla i malé dítě? Sice si dobře pamatovala, jak to bylo obtížné s jejími chlapci, ale s malou holčičkou si určitě poradí. Byla sladká jako cukr. Mohla by ji hezky oblékat a v jejích lokýnkách by se krásně vyjímalo růžové poupátko. Opravdový malý drahoušek. Ten nápad jí každou vteřinou připadal přitažlivější a okamžitě se rozhodla. Vzala obě tašky do jedné ruky a rozhodným krokem namířila k lodi. Nikdo ji nezadržel, když nastupovala, a odolala chuti se ohlédnout. Musela se tvářit samozřejmě, jako by dítě patřilo k ní, a holčička samým překvapením přestala plakat a ochotně cupitala s ní. Agnes si to vyložila jako znamení, že se rozhodla správně.

Jistě na dítě rodiče nebyli dost hodní, když se dívenka tak snadno přidala k cizí ženě. Určitě jí za čas bude moct dopřát všechno, nač si vzpomene, a byla si jistá, že bude vynikající matkou. Chlapci byli prostě obtížní. S holčičkou to bude úplně jiné. Určitě.

Niclas přijel domů okamžitě, jak mu zavolala. Protože mu neřekla, oč jde, vběhl se srdcem v krku do domovních dveří. Na schodišti zahlédl Lilian, která scházela s tácem v ruce a zmateně na něho pohlédla. „Co děláš doma?“

„Volala mi Charlotta. Nevíš, oč jde?“

„Ne, nikdy mi nic neřekne,“ postěžovala si. Pak se na něho lichotivě usmála. „Právě jsem koupila čerstvé rohlíky. Jsou v kuchyni.“

Ignoroval ji a seběhl dlouhými kroky do suterénu. Nepřekvapilo by ho, kdyby Lilian stála s uchem na dveřích a snažila se zjistit, o čem budou mluvit.

„Charlotto!“

„Jsem tady, přebaluju Albina.“

Vešel do koupelny a viděl ji stát u stolku zády ke dveřím. Na držení jejího těla poznal, že se strašně zlobí, a uvažoval, na co nového asi přišla.

„Co máš tak důležitého? Mám objednané dva pacienty.“ Nejlepší obrana je útok.

„Zavolal mi Martin Molin.“

Pátral v paměti, kdo to je.

„Policie v Tanumshede,“ upřesnila, a už si vzpomněl. Ten mladý pihovatý policajt. „Co chtěl?“ zeptal se napjatě.

Charlotta právě Albina dooblékla a obrátila se k Niclasovi s dítětem v náručí.

„Zjistili, že někdo Sáře vyhrožoval. Den předtím, než byla zavražděná.“ Měla ledový hlas a Niclas napjatě čekal na další slova.

„Dotyčného popsali jako staršího člověka, s šedivými

vlasy v černém oblečení. Nazval ji ‚ďáblovým semenem‘. Nezdá se ti to povědomé?“

Ve zlomku vteřiny ho zalil příšerný vztek.

„Zatraceně!“ Řítil se po schodech nahoru. Když rozevřel dveře, málem vrazil do Lilian. Odhadoval ji správně. Stála tam a poslouchala. Ale nemělo smysl se teď nad tím rozčilovat. Skočil do bot, aniž by se namáhal je zavázat. Strhl z věšáku bundu a vyběhl z domu do auta.

O deset minut později smykem zabrzdil před domem rodičů, přičemž městečkem projel vysoce nedovolenou rychlostí. Dům stál na kopci, kousíček nad minigolfem, a vypadal stejně, jako když byl malý. Rozrazil dveře auta a neobtěžoval se jejich zavíráním. Běžel rovnou ke dveřím. Na vteřinu se zastavil, hluboce se nadechl a hlasitě zabušil. Doufal, že otec bude doma. Jakkoliv byl sám nevěřící, nerad by to, co zamýšlel, dělal v kostele.

„Kdo je to?“ ozval se dobře známý tvrdý hlas z domu. Niclas vzal za kliku, jako obvykle nebylo zamčeno. Bez váhání vstoupil a zakřičel: „Kde jsi, ty zbabělce?“

„Co se proboha děje?“ Matka vyšla z kuchyně s talířem a utěrkou v ruce. Hned poté spatřil prkennou postavu svého otce, který se blížil z obývacího pokoje.

„Zeptej se ho,“ ukázal Niclas chvějící se rukou na otce, který na dálku vypadal stejně, jako když mu bylo sedmnáct.

„Nevím, o čem mluví,“ řekl otec a neoslovil syna přímo. „To je opravdu drzost, přijít si sem a řvát. To stačí, ať už se pakuje z domu.“

„Víš moc dobře, o čem mluvím, ty hnusný ďáble.“ Niclas ke své spokojenosti zahlédl, že sebou otec škubl. „Není nic zbabělejšího než se odvážit na dítě. Jestli jsi jí ublížil ty, tak dohlédnu, abys už nikdy nevylezl z díry, mizero!“

Matka vyděšeně hleděla z jednoho na druhého a najednou zaječela. Bylo to něco tak nečekaného, že Niclas zmlkl, a dokonce i otec zavřel pusu, i když chtěl nadávat.

„Byl by někdo z vás tak hodný a řekl mi, co se děje? Niclasi, přece sem nemůžeš jen tak vletět a křičet na otce. Jestli jde o Sáru, tak to musím vědět.“

Po několika nadechnutích a se skřípajícími zuby se Niclas konečně ozval: „Policie zjistila, že právě on“ – sotva na něho dokázal pohlédnout – „že tenhle darebák hulákal na Sáru a vyhrožoval jí. Den před její vraždou.“ Přemohl ho šílený vztek a zařval: „Zatraceně, jsi normální? Děsit sedmiletou holčičku a nazývat ji ‚ďáblovým semenem‘? Copak nechápeš, že to bylo ještě děcko? A mám věřit, že ses do ní pustil den před její smrtí čirou náhodou? Co?“

Pokročil k otci, který ucouvl. Asta zírala na manžela. „Mluví pravdu?“

„Já se nepotřebuju nikomu zpovídat. Zodpovím se jen svému Pánu,“ oznámil nadneseně a k synovi a manželce se obrátil zády.

„Nezkoušej to na mě a odpověz mi,“ řekla nečekaně. Niclas překvapeně pohlédl na svou matku, která s rukama v bok šla za otcem do obývacího pokoje. I Arne se zdál být silně překvapený, že se mu jeho žena opovážila vzepřít, a otvíral a zavíral ústa, aniž vydal hlásku.

„Odpověz mi, prosím,“ znovu ho vyzvala Asta. Blížila se k němu a Arne dál couval do pokoje. „Ty ses sešel se Sárou?“

„Ano,“ potvrdil trucovitě Arne v posledním pokusu nabýt ztracenou autoritu, kterou nezpochybnitelně požíval celých čtyřicet let.

„A copak jsi jí řekl?“ Zdálo se, že Asta vyrostla aspoň o metr přímo před jejich očima. Niclas sám viděl, že z ní jde strach, a byl si jistý, že otec to cítí stejně.

„Musel jsem se podívat, jestli je lepší než její otec. Jestli toho nezdědila víc po mně.“

„Po tobě?“ ušklíbla se Asta. „To by to vyhrála. Svatouškovští pochlebníci a domýšlivé ženy, to je tvoje příbuzenstvo. Není o co stát. A co jsi zjistil?“

Arne se ublíženě bránil: „Mlč, ženo, já pocházím ze zbožných lidí. A netrvalo dlouho, abych poznal, že to děvče nestojí za nic. Prostořeká a vzpurná, jak dívkám nesluší. Pokusil jsem se s ní promluvit o Bohu, ale vyplázla na mě jazyk. Řekl jsem jí několik pravdivých slov. To jsem měl plné právo. Když se o její výchovu nikdo nepostaral, bylo načase ji poučit.“

„Vyděsil jsi ji,“ ozval se Niclas a sevřel pěsti.

„Poznal jsem v ní ďábla,“ oznámil jim hrdě Arne.

„Ty prokletý…“ Niclas chtěl k němu přiskočit, ale přerušilo ho hlasité zabušení na dveře.

Čas se na okamžik zastavil. Niclas cítil, že se ocitl na kraji propasti. Kdyby se do svého otce pustil, už by ho nic nezastavilo. Tentokrát ne.

Vyšel z místnosti, aniž na kohokoliv z rodičů pohlédl, a otevřel dveře. Muž za nimi byl překvapen, že ho vidí.

„Ech… dobrý den. Martin Molin. Už jsme se setkali. Jsem policista. Chci si promluvit s vaším otcem.“

Niclas mlčky ustoupil stranou. Šel k autu a cítil, že se mu policistovy oči zapichují do zad.

„Kde je Martin?“ zeptal se Patrik.

„Jel do Fjällbacky,“ informovala ho Annika. „Charlotta bez nejmenších problémů identifikovala našeho ‚ošklivého člověka‘. Je to Sářin dědeček, Arne Antonsson. Podle ní to je blázen a se synem už zřejmě mnoho let nepromluvil.“

„Doufám, že Martin ověří jeho alibi, jak na dobu vraždy, tak i na incident s kočárkem.“

„Než odjel, ptal se mě ještě na přesný čas té včerejší události. Mezi jednou a půl druhou, že?“

„Ano. Skvělé, že se člověk může na někoho spolehnout.“

Annika přimhouřila oči. „Mellberg ještě pořád nevytahal Ernsta za uši? Byla jsem dost překvapená, když se tu ráno objevil. Čekala bych, že pokud ho rovnou nevykopne, bude aspoň postaven mimo službu.“

„Ano, myslel jsem, že právě proto ho včera poslal domů. Překvapilo mě stejně jako tebe, když jsem ho tu dnes zahlédl sedět, jako by se nechumelilo. Musím si o tom s Mellbergem promluvit. Tohle přece nemůže jen tak zatlouct. To bych tu musel skončit já,“ mezi obočím se mu vytvořila ostrá vráska.

„Takhle nemluv,“ vyděsila se Annika. „S Mellbergem si pohovoř, jistě má nějaký plán, co s ním.“

„Tomu ani sama nevěříš,“ namítl Patrik a Annika uhnula pohledem. Samozřejmě že měl pravdu, o tom vůbec nepochybovala. Raději změnila téma hovoru.

„Kdy budete znovu vyslýchat Kaje?“

„Chtěl jsem teď, ale rád bych u toho měl Martina…“

„Odjel před malou chvílí, tak tu hned nebude. Chtěla jsem ti to říct, ale měl jsi telefon…“

„Ano, ověřoval jsem Niclasovo včerejší alibi. Je neprůstřelné. Mezi dvanáctou a třetí byl na návštěvách pacientů, a to nejen podle svých záznamů. U každého z nich jsem si to ověřil.“

„Co z toho vyplývá?“

„To kdybych věděl,“ vzdychal Patrik a prsty si masíroval kořen nosu. „To nic nemění na tom, že nemůže prokázat alibi na pondělní dopoledne a že se ho pokusil zajistit lží. Včera to ale on v žádném případě být nemohl. Gösta se zeptá ostatních členů rodiny, kde byli oni tou dobou.“

„Předpokládám, že si to budeš zjišťovat i u Kaje?“

„To se spolehni. Také u jeho manželky a syna. Chci si s nimi promluvit po Kajově výslechu.“

„A přesto všechno může stále jít ještě o někoho úplně jiného, na koho jsme zatím nenarazili,“ podotkla Annika.

„Ano, to je nejhorší ze všeho. Honíme se za vlastním ocasem a vrah se nám doma vysmívá. Ale po včerejšku jsem si jistý, že on nebo ona je v naší blízkosti. Nejspíš někdo místní.“

„Anebo tu už vraha máme,“ kývla hlavou směrem k cele.

Patrik se usmál. „Také možné. Ale už dost klábosení, musím si s někým pohovořit o té bundičce…“

„Hodně štěstí,“ zavolala za ním.

„Dane! Dane!“ křičela Erika a slyšela ve svém hlase stoupající paniku. Zoufale hrabala mezi dečkami v kočárku, jako by se tam nějakým zázrakem mohla holčička ukrývat. Ale kočárek byl prázdný.

„Co je?“ Dan vyběhl a neklidně se kolem sebe rozhlížel. „Co se stalo? Proč křičíš?“

Erika se mu to snažila vysvětlit, ale jazyk měla tuhý a nedostala ze sebe ani slovo. Místo toho třesoucí se rukou ukázala na kočárek a Dan tam rychle pohlédl. Nevěřícně zíral do prázdného prostoru a viděla, že to i jemu začíná docházet.

„Kde je Mája? Zmizela? Co se…,“ nedořekl větu a divoce se kolem sebe rozhlédl. Erika se k němu v hrůze přitiskla a teď jí slova splývala ze rtů.

„Musíme ji najít! Kde je moje holčička? Co s ní je?“

„Pst… najdeme ji. Neboj se, určitě ji najdeme.“ Dan přemáhal vlastní paniku, aby mohl Eriku trochu uklidnit. Položil jí dlaň na rameno a pohlédl do očí.

„Musíme zachovat klid. Jdu ji hledat a ty zavolej na policii. Bude to v pořádku, uvidíš.“

Erika cítila, jak se jí hrudník pohybuje v křečovitém pokusu o dýchání, ale poslechla ho. Dan nechal domovní dveře otevřené a dovnitř proudil studený vzduch. Toho si nevšímala. Cítila jen ochromující strach a mozek jí přestával fungovat. Za nic na světě si nemohla vzpomenout, kam položila mobil, a běhala po obývacím pokoji a házela věci kolem sebe na zem. Pak uviděla, že leží uprostřed stolu, vrhla se k němu a tuhými prsty vyťukávala číslo. Vtom uslyšela Dana volat: „Eriko, našel jsem ji, mám ji.“

Odhodila telefon a hnala se ven. V punčochách přeběhla schody a letěla ke vjezdu. Rozrazila ji zima, ale nedbala toho. Viděla, že k ní Dan utíká od přední strany domu s něčím v náručí. K nebi stoupal nářek a Eriku zaplavila úleva. Mája křičela, tedy žije. Uběhla poslední metry, které ji od Dana dělily, a uchopila dítě. V pláči je k sobě přitiskla, ale v další vteřině klesla na kolena, položila Maju na zem, rozepnula jí červenou kombinézku a prohlížela ji. Vypadala nezraněná a teď bědovala ještě víc a mávala ručičkama i nožičkama. Stále ještě na kolenou ji Erika pozvedla a tiskla k sobě, zatímco slzy ulehčení se mísily s padajícím deštěm.

„Pojď, jdeme dovnitř. Budete úplně mokré,“ řekl Dan měkce a pomohl Erice na nohy. Nepustila dítě a pospíchala s ním do domu. Cítila takovou úlevu, jakou si v životě nedovedla představit. Jakoby předtím ztratila část těla, a tají teď znovu přirostla. Nepřestávala vzlykat, Dan ji hladil po rameni a uklidňoval ji.

„Kde jsi ji našel?“ vysoukala ze sebe.

„Ležela na zemi před domem.“

Jako by teprve teď oběma došlo, že s ní někdo hýbal. Z nějakého důvodu ji vytáhl z kočárku a spící dítě položil na zem. Erika hrůzou znovu začala vzlykat.

„Pst… už je po všem,“ uklidňoval ji Dan. „Našli jsme ji a zdá se, že je nezraněná. Hned ale musíme policii zavolat. Ty jsi to asi nestačila, že?“

Erika zavrtěla hlavou.

„Zavoláme Patrikovi,“ rozhodla. „Ale volej ty, já ji nepustím z ruky.“ Znovu ji k sobě přitiskla. Teprve teď si všimla něčeho, co dosud přehlížela. Pohlédla na přední stranu Danova svetru a oddálila Maju kousek od sebe, aby se na ni také mohla podívat.

„Co to je, to černé?“

Dan pohlédl na svoje špinavé oblečení, ale jen se zeptal: „Jaké má číslo?“

Erika chvějícím se hlasem odříkala číslo Patrikova mobilu. V nitru cítila děs.

Den následoval za dnem. Ochromoval ji pocit bezmoci. Nic mu neuniklo, hlídal každý její krok, každé slovo. Jeho násilí se stupňovalo. Otevřeně si užíval její bolesti a ponížení. Vzal si to, co chtěl a kdy chtěl, a její protesty ho nezajímaly. Ne snad, že by se vůbec o nějaké pokusila. Bylo zřejmé, že ztratil všechny zábrany, a v jeho očích probleskovalo něco, co budilo její instinkty nutné pro přežití. V ničem se mu nestavěla na odpor, jen když ji nechá žít.

Sama za sebe se se vším smířila. Trápily ji ale děti. Nesměly už docházet do školky a své dny prožívaly ve stejné stínové existenci jako ona sama. Bezmocně a nechápavě na ni hleděly vážnýma očima a cítila to jako obžalobu. Měly pravdu. Byla povinna je ochránit, měla udržet Lucase mimo jejich život přesně tak, jak se o to pokusila. Stačil však jediný okamžik strachu a podlehla své zbabělosti. Namluvila si, že to dělá kvůli nim, pro jejich bezpečnost. Věrna svému zvyku se vydala cestou zdánlivě nejmenšího odporu. Ale tentokrát se osudově spletla. Zvolila tu nejneschůdnější cestu a zavedla je všechny tři do katastrofy.

Někdy snila o tom, že ho zavraždí. Že ho předejde v tom, co začínala vidět jako nevyhnutelný konec. Během dlouhých nočních hodin, kdy se nedokázala uvolnit natolik, aby znovu upadla do spánku, ho pozorovala, jak spí. S požitkem si představovala, jak do něho vráží kuchyňský nůž. Nebo v rukou přímo hmatatelně cítila provaz, který mu předtím opatrně ovinula kolem krku, a stahovala smyčku. Ale zůstávalo jen u těchto lákavých snů. Něco v ní, možná právě její zbabělost, ji nutilo zůstat vedle něho ležet, zatímco hlavu měla plnou černých myšlenek.

Někdy si představovala Eričino dítě. Holčičku, kterou dosud neviděla. Záviděla jí. Dostane se jí stejného tepla a lásky, jakou jí samé Erika poskytovala, když byla malá. Tenkrát ale péči své starší sestry neuměla ocenit. Dusila ji a tísnila. Nedostatkem lásky jejich matky její srdce ztvrdlo natolik, že neumělo přijmout to, co jí Erika nabízela. Doufala, že Maja bude jiná. Navzdory geografické vzdálenosti i rozdílu věku věděla, že Erika zoufale potřebuje, aby jí někdo lásku oplácel. Anna ji vždycky považovala za silnou osobnost a ten pocit živil její trpkost. Teď, když sama byla slabší než kdykoliv předtím, viděla svou sestru takovou, jaká byla ve skutečnosti. Třesoucí se strachem, aby si nikdo nevšiml, že nebyly hodné lásky své matky. Kdyby jen mohla, sevřela by sestru do náruče a poděkovala za všechny roky její bezpodmínečné oddanosti. Ocenila by ji za její úzkost, hubování, když něco Anna dělala špatně, za starostlivý dohled, když byla příliš lehkomyslná. Za všechno, co ji dřív svazovalo. Jaká ironie. Nevěděla, co nátlak a závislost ve skutečnosti znamenají. Teď už ano.

Klíč v zámku ji vytrhl ze zamyšlení. Trhla sebou. Děti také ztuhly a přestaly si na zemi hrát. Anna se zvedla a šla se s ním setkat.

Arnold na něho starostlivě hleděl tmavými brýlemi proti slunci. Schwarzenegger. Terminátor. Kdyby dokázal být jako on! Cool. Stroj bez citů. Stále slyšel Runeho falešný starostlivý tón. Předstíranou péči. Starosti mu dělalo jen to, co si kdo bude o něm myslet.

Jak to říkal? Slyšel jsem strašlivé věci o Kajovi. Určitě jsou to jen pomluvy, ale přesto se tě musím zeptat. Nedovolil si něco vůči tobě nebo ostatním chlapcům? Třeba jestli se na vás nechodil dívat do sprchy, nebo něco takového? Sebastian se v duchu musel Runeho naivitě smát. Dívat se na ně ve sprše… To by snad nebylo tak strašné. Existovaly jiné věci, s nimiž musel žít. A co teprve teď, když všechno vypluje na povrch. Věděl, jak to funguje. Za půl dne to bude vědět celá škola, děvčata si na něho budou ukazovat a hihňat se, kluci budou mluvit o teplouších a naznačovat trapné pohyby rukou, když půjde kolem. Nikdo ho nepolituje, nepochopí, jak mu ve skutečnosti je.

Otočil hlavu doleva a pohlédl na jiný plakát. Clint Eastwood jako drsný Hany. Takovou pistoli by potřeboval. Nebo raději kolt. Mohl by to udělat jako ti kluci v USA. Vběhnout do školy v dlouhém černém plášti a všechny postřílet. Hlavně ty nejhorší. Ale věděl, že si s tou představou jen pohrává. Sám by nikomu nedokázal ublížit. Ve skutečnosti to nebyla jejich chyba. Mohl si naříkat jen na sebe. Měl to zastavit. Nějak si myslel, že Kaj pochopí, jak mu ubližuje, a přestane sám od sebe.

Všechno bylo složité. Kaje měl vlastně rád. Býval skvělý a choval se otcovsky. Dával mu to, co mu Rune neposkytl. Mohl si s ním popovídat. O škole, o děvčatech, o matce a Runovi, a Kaj ho objal kolem ramen a naslouchal mu. Až po čase to začalo být jiné.

V domě panovalo ticho. Rune odešel do práce, spokojený, že dostal potvrzeno to, co si sám myslel: Všechno to s Kajem jsou jen pomluvy bez podkladu. Jistě už sedí někde u kafe a hlasitě si stěžuje, jak ho policie bez důvodu odvezla.

Sebastian se zvedl z postele. Zastavil se ve dveřích a ohlédl se. Krátce pozdravil ty, co na něho zírali ze zdi: Clint, Sylvester, Arnold, Jean-Claude a Dolph. Ti byli takoví, jaký on být nedokázal. Na okamžik měl pocit, že mu zamávali.

Po setkání s otcem s ním lomcoval adrenalin. Hodlal se vypořádat i s někým dalším ze svého seznamu.

Sjel z kopce a na místě se zastavil, když viděl, že Jeanette je ve svém krámku a chystá zboží na provoz během Dušiček. Zaparkoval a vešel. Poprvé za celou dobu, kdy se stýkali, při pohledu na ni necítil žádné vzrušení. Jen trpkou nechuť vůči sobě i ní.

„Zatraceně, co mi to děláš?“

Jeanette se otočila a chladně na něj pohlédla. Zabouchl za sebou dveře tak prudce, až se rozhoupala cedule

„Otevřeno“.

„Nevím, o čem mluvíš,“ odbyla ho a obrátila se k němu zády. Vybalovala dál z krabice drobné předměty, které hodlala opatřit cenovkou a srovnat do regálu.

„Jistěže víš. Víš to úplně přesně. Byla jsi na policii a navykládala jsi jim nějakou pitomou historku o tom, že jsem tě přinutil lhát, abys mi poskytla alibi. Jak můžeš klesnout tak hluboko? Chceš se mi mstít, nebo tě jen baví působit mi problémy? Před týdnem jsem ztratil dceru a ty odmítáš pochopit, že už svou ženu nechci podvádět.“

„Moc jsi mi toho nasliboval,“ ozvala se s bojovným třpytem v očích. „Slíbil jsi mi, že se rozvedeš a že spolu budeme mít dítě. Slíbil jsi mi toho opravdu hodně, Niclasi.“

„Sakra proč jsem to asi dělal? Protože jsi to chtěla slyšet. Protože jsi ochotně roztahovala nohy, když jsem se zmínil o prstýnku a budoucnosti. Chtěl jsem se s tebou v posteli občas rozptýlit. Přece jsi nemohla být tak hloupá, abys všemu věřila. Byla to pro tebe stejná hra jako pro mě. Spala jsi už se spoustou ženáčů i přede mnou,“ řekl tvrdě a viděl, že se krčí při každém jeho slově. Nevadilo mu to. Překročil už hranici a nepotřeboval její city šetřit. Teď se hodila jen nepřikrášlená pravda a po tom, co mu udělala, si ji plně zaslouží.

„Ty zatracené hnusné prase,“ vyhrkla dívka a sáhla po první věci, kterou měla po ruce. V následující vteřině mu kolem hlavy proletěl porcelánový maják a dopadl do skleněné výlohy. Sklo se s příšerným rachotem vysypalo. Ticho, které pak nastalo, se rozléhalo mezi stěnami a Niclas s Jeanette na sebe vztekle zírali. Prudce dýchali. Pak se Niclas otočil a s předstíraným klidem vyšel z krámku. Pod nohama mu skřípaly střepy.

Nevěřícně sledoval, jak si balí kufr. Kdyby nebyla tak pevně rozhodnutá, možná by ji jeho pohled odradil. Arne se nikdy bezmocně netvářil. Ale vztek jí pomáhal skládat oblečení a rovnat je do největšího kufru, který v domě našla. Zatím nevěděla, jak ho dokáže vyvléct ven ani kam půjde. Teď jí to ale bylo jedno. Nemínila už ani o minutu déle žít s ním ve stejném domě. Konečně prohlédla. Pocit, který se vždycky bála si připustit, že všechno možná není takové, jak Arne tvrdí, v ní konečně převážil. Nebyl všemocný ani nejchytřejší. Jen slabý ubožák, který tyl z ostatních lidí. Ani jeho zbožnost nemohla být příliš hluboká. Asta teď konečně viděla, že Boží slovo používal tehdy, když se mu to hodilo. Pokud měl být Bůh jen jeho, tak o něj nestála.

„Asto, já tě nechápu. Proč to děláš?“ Hlas měl naříkavý a ani nečekal na odpověď. Stál ve dveřích, třel si ruce a neklidně přihlížel, jak její oblečení kousek po kousku mizí ze skříně a prádelníku. „Kam půjdeš? Přece nemáš kam jít!“ Teď prosil, ale bylo to tak nezvyklé, že se jen zachvěla ošklivostí. Snažila se nemyslet na všechny promarněné roky, naštěstí byla dost pragmatická. Co bylo, bylo. Teď už ale nemínila ztratit ani den svého života.

Arne si uvědomoval, že se mu situace vymyká z rukou, proto učinil ještě poslední pokus a řekl přísně: „Asto, přestaň s těmi hloupostmi. Hned to všechno dej zpátky.“

Na okamžik přerušila balení a upřela na něho pohled odrážející čtyřicetiletý útisk. Čišela z něj nenávist a opovržení. Ke své spokojenosti viděla, jak Arne couvl a scvrkl se jí před očima. Když se znovu ozval, promluvil tichým rezignovaným hlasem člověka, který pochopil, že prohrál.

„Já jsem nechtěl… Chci říct, neměl jsem s tím děvčetem tak mluvit, to teď vidím. Ale neprojevovala ani nejmenší respekt a tak se mi vzpírala, až jsem v tom okamžiku slyšel Boží hlas, který mě nabádá, že musím zasáhnout…“

Asta ho prudce přerušila: „Arne Antonssone! Bůh k tobě nikdy nemluvil a nikdy to neudělá. Jsi na to příliš slepý a hluchý. Čtyřicet let jsem poslouchala tvoje žvanění o tom, že jsi měl být knězem, jenomže otec propil peníze na tvé studium. Měl bys vědět, že žádné peníze nechyběly. Spravovala je tvoje matka a nedovolila, aby jich otec příliš mnoho utratil. Než zemřela, tak mi vyprávěla, že nehodlala peníze vyhodit z okna na tvé vzdělání. Možná nebyla moc hodná, ale jasně viděla, že by utrácela zbytečně, protože na to, aby ses stal knězem, jsi nikdy neměl.“

Arne zbledl, zalapal po dechu a zíral na ni. Na okamžik ji napadlo, že dostane infarkt, a proti její vůli ji to trochu obměkčilo. Ale pak se otočila na podpatku a vyšla ze dveří. Pomalu vydechla. Nedělalo jí žádnou radost ho zlomit, ale nedal jí na vybranou.

Göteborg 1954

Nemohla pochopit, jak to, že pořád něco dělá špatně. Znovu byla zavřená ve sklepě a ve tmě ji šrámy na zadečku bolely ještě víc. Způsobila jí je spona pásku a ten konec matka používala, jen když se na ni strašně zlobila. Opravdu nechápala, co je tak strašně špatného na tom, vzít si jen docela malý, maličký koláček. Vypadaly tak chutně a kuchařka jich upekla tolik, že nemohlo být ani vidět, když jich bylo o jeden méně. Někdy ji napadlo, že matka prostě vycítí, když chce vsunout něco dobrého do úst. Nehlučně se za ní objeví přesně v tom okamžiku, kdy její ruka po něčem sahá, a pak bylo třeba jen doufat, že bude dobře naložená a trest nebude tak hrozný.

Zpočátku se prosebně dívala na otce, ale když ji matka trestala, jen vždycky uhnul pohledem, vzal si noviny a sedl si na verandu. Druh trestu matka volila podle své okamžité chuti. V otcovu pomoc dívka už dávno přestala doufat.

Třásla se zimou. Malé zašramocení se jí v představách měnilo v obrovské myši a veliké pavouky a přímo cítila, že se k ní přibližují. Pořád musela být na stráži. Nevěděla, jak dlouho tu ve tmě sedí, ale podle toho, jak jí kručelo v žaludku, už jistě uplynulo mnoho hodin. Byla pořád hladová a to byl důvod matčiných trestů. Její tělo bez ustání toužilo po jídle a sladkostech. Teď ovšem měla v ústech chuť něčeho trpkého, suchého a ošklivého, co jí matka na lžičce vždycky vnutila poté, co ji přestala bít. Potom ji poslala do sklepa. Říkala, že musí ještě spolknout svou potupu. Také jí tvrdila, že ji trestá pro její vlastní dobro. Když je děvče tlusté, nepodívá se na ni ani jeden muž a zůstane celý život sama.

Ve skutečnosti nechápala, co je na tom tak strašného. Matka na otce nikdy nepohleděla s radostí v očích a ani jeden z těch mužů, kteří se nakrucovali kolem její hubené postavy a dělali jí komplimenty, jí zřejmě žádné velké potěšení nepřinášel. Ne, raději by žila sama než v takovém chladu, jaký vládl mezi rodiči. Možná právě proto ji sladkosti a dobroty tolik lákaly. Třeba by pomohly vytvořit tlustý ochranný obal pod její kůží, citlivou vůči matčiným neustálým výčitkám a trestům. Už dlouho věděla, že je jiná, než matka očekává. Přinejmenším jí to matka mnohokrát říkala. Ale ona se opravdu snažila. Dělala všechno, co po ní matka chtěla, a snažila se i vyhladovět, aby jí zmizel tuk, který se na jejím těle neúprosně usazoval. Nic nepomáhalo.

Časem pochopila, kdo za všechno může. Matka jí vysvětlila, že to je otec, kdo má tak vysoké požadavky, a ona proto na ni musí být tak přísná. Zpočátku jí to připadalo podivné. Otec na ni nikdy nezvýšil hlas a vypadal příliš slabý na to, aby po matce něco mohl chtít, ale čím častěji jí to opakovala, tím víc tomu začínala věřit a otce nenávidět. Kdyby nebyl tak zlý, matka by na ni směla být hodná a přestala by ji bít. Všechno by bylo lepší. Ona by pak jistě tolik nejedla a byla by štíhlá a stejně krásná jako matka. Otec by na ně byl pyšný. Ale matka se občas večer v pláči vplížila do jejího pokoje a šeptem jí vypravovala, jak je pro ni bolestné, že ji musí trestat. Nazývala ji „drahouškem“, jako když byla docela malá, a slibovala jí, že brzy bude všechno jiné. Člověk musí dělat to, co musí, říkávala jí a objímala ji, což bylo tak nezvyklé, že zpočátku seděla jako socha a nedovedla jí objetí oplatit. Dodatečně pak po takových chvílích toužila a představovala si matčiny štíhlé paže kolem svého krku a na obličeji cítila její uslzené tváře. V těch okamžicích měla pocit, že ji matka potřebuje.

Když seděla ve tmě ve sklepě, její nenávist měnila otce na monstrum. Ve dne, za světla, svou nevraživost ukrývala. Usmívala se a hrála si. Ale dole ve tmě netvor rostl. Vlastně jí s ním bylo docela dobře. Časem se stal jejím jediným přítelem.

„Už můžeš nahoru,“ ozvalo se ode dveří do sklepa. Hlas zná klidně a studeně. Příšeru opustila ve sklepě. Počká tu na ni do příště.

Zpráva přišla v okamžiku, kdy si chtěl Patrik přivést Kaje k výslechu. Chvíli tiše poslouchal a pak šel pro Martina. Před jeho dveřmi si připomněl, že podle Anniky odjel do Fjällbacky, a v duchu zaklel, když si uvědomil, že musí s sebou vzít Göstu. Ernst nepřicházel v úvahu. Jen pomyšlení na něho mu zvedalo žluč až do krku. Ten chlap dobře věděl, proč mu raději nešel na oči.

Měl ale štěstí. Než došel ke Göstovým dveřím, zaslechl z recepce Martinův hlas a pospíšil za ním.

„To je skvělé, že jsi tu. Nedoufal jsem, že se vrátíš tak brzy. Hned vyjedeme.“

„Co se stalo?“ zeptal se Martin a běžel za Patrikem, který ve dveřích jen rychle mávl na Anniku za skleněnou přepážkou.

„Oběsil se nějaký kluk. Nechal dopis, ve kterém se zmiňuje o Kajovi.“

„Ech… zatraceně!“ Patrik sedl za volant policejního auta a na střechu upevnil modré světlo. Martin si připadal jako stará tetka, když se automaticky natáhl po držadle nad dveřmi pravého sedadla, ale s Patrikem za volantem šlo v takových chvílích o čisté přežití.

O patnáct minut později zahnuli k domu Rydénových v části Fjällbacky, které se z nějakého důvodu říkalo „V močálu“. Před nízkou cihlovou vilkou parkovala záchranka, z jejíchž zadních dveří personál právě vysouval lehátko. Po vjezdu běhal sem a tam drobný muž po čtyřicítce s prořídlými vlasy, který byl zjevně v šoku. Než oba policisti zaparkovali, došel k němu jeden z ošetřovatelů, hodil přes něj deku a snažil se ho uklidnit. Zřejmě nakonec uspěl, protože muž se těsně zahalil a klesl na nízkou kamennou zídku, která oddělovala vjezd od záhonu.

S personálem záchranky se setkali už i dříve a teď se nikdo nezdržoval představováním. Jen se krátce pozdravili.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Patrik.

„Nevlastní otec se vrátil domů a našel syna v garáži. Oběsil se.“

Jeden z mužů kývl k vratům garáže, které někdo stáhl, aby tam nebylo z ulice vidět.

Patrik pohlédl na drobného muže sedícího o pár metrů dál a pomyslel si, že má za sebou zážitek, který by žádný člověk neměl nikdy poznat. Muž se třásl zimnicí a Patrik to rozpoznával jako jeden z příznaků šokového stavu. Ale o něho se už postarají zdravotníci ze záchranky.

„Můžeme dovnitř?“

„Ano, chtěli jsme, abyste si místo prohlédli, než ho odvezeme. Visí tam už několik hodin, takže nebyl důvod ke spěchu. Stáhli jsme pak zase vrata garáže, aby dovnitř nikdo neviděl.“

Patrik mu poklepal na rameno. „To bylo správné. Vzhledem k tomu, že to může souviset s naším současným vyšetřováním vraždy, zavolal jsem sem i techniky. Proto je dobře, že jste ho neodřízli. Budou tu jistě každým okamžikem a nechtěli by, abychom jim tam šlapali. Navrhuji, abych dovnitř šel jen já s Martinem – vy zatím počkejte venku. Máte situaci pod kontrolou?“ pokývl směrem k nevlastnímu otci.

„Stará se o něho Johnny. Muž je ještě v šoku, ale za chvíli s ním jistě budete moct mluvit. Řekl nám, že v chlapcově pokoji našel dopis, a protože nic neměl v ruce, když vyšel ven, tak ještě zřejmě leží na místě.“

„Skvělé.“ Patrik šel pomalu ke garážovým vratům. Obrnil se, když je otevíral.

Pohled byl tak strašný, jak se obával. Za sebou slyšel, že se Martin prudce nadechl.

Patrik měl na okamžik pocit, že chlapec hledí přímo na ně, a musel se hodně ovládat, aby se neobrátil a neutekl. Zaslechl, že se Martin zajíkl, a napadlo ho, že ho měl varovat, ale na to už bylo pozdě. Otočil se a ještě zahlédl, jak kolega běží ven a za nejbližším keřem zvrací.

U policejního auta zabrzdil další vůz, přijeli technici. Opatrně se pohnul, aby ho nehubovali, a především aby nesetřel stopy pro případ, že by všechno nebylo takové, jak to na první pohled vypadalo. Ale nic nenasvědčovalo, že by nešlo o sebevraždu. Z háku na stropě visel tlustý provaz, otočený kolem chlapcova krku, a na zemi ležela převrácená židle. Patrně kuchyňská, kterou si přinesl z domu. Sedátko bylo polstrované látkou se vzorem brusinek, jejichž svěžest byla v ostrém kontrastu s příšernou scénou.

Patrik za sebou zaslechl známý hlas: „Chudák, ten tedy nebyl moc starý.“ Torbjörn Ruud, šéf technického týmu z Uddevally, vešel do garáže a pohlédl na Sebastiana.

„Čtrnáct let,“ doplnil Patrik a na chvíli se odmlčel. Bylo těžko pochopitelné, že tak mladý chlapec si může život zprotivit natolik, že jediným únikem je smrt.

„Je nějaký důvod si myslet, že to nebyla sebevražda?“ zeptal se Torbjörn a připravoval si kameru.

„Ne, žádný,“ odpověděl Patrik. „Dokonce existuje nějaký dopis, který jsem ale ještě neviděl. Je v něm uvedeno jméno osoby, kterou vyšetřujeme pro podezření z vraždy, takže bych nic nechtěl ponechat náhodě.“

„To děvčátko?“ otázal se Torbjörn a Patrik přikývl.

„Dobře. Jinými slovy případ budeme šetřit jako podezřelé úmrtí. Řekni některému z techniků, aby se o dopis postaral, než na něj někdo sáhne.“

„Ano, hned.“ Patrik cítil ulehčení, že může odejít z garáže. Šel rovnou za Martinem, který si rozpačitě otíral ústa papírovými kapesníky.

„Promiň,“ omlouval se a pochmurně hleděl na své potřísněné boty.

„To nic, mně se to také stalo,“ ujistil ho Patrik. „Teď se o něho postarají technici a potom zdravotníci. Jdu se podívat po tom dopise, zkus pohovořit s otcem.“

Martin přikývl a sehnul se, aby se trochu očistil. Patrik mávl na techničku z Uddevally. Vzala si tašku s výbavou a beze slova šla za ním.

Dům byl pochmurně tichý. Chlapcův otec je sledoval pohledem, když vešli do domovních dveří. Patrik se rozhlédl kolem sebe.

„Hádám, že to bude v patře,“ usoudila technická Eva. Byla jednou z těch, co prohledávali koupelnu Florinových.

„Ano, tady dole nic nevypadá na chlapcův pokoj, máš pravdu.“

Šli po schodech nahoru a Patrikovi se vybavila vzpomínka na dům, v němž sám vyrůstal. Oba zjevně pocházely z téže doby a dobře poznával styl s tkanými tapetami na zdech a světlým borovicovým schodištěm se širokým zábradlím.

Eva měla dobrý odhad. Nahoře byly otevřené dveře do místnosti, která nepochybně náležela chlapci. Dveře, zdi a dokonce i strop byly polepené plakáty, na nichž dominovalo stejné téma. Chlapec zjevně miloval akční hrdiny. Ty, kteří nejdříve udeřili, a teprve potom mluvili. Byli tu téměř samí muži, ale našla se mezi nimi i jedna žena, Angelina Jolie jako Lara Croft. Patrik se domníval, že Sebastian měl k vyvěšení jejího plakátu víc důvodů než jen její sílu, přesněji řečeno dva. Ale to mu rozhodně nevyčítal.

Na psacím stole ležel bílý list papíru a připomněl jim vážnost okamžiku. Eva si navlékla tenké plastové rukavice, z tašky vytáhla průhledný sáček, list vzala opatrně dvěma prsty za růžek a vložila do sáčku. Pak ho přistrčila k Patrikovi. Teď si ho mohl přečíst, aniž by na něm zanechal případné otisky.

Mlčky ho proběhl očima. Bolest mezi řádky s ním pořádně zatřásla. Ale ovládl se a přesunul dopis Evě. Nepochyboval o tom, že je pravý.

Cítil strašný hněv, ale i odhodlání. Nemůže sice Sebastianovi najmout Schwarzeneggera v módních slunečních brýlích, který by zjednal spravedlnost, ale postará se o ni on sám. Zadoufal, že to dokáže.

Ozval se jeho mobil a Patrik trochu nepřítomně odpověděl, stále ještě hluboce rozrušený chlapcovou nesmyslnou smrtí. Překvapilo ho, když ve sluchátku slyšel Danův hlas. Eričin kamarád mu nikdy nevolal. Jeho údiv ale okamžitě vystřídalo ohromení.

Protože byl dosud plný adrenalinu, pomyslel si Niclas, že by si měl všechno pracné odbýt najednou, než převáží touha se nepříjemnostem vyhnout. Za mnoho chyb ve svém životě mohl děkovat právě své nechuti vystavovat se konfliktům. Uvědomil si, že za všechno dobré vděčí jen Charlottě.

Když zahnul k domu, přinutil se několik minut sedět v klidu a vydýchat se. Potřeboval si promyslet, co jí řekne. Musí najít správná slova. Od té doby, co se jí přiznal k nevěře s Jeanette, se propast mezi nimi prohlubovala každou minutou. Trhliny v jejich vztahu se objevily i před tím doznáním, ještě před Sářinou smrtí, a není divu, že se zvětšovaly. Brzy by už mohlo být příliš pozdě. Tajemství, o něž se dělili, proces jen zrychlovalo. Právě tam musí začít. Upřímnost je jediná záchrana. A poprvé za dlouhou dobu, možná vůbec poprvé v životě, si byl jistý tím, co chce.

Pomalu vystoupil z auta. Stále ještě musel bojovat s pocitem, že nejlepší by bylo od všeho utéct, odjet do ordinace a věnovat se své práci, objímat jinou ženu, vrátit se do důvěrně známého teritoria. Ale tu chuť potlačil, zrychlil krok a vešel do dveří.

Shora slyšel tlumené hlasy a pochopil, že Lilian je u Stiga. Měl štěstí. Nerad by se znovu vystavil palbě jejích otázek, proto zavřel dveře tak tiše, jak jen dokázal, aby ho nahoře neuslyšela.

Charlotta na něho překvapeně pohlédla, když sešel dolů. „Ty jsi doma?“

„Myslím si, že bychom si měli promluvit.“

„Neřekli jsme si už toho dost?“ zeptala se lhostejně a dál skládala prádlo. Albin seděl vedle ní na zemi se svými hračkami. Charlotta vypadala unavená, bez života. Dobře věděl, že v noci sebou hází a hodiny leží bez spánku, i když předstíral, že to nevidí. Nepromluvil s ní, nepohladil ji, nevzal ji do náruče. Pod očima měla tmavé kruhy a zhubla. Kolikrát ho tajně napadlo, že by se k tomu měla odhodlat, ale teď by dal cokoliv za to, aby byla zakulacená jako dřív.

Sedl si vedle ní na postel a vzal ji za ruku. Její překvapený výraz mu naznačil, že to už dlouho neudělal. Bylo to dokonce tak nezvyklé a nemotorné gesto, že ji málem zase pustil. Ale podržel ji a spustil: „Jsem strašně smutný, Charlotto. Kvůli všemu. Pro všechny ty roky, kdy jsem se ti vzdaloval fyzicky i psychicky, kdy jsem ti v duchu dokonce vyčítal to, co byla jen má chyba, všechny přešlapy, všechno, co jsem dával někomu jinému než tobě. Mrzí mě, že jsem pro nás dřív nenašel jiný dům, že jsem ti dost nenaslouchal a dost tě nemiloval. Pro to všechno jsem strašně smutný. To, co se stalo, už změnit nemůžu, ale slibuju ti, že odteď už bude všechno jiné. Věříš mi? Charlotto, prosím tě, řekni, že mi důvěřuješ.“

Zvedla hlavu a pohlédla na něho. Oči se jí zalily slzami.

„Ano, věřím ti. Kvůli Sáře ti věřím.“

Jen přikývl, nedokázal promluvit. Pak si odkašlal. „Jednu věc ale musíme udělat. Myslel jsem na to a vím, že nemůžeme dál žít s tajemstvím. Ve tmě žijí příšery.“

Po krátkém zaváhání přikývla. S povzdechem si opřela hlavu o jeho rameno a uvolnila se.

Seděli tak dlouho.

V pěti minutách byl doma. Dlouze objímal Eriku a Maju a vděčně tiskl Danovi ruku.

„Ještě štěstí, že jsi tu právě byl,“ ozval se a v duchu Dana zařadil nahoru na žebříček lidí, k nimž cítil hlubokou vděčnost.

„Vůbec nechápu, kdo něco takového mohl udělat! A proč.“

Patrik seděl na gauči vedle Eriky a tiskl jí ruku. Po malém zaváhání poznamenal: „Patrně to má nějakou souvislost se Sářinou vraždou.“

Erika sebou škubla. „Cože? Proč myslíš? Proč by…?“

Patrik ukázal na Majinu kombinézku, ležící na zemi. „Vypadá to jako popel.“ Hlas se mu zadrhl a musel si odkašlat, aby mohl pokračovat. „Sára měla popel v plicích a došlo i k…,“ hledal vhodné slovo, „… k podobné nehodě s jiným malým dítětem. Mělo na sobě stejný popel.“

„Ale…?“ Erika vypadala jako živoucí otazník. Vůbec nic nechápala.

„Ano, já vím,“ kývl Patrik unaveně a přejel si dlaní přes oči. „Také tomu nerozumím. Odeslali jsme popel, nalezený na tom dítěti, k analýze, jestli má totéž složení jako ten u Sáry. Ještě nemáme odpověď. Musím tam poslat i Majinu kombinézu.“

Erika němě přikývla. Panika se změnila ve strnulost a Patrik ji pevně objal. „Zavolám do práce a řeknu, že už dnes nepřijdu. Musím jen do laboratoře dát odeslat kombinézu, aby mohli ihned začít s analýzou. Pachatele dostaneme za mříže,“ řekl tvrdě a byl to slib, který dával současně Erice i sobě. Jeho dcera je sice v pořádku, ale ohavnost činu mu vnucovala nepříjemný pocit, že ten, koho hledají, je hodně psychicky narušený.

„Mohl bys tu chvíli počkat, než se vrátím?“ zeptal se Dana, a ten přikývl.

„Určitě. Tak dlouho, jak bude třeba.“

Patrik políbil Eriku na tvář a něžně pohladil Maju. Sbalil kombinézu, vzal si bundu a vyběhl ven. Chtěl být co nejdřív zase zpět.

Göteborg 1954

Děvče bylo beznadějné. Agnes v nitru zavzdychala. Tolik nadějí v ni vkládala, tolik snů. Jako malá byla opravdu sladká, s tmavými vlásky, a snadno mohla být pokládána za její dceru. Agnes ji pojmenovala Mary. Jednak jí to připomínalo roky ve Státech a postavení, které tam tou dobou měla, a také to bylo krásné jméno pro okouzlující holčičku.

Ale po několika letech se něco stalo. Dítě začalo růst do šířky a její kouzelné tahy měnila tloušťka. Agnes se to hnusilo. Už ve čtyřech letech se holčičce začala třást stehýnka a tvářičky jí visely jako řeznickému psu.

Neustále chtěla jíst. Bůhví, že Agnes dělala, co mohla. Jenomže nic nefungovalo. Schovávala před ní jídlo a zamykala spíž, ale Mary byla jako myšička a vždycky si našla něco, co mohla strčit do pusy. Teď v deseti letech to byla hora sádla. Ani hodiny zavírání do sklepa neměly patřičně odstrašující efekt, naopak se nahoru vracela ještě hladovější.

Agnes to prostě nechápala. Vždycky jí nesmírně záleželo na vzhledu, i proto, že jí to umožnilo mít všechno, co si přála. Nechápala, jak se někdo může ničit dobrovolně.

Občas litovala, že si tenkrát na nábřeží děvčátko odvedla. Ale jen částečně. Fungovalo to totiž přesně tak, jak zamýšlela. Nikdo nemohl odolat bohaté vdově s okouzlující holčičkou a netrvalo jí déle než tři měsíce, než našla muže, který jí byl ochoten poskytnout žádaný životní standard. Přijel do Fjällbacky v červenci na týdenní dovolenou a Agnes ho uchvátila natolik, že ji už po dvou měsících požádal o ruku. S předstíranou skromností nabídku přijala a po tichém sňatku se s dcerou přestěhovala do Göteborgu, kde měl velký byt na Vášově ulici. Dům ve Fjällbace znovu pronajala a hluboce si oddechla, že se zbavila měsíců izolovanosti v malém městě. Nemohla zabránit ani tomu, aby si lidé neustále nepřipomínali její minulost. Uplynul už dlouhý čas, přesto Anders a dvojčata dosud žili v jejich paměti a nepřestávali litovat té strašné události. Jedna dáma měla dokonce tu drzost, že se ji zeptala, jak dokáže žít na místě, kde se její rodině stalo takové neštěstí. Tou dobou už měla Akeho bezpečně na háčku, tak si mohla dovolit její komentář ignorovat a odkráčet. Jistě se o tom mluvilo, ale to jí už bylo jedno. Dosáhla svého cíle. Ake zastával vysoké postavení v pojišťovnictví a mohl jí poskytnout veškerý komfort. Nezdálo se, že by žil příliš společensky, ale to se jí jistě brzy podaří změnit. Agnes si přála, aby byla znovu po dlouhé době středem zájmu. Chtěla tančit, pít šampaňské, mít krásné oblečení a šperky, které by jí už nikdo nevzal. Úspěšně vymazávala vzpomínky na svou minulost do té míry, že jí začínala připadat jako nepříjemný, vzdálený sen.

Ale život si s ní znovu zlomyslně pohrál. Jiskřivých mejdanů tolik nebylo, ani záplavy šperků. Ake se projevil jako notorický lakomec a musela se s ním dohadovat o každé öre. Neskrýval svou nespokojenost, když půl roku po svatbě dostala telegram se sdělením, že o majetek zemřelého manžela přišla kvůli neúspěšným burzovním spekulacím člověka, který ho spravoval. Přirozeně, telegram si poslala sama, a byla na sebe pyšná, jak to před manželem sehrála včetně dramatického omdlení. Nepočítala ale s tím, že bude Ake reagovat tak prudce, a začala ho podezřívat, jestli její očekávaný majetek nehrál při jeho dvoření větší roli, než by věřila. Ale pro oba bylo rozhodnuto a teď museli spolu vyjít nejlíp, jak to šlo.

Zpočátku ji jeho lakotnost a absolutní nedostatek jakékoliv iniciativy iritovaly. Nejraději seděl doma, večer za večerem, najedl se u svého stolu, přečetl si noviny a někdy pár kapitol z nějaké knihy. Pak se navlékl do pyžama a před devátou zmizel v posteli. Během první doby jejich manželství se po ní v posteli sápal večer co večer, ale teď k tomu k jejímu ulehčení nedocházelo častěji než dvakrát do měsíce. Vždycky zhasl a ani si nesvlékl pyžamový kabátek. Všimla si ale, že příští ráno z něho vždycky snadněji vyrazila nějaké peníze na svou útratu, a proto takovou příležitost nikdy nepromarnila.

S postupujícími roky se její podrážděnost měnila v nenávist a začala hledat vhodný prostředek, jak se mu pomstít. Když si povšimla, že ho Mary poutá čím dál víc, usoudila, že na to přišla. Věděla, že Akemu silně vadí, jak dítě trestá, ale i to, že se bojí konfliktů a neodváží se Mary zastat. S velkým potěšením tedy dítě pomalu, ale jistě zpracovávala proti němu.

Mary toužila po pozornosti a něžnosti, a ty jí v malých kapkách poskytovala současně s kapkami jedu v podobě lží o nevlastním otci. Viděla, že se v ní nenávist zakořenila a roste.

Chudák Ake netušil, kde udělal chybu. Viděl, že se mu dítě čím dál víc vzdaluje, a v jeho očích četl opovržení. Možná ho i napadlo, že za to může Agnes, ale nedokázal vyhmátnout, jak proti němu Mary navádí. Povídal si s ní tak často, jak to šlo, a dokonce se její přízeň pokusil kupovat občasným tajným pamlskem, po němž toužila. Nepomohlo to a dítě se mu neoblomně vzdalovalo. Tím více rostla jeho trpkost vůči manželce. Osm let po svatbě už věděl, že udělal velkou chybu, ale nemohl to změnit. I když Mary o něm nechtěla ani slyšet, byl si jistý, že je její jedinou jistotou. Kdyby zmizel z jejího života, dopadla by špatně. O manželce si už iluze nedělal.

Agnes si toho všeho byla vědoma. Měla zvláštní intuici a uměla v lidech číst jako v otevřené knize.

Seděla před zrcadlem a upravovala se. Aniž by Ake něco tušil, v posledním půl roce prožívala vášnivou romanci s jedním z jeho nejbližších přátel. Vyčesala si černé kadeře, dosud stále bez jediného šedivého vlasu, a kápla si trochu parfému za uši, na zápěstí a do žlábku mezi prsy. Na sobě měla černé spodní prádlo s krajkami a dosud se mohla pochlubit postavou, jakou by jí mohlo závidět mnoho mladých dívek.

Těšila se na schůzku, k níž mělo jako obvykle dojít v hotelu Eggers. Per-Erik byl na rozdíl od Akeho opravdový muž a k její spokojenosti stále častěji mluvil o tom, že se se svou manželkou rozvede. Nebyla tak naivní, aby bezvýhradně věřila takovým slibům ženatého muže, ale nepochybovala, že vysoce oceňuje její schopnosti v posteli. Jeho zakulacená malá manželka jí v tomto směru nemohla konkurovat.

Zbýval tu jen problém, co s Akem. Mozek jí pracoval na plné obrátky.

V zrcadle zahlédla dceřin kyprý obličej a velké oči, které na ni hladově hleděly.

Přesto, že se převlékl a dlouze osprchoval, měl Martin po včerejšku pořád pocit, že cítí zvratky. Napřed ta sebevražda a potom Patrikovo sdělení o tom, co se stalo u nich doma, s ním pořádně otřásly a cítil velikou bezmoc. Měli v poslední době mnoho podivných stop, všechno se událo najednou. Neuměl si představit, jak všechny nitky dokážou rozplést.

Před Patrikovými dveřmi zaváhal. Když pomyslel na to, co se stalo, pochyboval, že dnes přijde do práce. Opatrně zaklepal.

„Pojď dál,“ zavolal Patrik a Martin vklouzl dovnitř.

„Nevěděl jsem, jestli tu dnes vůbec budeš. Myslel jsem si, že spíš zůstaneš u Eriky a Maji.“

„To bych rád. Ale ještě víc chci konečně chytit psychopata, co to všechno dělá.“

„Byla Erika ochotná zůstat doma sama?“ zeptal se opatrně Martin, protože netušil, jestli si to Patrik nevyloží jako přílišnou zvědavost.

„Byl bych klidnější, kdyby u ní někdo mohl být, ale tvrdila, že to je v pořádku. Zavolal jsem jejímu kamarádovi Danovi, který byl u nás včera, když se to stalo, a ten slíbil, že se zastaví.“

„Stopy žádné?“

„Bohužel tou dobou pršelo a všechno se spláchlo. Odeslal jsem ale Majinu kombinézku s popelem, takže budeme vědět, oč jde. Je to podle mě jen formalita, protože by to byla příliš velká náhoda, kdyby spolu všechno nesouviselo.“

„Ale proč právě Maja?“

„Netuším. Zřejmě to bylo varování, které patřilo mně. Kvůli něčemu, co jsem udělal nebo neudělal během vyšetřování. Nevím,“ opakoval frustrovaně. „Ale můžeme jedině pokračovat plnou parou a co nejdřív všechno vyřešit. Do té doby si asi nikdo z nás neodpočine.“

„Co budeme dělat nejdřív? Vyslýchat Kaje?“

„Ano,“ ostře souhlasil Patrik. „Pustíme se do něj.“

„Ale je ti jasné, že včera už Kaj seděl za mřížemi, když…“

„Naprosto,“ přerušil ho Patrik otráveně. „Ale to neznamená, že do toho není namočený nebo nemá na svědomí jiné věci.“

„Dobře, chtěl jsem se jen ujistit,“ zvedl Martin dlaně nahoru. „Pověsím si bundu a hned se vrátím.“

Patrik si posbíral, co si chtěl vzít do výslechové místnosti, když vtom se ozval domácí telefon. Na displeji viděl, že volá Annika, a zvedl sluchátko v naději, že to nebude nic důležitého. Už se opravdu těšil, jak se vypořádá s tím zadrženým darebákem.

„Ano?“ zeptal se stručně, možná až příliš, ale Annika je zvyklá a neurazí se. Aspoň doufal.

Poslouchal však se zvyšujícím se zájmem a nakonec ji požádal: „Dobře, pošli je za mnou.“

Rychle zaběhl za Martinem, který se připravoval k výslechu, a informoval ho: „Přišli za mnou Charlotta s Niclasem. O chvíli výslech odložíme.“

Aniž čekal na odpověď, vrátil se k sobě. O několik vteřin později zaslechl kroky a tiché mumlání na chodbě. Sářini rodiče vstoupili k němu a Patrika šokovalo, jak zbědované Charlotta vypadá. Od té doby, co ji viděl naposled, hrozně zestárla a oblečení na ní přímo viselo. Také Niclas působil unaveně a špatně, ale přece jen ne tak hrozně jako jeho žena. Sedli si na židle pro návštěvy a v následujícím tichu Patrik uvažoval, co je tak důležité, že sem přišli bez ohlášení.

Mluvit začal Niclas. „My… jsme vám lhali. Nebo lépe řečeno, něco jsme vám zatajili, a to bylo stejně špatné, jako kdybychom lhali. Jde o ta Albínova zranění. Jak jste si mysleli… nebo možná mysleli…, že jsem mu je způsobil já…“ Zdálo se, že hledá další slova, ale Charlotta pokračovala místo něho.

„Byla to Sára.“ Tón byl mechanický, oproštěný od všech citů. Patrik na židli poskočil. Něco takového skutečně nečekal.

„Sára?“ ozval se nechápavě.

„Ano,“ potvrdila Charlotta. „Jak víte, měla určité problémy. Těžko kontrolovala svou impulzivitu a občas mívala strašné záchvaty vzteku. Než se narodil Albin, obracela své výpady proti nám, ale my jsme byli velcí a uměli jsme se bránit tak, aby nezranila ani nás, ani sebe. Ale když se narodil Albin…,“ hlas se jí zlomil a Charlotta se zahleděla na své ruce, které se jí chvěly na kolenou.

„Po jeho narození to eskalovalo mimo naši kontrolu,“ pokračoval Niclas. „Bláhově jsme se domnívali, že by na ni mohl mít malý sourozenec pozitivní vliv. Dodatečně vidíme, že to bylo opravdu naivní. Nenáviděla jeho, i každou chvíli, kterou jsme mu věnovali. Využila jakoukoliv příležitost, kdy mu mohla ublížit, a i když jsme se snažili být stále s ním…, byla strašně rychlá.“ Pohlédl na Charlottu, která němě přikývla.

Niclas pokračoval: „Zkusili jsme všechno. Kurátor, psycholog, odbourávání agrese, podávání léků. Není nic, o co bychom se nepokusili. Změnit stravu, odejmout všechen cukr a sacharidy, které mohly podle některých zdrojů její agresivitu ovlivňovat, ale nic, naprosto nic nefungovalo. Už jsme nevěděli, co dělat. Dříve nebo později mohla Albina zranit skutečně vážně. Nechtěli jsme ji poslat z domu. Kam by šla? Když se pak uvolnilo místo ve Fjällbace, napadlo nás, že by to možná bylo řešení. Změna prostředí, blízkost Charlottiny matky a Stiga, kteří nám mohli pomáhat. Vypadalo to perfektně.“

V této chvíli se zlomil Niclasovi hlas, Charlotta mu položila ruku na paži a lehce ji stiskla. Prožili si spolu peklo a svým způsobem v něm dosud vězeli.

„Omlouvám se, ale musím se vás zeptat, jestli své sdělení můžete nějak dokázat,“ ozval se Patrik.

„Chápeme vaši otázku,“ přikývl Niclas. „Vzali jsme s sebou seznam lidí, s nimiž jsme ohledně Sáry byli v kontaktu. Zavolali jsme jim a řekli, že se jich bude vyptávat policie a aby se nedrželi lékařského tajemství a poskytli vám všechny informace.“

Podal seznam Patrikovi, který mlčky přikývl. Nepochyboval ani vteřinu o tom, že mu řekli čistou pravdu, ale přesto ji bylo třeba potvrdit.

„Došli jste někam s Kajem?“ zeptala se po chvíli váhavě Charlotta.

„Vyslýcháme ho kvůli jistým věcem, ale bohužel zatím nemohu říct víc.“ Přikývla.

Patrik na Niclasovi viděl, že by chtěl ještě něco dodat, ale že je mu zatěžko to vyslovit. Snažil se ho pohledem uklidnit.

„Pokud jde o mé alibi…,“ pohlédl na Charlottu, která znovu téměř neznatelně přikývla. „Doporučuji vám, abyste se ještě jednou zeptali Jeanette. Lhala o tom, že jsem u ní nebyl, protože se mi chtěla pomstít za to, že jsem náš vztah ukončil. Jsem si jistý, že jestli na ni trochu přitlačíte, řekne pravdu.“

Patrika to nijak nepřekvapilo. Stejně měl pocit, že je v jejích slovech něco falešného. No, při nejbližší příležitosti si to ověří, pokud to bude třeba. Doufal, že po odpoledním výslechu už Niclasovo alibi nebude nijak podstatné.

Zvedli se a podali mu ruku. Vtom se ozval Niclasův mobil. Vzal si hovor už na chodbě a okamžitě mu zvážněl obličej.

„Do nemocnice? Teď? Uklidni se, hned se vrátíme.“ Patrik se zahleděl za jejich spěchajícími postavami. Nezkusili už snad dost?

Rozhodl se zajít do kostela. Astina slova v něm zněla jako bzukot rozzuřených sršní. Jeho svět se zřítil a odpověď, kterou tam přišel hledat, zatím nenacházel. Místo toho měl pocit, že se kolem něho uzavírají kamenné zdi. A nedíval se Kristus na kříži na něho výsměšně, tak, jak si toho nikdy dříve nevšiml?

Zvuk zezadu ho přinutil, aby se obrátil. Několik německých turistů vešlo za hlasitého hovoru dovnitř a začalo zuřivě fotografovat. Vždycky ho turisti rozčilovali, ale dnes představovali poslední únosnou kapku. Zvedl se a přeskakujícím hlasem začal křičet: „Jděte odtud! Okamžitě!“

Přesto, že mu ani slovo nerozuměli, jeho tón nepřipouštěl žádné pochybnosti, proto vyděšeně utíkali ke dveřím. Spokojen, že konečně udělal něco správného, se znovu usadil, ale Ježíšův zřejmý výsměch ho okamžitě vrátil ke chmurným myšlenkám.

Až pohled na kazatelnu mu dal novou odvahu. Bylo načase udělat to, co měl dělat už dávno, dávno.

Život je nespravedlivý. Nemusel snad o všechno bojovat od té doby, co se narodil? Nikdo mu nic nedal zadarmo. Nikdo neviděl jeho skutečné kvality. Ernst to prostě nechápal. V čem je problém? Proč na něho všichni hledí úkosem, šeptají si za jeho zády, upírají mu příležitosti, které měly patřit jemu? Je to vždycky stejné. Už v základní škole se proti němu všichni spikli. Děvčata se ušklíbala a kluci se do něho cestou ze školy pouštěli. Ani když jeho otec upadl na vidle, neměl s ním nikdo žádný soucit. Jako by za to jeho matka mohla. Lidé nemají v těle ani trochu studu.

Tehdy si myslel, že všechno bude lepší, až vyjde ze školy a bude patřit do skutečného světa. Zvolil si povolání policisty, protože tam měl šanci ukázat svou sílu, ale po pětadvaceti letech u policie si musel přiznat, že se všechno nevyvíjelo tak dobře, jak si představoval. Nikdy to ale nebylo tak zlé jako právě teď. Prostě nemohl tušit, že by Kaj s tím mohl mít něco společného. Hrávali spolu karty a byl to skvělý kámoš, patřil mezi těch několik málo, kteří byli ochotní se s ním stýkat. Přece všichni vědí, jak takové nařčení bez podkladu zničí život nevinnému člověku. Když měl možnost prokázat kamarádovi službu, tak to pochopitelně udělal. To by mu snad nikdo neměl vyčítat! Měl nejlepší úmysly, když tu zprávu z Göteborgu utajil, ale nezdálo se, že to někdo chápe. Teď se všechno provalilo. Že zrovna on musí mít takovou smůlu! Nebyl tak hloupý, aby mu nedošlo, že včerejší chlapcova sebevražda mu může jen přitížit.

Ale když seděl ve své kanceláře, odsouzen k osamělosti jako vězeň na Sibiři, bleskl mu hlavou skvělý nápad. Už věděl, jak situaci obrátit ve svůj prospěch. Bude z něho hrdina dne a především tomu štěněti Hedströmovi ukáže, kdo z nich dvou je zkušenější policista. Přece viděl, jak Patrik obracel oči k nebi, když Mellberg připomínal, aby pořádně přitlačili na toho blázna. Ale něčí užitek – jiného smůla. Pokud Hedström odmítal zamířit přímou cestou k vrahovi, obětuje se on a udělá to za něho. Bylo nad slunce jasné, že Morgan je vinen. Přece u nich doma našli i dívčinu bundu, tak o tom nemohlo být nejmenších pochybností.

A co víc, jeho geniální plán je naprosto jednoduchý. Doveze sem Morgana k výslechu, dotlačí ho k přiznání a šoupne za mříže. Dokáže tak Mellbergovi, že on, Ernst, pečlivě naslouchal slovům nadřízeného, zatímco Hedström je nejen nekompetentní, ale dokonce i šéfův názor zpochybňoval. Pak se všechno obrátí v jeho prospěch.

Zvedl se a nezvykle energickými kroky zamířil ke dveřím. Tady se vyžadovala opravdu kvalitní policejní práce. Na chodbě se pečlivě kolem sebe rozhlédl, aby zjistil, jestli jeho odchod nikdo nepozoruje. Ale všude bylo prázdno.

Göteborg 1957

Mary stála v dešti, ale nic necítila. Ani nenávist, ani radost. Její tělo naplňovala studená prázdnota, od špičky hlavy až po paty.

Vedle ní vzlykala matka. Byla ještě krásnější než jindy, černé smuteční šaty jí neobyčejně slušely. Podtrhovaly dramatičnost jejího vzhledu. Třesoucí se rukou hodila na manželovu rakev rudou růži a pak se s pláčem vrhla do náruče Per-Erika. Hned za ním stála jeho manželka a ve všední tváři se jí zračil soucit. Patrně proto, že vůbec netušila, jak často její manžel spal se ženou, která mu teď slzami máčela plášť.

S bolestí v srdci hleděla Mary na její záda a toužebně si přála, aby matka hledala útěchu u ní. Ale znovu ji čekalo odmítnutí. Matka jí opět pohrdla. Zoufalství dívku zasáhlo plnou silou, ale snažila se ho potlačit. Teď není čas na pochybnosti.

Déšť ji studil na tvářích, ale nepohnula se. Na zdřevěnělých nohou popošla k otevřenému hrobu a snažila se zmrzlými prsty dolů hodit růži, kterou pevně svírala v ruce. Pohnulo se v ní její známé monstrum, přimělo ji zvednout paži a hodit květ na lesklou černou rakev. Všechno viděla jako ve zpomaleném filmu. Její prsty pustily stonek, který nekonečně dlouho padal dolů na tvrdou plochu a zaduněl tam jako rána z děla. Nezdálo se, že by na zvuk někdo reagoval, takže se nejspíš ozval jen v její hlavě.

Stála tam nekonečně dlouho, až ucítila lehký stisk na paži. Manželka Per-Erika se na ni přátelsky usmála a naznačila jí, že už má jít. Před nimi kráčelo procesí ostatních pohřebních hostů v čele s Agnes a Per-Erikem. Držel ji kolem ramen a ona se k němu nakláněla.

Mary úkosem pohlédla na ženu vedle sebe a pohrdavě si pomyslela, jak je možné, že je tak naivní a nevidí sexuální napětí mezi dvojicí vpředu. Bylo jí teprve třináct let, ale viděla to tak jasně jako déšť, který na ně dopadal. No, té hlupačce to zřejmě brzy dojde.

Někdy si připadala o hodně starší než na své roky. S pohrdáním hleděla na jednoduchost lidí, s daleko větším nadhledem, než jaký by patřil k jejímu věku. Jenomže měla vynikající učitelku. Matka jí vysvětlila, že se každý stará jen o sebe a že si člověk sám musí zajistit to, co v životě chce. Mary byla dobrá žačka. Cítila se moudrá i zkušená a připravená přijímat matčin respekt, který si zasloužila. Nakonec jí přece předvedla, co všechno pro ni dokáže. Teď v plné míře dostane její lásku, tím si byla jistá. Nikdy ji už matka nezavře do sklepa, aby se tam musela setkávat se svým monstrem.

Koutkem oka zahlédla, že ji manželka Per-Erika pozoruje s ustaraným výrazem. Uvědomila si, že se zeširoka usmívá, a rychle zvážněla. Za všech okolností bylo třeba držet zdání. To jí matka vysvětlila a ta měla vždycky pravdu.

Jekot sirény byl slyšet na dálku. Nejradši by se posadil a žádal, aby sanitku otočili zpět k domovu, ale údy ho neposlouchaly a ze rtů mu vycházely jen krákavé zvuky. Lilian nad něj naklonila ustaranou tvář. „Pst…, nemluv. Šetři si síly. Za chvíli jsme v Uddevalle.“

Jen nerad se vzdal svého protestu. Neměl k němu sílu. Bolest byla ještě horší než kdykoliv jindy.

Všechno šlo tak rychle. Ještě ráno se cítil docela dobře, a dokonce se i trochu najedl. Ale pak se bolest znovu vystupňovala, až nakonec nešla vydržet. Když mu Lilian přinesla dopolední čaj, nedokázal už mluvit a jí zděšením vypadl tác z ruky. Pak se všechno dalo do pohybu. Zvuk sirény, kroky na schodech, ruce, které ho opatrně přenesly na nosítka a vsunuly do záchranky. Jízda vysokou rychlostí, kterou si sotva uvědomoval.

Děs, že skončí v nemocnici, byl ještě horší než bolest. V duchu viděl otce, ležícího na nemocničním lůžku, drobného a zranitelného, nepodobného mohutnému veselému muži, který ho láskyplně vyhazoval do vzduchu, když byl malý, a z žertu s ním zápasil v pozdějších letech. Teď už si byl Stig jistý, že umře. Když se dostane do nemocnice, je to už jen otázkou času.

Přál si zvednout ruku a pohladit Lilian po tváři. Jak krátký čas spolu mohli být! Jistěže zažili i horší chvíle, dokonce jeden čas uvažoval i o tom, že by se měli rozejít, ale naštěstí se k sobě zase vrátili. Lilian si teď bude muset najít jiného muže, vedle něhož zestárne.

Postrádal Charlottu a děti. Vlastně dítě, opravil se a ucítil u srdce jinou bolest než tu tělesnou. Vlastně to jediné bylo pozitivní. Pevně věřil na nějakou existenci po smrti a na to, že se s vnučkou setká a dozví se i to, co se to dopoledne stalo.

Cítil na tváři Lilianinu dlaň. Ztrácel vědomí a přítomnost mizela. Vděčně zavřel oči. Bude příjemné se té strašné bolesti zbavit.

Bičoval ho déšť, když přicházel k Morganově chatičce. Ernstův entuziazmus cestou trochu vyprchal, ale teď se znovu probudil. V dosahu měl oběť.

Důstojné zabušení na dveře ohlašovalo vítězné tažení a po několika vteřinách se zevnitř ozvaly kroky. V pootevřených dveřích se objevil Morganův hubený obličej a svým podivným monotónním hlasem se zeptal: „Co chcete?“

Jeho jednoduchá otázka Ernsta překvapila a vyžadovala krátké přehodnocení, než odpověděl. „Půjdete se mnou na stanici.“

„A proč?“ zeptal se Morgan a Ernst cítil rostoucí netrpělivost. Je to opravdu podivný patron.

„Musíme s vámi mluvit o nějakých věcech.“

„Odvezli jste mé počítače. Nemám je tu, vzali jste mi je,“ odříkával Morgan a Ernst v tom spatřil dobrou záminku.

„Právě proto musíte se mnou odjet. Vrátíme je. Už je nepotřebujeme.“ Ernst byl nesmírně spokojený se svým vysvětlením.

„Proč je nepřivezete sem? Přece jste je odvezli odsud.“

„Tak chcete ty počítače, nebo ne?“ vybuchl Ernst, jehož trpělivost začínala slábnout.

Po chvilce uvažování se zdálo, že naděje na vrácení počítačů převážila nad nechutí vydat se na neznámé území.

„Tak s vámi půjdu, abych si je mohl odvézt.“

„Skvělé.“ Ernst v duchu zářil.

Celou cestu na stanici seděli tiše a Morgan upřeně zíral z okna na své straně. Ani Ernst neměl potřebu o čemkoliv mluvit a šetřil se na výslech. Pak ten idiot bude o to sdílnější.

Před stanicí vyvstalo maličké dilema. Jak ho dostane dovnitř, aniž by si toho někdo povšiml? Něco takového by mohlo překazit jeho brilantní plán a to se ani za nic nesmí stát. Nakonec ho napadlo něco geniálního. Že svého mobilu zavolal změněným hlasem do recepce a sdělil Annice, že u zadního vchodu má balíček k převzetí.

Pak několik vteřin pevně Morgana držel, než s ním se srdcem v krku vešel do vstupních dveří a doufal, že už Annika odběhla na druhý konec budovy. Fungovalo to. Na svém místě nebyla. Rychle se s Morganem protáhl kolem recepce do nejbližší výslechové místnosti. Zavřel za nimi dveře a zamkl je a dovolil si vítězné pousmání, než Morgana vyzval, aby se posadil. Někdo tu nechal pootevřené okno kvůli vyvětrání a dovnitř pronikal hluk z venku, ale to ignoroval. Chtěl být s Morganem hotový dřív, než sem někdo nahlédne.

„Tak, milý příteli, teď tu sedíme spolu.“ Ernst zapnul magnetofon.

Morgan zatékal pohledem. Připadalo mu, že není všechno takové, jak by mělo být.

„Nejste můj přítel,“ konstatoval. „Neznáme se, tak jak byste mohl být mým přítelem? Přátelé se znají.“ Po chvilce mlčení dodal: „Přijel jsem si pro svoje počítače. Řekl jste, že je už nepotřebujete.“

„Ano, říkal jsem to,“ ušklíbl se Ernst. „Ale jak vidíte – lhal jsem. A máte pravdu v jedné věci: Nejsem váš přítel. Jsem ten nejhorší nepřítel.“

Možná to znělo trochu dramaticky, ale Ernst byl velmi spokojen. Asi tu repliku slyšel v nějakém filmu.

„Nechci tu být,“ ozval se Morgan a pohlédl ke dveřím. „Chci své počítače a odjet domů.“

„Na to zapomeňte. Bude trvat hezky dlouho, než je zase uvidíte.“

Zatraceně, je opravdu dobrý. Mohl by psát scénáře k americkým akčním filmům. Pokračoval: „Víme, že právě vy jste zavraždil to malé děvče. Její bundu jsme našli ve vašem domku a spousta technických drobností ukazuje, že jste její vrah.“ Byl to nesmysl, ale Morgan to nemohl vědět. V této hře to nehrálo žádnou roli.

„Já jsem ji nezabil. Přestože bych si to občas přál,“ pronesl Morgan nezvučně.

Ernstovi se blahem zatetelilo srdce. Jde to mnohem líp, než doufal.

„Nemá smysl, abyste se vytáčel. Máme důkazy a bundu a víc nepotřebujeme. Ale je jasné, že by pro vás bylo lepší, kdybyste mi řekl, jak se to stalo. Pak byste třeba nebyl ve vězení úplně celý život. Tam své počítače mít nesmíte.“

Teď u toho idiota zahlédl první náznak citů. Skvělé, očividně mu to začalo docházet. Brzy bude zralý. Ale aby to urychlil, rozhodl se použít trik z amerických detektivek, které otrocky sledoval. Nechá ho, aby se chvíli potil o samotě. Když si bude moct o své situaci zapřemýšlet, dozná se okamžitě.

„Musím si zajít na záchod. V rozhovoru budeme pokračovat za okamžik.“ Obrátil se k Morganovi zády a zamířil ke dveřím.

Morgan teď odříkával bez přestání: „Nic jsem neudělal. Nechci jít do vězení na celý život. Nezabil jsem ji. Nevím, jak se ke mně ta bunda dostala. Měla ji na sobě, když se vracela domů. Prosím, nenechávejte mě tu. Zavolejte matku, chci s ní mluvit. Ona vám to vysvětlí, prosím…“

Ernst za sebou rychle zavřel dveře, aby jeho blábolení neproniklo na chodbu. Po několika krocích ho zahlédla Annika a podezřívavě si ho změřila. „Co tam děláš?“

„Jen jsem dovnitř nakoukl. Myslím, že jsem v jedné výslechové místnosti nechal peněženku.“

Nevypadala úplně přesvědčeně, ale to nechal bez povšimnutí. Vteřinu poté se zahleděla z okna a vybuchla: „Co to proboha je?“

„O čem mluvíš?“ zeptal se Ernst s podivným pocitem v žaludku.

„Nějaký muž se vyšplhal z okna a utíká po silnici.“

„Zatraceně!“ Ernst si málem vykloubil rameno, jak se vrhl do dveří a v té rychlosti zapomněl, že se vždycky zamykají.

„Odemkni mi, k čertu!“ zařval na Anniku a ona mu užasle vyhověla. Rozrazil je a letěl za Morganem. Viděl, že se muž ohlédl a zvýšil rychlost. S hrůzou Ernst sledoval, jak se nedovolenou rychlostí blíží černý minibus.

„Né,“ zakřičel v panice.

Pak se ozval náraz a všechno ztichlo.

Martin uvažoval, o čem asi Charlotta a Niclas chtěli okamžitě s Patrikem mluvit. Zadoufal, že to bude něco, co Niclase vyškrtne ze seznamu podezřelých. Pomyšlení na to, že by děvče zavraždil vlastní otec, mu připadalo příliš strašné.

Opravdu nevěděl, co si o něm má myslet. Albínovy zdravotní záznamy byly jednoznačné a Niclas ho nepřesvědčil o tom, že dítěti neubližoval. Přesto tu něco nesouhlasilo. Niclas vypadal solidně. Když mu člověk hleděl do očí, působil poctivě, přesto si svůj soukromý život pořádně zašmodrchal. I když Martin sám nebyl zrovna neviňátko, dokud žil jako starý mládenec, teď, se stálou partnerkou, už nechápal, jak někdo může svou manželku podvádět. Co řekl Charlottě, když se vrátil domů od Jeanette? Jak s ní dokázal mluvit nenuceným tónem, hledět jí do očí jen několik hodin poté, co spal s jinou? Martin mu prostě nerozuměl.

Bylo jasné, že se Niclas sotva ovládá, když se s ním Martin před několika hodinami setkal u jeho otce. Vypadal, jako by ho chtěl zavraždit, a bůhví, co by se stalo, kdyby se tam náhodou neobjevil.

Ale přesto. Navzdory jeho nepředvídatelné povaze nemohl Martin uvěřit, že by dokázal utopit svou dceru. A jaký by k tomu mohl mít důvod?

Jeho myšlenky přerušily kroky na chodbě a viděl, že oba spěšně odcházejí. Opravdu byl zvědavý, oč šlo.

Ve dveřích se objevil Patrik a Martin pozvedl obočí. „To Sára ubližovala Albínovi,“ vysvětlil Patrik a klesl na židli.

Tak tohle Martin rozhodně neočekával. „A jak víme, že je to pravda?“ zeptal se. „Není to jen Niclasův pokus, jak odvést podezření od sebe?“

„Jistě, to by mohlo být,“ přitakal unaveně Patrik. „Ale musím se přiznat, že jim věřím. I když si samozřejmě jejich tvrzení musíme ověřit. Mám jména a telefony lidí, s nimiž se spojíme. A navíc se zdá, že Niclasovo alibi souhlasí. Prý Jeanette lhala, protože se mu chtěla pomstít, že se rozhodl jejich vztah ukončit. A i když mu nehodlám věřit na slovo, musíme si s ní znovu pohovořit.“

„To je ale…,“ ozval se Martin a nemusel větu ani dokončit. Patrik souhlasně přikývl.

„Ano, lidskost se nám v tomto vyšetřování neukazuje z lepší stránky,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Začneme s výslechem?“

Martin přikývl, sáhl po bloku, zvedl se a šel za Patrikem. Ještě si vzpomněl a zeptal se: „Slyšel jsi už něco od Pedersena o tom popelu, co se našel na dětech?“

„Ještě ne,“ odpověděl Patrik, aniž se otočil. „Budou na tom ale pracovat naplno a analyzovat svetřík i Majinu kombinézu co nejdřív. Vsadil bych celou výplatu, že popel pochází ze stejného zdroje.“

„Ať už je jakýkoliv,“ dodal Martin.

„Přesně tak.“

Vešli do výslechové místnosti a sedli si proti Kajovi. Všichni mlčeli a Patrik se probíral svými papíry. Ke své spokojenosti viděl, že si Kaj neklidně mne ruce a na horním rtu má kapičky potu. Skvělé, je nervózní. To by mohlo výslech ulehčit. S pomyšlením na to, kolik podkladů po domovní prohlídce mají, nebyl Patrik ani trochu neklidný. Kdyby měl člověk při každém vyšetřování tolik důkazů, byl by život snadnější.

Jeho pohoda ale rychle zmizela, když pohlédl na kopii chlapcova dopisu a připomněl si, proč tu sedí a kdo je muž proti nim. Sevřel si dlaně a pozoroval Kaje, který uhýbal pohledem.

„Vlastně s vámi ani nepotřebujeme mluvit. Po domovní prohlídce máme dost důkazů na to, abyste byl hodně, hodně dlouho za mřížemi. Ale dáme vám ještě možnost, abyste se pokusil všechno vysvětlit.“

„Nechápu, o čem mluvíte,“ ozval se Kaj třesoucím se hlasem. „Tohle je justiční omyl, nemáte právo mě tu držet. Jsem nevinný.“

Patrik mu naoko účastně přikyvoval. „Ano, málem bych vám věřil, kdybychom neměli toto.“

Vytáhl ze složky několik fotografií a posunul je ke Kajovi. S uspokojením viděl, že muž napřed zbledl a pak zčervenal. Zmateně pohlédl na Patrika.

„Přece jsem vám říkal, že máme skvělé počítačové odborníky, ne? A také jsem vám vysvětlil, že nic nezmizí jen kvůli tomu, že to na počítači vymažete. Byl jste velice pořádný a počítač průběžně čistil, ale bohužel pro vás ne dostatečně důkladně. Máme všechno, co jste tam nahrál a o co jste se dělil se svými pedofilními kamarády. Fotografie, e-maily, videofilmy. Všechno.“

Kaj otevíral a zavíral ústa. Zdálo se, že chce něco říct, ale slova mu nepřešla přes rty.

„K tomu není moc co dodat, nezdá se vám? Mimochodem, zítra si s vámi přijedou popovídat dva naši kolegové z Göteborgu. Zdá se jim, že jsme skutečně objevili zajímavé věci.“

Kaj mlčel a Patrik pokračoval, pevně rozhodnutý, že ho zlomí. Nenáviděl ho. Nenáviděl všechno, co tento muž představoval, co udělal. Ale nesměl to na sobě dát znát. Klidně s ním hovořil, jako by si povídali o počasí, a ne o zneužívání dětí. Chvíli zvažoval, jestli se má hned zmínit o nálezu Sářiny bundičky, ale pak se rozhodl s tím ještě chvíli počkat. Místo toho se naklonil nad stůl a pohlédl muži do očí. „Nepomyslel jste někdy na své oběti? Věnoval jste jim sebemenší myšlenku, nebo jste se vždycky zajímal jen o to, jak uspokojit své vlastní potřeby?“

Odpověď nečekal a žádná ani nepřišla. Pokračoval: „Víte, co prožívá mladý chlapec, když narazí na takové, jako jste vy? Víte, co v něm zabijete, co mu vezmete?“

Kajovi lehce škublo v obličeji, slyšel dobře. Aniž by ho spustil z očí, Patrik vytáhl arch papíru a pomalu ho šoupl k němu. Napřed se na něj Kaj odmítal podívat, ale pak mu pohled pomalu sklouzl dolů a začal číst. S nevěřícným výrazem pohlédl na Patrika, který trpce přikývl.

„Ano, je to přesně to, co si myslíte. Dopis sebevraha na rozloučenou. Dnes ráno si Sebastian Rydén vzal život. Jeho otec ho nalezl oběšeného v garáži. Byl jsem u toho, když ho odřízli.“

„Lžete!“ Kajovi se třásla ruka, když dopis pozvedl. Ale Patrik na něm viděl, že pochopil, co je pravda.

„Nebylo by lepší, kdybyste přestal lhát?“ přemlouval ho. „Jistě vám na Sebastianovi záleželo, tak aspoň kvůli němu. Vidíte, co napsal. Přál si, aby to už skončilo. Můžete mu vyhovět.“

Hovořil falešně soucitným tónem. Pohlédl na Martina, který seděl připravený s tužkou v ruce. Jistěže magnetofon v místnosti tiše bzučel, ale Martin si jako obvykle chtěl dělat vlastní poznámky.

Kaj prsty pohladil dopis a otevřel ústa, aby se ozval. V tom okamžiku Annika rozrazila dveře. „Před domem došlo k nehodě! Pospěšte si!“

Pak zmizela a utíkala po chodbě. Po vteřině úžasu se za ní vrhli. Na poslední chvíli si Patrik uvědomil, že musí zamknout dveře. Za chvíli navážou tam, kde teď přestali. Doufal jen, že správný okamžik neminul.

Musel si přiznat, že je trochu ustaraný. Uběhlo sice teprve jen několik málo dní, ale dosud nepocítil ten správný kontakt syna s otcem. Možná že to chce delší čas, ale dosud se mu nedostalo správného ocenění, které si jako otec zaslouží. Respekt vůči otci. Bezvýhradnou lásku, o níž mluví všichni rodiče, možná trochu smíšenou se zdravým strachem. Ten chlapec mu spíš připadal lhostejný. Celé dny se válel na jeho gauči, cpal do sebe enormní množství chipsů a hrál si své počítačové hry. Mellberg nemohl pochopit, po kom takové sklony zdědil. Nejspíš po matce. Sám si vzpomínal jen na to, jaký býval energický mladý muž. Sice si při nejlepší vůli nemohl vybavit nějaké sportovní úspěchy, ale nejspíš mu už jen neslouží paměť. Sám sebe viděl jako mladého svalnatého chlapce s rychlýma nohama.

Pohlédl na hodinky. Pořád je ještě teprve dopoledne. Prsty netrpělivě zabubnoval do stolu. Možná by měl raději zajet domů a strávit trochu denního času se Simonem. Jistě by ho tím potěšil. Když se nad tím pořádně zamyslel, třeba je jen hodně nesmělý a v duchu jistě touží po tom, aby ho jeho tak dlouho postrádaný otec k sobě přivinul. To vlastně je přirozené. Oddechl si ulehčením. Ještě že mládeži tak dobře rozumí, jinak by to mohl předčasně vzdát. Simon brzy pozná, jaké je štěstí mít takového otce.

Spokojeně si natáhl bundu a uvažoval, jaký program pro otce se synem by byl nejvhodnější. Bohužel, v tomto bohem zapomenutém místě toho opravdoví muži mnoho nenajdou. Kdyby to bylo v Göteborgu, mohl by ho vzít na první návštěvu striptýzového klubu nebo ho naučit, jak hrát ruletu, ale tady to byl opravdu problém. No, snad ho ještě něco napadne.

Když procházel kolem Hedströmových dveří, pomyslel si, že to, co se stalo jeho dceři, bylo opravdu hodně nepříjemné. Další důkaz, že člověk nikdy neví, co se může přihodit, a že si má děti vychutnat, dokud je čas. A proto mu jistě nikdo nebude vyčítat, když z práce odejde dřív.

S pohvizdováním se blížil k recepci, ale zastavil se na místě, když viděl, že jsou dveře dokořán a všichni vybíhají z domu. Něco se stalo a jako obvykle ho o tom nikdo neinformoval.

„Co se děje?“ zakřičel na Göstu, který nebyl stejně rychlý jako ostatní.

„Někoho před stanicí přejelo auto.“

„Ech… zatraceně.“ Mellberg se podle svých nejlepších možností rovněž rozběhl.

Před dveřmi se zastavil. Uprostřed silnice stál černý mikrobus a někdo – nejspíš řidič – pobíhal kolem a držel se za hlavu. Airbag před sedadlem řidiče byl nafouknutý a muž se zdál nezraněn, i když hodně zmatený. Před chladičem na cestě leželo tělo. Patrik a Annika vedle něho klečeli a Martin se snažil uklidnit řidiče. Ernst stál trochu stranou, dlouhé paže svěšené vedle těla a obličej křídově bílý. Gösta se k němu připojil a Mellberg viděl, že s ním tiše mluví. Jeho ustaraný výraz Mellberga znepokojil. Nepříjemně se mu sevřel žaludek.

„Zavolal někdo záchranku?“ zeptal se a Annika přikývla. Zaraženě a nejistě popošel k oběma mužům. „Ví někdo z vás, co se tu stalo?“

Zlověstné ticho mu naznačilo, že s odpovědí asi spokojen nebude. Ernst neklidně zamrkal a zahleděl se na něho. „Odpoví mi někdo, nebo to z vás mám páčit?“

„Byla to nešťastná náhoda,“ bránil se naříkavě Ernst. „Můžete mi o té ‚nešťastné náhodě‘ poskytnout nějaké detaily?“ ozval se přísně a hleděl na své podřízené.

„Jen jsem mu chtěl položit pár otázek a on ztratil hlavu. Ten člověk byl přece zatracený blázen, něčemu takovému se nedalo zabránit.“ Ernst bojovně zvýšil hlas v zoufalém pokusu převzít kontrolu nad situací, která se mu vymykala z rukou.

V Mellbergově nitru rostlo strašné podezření. Pohlédl na tělo na silnici, ale stínil mu Patrik, takže nepoznal, jestli je to někdo známý.

„Kdo tam leží, Ernste? Můžeš mi to laskavě říct?“ Šeptal, skoro syčel, což ještě víc než cokoliv jiného Ernsta přesvědčilo o jeho prekérní situaci.

Nadechl se a zašeptal: „Morgan. Morgan Wiberg.“

„Cože? Sakra!“ zařval Mellberg, až oba muži uskočili a Patrik s Annikou se po nich ohlédli.

„Ty jsi o tom věděl, Hedströme?“ zavolal na něj.

Patrik tvrdě odmítl. „Ne. V žádném případě jsem nikoho nepožádal, aby Morgana přivezl k výslechu.“

„Aha? Takže ty ses chtěl trochu blýsknout, co?“ Mellberg znovu snížil hlas k záludně klidnému tónu.

„Přece jsi říkal, že toho idiota musíme proklepnout. A na rozdíl od tamtoho,“ pokynul hlavou směrem k Patrikovi, „věřím tvému úsudku a poslouchám tvá slova.“

V normálním případě by lichotka zabrala, ale tentokrát Ernst zašel příliš daleko, aby mohl Mellberga příznivě naladit.

„Já jsem výslovně řekl, že se sem má Morgan přivézt? Řekl jsem to tak?“

Ernst na okamžik zaváhal a pak zamumlal: „Ne.“

„No proto!“ zařval Mellberg. „A kde je ta zatracená záchranka! Udělali si cestou přestávku na svačinu?“ Vzteky nevěděl, koho dřív obvinit, a nebylo to o nic lepší, když se Hedström klidně ozval: „Myslím si, že není žádný spěch. Když jsme k němu přiběhli, tak už nedýchal. Nejspíš zemřel okamžitě.“

Mellberg přivřel oči. Očekávaná kariéra se rozplývala. Roky tvrdé práce, ne snad každodenní policejní, ale správného kormidlování v politické džungli, všechna ta snaha podlézat vlivným i odkopnout ty, kteří mohli jeho postupu překážet, to teď ztratilo svůj smysl kvůli tomuhle venkovskému hlupákovi.

Pomalu se obrátil k Ernstovi a ledovým hlasem pronesl: „Jsi postaven mimo službu do ukončení vyšetřování. Na tvém místě bych s návratem nepočítal.“

„Ale,“ začal protestovat Ernst, ale zmlkl, když Mellberg pozvedl ukazováček.

„Sklapni.“

Ernst s jistotou pochopil, že prohrál. Mohl jít rovnou domů.

Göteborg 1957

Agnes se lenivě rozvalila na široké posteli. Právě se milovala s mužem, který jí pořádně rozproudil krev. Pozorovala rozložitá záda Per-Erika. Seděl na okraji postele a natahoval si nažehlené kalhoty.

„Tak co, kdy to řekneš Elisabeth?“ zeptala se a prohlížela si rudě nalakované nehty, aby zjistila případné nedostatky. Byly ale dokonalé. Nastalé ticho ji přimělo od nehtů vzhlédnout.

„Per-Eriku?“

Odkašlal si. „Myslím si, že teď by to bylo předčasné. Přece ještě neuplynul ani měsíc, co Ake zemřel, a jak by to vypadalo…“ Větu nedokončil.

„Já jsem se domnívala, že náš vztah pro tebe znamená víc, než ‚co by tomu lidi řekli‘,“ ozvala se nebývale ostrým hlasem.

„To jistě, miláčku, to jistě. Jen jsem si myslel, že bychom měli… trochu počkat.“ Otočil se a hladil jí nohy.

Agnes se na něho podezřívavě zahleděla. Jeho výraz byl nečitelný. Vždycky ji moc zlobilo, že v něm nedokázala číst jako v ostatních, ale možná právě proto cítila, že poprvé v životě poznala muže, s nímž by mohla žít k plné spokojenosti. Bylo ostatně načase. Jistěže na svých třiapadesát let vypadala úžasně skvěle, ale čas přinášel nepříjemné změny i pro ni, a třeba se na svůj vzhled nebude moct spoléhat nekonečně dlouho. Ta myšlenka ji děsila, a právě proto bylo tak důležité, aby Per-Erik dodržel sliby, jimiž ji tak štědře zahrnoval. Během let, co jejich vztah trval, to byla vždycky ona, kdo měl situaci pod kontrolou. Alespoň tomu věřila. Ale poprvé pocítila maličký osten pochybností. Co jestli se nechala napálit? Už kvůli němu doufala, že to tak není.

Harald Spjuth byl kněz a své povolání měl moc rád. Ale jako člověk se občas cítil osamělý. Přestože mu už bylo čtyřicet let, dosud nenašel nikoho, kdo by s ním sdílel jeho život, a to ho hodně bolelo. Možná vztahu nesvědčil kněžský kolárek, protože v jeho osobnosti nebylo nic, co by lásce mohlo bránit. Byl to neobyčejně příjemný a hodný člověk, i když by právě tato slova možná sám o sobě nepoužil. Byl totiž také pokorný a skromný. Ani na svůj vzhled osamělost nemohl svádět. Měl sympatické rysy obličeje, dosud všechny vlasy a záviděníhodnou výhodu, že neměl ani o gram tuku víc, přestože miloval dobré jídlo i nespočetné šálky kávy, které život kněze v malém městě přinášel.

Ale Harald se nevzdával. Někdy ho napadlo, jak by se asi lidé z jeho církevní obce divili, kdyby věděli, jak horlivě se poslední dobou věnoval inzerátům na seznámení. Poté co zkusil všechno, kurzy tance i vaření, napsal koncem jara svůj první inzerát a pak už to šlo ráz na ráz. Velkou lásku sice zatím nepotkal, ale zažil mnohou příjemnou večeři, a navíc našel pár milých přítelkyň k dopisování. Na kuchyňském stole právě teď ležely tři dopisy, které čekaly, až bude mít čas si je přečíst. Ale povinnost byla na prvním místě.

Šel navštívit několik starých lidí, kteří vítali možnost si s ním popovídat. Někteří jeho ambicióznější kolegové by si možná mysleli, že je jeho církevní obec příliš malá, ale Harald tu byl nesmírně spokojený. Žlutě natřená fara pro něj představovala krásný domov a vždycky, když šel do kopečka alejí k domovu, tak si říkal, jak vznešeně vyhlíží kostel. Jakmile minul starou církevní školu, která ležela naproti faře, vrátil se v myšlenkách k tématu, o němž se v obci horečně mluvilo. Jedna stavební firma hodlala strhnout všechny zchátralé domky a vystavět nájemní byty, ale projekt okamžitě narazil na řadu protestů od lidí, kteří si přáli staré domy zachovat tak, jak jsou. Harald svým způsobem rozuměl oběma stranám, přesto ho zaujalo, že většina odpůrců nebyli místní, ale letní hosté, kteří v obci měli svá sídla. Ti si pochopitelně přáli, aby Fjällbacka zůstala tak pitoreskní a pozoruhodná jako dosud, aby se mohli při svých víkendových vycházkách radovat z toho, že mají tak příjemné místo k pobývání, vzdálené od všedního dne ve velkém městě. Problém byl jen v tom, že společnost, která se nerozvíjí, dříve nebo později zahyne a nedá se navždy uchovat v mrazáku. Byty byly potřebné a nešlo ze všeho udělat jen historickou památku, aniž by to ovlivnilo život v městečku. Turizmus je skvělá věc, ale lidé tu musí žít i po letní sezoně, říkal si Harald, když pomalu kráčel ke kostelu.

Než vešel do těžkých dveří, vždycky se na chvíli zastavil, zaklonil se co nejvíc a zahleděl se k věži. Ve větrném počasí, jako právě dnes, měl pocit, že se věž hýbe, a pohled na masu žuly, která se tyčila nad ním, v něm vždycky budil obdiv k mužům, kteří něco takového dokázali postavit. Někdy si přál, aby v té době žil, a snad dokonce byl jedním z kameníků v Bohuslänu, kteří vlastníma rukama nepozorovaně vytvořili něco tak úžasného, od nejjednodušších zdí k mohutným sochám. Dobře ale věděl, že je to jen romantický sen. Jejich život nebyl snadný a Harald současné pohodlí oceňoval příliš na to, aby si dokázal namluvit, že by mu bylo bez něho líp.

Dovolil si chvilku zasnění a pak otevřel dveře. S pocitem provinění si uvědomil, jak moc si přál, aby tu nebyl Arne. Nemohl mu nic vyčítat, svou práci dělal, ale Harald si musel přiznat, že mu přísný a nekompromisní kazatel Schartau nikdy úplně neseděl a Arne patřil mezi jeho nejhorlivější následníky. Přísnějšího člověka aby pohledal. Jako by se vyžíval v neštěstí a bez ustání ve všem hledal jen to negativní. Někdy, když se k němu Arne přiblížil, měl Harald pocit, jako by z něho kostelník vysával radost ze života. Haraldovi také vadilo jeho ustavičné odsuzování ženských kazatelek. Kdyby měl dostat korunu pokaždé, když se Arne otřel o jeho předchůdkyni, byl by už dnes hodně bohatý. Po pravdě řečeno sám nevěděl, co by mělo být špatného na tom, když slovo Boží zprostředkuje žena místo muže. Občas o tom kostelník žvanil tak vytrvale, až měl Harald chuť mu říct, že nic takového Bůh nezvěstoval, ale v poslední chvíli se vždycky raději kousl do jazyku. Chudák Arne by nejspíš padl mrtvý k zemi, kdyby něco takového vyslovil kněz.

V sakristii ztratil poslední naději, že by dnes kostelník snad zůstal doma. Slyšel jeho hlas a pomyslel si, že nejspíš na nejkonzervativnějšího kostelníka v celém Švédsku narazilo několik turistů. Na okamžik bojoval s pokušením vzít nohy na ramena, ale pak si povzdechl a usoudil, že je jeho svatá povinnost jít ty chudáky zachránit.

Žádní turisti tam ale nebyli. Arne stál na kazatelně a slavnostním hlasem kázal prázdným lavicím. Harald na něho šokovaně hleděl a uvažoval, co se mu stalo. Arne pokynul rukou a kázání přerušil jen na okamžik, když ho zahlédl vejít. Pak pokračoval, jako by se nic nestalo, a teď už Harald viděl, že je pod kazatelnou nastlaná spousta bílých listů. Pochopil, oč jde, když Arne rozevlátým gestem odtrhl další list z knihy žalmů, kterou držel v ruce, a nechal ho snášet se k zemi.

„Co to děláte?“ vyhrkl rozčileně a rázným krokem zamířil k němu.

„Dělám jen to, co jsem měl udělat už dávno,“ opáčil bojovně Arne. „Ničím ty odporné modernosti. Jsou bezbožné,“ odfrkl si a dál škubal stranu za stranou. „Nechápu, proč se všechno staré mění. Dřív to bylo mnohem lepší. Morálka je pryč a lidé tančí a zpívají, ať je čtvrtek nebo neděle. A to už ani nemluvím o tom, že spolu souloží bez svátosti manželské.“

Vlasy mu trčely do všech stran a Harald se znovu zamyslel nad tím, jestli chudák Arne náhodou nepřišel o rozum. Nechápal, co takový záchvat mohlo způsobit. Věděl sice, že si na řadu věcí stěžuje už mnoho let, ale nikdy to nepropuklo takovým způsobem.

„Co kdybyste se trochu uklidnil? Slezte z kazatelny a popovídáme si.“

„Povídání nepomůže,“ odmítl Arne ze svého vyvýšeného místa. „Je to tak, jak říkám. Je čas něco změnit! A tohle je dobrý začátek,“ prohlásil, zatímco se listy jako veliké vločky snášely k zemi.

Teď se už ale Harald rozzlobil. Nebude přihlížet tomu, jak mu někdo ničí kostel. Těch hloupostí už bylo dost.

„Hned pojďte dolů, okamžitě,“ zakřičel a kostelník se zastavil uprostřed pohybu. Nikdy dříve faráře neslyšel zvednout hlas a neminulo se to účinkem.

„Dávám vám deset vteřin. Jinak vyjdu nahoru a snesu vás,“ pokračoval Harald, rudý v obličeji zlostí a jeho pohled nenechával nikoho na pochybách, že svou výhrůžku myslí vážně.

Bojechtivost Arneho opustila a poslechl. „Tak,“ protáhl kněz přívětivějším hlasem, když popošel k Arnemu a objal ho kolem ramen. „Teď spolu půjdeme na faru, dáme si kávu a k ní pár těch výborných koláčků, co dnes Signe upekla. O všem si spolu promluvíme.“

Prošli chrámovou lodí, menší muž s paží kolem ramen vyššího. Jako ženich s nevěstou.

Když vystoupila z auta, trochu se jí točila hlava. V noci toho moc nenaspala. Pomyšlení na to strašné, z čeho obviňují Kaje, jí nedovolilo usnout až do časných ranních hodin.

Nejhorší bylo to, že o tom vlastně nepochybovala. Když slyšela policisty, byla si od prvního okamžiku jistá, že je to pravda. Všechno do sebe zapadalo. Mnoho nepochopitelného z minulosti bylo najednou jasné.

S pocitem odporu se jí zvedl žaludek a Monika se naklonila k autu a vyplivla na asfalt trochu žluči. Celé ráno musela bojovat s nucením na zvracení. Když ráno přišla do práce, zastavil se za ní šéf a nabídl jí, že dnes nemusí pracovat s ohledem na okolnosti. Ale jen něco zamumlala a odmítla. Pomyšlení, že by měla být celý den doma, bylo pro ni nesnesitelné. Raději vydrží zvědavé pohledy lidí než procházet jeho domem, sedět v jeho křesle a vařit v jeho kuchyni. Myšlenka na to, že se jí dotýkal, i když to naposled bylo už hodně dávno, jí na těle vyvolávala husí kůži.

Ale nakonec neměla zbytí. Snažila se držet na nohou nějakou dobu, ale pak jí šéf znovu řekl, aby šla domů, a nedal jí možnost odmítnout. S velkou tíhou v útrobách jela pomalu k domovu a před posledním kopcem se už málem jen plazila. Řidič za ní rozčileně zahoukal, ale nestarala se o to.

Kdyby nebylo Morgana, sbalila by si kufr a odjela k sestře. Nemohla ho ale opustit. Necítil by se dobře jinde než ve svém malém domečku, a už to, že mu odvezli počítače, mu jeho svět převrátilo naruby. Včera ho našla neklidně popocházet sem a tam mezi svými hromadami novin a časopisů, stejně zmateně, jako se orientoval ve skutečném světě. Doufala, že všechno zase brzy dostane zpátky.

Vytáhla klíče a chtěla vstoupit do domu, ale zarazila se. Ještě nebyla připravená vejít. Prudce zatoužila vidět syna. Strčila klíče do kapsy, obešla venkovní schodiště a zamířila dozadu k Morganovu domku. Jistě ho rozčílí tím, že mu mění jeho zavedený pořádek, když se u něho v této chvíli objeví, ale toho nedbala. Vzpomněla si, jak voněl jako maličký, a kvůli té vůni by dokázala přenášet hory. Strašně si teď potřebovala přivonět k jeho zátylku, i když už byl velký, obejmout ho a dopřát si pocit, že u něho najde bezpečí, i když to po všechny roky bylo opačně.

Opatrně zaklepala na dveře a čekala. Zevnitř neslyšela žádný zvuk a pocítila neklid. Zaklepala znovu, tentokrát silněji, a napjatě čekala na jeho kroky. Nic. Vzala za kliku, ale okamžitě viděla, že jsou dveře zamčené. Neohrabanými prsty sáhla na horní rám a našla tam rezervní klíč.

Kde může být? Morgan nikdy nikam neodcházel. Ještě se nestalo, že by se někam vydal sám, bez ní, nebo jí alespoň přesně nevysvětlil, co má v úmyslu. Přepadl ji strašný strach a napůl čekala, že ho tu najde ležet mrtvého. Toho se vždycky bála. Že jednoho dne přestane mluvit o smrti, a místo toho ji sám vyhledá. Možná odvezení počítačů jeho svět tak narušilo, že se rozhodl odejít tam, odkud není návratu.

Ale chatička byla prázdná. Nervózně se rozhlížela kolem sebe a hned zahlédla lístek na jedné z hromad novin poblíž dveří. Okamžitě poznala Morganovo písmo a srdce jí poskočilo. Rychle se však uklidnila, když si ho přečetla, a napjatá ramena jí poklesla. „Počítače jsou volné. Jedu si pro ně s policistou.“

Vzápětí se ale neklid vrátil. Nebyl to sice sebevrahův dopis na rozloučenou, přesto jí na něm něco nesedělo. Proč by ho odvezl policista, aby si jel pro počítače? Neměli mu je rovnou přivézt?

V okamžiku se rozhodla. Běžela k autu a rychle se rozjela. Celou cestu do Tanumshede šlapala na plyn a volant svírala tak pevně, až měla ruce zpocené. Když minula křižovatku, zaslechla za sebou sirénu a ve vysoké rychlosti ji předjela sanitka. Nevědomky i ona zvýšila rychlost, ale u vietnamské prodejny nedaleko policejní stanice musela prudce zastavit na místě, až jí pás tvrdě narazil do hrudníku. Těsně před ní se sanitka zastavila a blokovala průjezd aut v obou směrech, takže nemohla jet kolem místa nehody. Když natáhla krk, zahlédla na silnici ležet tělo a nepotřebovala už vědět víc.

Jako ve zpomaleném filmu rozepnula pás, otevřela dveře auta a nezdržovala se jejich zavíráním. S pocitem blížící se zkázy zamířila pomalu k místu nehody.

Nejprve uviděla krev. Rudá krev se mu valila z hlavy na asfalt a šířila se do kaluže kolem vlasů. Pak uviděla jeho oči. Doširoka otevřené, mrtvé.

Přicházel k ní nějaký muž. Roztáhl paže, aby ji zastavil. Ignorovala ho a pokračovala dopředu. Těžce padla na kolena vedle Morgana. Zvedla mu hlavu a položila si ji do klína, aniž se starala o krev, která jí kanula na kalhoty. Pak zaslechla příšerný nářek. Napadlo ji, kdo asi tak úzkostlivě, bolestně křičí. Potom pochopila, že je to ona sama.

Jeli těsně nad hranicí povolené rychlosti celou cestu do Uddevally. Lilian je ujistila, že o Albina se postarala Veronika s Fridou, takže mohli odjet rovnou z policejní stanice. Charlotta jen doufala, že nedorazí příliš pozdě. Podle matky visel Stigův život na vlásku a uvědomila si, že svírá ruce jako k modlitbě, přestože nebyla věřící.

Stig byl ten nejpřátelštější člověk, jakého kdy poznala. Teprve teď jí docházelo, jak moc si ho oblíbila během té doby, co bydleli u Lilian. Samozřejmě že ho znala i předtím, ale to se setkávali jen při krátkých návštěvách, a blíže ho poznala, teprve když se sem přistěhovali. Mnoho jejích vřelých citů pochopitelně vyvolal i fakt, že si tak rozuměl se Sárou. Uměl vyvolat její dobré vlastnosti, které sama jen tušila. Sára se vůči němu vždycky chovala jen slušně, nikdy nepropadla záchvatům vzteku, neskákala jako bez rozumu, neschopná ovládnout svou energii. U něho seděla klidně na okraji postele, držela ho za ruku a vypravovala mu, co se během dne přihodilo. Charlottu nikdy nepřestalo udivovat, jak se v jeho společnosti měnila, a teď ze srdce litovala, že mu to nikdy neřekla. Uvědomila si, že od Sářiny smrti s ním sotva promluvila. Tolik se ponořila do svého žalu, že na jeho bolest vůbec nepomyslela. Musel být zoufalý, když ležel nahoře ve své izolaci, nemocný a trpící, jen se svými vlastními myšlenkami. Přinejmenším si s ním měla občas zajít popovídat.

Jakmile auto zastavilo na parkovišti, vyhrnula se ven a utíkala ke vchodu. Na Niclase nečekala. V nemocnici se vyznal líp než ona a jistě ji brzy dohoní.

„Charlotto!“ Lilian jí nastavila náruč, když ji v čekárně zahlédla. Matka strašně plakala a oči všech se upíraly na ni. Plačící lidé obecně působí stejně jako oběti dopravních nehod. Všichni se chtějí podívat.

Charlotta ji rozpačitě pohladila po zádech. Nikdy si s matkou nebyly fyzicky příliš blízké a tělesný kontakt jí připadal nezvyklý.

„Ach, Charlotto, to bylo strašné! Přišla jsem nahoru s čajem a byl úplně bez sebe. Volala jsem na něho a třásla s ním, ale vůbec nereagoval. Nikdo mi neřekl, co s ním je! Mají ho na jednotce intenzivní péče a nedovolí mi jít za ním. Přece bych měla být u něho, nemyslíš? Co kdyby umřel!“

Lilian křičela na celou místnost a Charlottě byly trapné pohledy ostatních. Pak si vzpomněla, že matka měla vždycky sklon k teatrálnosti, což však její úzkost nezmenšilo.

„Posaď se. Půjdu se podívat po nějaké kávě. Niclas hned přijde a jistě se něco dozví, pracují tu přece jeho bývalí kolegové.“

„Myslíš?“ opáčila Lilian a držela se pevně její paže.

„Určitě,“ potvrdila Charlotta a opatrně se snažila uvolnit sevření. Samotnou ji překvapovalo, jak klidně a jistě se chová. Ztráta Sáry otupila její city, takže navzdory své úzkosti se dokázala chovat prakticky.

Byla ráda, když vstoupil Niclas. Šla mu naproti ke dveřím.

„Matka je hysterická. Přinesu nám všem kávu a slíbila jsem jí, že se pak pokusíš zjistit, co se Stigem je.“

Niclas přikývl. Zvedl ruku a dlaní pohladil Charlottu po tváři. Couvla před nezvyklým gestem. Dlouho se jí už s něžností nedotkl.

„A jak to neseš ty?“ zeptal se jí s nehraným neklidem a navzdory této těžké chvíli pocítila v prsou něco jako radost.

„Zvládnu to,“ odpověděla a usmála se na něho na důkaz, že se nehodlá sesypat.

„Jistě?“

„Ano, určitě. Zajdi si popovídat se svými kolegy, ať víme, co se děje.“

O chvíli později se vrátil a sedl si vedle nich. Obě upíjely kávu.

„Tak co? Dozvěděl ses něco?“ zeptala se Charlotta a silou vůle se snažila dostat z jeho rtů uklidňující slova. Ale nefungovalo to.

Niclasův obličej byl hodně vážný. „Bohužel, máme se připravit na nejhorší. Dělají, co mohou, ale není jisté, že Stig přežije. Musíme jen čekat.“

Lilian zalapala po dechu, vrhla se Niclasovi kolem krku a ten ji stejně jako předtím její dcera hladil po zádech. Charlotta měla najednou pocit déja vu. Přesně v tomto stavu Lilian byla, když před lety zemřel její otec. Skončilo to tím, že jí lékař předepsal uklidňující léky, aby se úplně nezhroutila. Ztratit manžela bylo strašné. Ale dva za sebou?

„A co mu vlastně je?“

„Dělají mu spoustu testů a jistě to brzy zjistí. Teď právě je nejdůležitější, aby vydržel do chvíle, než mu budou moct podat nějaké léky. Podle všeho to může být úplně cokoliv, počínaje rakovinou až po nějaké virové onemocnění. Není však pochyb, že měl do nemocnice přijet o hodně dřív.“

Charlotta v jeho obličeji zahlédla provinění. Naklonila se k němu.

„Máš moc měkké srdce, Niclasi. Věděl jsi, že Stig za žádnou cenu nechce do nemocnice, a když jsi ho vyšetřoval, tak se přece tak strašně necítil! Občas byl docela čiperný a tvrdil, že ho nic nebolí.“

„Jenomže já jsem ho neměl poslechnout. Zatraceně, jsem přece lékař, měl jsem to vědět líp!“

„Nezapomeň, že jsme prožívali těžké období,“ ozvala se tiše Charlotta, ale ne tak tiše, aby to Lilian nezaslechla.

„To nás musí potkat každé neštěstí? Napřed Sára a teď zase Stig?“ Kvílela nahlas a utírala si nos do papírového kapesníku, který jí dcera podala. Lidé v čekárně, kteří se už předtím vrátili ke svým časopisům, na ně znovu zvědavě zírali. Charlottě to velmi silně vadilo.

„No, trochu se uklidni, lékaři dělají, co mohou,“ konejšila ji nejmilejším tónem, jaký dokázala naladit. Lilian na ni překvapeně pohlédla, ale poslechla a přestala nahlas vzlykat.

Charlotta si povzdechla a pohlédla na Niclase. Samozřejmě nepochybovala o tom, že matka má o Stiga skutečné obavy, ale její snaha dělat z každé situace drama se sebou v hlavní roli byla nesmírně náročná. Lilian vždycky nejvíc vyhovovalo, když se ocitla v centru pozornosti, a používala všech prostředků, aby toho dosáhla, dokonce i v takové situaci, jako je ta současná. Ale matka už je prostě taková a Charlotta se snažila rozmrzelost zakrýt. Tentokrát bylo matčino zoufalství skutečné.

Ani o šest hodin později ještě nic nevěděli. Niclas několikrát zašel za kolegy, ale nedostal žádnou bližší informaci. Stigova budoucnost byla stále nejistá.

„Někdo z nás musí odjet domů a vyzvednout Albina,“ rozhodla Charlotta a adresovala svá slova oběma. Viděla, že matka otevírá ústa k protestu, neochotná od sebe propustit ani dceru, ani zetě, ale Niclas ji předešel.

„Máš pravdu. Bude vyděšený, jestli ho Veronika bude chtít uložit u sebe. Vrátím se domů, ty tu zůstaň.“

Lilian vypadala rozčileně, ale i ona věděla, že se nedá nic dělat, a proti své vůli se zdržela námitek.

Niclas opatrně Charlottu políbil na tvář a poklepal Lilian po rameni. „Bude to v pořádku, uvidíš. Zavolejte, jestli se něco dozvíte.“

Charlotta přikývla. Hleděla na jeho vzdalující se záda a opřela se se zavřenýma očima do nepohodlné židle. Bude to dlouhé čekání.

Göteborg 1958

Čekalo ji samé zklamání. Nic nebylo takové, jak si představovala. Nic se nezměnilo. Naopak už nepřicházely ani krátké chvíle, kdy se jí matka svěřovala a kdy jí dávala najevo něhu. Ake už nežil, ale přesto matku stěží zahlédla. Buďto byla na cestě za Per-Erikem, nebo ve společnosti. Matka se také přestala zajímat o její postavu, takže mohla už jíst, co v domě našla. V důsledku toho nekontrolované kynula. Někdy, když se na sebe zadívala do zrcadla, viděla monstrum, v něž se její tělo proměňovalo. Žravé, tlusté, hnusné monstrum, neustále páchnoucí dusivým potem. Matka se už ani nesnažila ukrýt svou nechuť, když na ni pohlédla, a jednou si dokonce ucpala nos, když kolem ní procházela.

Nic nebylo takové, jak matka slíbila. Tvrdila, že Per-Erik bude o moc lepší otec, než byl Ake, ona že bude šťastná a konečně budou žít společně jako opravdová rodina. Monstrum mělo zmizet, ona už nikdy neměla sedět za trest ve sklepě a ten suchý, dusivý prášek – její potupa – už nikdy neměl plnit její ústa.

Podvedla ji. Ano, právě tak to cítila. Pokusila se matky zeptat, proč to není takové, jak o tom mluvila, ale jen se na ni osopila. Když ji trestala a zavírala do sklepa, vždycky musela polknout trochu Potupy. Ronila hořké slzy, v nichž bylo tolik zklamání, že se s ním nedokázala vyrovnat.

Ve sklepě cítila, jak monstrum roste. Tomu se líbil suchý prach v jejích ústech. Polykalo ho a radovalo se.

Dveře se za ním těžce zaklaply. Pomalými kroky se Patrik vlekl do haly. Stáhl bundu a odhodil ji na podlahu. Byl příliš zničený na to, aby ji pověsil na věšák.

„Stalo se něco?“ ozvala se Erika neklidně z obývacího pokoje. „Máš nějaké zprávy?“

Patrika bodlo špatné svědomí, že u ní a Maji nezůstal doma, když viděl, jak jí včera bylo. Sice během dne několikrát domů zavolal, ale kvůli chaosu na stanici mohl říct jen několik stručných slov.

Jakmile potvrdila, že je doma všechno v pořádku, zavěsil.

Pomalu došel k Erice. Jako obvykle seděla ve tmě a s Majou v náručí dívala se na televizi.

„Odpusť mi, že jsem byl do telefonu tak stručný,“ omlouval se a přejel si rukou tvář.

„Stalo se něco?“

Těžce dopadl na gauč a nedokázal hned odpovědět.

„Ano,“ prohlásil až po chvíli. „Ernst si usmyslel, že na stanici dopraví Morgana Wiberga k výslechu, zcela o své vůli. Toho chudáka tak vyděsil, že vyskočil z okna a na ulici ho přejelo auto.“

„Panebože, to je strašné. Co s ním je?“

„Zemřel.“

Erika zalapala po dechu. Maja neklidně zakňourala, ale hned pokračovala ve spánku.

„Něco tak příšerného si ani neumíš představit,“ vzdychl Patrik. Hlavu opřel dozadu a zahleděl se do stropu. „Když ležel na ulici, přijela jeho matka Monika a uviděla ho. Letěla k němu, a než jsme ji dokázali zastavit, vzala jeho hlavu do klína a kolébala se a naříkala tak strašně, že to ani nebyly lidské zvuky. Nakonec jsme ji od něho museli odtrhnout. Bylo to příšerné.“

„A co Ernst? Co je s ním?“

„Poprvé si myslím, že ho opravdu Mellberg vykopne. Nikdy jsem ho neviděl tak rozlíceného. Poslal ho okamžitě domů a nejspíš se už nevrátí. To by bylo skvělé.“

„Ví o tom Kaj?“

„No, to je další věc. S Martinem jsme ho právě zpovídali, když došlo k tomu neštěstí, a museli jsme odběhnout. Kdyby se to stalo o několik minut později, asi by začal mluvit. Ale teď už nechce nic říct. Dává nám za vinu Morganovu smrt a do jisté míry má pravdu. Zítra ho mělo přijet vyslýchat několik kolegů z Göteborgu, ale museli jsme to odsunout na neurčito. Jeho advokát všechny výslechy vzhledem k okolnostem zarazil.“

„Takže pořád ještě nevíme, jestli má spojení se Sářinou vraždou a… tím, co se stalo včera.“

„Ne,“ potvrdil unaveně Patrik. „Jisté je jen to, že Kaj Maju z kočárku nevytáhl. Byl u nás. Zastavil se za tebou Dan?“ zeptal se a pohladil holčičku, kterou opatrně přesunul na svá kolena.

„Ale ano, byl tu jak správný hlídací pes,“ usmála se Erika, ale úsměv nedosáhl až k očím. „Nakonec jsem ho musela vyhodit. Odešel před půlhodinou. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ležel na zahradě ve spacím pytli a hlídkoval.“

Patrik se rozesmál. „To by mu bylo opravdu podobné. Mám u něho dluh. Moc se mi ulevilo, že jste tu dnes nebyly samy.“

„Právě jsem si chtěla jít s Majou lehnout. Ale jestli chceš mít společnost, můžeme ještě chvíli nahoře posedět.“

„Jestli ti to nebude vadit, byl bych rád chvíli sám. Vzal jsem si domů trochu práce a možná bych se díval na televizi, abych se uvolnil.“

„Zařiď se podle sebe,“ souhlasila Erika. Zvedla se, políbila ho a vzala si dítě.

Když byla v půli cesty, ještě si vzpomněl: „A jak vám to dnes šlo?“

„Dobře,“ odpověděla a v jejím hlase zaslechl náznak hrdosti. „Dnes ani jednou neusnula u prsu, vždycky jen v kočárku. A nekřičela ani dvacet minut. Naposled usnula hned po pěti minutách.“

„To je skvělé, zdá se, že ti to jde.“

„Úplný zázrak, že to funguje,“ rozesmála se, ale pak zvážněla. „Jenomže musí spát jen doma. Venku se ji neodvážím nechat.“

„Promiň mi, že jsem byl onehdy… tak hloupý,“ ozval se váhavě. Nechtěl se zesměšnit, a proto tápal po správném výrazu.

„To je v pořádku, nejsem tak přecitlivělá. Asi si už na ni zvykám. Tu hrůzu, kterou jsem zažila, když byla pryč, už bych prožít nechtěla, a jsem teď ještě vděčnější za každou chvilku.“

„Rozumím ti,“ zamával na ni nahoru.

Stáhl zvuk na televizi, vytáhl magnetofon a pustil si pásek. Už ho několikrát poslouchal na stanici. Několik minut takzvaného Ernstova výslechu Morgana. Nebylo řečeno mnoho, přesto v něm pořád něco hlodalo, i když na to nemohl ukázat prstem. Po třech přehráních magnetofon odložil a šel do kuchyně. Po chvilce hledání se rozhodl pro hrnek horkého kakaa a tři sendviče se sýrem a kaviárem. Znovu zesílil televizi a vyhledal Crime Night. Sledovat rekonstrukci skutečného zločinu byl možná podivný odpočinek pro policistu, ale jeho to uklidňovalo. Vždycky všechno dobře dopadlo.

Během sledování začal uvažovat o něčem velmi privátním. Příjemném a nanejvýš osvěžujícím, potlačujícím veškerý zločin. Usmál se do tmy. Bude muset vyrazit na nákup.

Světlo v cele bylo ostré a neosobní. Připadalo mu, jako by ho celého prosvěcovalo, každý skrytý koutek. Snažil se skrýt si hlavu v pažích, ale cítil, jak ho bodá do týla.

Během několika dní se mu zhroutil svět. Možná že to od něho bylo naivní, ale vždycky se cítil jistý, nezranitelný. Byl součástí společenství, které jako by stálo nad ostatním světem. Nebyli jako ostatní. Byli lepší, informovanější. Ti jiní nevěděli nic o lásce, jejíž pouhou malou součástí byl sex. Mladá kůže byla čistá, neporušená. Dětské pocity nevinné, neušpiněné ošklivými myšlenkami dospělých. Oni se snažili těmto mladým lidem jen pomáhat dosáhnout svých možností, pochopit, co je to láska. Sex představoval jen prostředek, ne cíl. Cíle bylo dosaženo spojením duší. Spojení mezi mladým a starým bylo nádherné ve své čistotě.

Ale nikdo to nechápal, hloupost a omezenost těm druhým bránila poznat to, co je tak jasné. Místo toho se snažili o špinavé razítko, kterým pak pošpinili i děti.

Jen tak si mohl vysvětlit to, co udělal Sebastian. Cítil, jak se k němu všichni chovají s opovržením, a nerozuměl, proč i chlapec mu to ve svém posledním poselství světu měl za zlé. Zranilo ho to. Skutečně se domníval, že spolu během svých setkání dosáhli souznění. Fyzický vztah nepokládal za prvořadý. Právě pocit, že může pít z mladého zdroje, to byla jeho nejvyšší odměna. Skutečně to Sebastian nepochopil? Po celou dobu snad jen předstíral? Nebo ho až společenské normy přiměly všechno v posledním dopise popřít? Bolelo ho, že se to nikdy nedozví.

Na to druhé se snažil nemyslet. Od chvíle, kdy mu řekli o Morganově smrti, myšlenky na syna odsouval. Jako by jeho mozek odmítal přijmout ohavnou pravdu, ale neúprosné světlo v cele mu připomínalo to, co si přál držet od sebe daleko. Dokonce se mu vetřela myšlenka, jestli to snad nebyl trest. Ale rychle ji potlačil. On přece nic špatného neudělal. Během let několikrát miloval a oni milovali jeho. Tak to bylo. Jiný strašlivý výklad si nepřipouštěl. Prostě to musela být láska.

Vždycky si uvědomoval, že Morganovi nebyl žádným skvělým otcem. Bylo to s ním těžké. Už od začátku nešlo si syna zamilovat, a obdivoval Moniku, že to dokázala. Napadlo ho ještě něco dalšího: Nepokusí se mu snad prokázat, že se dotkl i Morgana? Ta představa ho znepokojila. Morgan byl přece jeho syn, jeho vlastní krev. Kdyby to chtěli tvrdit, jen by to dokazovalo jejich omezenost. Láska mezi otcem a synem přece není totéž jako mezi ním a těmi druhými. To je něco úplně jiného.

Morgana měl rád. Věděl, že tomu Monika nevěřila, ale bylo to tak. Jen se k němu neuměl přiblížit. Jeho pokusy vyzněly do prázdna a někdy dokonce podezříval Moniku, jestli jeho snahám nebrání. Přála si mít syna jen pro sebe. Chtěla být tou jedinou, k níž se obracel o pomoc. Vytlačila ho, a přesto, že mu to občas vyčítala, tušil, že přesně tak si to přála. Teď už bylo na změnu pozdě.

Kovové světlo na něho mrkalo a on se zkroutil na bok ke spánku.

Soudní lékař v televizi vyřešil tři případy za čtyřicet pět minut. Vypadaly opravdu jednoduše, ale Patrik věděl, že ve skutečnosti to tak snadné není. Přesto doufal, že Pedersen zítra přijde s něčím zajímavým, pokud jde o popel na Liamově svetříku a Majině kombinéze.

Začínal nový případ. Patrik roztržitě zíral na obrazovku a cítil, že ho zmáhá ospalost. Ale za okamžik zpozorněl. Případ se odehrával ve Spojených státech před mnoha lety, přesto mu připadal podivuhodně povědomý. Rychle stiskl nahrávání na videu a doufal jen, že nemaže nějakou Eričinu nahrávku z jejích nekonečných seriálů.

Soudní lékař, který prováděl analýzy, mluvil podrobně a srozumitelně. Předváděl diagramy a fotografie, které dokazovaly průběh událostí, a Patrik bez potíží rozuměl. Zkontroloval, jestli nahrávání běží. Na tohle se ještě bude muset párkrát podívat. Po trojím přehrání si byl prakticky jistý. Jen by potřeboval osvěžit paměť. Nedočkavě a s vědomím, jak je to důležité, vyšel za Erikou do ložnice. Maja spala vedle ní, takže předpokládal, že dostala malou odměnu za to, že byla přes den hodná.

„Eriko,“ šeptal jí do ucha a zatřásl zlehka ramenem. Neprohrála se.

„Eriko, vzbuď se!“

Tentokrát se to podařilo. Škubla sebou a posadila se. „Ano? Co se děje? Je Maja vzhůru? Křičí? Přinesu si ji.“

„Ne, ne,“ Patrik ji opatrně přitlačil k posteli. „Pst… Maja spí jako dřevo.“ Ukázal na malý uzlíček, který se neklidně pohnul.

„Tak proč mě budíš?“ zeptala se otráveně. „Jestli Maju probudíš, tak tě zavraždím.“

„Já se tě potřebuju na něco zeptat a nemůže to počkat.“

Rychle jí vysvětlil, co se právě dozvěděl, a položil důležitou otázku. Po chvilce překvapeného mlčení odpověděla. Uložil ji znovu ke spánku a políbil na tvář. Pak spěchal dolů a rychle vyťukal číslo, které vyhledal v telefonním seznamu. Každá minuta je drahá.

Göteborg 1958

Něco bylo špatné. Nechala to dojít příliš daleko. Ake zemřel před půl druhým rokem a Per-Erik se stále víc jejím požadavkům vyhýbal. V poslední době sotva odpověděl a pozvání do hotelu Eggers přicházelo stále řidčeji. Začínala to místo nenávidět. Měkká hotelová prostěradla a neosobní vybavení pokoje ji dusily. Zasloužila si něco jiného. Měl ji přestěhovat do své velké vily, kde by byla hostitelkou na večírcích, měla mít respekt a postavení a psalo by se o ní ve společenských rubrikách. Kdo si Per-Erik myslí, že je?

Agnes se za volantem třásla vzteky. Předním okénkem hleděla na jeho velkou vilu obloženou bílými cihličkami a přes záclony viděla, že se uvnitř někdo pohybuje. Na parkovišti chybělo jeho volvo. Bylo úterní dopoledne a se vší pravděpodobností odjel do práce. Elisabeth je doma sama a věnuje se svým domácím povinnostem jako pořádná žena v domácnosti. Zřejmě skládá ubrusy, čistí stříbro nebo něco jiného stejně nudného, k čemu by se Agnes nikdy nesnížila. Patrně vůbec netuší, jak je její spokojený život ohrožen.

Agnes necítila ani nejmenší pochybnost. Nepřišlo jí na mysl, že by Per-Erikovo vyhýbání mohlo mít svůj důvod v uhasínajícím Zájmu o ni. Ne, to, že dosud není volný, určitě zavinila Elisabeth. Předváděla svou bezmocnost a nesamostatnost, aby ho k sobě připoutala. Ale Agnes její hru dobře prokoukla, i když možná Per-Erik ne. A pokud není dostatečně mužem na to, aby si s ní rázně pohovořil, Agnes takové předsudky nemá. Rozhodnými kroky vystoupila z vozu, přitáhla si kožich před listopadovým chladem blíže k tělu a rychle kráčela k domovním dveřím.

Po dvou zazvoněních Elisabeth otevřela a usmála se na ni, až se Agnes otřásla odporem. Přála si jí ten úsměv co nejrychleji z tváře setřít.

„To jsi ty? Jaké příjemné překvapení.“

Agnes viděla, že to Elisabeth myslí vážně, i když měla trochu překvapený výraz. Jistěže Agnes už v jejich domě byla několikrát, ale vždycky jen jako host na večírcích. Nikdy se nestalo, že by přišla neohlášené.

„Pojď dál. Musíš mi prominout nepořádek. Kdybych věděla, že přijdeš, uklidila bych.“

Agnes vešla do haly a rozhlédla se kolem sebe. Podle ní každá věc ležela na svém místě. To potvrzovalo její názor na Elisabeth jako pracovitou hospodyni.

„Posaď se, přinesu kávu,“ nabídla zdvořile Elisabeth, a než ji mohla Agnes zastavit, zmizela v kuchyni.

Agnes neměla v úmyslu popíjet kávu s Per-Erikovou manželkou, ale přála si co nejdřív vyřídit to, proč přišla. Proti své vůli si stáhla kožich a sedla si na gauč. Sotva to stačila, než se Elisabeth vrátila s tácem naloženým šálky a tlustými plátky bábovky a všechno postavila na vyleštěný stůl. Kávu musela mít uvařenou, protože byla okamžitě zpátky.

Sedla si do křesla a pobídla Agnes. „Vezmi si, pekla jsem ji dnes.“

Agnes s nechutí pohlédla na sladkou máslovou buchtu a odmítla. „Díky, vezmu si jen kávu.“ Natáhla se po jednom z porcelánových šálků. Káva byla silná a dobrá.

„No jistě, ty si hlídáš postavu,“ zasmála se Elisabeth a vzala si plátek bábovky. „Já sama jsem ten boj vzdala po dětech,“ pokývla hlavou k fotografii tří dětí, které už byly dospělé a mimo domov. Agnes napadlo, jak asi přijmou novinku o rozvodu svých rodičů a nové nevlastní matce, ale byla si jistá, že je brzy přetáhne na svou stranu. Přece uvidí, o kolik víc může Per-Erikovi nabídnout ona než jejích matka.

Pozorovala, jak bábovka z Elisabethina talířku mizí, a teď se dokonce natáhla po dalším kousku. Její žravost jí připomněla dceru a musela se ovládnout, aby bábovku nevyškubla Elizabeth z ruky stejně jako jí.

Místo toho se usmála a uctivě řekla: „Asi se divíš, proč jsem se tu objevila bez ohlášení, ale musím ti bohužel říct něco nepříjemného.“

„Nepříjemného? A co by to mělo být?“ zeptala se Elisabeth tónem, který mohl Agnes varovat, kdyby nebyla tolik zahleděná do sebe.

„To je tak,“ pokračovala Agnes a odsunula šálek. „Per-Erik a já… o sebe moc stojíme. Už hodni dlouho.“

„A teď byste chtěli začít společný život,“ doplnila ji Elisabeth. Agnes pocítila ulehčení, jak se to všechno zjednodušuje, ale když na svou hostitelku pohlédla, pochopila, že je něco špatně. Per-Erikova manželka na ni hleděla se sardonickým úsměvem a tak ledový pohled u ní Agnes nikdy nespatřila.

„Chápu, že to je pro tebe šok…,“ ozvala se chabě Agnes, ale znejistila, jestli přece jen nešlápla vedle.

„Drahoušku, o vaší malé romanci vím od samého začátku. Já a Per-Erik máme takovou domluvu… a zatím to skvěle fungovalo. Nemyslela sis snad, že jsi byla první – nebo snad dokonce poslední?“ zaryla zle Elisabeth a Agnes by jí nejraději vlepila pár pohlavků.

„Nevím, o čem mluvíš,“ bránila se zoufale a cítila, že se jí houpe zem pod nohama.

„Neříkej mi, že sis nevšimla, jak o tebe Per-Erik ztrácí zájem. Už ti tolik nevolá, je ho těžké zastihnout a při schůzce je roztržitý. Po čtyřiceti letech manželství ho opravdu dobře znám, abych nevěděla, jak se v takové situaci chová. Kromě toho vím, že jeho nový objev je třicetiletá brunetka, která ve firmě pracuje jako sekretářka.“

„Lžeš!“ vykřikla Agnes a baculatý obličej své hostitelky viděla jako v mlze.

„Mysli si, co chceš, můžeš se ho přece zeptat. A teď bys asi měla odejít.“

Elisabeth se zvedla a demonstrativně před Agnes podržela kožich. Agnes, stále neschopná pochopit, co jí Elisabeth řekla, šla němě za ní. V šoku pak chvíli stála na venkovním schodišti a cloumal s ní vítr. Pomalu cítila, jak ji plní dobře známý vztek. Silnější než dřív, protože zapomněla, že se na žádného muže nesmí spolehnout. Teď je za to potrestaná.

Jako by se prodírala vodou, zamířila ke svému autu, které zaparkovala o kus dál, a pak nepohnutě seděla Za volantem. Myšlenky jí těkaly hlavou a její nenávist se každým okamžikem prohlubovala. Z paměti se jí vynořovaly vzpomínky. Prsty pevně svírala volant. Opřela se dozadu a na chvíli zavřela oči. V duchu si promítla strašné roky s kameníkem a cítila jeho zpocené tělo po návratu z práce. Připomněla si strašné utrpení při porodu obou chlapců. Ucítila pach kouře hořící Fjällbacky i větřík na palubě lodi do New Yorku. Slyšela bouchat zátky šampaňského i vzdechy mužů, s nimiž se vyspala. Vybavil se jí pláč opuštěné Mary na nábřeží v přístavu i Akeho skomírající dech. Ale především Per-Erikův vemlouvavý hlas. Dával jí sliby, které nemínil plnit. To všechno jí probíhalo za zavřenými víčky a zuřivost ji oslepovala. Dělala všechno pro to, aby si zajistila život, jaký si zaslouží, pro jaký se narodila. Ale život – nebo snad osud – jí ustavičně kladl překážky. Všichni byli proti ní a dělali, co mohli, aby jí odňali, nač měla právo. Otec, Anders, američtí kavalíři, Ake, a teď i Per-Erika. Dlouhá řada mužů, kteří ji různými způsoby využívali a nakonec zradili. Když padl soumrak, všechno skutečné i vymyšlené příkoří se protnulo do jediného žhavého bodu v jejím srdci. Prázdným pohledem se upjala na návrat Per-Erika a pocítila veliký klid. Už jednou v životě poznala právě takový pokoj a teď s jistotou věděla, že už zbývá udělat jen jediné.

Když konečně reflektory jeho auta prozářily tmu, seděla bez hnutí tři hodiny, aniž by vnímala čas. Neměl už žádný význam. Všechny její smysly se upínaly k jedinému úkolu, který před ní ležel a o němž sebeméně nepochybovala. Veškerou logiku a vědomí důsledků vymazala potřeba pomsty.

Přivřenýma očima viděla, jak zaparkoval, i vedlejšího sedadla zvedl aktovku a vystoupil z auta. Zatímco pečlivě zamykal vůz, opatrně nastartovala a zařadila. Pak se všechno odehrálo strašně rychle. Sešlápla plyn a divoce vyrazila k nic netušícímu muži. Přejela trávník, a teprve když byla několik metrů před ním, uvědomil si, že se děje něco zlého. Během zlomku vteřiny se jejich oči setkaly a pak na něho najela a přimáčkla ho k vlastnímu autu. S rozhozenýma rukama ležel na kapotě a Agnes viděla, jak se jeho oči zachvěly a vzápětí zavřely.

Spokojeně se usmála. Nikdo ji nesmí podvést bez trestu.

Anna se probudila se stejným pocitem beznaděje jako každé ráno. Nepamatovala si, kdy naposled spala celou noc. Mnoho bezesných nocí přemítala, jak se s dětmi vymaní ze situace, do níž se dostala.

Lucas klidně pochrupoval vedle ní. Občas se ve snu překulil, položil kolem ní paži a Anna musela stisknout zuby, aby se mu s ošklivostí nevytrhla. Nestálo by za to, co by v takovém případě následovalo.

V posledních dnech všechno akcelerovalo. Jeho výpady byly stále častější a zdálo se jí, že jsou oba vtaženi do spirály, která je stoupající rychlostí strhává do hloubky. Dostane se z ní jen jeden, ale nevěděla, který z nich to bude. Oba současně existovat nemohou. Četla někde fantastickou historku o paralelní zemi, v níž měl každý svého dvojníka. Pokud se potkali, musel být jeden z nich zničen. Tak to bylo s ní a Lucasem, ale jejich záhuba byla pomalejší a bolestnější.

Z bytu už nevyšla mnoho dní.

Když zaslechla Adriana fňukat na matraci v rohu pokoje, opatrně se k němu zvedla. Nebylo by dobré, aby probudil Lucase.

Šla s ním do kuchyně a začala připravovat snídani. Lucas v poslední době skoro nejedl a vyhubl tak, až mu oblečení viselo na těle. Přesto trval na tom, že třikrát denně ve stanovené době musí být jídlo na prostřeném stole.

Adrian zlobil a nechtěl se posadit na dětskou židličku. Zoufale se ho snažila utišit, ale měl špatnou náladu, protože i on v noci málo spal a zdálo se, že ho ustavičně trápí ošklivé sny. Fňukal stále víc a Anna ho nedokázala uklidnit. Se strachem uslyšela, že se Lucas v pokoji po

hnul, a ve stejném okamžiku na ni zavolala Emma. Anna by nejraději utekla, ale věděla, že to je nemožné. Musela se obrnit a snažit se ochránit děti.

„Co se tady sakra děje!“ Lucas se zjevil v otevřených dveřích a v očích měl opět ten podivný výraz. Prázdný, šílený a ledový. Věděla, že jednou bude znamenat jejich konec.

„Nemůžeš jim zavřít hubu?“ Teď jeho tón nebyl hrozivý, spíš přátelský. Takového se bála nejvíc.

„Dělám, co mohu, abych je utišila,“ odpověděla a slyšela, jak má přiškrcený hlas.

Na své židličce teď Adrian skoro hystericky křičel. „Ne ham. Ne ham,“ vykřikoval znovu a znovu.

Anna se ho zoufale snažila utišit, ale on už nedokázal přestat.

„Nemusíš jíst,“ řekla mu klidně a začala ho zvedat ze židličky.

„Ať to hned sní,“ přikázal Lucas, stále stejně klidně.

Anna cítila, že se chvěje. Adrian se divoce zmítal na protest, že ho nepustila na zem, jak slíbila.

„Ne, ne,“ ječel z plných plic a Anna ho musela na místě držet ze všech sil.

S ledovou rozhodností vzal Lucas ze stolu plátek pečiva. Jednou rukou železným stiskem přidržel Adriánovu hlavu a druhou mu začal chléb cpát do úst. Chlapeček divoce házel pažemi, nejdřív zlostí, pak ale ve stále větší panice, když mu velký kus zaplnil pusu a začal se dusit.

Anna to sledovala jako ochrnutá. Vzápětí se v ní probudil vrozený mateřský pud a strach z Lucase zmizel. Myslela jen na to, že její dítě potřebuje ochránit, a v žilách se jí rozproudil adrenalin. S primitivním zavrčením odsunula Lucasovu ruku a uvolnila Adriánova ústa. Slzy mu kanuly po tvářičkách. Pak se obrátila k Lucasovi, aby se utkala s jeho pohledem. Spirála se roztáčela čím dál rychleji.

Také Mellberg se probudil s nepříjemným pocitem, ale z podstatně osobnějších důvodů. Během noci se celý zpocený několikrát vytrhl z hrozných snů, které se neustále točily kolem toho, že bez pardonu dostal vyhazov. Něco takového se prostě stát nesmí. Musí existovat způsob, jak ze sebe případnou zodpovědnost za nešťastnou událost svalit, a prvním krokem musí být to, že se zbaví Ernsta. Tentokrát už jiná alternativa neexistuje. Byl si vědom toho, že v dřívější době se vůči němu nechoval dostatečně důsledně, ale to proto, že k němu cítil určitou slabost. Při nejmenším měli spolu mnohem víc společného než s ostatními na stanici. Ale na rozdíl od něho samého teď Ernst ukázal naprosto nedostatečný úsudek, a to znamenalo jeho konec. Byl to kardinální přešlap, skutečně měl mít víc rozumu.

Povzdechl si a spustil nohy přes okraj postele. Vždycky spal jen ve spodkách a teď pod velkým břichem nahmatal rozkrok, aby se mohl poškrábat. Pohlédl na hodiny. Za chvíli bude devět. Nejvyšší čas, aby šel do práce, i když se včera večer rozešli až po osmé. Důkladně procházeli tím, co se stalo. Začal už pilovat formulace ve zprávě pro nadřízené a musel si dávat velký pozor, co sdělit, aby nešlápl vedle. Minimalizovat případné následky, to byl prvořadý úkol.

Zašel do obývacího pokoje a zahleděl se na spícího Simona. Ležel na gauči s otevřenými ústy a chrápal, jedna noha mu visela dolů na zem. Odkopl deku a Mellberg s hrdostí pozoroval, jak velice je mu fyzicky podobný. Simon nebyl žádné tintítko, nýbrž pořádně stavěný mladý muž, který jistě půjde ve stopách svého otce, až trochu dospěje.

Dloubl do něho.

„Simone, probuď se, je ráno.“

Chlapec ho ignoroval a převrátil se na bok, s nosem zabořeným do zadních polštářů.

Mellberg do něho dál bezohledně šťouchal. Jistěže si sám také rád přispal, ale teď nejsou prázdniny.

Pořád žádná reakce a Mellberg si povzdechl. Nojo, musí vytáhnout silnější zbraně.

V kuchyni odtočil vodu, až tekla ledová, a naplnil konvičku. Pak se klidně vrátil do pokoje a s příjemným úsměvem na tváři lil ledovou vodu na synovo nechráněné tělo. Mělo to požadovaný efekt.

„Zatraceně,“ vykřikl Simon a vyskočil na nohy. Třásl se zimou a hrábl po ručníku, který ležel na zemi.

„Sakra, co to děláš?“ obořil se kysele na otce. Natáhl si tričko s lebkou a jménem rockové skupiny.

„Za pět minut bude snídaně,“ oznámil Mellberg a s popiskováním se vrátil do kuchyně. Na chvíli zapomněl na své starosti s kariérou a byl neobyčejně spokojen s plánem, který si vymyslel pro společnou aktivitu otce a syna. Když tu není žádný pornoklub ani herna, musí vzít za vděk tím, co se nabízí, a v Tanumshede bylo muzeum obrazců vyrytých do skal. Ne že by to jeho samého moc zajímalo, ale mohli tam zajít společně. Pevně se rozhodl, že slovo „společně“ musí mezi nimi figurovat na prvním místě. Žádné počítačové hry a sledování televize v pozdních nočních hodinách, které znemožní jakoukoliv komunikaci, ale společná večeře s přínosným dialogem, a večer mohou ukončit hrou Monopoly.

U snídaně své plány Simonovi nadšeně vyložil. Musel si ale přiznat, že ho chlapcova reakce zklamala. Snažil se nabídnout všechno možné, aby se navzájem lépe poznali. Dokonce se odhodlal obětovat a zajít s ním do muzea, ale Simon jen kysele zíral do své misky. Je rozmazlený! Jeho matka ho za ním poslala k převýchově opravdu na poslední chvíli.

Mellberg cestou do práce těžce vzdychal. Být rodičem přinášelo velkou zodpovědnost.

Patrik byl v práci už v osm. I on se špatně vyspal a v podstatě jen čekal, až bude ráno, aby se dal do práce. První na řadě bylo zjistit, jestli jeho noční telefonát něco změnil. Chvějící se rukou vyťukal číslo nemocnice, které už znal nazpaměť.

„Nemocnice Uddevalla.“

Udal jméno lékaře, s nímž potřeboval mluvit, a netrpělivě čekal, než ho najdou. Po nekonečné chvíli ho s ním spojili.

„Dobrý den, tady je Patrik Hedström. Mluvili jsme spolu v noci. Měly moje údaje nějaký význam?“

Napjatě poslouchal a nakonec praštil do vzduchu sevřenou pěstí. Měl pravdu!

Když položil sluchátko, s pohvizdováním se pustil do práce, která vyplynula z jeho předchozího správného odhadu. Dnes bude mít co dělat.

Další hovor směřoval ke státnímu žalobci. O něco podobného ho žádal už před necelým rokem, a protože to, co si teď přál, bylo dost neobvyklé, doufal, že žalobce nepadne do mdlob.

„Ano, slyšel jste správně. Potřebuji váš souhlas k otevření hrobu. Ano, znovu. Ne, ne tentýž hrob.“

Mluvil pomalu a zřetelně a snažil se krotit svou netrpělivost. „Ano, i tentokrát to hodně spěchá a byl bych vám vděčný, kdybyste to mohl vyřídit okamžitě. Všechny nutné podklady jsem odfaxoval a jsou už jistě u vás. Moje žádost se týká dvou věcí: otevření hrobu a nové domovní prohlídky.“

Žalobce se pořád tvářil pochybovačně a Patrik cítil, jak jeho netrpělivost roste. Trošku ostřejším hlasem ho upozornil: „Vyšetřujeme vraždu dítěte a v sázce je další život. Nedělám to přece pro své vlastní potěšení, žádám vás o to po velmi pečlivém zvážení, protože to vyžaduje další průběh vyšetřování. Doufám, že nasadíte všechny páky a obojí pokud možno do oběda zařídíte.“

Zavěsil a doufal, že žalobce jeho tón nepopudil. To riziko prostě na sebe vzít musel.

Když zařídil to nejobtížnější, vyťukal další číslo. Pedersen zněl velice unaveně.

„Dobré ráno. Nepracoval jsi náhodou celou noc?“

„Přesně tak, skončili jsme hodně pozdě. Ale už se blížíme ke konci. Teď ještě trochu papírování a můžu jít domů.“

„Skvělé,“ radoval se Patrik, ale měl špatný pocit, že ho honí po dlouhé noční šichtě.

„Předpokládám, že tě zajímají laboratorní výsledky popela ze svetříku a kombinézy. Dostal jsem je až včera odpoledne, ale když je to tak naléhavé…,“ Pedersen si unaveně povzdechl. „Zaslechl jsem správně, že ten overal patří tvé dceři?“

„Ano. Ta nechutnost se přihodila předevčírem, ale chvála bohu se jí nic nestalo.“

„To jsem opravdu rád. Chápu, že jsi jak na jehlách a čekáš na výsledek.“

„Ano, to nemohu popřít. Ale opravdu jsem nedoufal, že bys už něco věděl. Tak co jste zjistili?“

Pedersen si odkašlal. „Takže… no, zřejmě není žádná pochybnost. Složení popela je identické s tím, které jsme získali z plic oběti.“

Patrik vydechl a uvědomil si, jak velice byl napjatý.

„Takže oboje souhlasí.“

„Ano,“ přitakal Pedersen.

„Nedalo se zjistit blíž, odkud popel pochází? Jestli je ze zvířete, nebo člověka?“

„Bohužel, to zatím říct nedokážeme. Zbytky jsou příliš poničené a rozdrobené. Ale možná dalšími zkouškami…“

„Čekám na souhlas k domovní prohlídce a na prvním místě bude hledání popela. Pokud něco objevíme, okamžitě ti to odešlu k analýze. Třeba najdeme větší kousky,“ dělal si naději Patrik.

„Moc s tím raději nepočítej.“

„Já už nepočítám vůbec s ničím, ale pořád doufám.“

Po ukončení rozhovoru Patrik chvíli netrpělivě podupával do podlahy. Než dostane souhlas žalobce, nemůže mnoho dělat. Přesto by teď nedokázal pár hodin jen čekat. Zaslechl, že ostatní jeden po druhém přicházejí. Musí svolat pracovní poradu a informovat je o událostech, které jsou v chodu. Jistě se všichni dost podiví, co během noci a rána spustil.

Měl pravdu, padlo mnoho otázek. Zodpověděl je nejlíp, jak dokázal, i když stále bylo ještě hodně nejasností. Příliš mnoho.

Charlotta si ospale promnula oči. Ji i matku uložili na rezervní postele nedaleko jednotky intenzivní péče, ale ani jedna toho mnoho nenaspala. Charlotta tu neměla nic na převlečení a spala v tom, v čem sem přijela. Cítila se upocená a zanedbaná. Posadila se na posteli a opatrně se protáhla.

„Nemáš hřeben?“ zeptala se matky, která už byla rovněž vzhůru.

„Asi ano,“ odpověděla Lilian a hrábla do mohutné kabelky.

V koupelně se na sebe Charlotta kriticky zahleděla do zrcadla. Ostré světlo bylo neúprosné a ukázalo temné kruhy pod očima a rozcuchané vlasy. Pečlivě si je rozčesala a dosáhla něčeho, co alespoň vzdáleně připomínalo její obvyklý účes. Současně cítila, jak málo jí na zevnějšku záleží. Pomyšlení na Sáru drželo její srdce v železném sevření.

Zakručelo jí v žaludku, ale než sejde dolů něco koupit, chtěla se ještě zeptat nějakého lékaře na Stiga. Pokaždé, když v noci zaslechla na chodbě kroky, byla připravená na to, že za nimi s vážnou tváří někdo přichází. Ale nikdo je nebudil a Charlotta si říkala, že v tomto případě žádné zprávy jsou dobré zprávy. Přesto vyšla na chodbu a uvažovala, kde někoho najde. Jedna z ošetřovatelek jí ukázala cestu do pokoje personálu.

Napadlo ji, že by měla zavolat domů, ale rozhodla se, že to udělá, až bude něco vědět. Niclas i Albin možná dosud spí a nechtěla je vzbudit. Věděla, že chlapeček by měl celý den špatnou náladu.

Strčila hlavu do dveří a opatrně zakašlala. Seděl tam vysoký muž, pil kávu a listoval v novinách. Jak dobře věděla od Niclase, pro lékaře to byla vzácná chvíle odpočinku a měla špatné svědomí, že ho ruší. Vzápětí si ale připomněla, proč tu je, a znovu si odkašlala. Tentokrát ji uslyšel a pohlédl na ni.

„Ano?“

„Jde o mého nevlastního otce…, jmenuje se Stig Florin. Přijali jste ho včera a nic jsme o něm od večera neslyšeli. Jak mu je?“

Zdálo se jí to jen, že se podivně zatvářil? Vzápětí ale vypadal normálně.

„Stig Florin? Jeho stav se nám během noci podařilo stabilizovat a teď je při vědomí.“

„Ano?“ zaradovala se Charlotta. „Můžeme tedy za ním? Je tu i má matka.“

Znovu ten zvláštní výraz. Navzdory dobré zprávě začala cítit neklid. Tají jí něco?

Lékař s odpovědí váhal. „Nemyslím… nemyslím si, že by to v této chvíli bylo vhodné. Je pořád ještě velice slabý a musí odpočívat.“

„Tak by snad k němu mohla aspoň matka. To by mu jistě neublížilo, naopak. Jsou si hodně blízcí.“

„To rád věřím,“ odpověděl. „Ale zatím musíte zůstat v čekárně. Ke Stigovi nikdo nesmí.“

„Ale proč?“

„Musíte počkat na zprávu,“ odbyl ji bryskně a Charlotta pocítila nevoli. Copak se během studií neučili, jak se má zacházet s příbuznými? To už je skoro nestydaté. Mohl děkovat své šťastné hvězdě, že za ním přišla ona, a ne matka. Ta by mu to pěkně spočítala! Charlotta o sobě věděla, že je příliš měkká. Zamumlala něco na odpověď a stáhla se ze dveří. Šla rychle po chodbě a přemítala, co řekne matce. Něco tady nehrálo. Neměla ale ani nejmenší tušení, oč jde. Třeba jí to vyloží Niclas. Rozhodla se, že riskne jejich probuzení a vyťukala číslo domů. Snad ji uklidní. Zřejmě si jen něco namlouvá.

Po poradě se Patrik vydal do Uddevally. Nemohl jen čekat a celou cestu uvažoval o alternativách. Všechny byly velice pochmurné.

Měl popis cesty na oddělení, přesto několikrát zabloudil. Bylo opravdu hodně obtížné se v nemocnici vyznat. Mohl za to asi i jeho špatný smysl pro orientaci. Erika vždycky určovala cestu. Někdy ho napadlo, že na to má nějaký šestý smysl.

Zastavil sestru: „Hledám Rolfa Wiesela, kam mám jít?“

Ukázala dozadu. Zahlédl tam vysokého muže v bílém plášti a polohlasně zavolal: „Doktor Wiesel?“

Muž se obrátil. „Ano?“

Patrik k němu pospíšil s nataženou rukou. „Jsem Patrik Hedström z tanumshedské policie. Mluvili jsme spolu v noci.“

„Ano,“ lékař mu nadšeně pumpoval rukou. „Musím vám říct, že jste se ozval opravdu v posledním okamžiku. Neměli jsme ani tušení, jakou léčbu máme zahájit, a byl by asi noc nepřežil.“

„To jsem moc rád,“ usmál se Patrik a cítil, že ho lékařovo nadšení nakazilo. Možná byl i trochu hrdý. Každý den se nepodaří někomu zachránit život.

„Pojďte, zajdeme sem,“ ukázal lékař k pokoji personálu. Vešel první a Patrik za ním.

„Vezmete si kávu?“

„Ano, díky,“ vděčně přikývl a uvědomil si, že si ji na stanici zapomněl vypít. Měl toho v hlavě tolik, že mu vypadla i rutina všedního dne.

Sedli si ke stolu a upíjeli kávu, která byla skoro tak špatná jako ta jejich.

„Promiňte, nejspíš tu stojí už dlouho,“ poznamenal lékař a zvědavě se zeptal: „Jak vás napadlo, že pacient může být otrávený arzenikem?“

Patrik mu vyprávěl, jak pozdě večer sledoval detektivku a během děje se mu spojily dílčí informace.

„Ano, není to úplně obvyklé, a proto bylo tak těžké jed identifikovat,“ potřásl lékař hlavou.

„Jaká je prognóza?“

„Přežije. Bude se s tím ale potýkat až do konce života. Zřejmě dostával arzenik hodně dlouho a zdá se, že poslední dávka byla opravdu masivní. To všechno ještě zjistíme.“

„Pomocí analýzy vlasů a nehtů?“ zeptal se Patrik, který si připomněl detaily večerního programu.

„Ano, právě tak. Arzenik se v těle usazuje právě na těchto místech a analýzou množství v souvislosti s rychlostí růstu vlasů a nehtů můžeme skoro přesně určit, kolik toho dostal.“

„Postarali jste se, aby k němu nikdo nemohl?“

„Ano, to jsme udělali hned v noci, když jsme zjistili, že jde o otravu tímto jedem. Nikdo k němu nesmí kromě lékařského personálu. Před chvílí se mnou mluvila jeho nevlastní dcera. Řekl jsem jí jen, že je jeho stav stabilizovaný, ale zatím ho nemohou navštívit.“

„Výborně.“

„Víte, kdo?“ tázal se lékař opatrně.

Patrik chvíli uvažoval a pak odpověděl: „Tušíme to. Doufám, že se nám podezření během dne podaří potvrdit.“

„Ano. Je důležité, aby člověk, který je něčeho takového schopen, nepobíhal na svobodě. Tato otrava je obzvláště bolestivá, a než nastane smrt, oběť velice trpí.“

„Ano, chápu,“ přitakal trpce Patrik. „Existuje prý nějaká nemoc, za niž se dá otrava arzenikem zaměnit.“

Lékař vážně přikývl. „Ano, syndrom Guillain-Barré. Vlastní imunitní systém napadne kostní dřeň. Nemoc má

podobné příznaky jako otrava arzenikem. Kdybyste nezavolal, tak bychom vycházeli z toho, že jde právě o toto onemocnění.“

Patrik se usmál. „Někdy má člověk štěstí.“ Pak znovu zvážněl. „Ale jak říkám, nikdo za ním nesmí. Doufám, že budeme víc vědět už odpoledne.“

Potřásli si rukama a Patrik se vydal chodbou ven. Na okamžik se mu zdálo, že vzadu zahlédl Charlottu, ale pak za ním dveře zapadly.

Göteborg 1958

V úterý její život dosáhl svého absolutního dna. Šedý, studený listopadový den jí navždy zůstal v paměti, i když si už na všechny detaily nevzpomínala. Pamatovala si především to, že přišli přátelé jejího otce a vysvětlili jí, že se matka dopustila něčeho strašného a že ona musí odejít s paní z péče o děti. V jejich obličeji viděla špatné svědomí, že si ji aspoň na pár dní neodvedou domů, ale nikdo z otcových nóbl přátel neměl chuť mít doma nechutnou tlustou holku. Příbuzné neměla. Zabalila si kufr s nejnutnějšími věcmi a odešla s tou paní.

Následující roky viděla jako v mlze. Nebylo to zlé, ve skutečnosti si na žádnou ze tří pěstounských rodin, v nichž žila do dovršení osmnácti let, nemohla stěžovat. Všechny však opouštěla s pocitem, že pro nikoho vůbec nic neznamenala, nic víc než kuriozitu. Protože právě jen to byla. Ve čtrnácti chorobně tlustá, s matkou vražedkyní. Adoptivní rodiče se o ni nezajímali, Zato se svými přáteli si rádi popovídali o její příšerné matce. Všechny z duše nenáviděla.

Nejvíc na světě ale svou matku. Kvůli tomu, že ji opustila, že ona sama pro ni znamenala tak málo ve srovnání s mužem, pro něhož byla ochotná všechno obětovat, i když ani to nejmenší pro ni. Když myslela na matku, cítila ještě větší ponížení. Věděla už, že ji jen využívala. Měla dávno pochopit, že ji nikdy neměla ráda. Tehdy se jí snažila věřit, že všechno dělala z lásky. Zavírání ve sklepě, rány, lžíce Potupy. Jenomže matka jí ubližovala pro vlastní potěšení, pohrdala jí a vysmívala se jí.

Proto si Mary z domova odnesla jen jedinou věc. Nechali ji tenkrát hodinu v bytě, aby si vybrala, které z věcí chce, ostatní se mělo prodat stejně jako byt. Bloudila po pokojích a vynořovaly se jí vzpomínky. Otec v křesle s brýlemi na špičce nosu, ponořený do svých novin. Matka před toaletním stolkem, jak se krášlí do společnosti, ona sama, plížící se po domě a pátrající po něčem, co by se dalo sníst. Vzpomínky přicházely jako v pokřiveném zrcadle a cítila, že se jí zvedá žaludek. O vteřinu později na záchodě prudce zvracela, až jí tekly slzy. Pak si otřela ústa hřbetem ruky, sedla si na zem zády opřená o zeď a plakala s hlavou mezi koleny.

Když odcházela z bytu, měla s sebou jediné: modrou dřevěnou krabičku. Plnou matčina oblíbeného prášku – Potupy.

Nikdo neměl sebemenší námitky, že si vzal den volna. Aina dokonce brblala něco o tom, že už bylo načase, a pacienty přeobjednala.

Teď Niclas lezl po zemi a honil Albina, který se plazil mezi věcmi na podlaze, pořád ještě jen v pyžamku, přestože už bylo po dvanácté. Ale dnešní den byl výjimečný a on sám se také dosud nepřevlékl z trička a tepláků, v nichž dokonce i spal. Albin se zajíkal smíchy, jak ho nikdy předtím neslyšel, a Niclas ho honil ještě ochotněji a zlobil ho ještě víc.

Zabolelo ho u srdce, když ho napadlo, že tohle se Sárou nikdy nedělal. Měl vždycky příliš mnoho práce, kterou považoval za důležitější. Chtěl toho hodně dosáhnout. Hraní a povídání trochu nadřazeně přenechával Charlottě, ale poprvé ho napadlo, jestli se hodně neošidil. Zarazilo ho to a musel se nadechnout. Ani nevěděl, s čím si Sára nejraději hrála, jaký dětský program se jí líbil v televizi či jestli raději malovala modrou nebo červenou křídou. Netušil, co ji nejvíc bavilo ve škole ani jaká byla její oblíbená knížka, kterou jí Charlotta četla před spaním. Vlastně nic důležitého o své dceři nevěděl. Vůbec nic. Podle toho, co o ní znal, to mohla být klidně dcera jejich sousedů. Byla obtížná, zarputilá a agresivní. Ubližovala svému bratrovi, rozbíjela doma věci a napadala kamarády ve škole. Jenomže to působila její choroba.

Při tom poznání sebou bolestně škubl. Teď už bylo na všechno pozdě. Sára je mrtvá.

Podle všeho Albin jejími problémy netrpěl. Přerušil své divoké pokřikování a přitiskl se k Niclasovi jako malé zvířátko. Pak tam spolu leželi těsně u sebe.

O pár minut později někdo zazvonil. Niclas se lekl a Albin se neklidně rozhlížel kolem sebe.

„Nic se neděje,“ snažil se ho uklidnit. „To je jen někdo ze sousedství.“

Vzal si ho na ruku a šel otevřít. Venku stál Patrik s několika cizími muži.

„Máme povolení k domovní prohlídce,“ oznámil mu a přistrčil k němu úřední list.

„Přece jste tu už byli,“ podivil se Niclas a prolétl očima dokument. V polovině listu se zarazil a pohlédl na Patrika: „Cože? Pokus o vraždu Stiga Florina? Žertujete?“

Ale Patrik se nezasmál. „Bohužel. Léčí ho pro otravu arzenikem. Noc přežil jen o vlásek.“

„Otrava arzenikem?“ zopakoval zmateně Niclas. „Ale jak…?“

Dosud všechno dost dobře nechápal a nehýbal se ze dveří.

„To právě teď potřebujeme zjistit. Pusťte nás prosím dovnitř.“

Beze slova ustoupil. Muži za Patrikem vešli se svým vybavením a vážným výrazem ve tvářích.

Patrik se zastavil s Niclasem v hale a chvíli zaváhal, než pokračoval: „Máme také povolení otevřít Lennartův hrob. Nejspíš s tím už začali.“

Niclas stál s otevřenými ústy. To, co se dělo, bylo tak neskutečné, že prostě ničemu nerozuměl.

„Proč…? Co…? Kdo…?“ koktal.

„Zatím ještě všechno nemůžeme vysvětlit, ale máme důvodné podezření, že Lennart zemřel na otravu arzenikem. Neměl takové štěstí jako Stig,“ dodal trpce. Pak pokračoval: „Nejlepší by bylo, kdybyste si sedli někam stranou a nechali muže pracovat.“

Niclas netušil, kam by měl odejít, tak si s chlapečkem v náručí sedl ke kuchyňskému stolu. Posadil ho do dětské židličky a dal mu do ruky máslovou sušenku, aby se Albin trochu zabavil. Hlavou mu vířily myšlenky.

Martin se ve sněhové plískanici třásl zimou. Bunda od uniformy ho stěží ochraňovala před ostrým větrem, který vál nad hřbitovem, a jen chvilku potom, co dorazili, začalo poprchávat.

Ta záležitost se mu ošklivila. Na pohřby nechodil rád a stát tady a dívat se, jak se z hrobu zvedá rakev – ne naopak – mu připadalo stejně vadné jako film, který se odvíjí nazpátek. On sám by si podobný zážitek klidně odpustil. Zaslechl brblání hrobníků: „To je už u vás na stanici nejspíš sport, sledovat, kolik pohřbených vyzvedneme z hrobu v co nejkratším čase.“

Martin neodpověděl, ale říkal si, že by v nejbližší době neměli žalobce o něco podobného znovu žádat.

Přišel Torbjörn Ruud a stoupl si vedle něho. Ani on se nezdržel komentáře. „Nejlepší by bylo rakve ve Fjällbace jen přetahovat gumičkou, aby se mohly podle potřeby snadno otevírat.“

Martinovi zaškubaly koutky úst a navzdory nevhodné situaci oba bojovali se smíchem, když vtom se ozval mobil.

„Ano, Ruud.“ Poslouchal, ukončil hovor a obrátil se k Martinovi. „Teď jdou do domu Florinových. Přidělili jsme tři muže tam a dva jsou tady, tak uvidíme, jestli to tak bude správně.“

„A co vůbec můžete dělat tady?“ zeptal se zvědavě Martin.

„Mnoho ne. Momentálně jen dohlížíme, aby se rakev odvezla bez narušení, a odebereme také vzorky země pod rakví. Jakmile se vším odjedou, pomůžeme s domovní prohlídkou. Půjdeš tam také, ne?“

Martin přikývl, chvíli mlčel a pak podotkl: „To je zase pořádný zmatek.“

Ruud s ním souhlasil. Pak oba zmlkli a čekali, až budou hrobníci hotovi. Po chvíli zahlédli rakev nad okrajem hrobu. Lennart Kling byl znovu nad zemí.

Bolelo ho celé tělo. Kolem něho se vznášely rozmazané stíny a vzápětí zase mizely. Snažil se otevřít ústa a ozvat se, ale ta část těla ho neposlouchala. Připadal si, jako by se utkal v ringu s Tysonem a dostal pořádnou nakládačku. Na chvíli ho napadlo, jestli není mrtvý. Takhle přece živému člověku nemůže být.

Propadl panice a ze všech sil se snažil ze sebe vypravit nějaký zvuk. Pak něco chraplavého zaslechl, snad to byl jeho vlastní hlas.

Nejspíš opravdu ano. Jedna ze stínových postav se přiblížila a obrysy se zaostřily. Naklonil se k němu ženský obličej a Stig se snažil na něj zaměřit pohled.

„Kde?“ dostal ze sebe a doufal, že ho pochopí.

„Jste v nemocnici v Uddevalle, Stigu. Od včerejška.“

„Žiju?“ zakrákoral.

„Ano, žijete,“ potvrdila sestra s kulatou příjemnou tváří. „Ale bylo to o vlásek. Z nejhoršího jste už venku.“

Kdyby mohl, tak by se zasmál. „Z nejhoršího?“ To se jí lehce řekne. Netušila, jak mu hoří každičká buňka v těle a jak ho bolí každá kostička. Ale zřejmě opravdu žil. Zkusil to ztuhlými rty znovu. „Žena?“ Jméno nedokázal vyslovit. Měl pocit, že přes sestřin obličej přeběhl podivný výraz, i když jen na krátký okamžik. Skutečná byla jen jeho bolest.

„Teď musíte odpočívat,“ prohlásila. „Na návštěvy bude čas až později.“

Spokojil se s tím. Převalila se přes něho obrovská únava. Není mrtvý, to je hlavní. Je sice v nemocnici, ale žije.

Velice pomalu procházeli místnostmi. Nemohli riskovat, že by někde něco přehlédli. Po jejich odchodu to bude vypadat, jako by domem proletěl uragán, ale Patrik věděl, co hledají, a byl si jistý, že někde to být musí. Nehodlal skončit, dokud to nebude mít.

„Jak to jde?“

Otočil se, když ve dveřích zaslechl Martina.

„Jsme asi v polovině tady dole. Zatím nic. A co vy?“

„Rakev už odcestovala. Byl to zatraceně surrealistický zážitek.“

„Počítej s tím, že se ti o tom bude občas zdát. Já už jsem pár takových snů měl, o kostlivci, který se zvedá z rakve, a tak podobně.“

„Přestaň,“ ušklíbl se Martin. „Takže vy jste zatím nic nenašli?“ napůl se ptal, napůl konstatoval, především se ale snažil potlačit představu, o kterou se s ním Patrik právě podělil.

„Vůbec nic,“ potvrdil frustrovaně Patrik, ale hned dodal: „Určitě to najdeme, cítím to.“

„Vždycky jsem si říkal, že někdy uvažuješ jako ženská, tak to je nejspíš ženská intuice?“ zlobil ho Martin.

„Ech… dělej raději něco užitečného a nezpochybňuj mou mužnost.“

Martin ho vzal za slovo a rozhlédl se, kde začne.

Úsměv na Patrikově tváři rychle zmizel, když si představil Maju v rukou vraha. Zloba, kterou cítil, byla tak strašná, až se mu tmělo před očima.

O dvě hodiny později pomalu ztrácel odvahu. V přízemí i suterénu byli hotovi, aniž cokoliv našli. Naproti tomu museli konstatovat, že Lilian je fanaticky pořádná. Technici sice nabrali různý materiál, ale ten musí do laboratoře k analýze. Že by se nakonec mýlil? Ale pak si znovu vzpomněl na film, který si včera večer nahrál na video, a jeho odhodlání znovu stouplo. Ne. Jinak to být nemůže. Něco tu je. Ale kde?

„Budeme pokračovat nahoře?“ otázal se Martin a pokývl ke schodišti.

„Ano. Myslím si, že tady dole jsme nic nepřehlédli. Pročesali jsme každý milimetr.“

Celá skupina zamířila nahoru. Niclas s Albínem odešli na procházku, takže policisté měli klid na práci.

„Začnu v Lilianině ložnici,“ rozhodl Patrik.

Prošel dveřmi vpravo od schodiště a rozhlédl se kolem sebe. Pokoj byl stejně pečlivě uklizen jako zbytek domu. Postel tak perfektně ustlaná, že by prošla i přísnými měřítky vojenských bachařů. Místnost byla budoárem ženy. Stigovi se tady asi moc nelíbilo, než se přestěhoval do vedlejšího pokoje. Záclony i přehoz na posteli měly volány a všude ležely krajkové dečky. Všechno růžové, tak sladké, až se z toho Patrikovi málem zvedal žaludek. Na volných místech byly vystavené porcelánové figurky a na stěnách visely obrazy s anděly. Vypadalo to jako pokojíček v domečku pro panenky. Takhle by asi pětiletá holčička zařídila pokoj své maminky, kdyby směla. Přeplácaná ložnice by se nejspíš do moderního časopisu o bydlení nedostala, a pokud ano, tak jen jako výchozí situace před renovací. „Chceš tu pomoct?“ strčil dovnitř hlavu Martin. „Zatraceně, to chci. Nerad bych tu byl déle, než musím.“ Začali každý v jednom koutě místnosti. Patrik se usadil na zem, aby mohl líp propátrat noční stolek, a Martin se pustil do skříní podél celé jedné strany ložnice.

Mlčky pracovali. Martinovi lupalo v kloubech, když se natáhl pro krabice do nejvyšší police v jedné ze skříní. Opatrně je odložil na postel a masíroval si záda. Ještě ho pořádně bolela po stěhování a skoro uvažoval, že bude muset navštívit chiropraktika.

„Co tam je?“ zeptal se Patrik a vzhlédl ze svého místa na zemi. Martin zvedl víko jedné z krabic, ale zase ji zavřel. „Nějaké fotografie.“ Otevřel další krabici a vytáhl odřenou modrou dřevěnou krabičku. Víko pevně drželo, musel trochu přitlačit. Když Patrik zaslechl jeho hlasité vydechnutí, pohlédl k němu. „Bingo?“

Martin se usmál a triumfálně potvrdil: „Bingo!“

Charlotta obcházela automat na sladkosti a nakonec kapitulovala. Pokud si člověk nemůže dopřát ani kousek čokolády v takové chvíli, kdy tedy?

Vložila několik mincí a stiskla knoflík označující čokoládové sušenky. Pro jistotu zvolila větší balení.

Byla v pokušení je sníst hned cestou zpátky, ale věděla, že jí nedělá dobře, když do sebe hodí jídlo příliš rychle. Ovládla se a pomalu šla do čekárny, kde seděla Lilian. Její matka okamžitě viděla, co si nese, a vyčítavě se na ni zahleděla.

„Copak nevíš, kolik je v tom kalorií? Potřebuješ zhubnout, ne ztloustnout, a tohle se ti okamžitě usadí kolem boků. Teď, když se ti konečně podařilo pár kilo shodit…“

Charlotta si povzdechla. Celý život slyšela totéž. Lilian nepřipustila, aby doma byly nějaké sladkosti, a na svém těle skutečně neměla ani o gram víc. Možná právě proto sladké Charlottu tolik lákalo a dopřávala si ho potají. V kapsách rodičů hledala drobné mince a pak se tajně vypravovala koupit čokoládové kuličky a bonbony, které snědla, než se vrátila domů. Už ve škole měla nadváhu a Lilian zuřila. Občas jí přikázala, aby se svlékla, přistrčila ji k zrcadlu a nelítostně ji štípala do pneumatik.

„Jen se podívej! Jsi jako tlusté prasátko! Opravdu tak chceš vypadat?“

Charlotta ty chvíle nenáviděla. Matka to nedělala, pokud byl Lennart doma. Ten by dcerku ničemu takovému nevystavil, byl její jistota. Byla už dospělá, když otec zemřel, ale bez něho se cítila stále jako bezmocná holčička.

Pozorovala svou matku. Ta na rozdíl od ní byla velice pečlivě upravená – stačila si do nemocnice připravit tašku s převlečením i mejkapem.

Charlotta trucovitě vsunula do úst poslední kousek a ignorovala Lilianin hluboký nesouhlas. Že se stará o dceřiny zlozvyky, když Stig zápasí o život! Matka ji nikdy nepřestávala překvapovat. Ale při pomyšlení na babičku to asi nebylo nijak divné.

„Proč nás nepustí za Stigem?“ rozčilovala se Lilian. „Já to prostě nechápu. Jsme přece nejbližší příbuzné!“

„Jistě pro to mají důvod,“ uklidňovala ji Charlotta, ale na okamžik se jí vybavil podivný lékařův výraz. „Asi bychom jim tam překážely.“

Lilian si odfrkla, zvedla se ze židle a začala demonstrativně popocházet sem a tam.

Charlotta si povzdechla. Snažila se s matkou soucítit, ale dělala jí to hodně těžké. Vytáhla z kabelky mobil, aby se ujistila, že je zapnutý. Bylo divné, že se neozval Niclas. Displej byl však černý, mobil vybitý. Zatraceně. Rozhodla se, že si půjde zavolat z automatu, ale málem vrazila do dvou přicházejících mužů. S překvapením zjistila, že je to Patrik a jeho zrzavý kolega. Oba vážně hleděli přes rameno do čekárny.

„Ahoj, co tu děláte?“ zeptala se, ale najednou ji napadlo něco jiného. „Našli jste něco? Něco o Sáře, je to tak? Co…?“

Nedočkavě hleděla z jednoho na druhého, ale neodpověděli jí.

Nakonec se však Patrik přece jen ozval: „Nic konkrétního o Sáře zatím nemáme.“

„Tak proč…?“ začala zmateně.

Znovu po krátké odmlce Patrik odpověděl: „Musíme mluvit s Lilian.“

Charlotta překvapeně ustoupila na bok, aby kolem ní mohli projít. Jako v mlze viděla, že ostatní v čekárně napjatě sledují, jak policisti přistupují k Lilian. Ta je sledovala s překříženýma rukama a pozvednutým obočím.

„Půjdete s námi.“

„To rozhodně nemohu, copak to nevidíte?“ spustila bojovně. „Můj muž umírá a já ho nemohu opustit.“

Dupla si, aby zdůraznila svůj postoj, ale neúčinkovalo to.

„Stig přežije a vy nemáte jinou volbu. Říkám vám to naposled,“ trval na svém Patrik.

Charlotta nevěřila svým uším. Tady musí jít o nějaký strašný omyl! Kdyby tu aspoň byl Niclas, mohl by je uklidnit a všechno vysvětlit. Sama se cítila bezmocná a situace byla naprosto absurdní.

„O co vám jde?“ zasyčela Lilian. Opakovala nahlas to, co si právě pomyslela Charlotta. „Tady jde o nějaké nedorozumění.“

„Dopoledne jsme z hrobu vyzvedli Lennarta. Soudní lékař provádí analýzu vzorků z jeho těla a podobná analýza probíhá i v případě Stiga. Během dne jsme provedli opakovanou domovní prohlídku u vás doma a…“ Patrik se otočil dozadu k Charlottě, ale pak pokračoval: „Něco jsme našli. Můžeme o tom mluvit tady před vaší dcerou, nebo pojedeme na stanici.“ Jeho hlas byl neutrální, ale oči měl naprosto ledové.

Lilian na ni na okamžik pohlédla. Charlotta nechápala, o čem Patrik mluví. Lesk Lilianiných očí zvyšoval její zmatek a po páteři jí přeběhl mráz. Něco bylo moc špatně.

„Ale otec zemřel na syndrom Guillain-Barré. Bylo to nervové onemocnění,“ pokusila se vyložit Patrikovi.

Neodpověděl. Brzy bude vědět víc, než by si přála.

Lilian odvrátila pohled od dcery a rozhodla se. „Pojedu s vámi.“

Charlotta stála bezradně na místě, nejistá, jestli má odjet s nimi. Za okamžik viděla, že všichni tři mizí po chodbě.

Hinseberg 1962

Byla to jediná návštěva Agnes v ženské věznici, k níž se odhodlala. Nemyslela už na ni jako na matku, jen jako na Agnes.

Dosáhla osmnácti let a bez lítosti opustila svůj poslední pěstounský domov. Nikoho nepostrádala a ani ona nikomu nescházela.

Během let jí často přicházely dopisy. Tlusté obálky, které voněly po Agnes. Neotevřela ani jediný. Také je ale nevyhodila. Ležely v kufru a čekaly, jestli někdy bude mít chuť si je přečíst.

To také byla matčina první otázka: „Drahoušku, četla jsi mé dopisy?“

Mary na ni hleděla, aniž se namáhala odpovědět. Neviděla ji už čtyři roky a potřebovala se v ní znovu naučit číst.

Překvapilo ji, jak málo vězení Agnes změnilo. Oblečení ovlivnit nemohla, takže elegantní kostýmy a šaty už byly jen vzpomínkou, ale v ostatním o sebe pečovala stejně dobře jako kdykoliv dřív. Vlasy měla pečlivě načesané do účesu podle současné módy, oční linky i nehty tak dokonalé, jak si je pamatovala z dřívějších let. Teď čekala na její odpověď a netrpělivě bubnovala prsty.

Mary se ozvala až po chvíli. „Ne, nečetla jsem je. A neříkej mi ‚drahoušku‘.“ Zvědavě čekala na reakci. Ženy proti sobě se už nebála. Bývalým strachem se živilo monstrum v jejím těle, tak jak rostla nenávist. Pro strach už v nitru nezbylo místo.

Agnes nepropásla příležitost k dramatickému výlevu. „Tys je nečetla?“ vykřikla. „Já jsem tu za mřížemi, zatímco ty si běháš po svobodě a bůhvíco děláš, a mou jedinou radostí je vědomí, že má milovaná dcera čte dopisy, kterým se tolik hodin věnuji. Nenapsala jsi mi ani jediný za čtyři roky!“ Agnes teď začala hlasitě vzlykat, ale slzy ze sebe nevymačkala. Narušily by jí pečlivě upravené oči.

„Proč jsi to udělala?“ zeptala se tiše Mary.

Agnes okamžitě přestala naříkat a pomalu a labužnicky si zapálila cigaretu. Po několikerém nadechnutí odpověděla se strašidelným klidem:

„Protože mě zradil. Myslel si, že mě smí opustit.“

„Nemohlas ho jen nechat být?“ Mary se k ní naklonila, aby jí neuniklo jediné slovo. Tu otázku si kladla tolikrát, že nechtěla přijít ani o hlásku.

„Žádný muž mě nesmí opustit,“ upřesnila Agnes. „Udělala jsem jen to, co bylo nezbytné.“ Pak upřela chladný pohled na Mary. „Ty o tom přece všechno víš, ne?“

Mary odvrátila pohled. Nestvůra v jejím těle se nepokojně pohnula. Mary řekla příkře: „Chci, abys dům ve Fjällbace přepsala na mě. Nastěhuju se tam.“

Agnes vypadala, že hodlá protestovat, a Mary rychle dodala: „Jestli chceš mít v budoucnu se mnou nějaký kontakt, tak to uděláš. Za to ti slíbím, že budu tvé dopisy číst a odpovím ti.“

Agnes váhala, ale dívka spěšně pokračovala: „Už jsem ti zbyla jen já. Možná že to není tak mnoho, ale nic jiného nemáš.“

Několik nekonečných vteřin Agnes vážila pro a proti, uvažovala, co pro ni bude nejlepší, a nakonec přikývla.

„Tak dobře. Ne snad, že bych chápala, co v té díře hodláš dělat, ale když to chceš…“ Pokrčila rameny a Mary pocítila štěstí. Ten plán v sobě hýčkala během posledního roku. Začne znovu, od začátku. Bude z ní úplně nový člověk. Setřese ze sebe všechno staré, co na ní leželo jako páchnoucí povlak. Žádost o změnu jména už podala, vlastnictví domu bylo druhý krok a také začala pracovat na změně svého zevnějšku. Celý měsíc jí už přes rty nepřešla jediná nadbytečná kalorie a dlouhé ranní procházky měly také svůj účinek. Všechno bude jiné. Nové.

Poslední, co od Agnes slyšela, když se otočila k odchodu, byl její překvapený hlas. „Ty jsi zhubla?“

Neobrátila se.

Příští den se vichr utišil a podzimní počasí ukázalo přívětivější tvář. Listy, které vítr dosud nestrhal, zářily rudě a žlutě, a lehce se pohybovaly v mírném větříku. Sluneční paprsky moc nehřály, přesto zvedaly náladu a vysoušely vlhkost ze vzduchu, která pronikala oblečením.

Patrik seděl v kuchyňce u stolu a povzdechl si. Lilian odmítala mluvit, navzdory všem důkazům. Stačily k uvalení vazby a teď ji museli dál zpracovávat.

„Jak to jde?“ zeptala se Annika, která si přišla dolít kávu.

„Nic moc,“ odpověděl a zavzdychal ještě víc. „Je jako kámen. Neřekne ani slovo.“

„Potřebujete vůbec její přiznání? Nemáte i tak dost důkazů?“

„Ano, to máme. Ale chybí motiv. Že zavraždila manžela a o totéž se snažila znovu, to bych jakžtakž chápal, ale proč Sáru?“

„Jak jsi věděl, že to byla právě ona?“

„Nevěděl,“ přiznal se. „Bylo mi ale jasné, že někdo o tom ránu, kdy dívka zmizela, lhal, a ten někdo musí být právě ona.“ Zapnul malý magnetofon, který před ním ležel na stole, a místnost naplnil Morganův hlas: „Nic jsem neudělal. Nechci jít do vězení na celý život. Nezabil jsem ji. Nevím, jak se ke mně ta bunda dostala. Měla ji na sobě, když se vracela domů. Prosím, nenechávejte mě tu.“

„Slyšelas?“ zeptal se.

Annika zavrtěla hlavou. „Nic zvláštního mě nenapadlo.“

„Poslechni si to hodně pozorně ještě jednou.“ Přetočil pásek zpět a stiskl start.

Annika se ozvala: „Máš na mysli tu větu:… když se vracela domů?“

„Ano, právě tu. Lilian tvrdí, že Sára odešla a už se nevrátila, ale Morgan ji viděl jít zpět do domu. Lilian je jediná, kdo měl důvod o tom lhát. Proč by jinak neřekla, že se Sára nevrátila domů?“

„Panebože, jak dokáže člověk utopit vlastní vnouče? A proč do ní nacpala ten popel?“ Annika nevěřícně vrtěla hlavou.

„Ano, právě to bych rád věděl,“ zoufal si Patrik. „Ale ona si jen sedí, usmívá se a odmítá říct cokoliv, ani přiznání, ani obhajobu.“

„A co ten chlapeček? Proč se pustila do něho a Maji?“

„Myslím si, že s Liamem to byl jen úhybný manévr,“ odpověděl Patrik a točil šálkem mezi dlaněmi. „Snažila se tím odlákat pozornost od rodiny, patrně především od Niclase. A do Maji se pustila, aby se mi pomstila.“

„Slyšela jsem, jakou jsi měl kliku, když jsi odhalil Lennartovu vraždu i pokus o vraždu Stiga.“

„To ano, ale bohužel nezapracovala moje šikovnost. Kdybych se nedíval v televizi na Crime Night, tak bych na to nepřišel. Šlo tam o případ ženy, která trávila své manžely, a když u jednoho z nich původně určili diagnózu Guillain-Barré, docvaklo mi to. Erika se jednou zmínila, že Charlottin otec zemřel na nějakou nervovou chorobu, a když i Stig… dva muži se stejným vzácným onemocněním, to je s podivem. Probudil jsem Eriku a potvrdila mi, že právě tak to Charlotta řekla. Když jsem volal do nemocnice, tak jsem si jistý nebyl, to si můžeš představit. Bylo příjemné, když to laboratorní zkouška potvrdila a ukázala obrovské množství arzeniku. Ale moc bych si přál z ní dostat proč.“ Frustrovaně si hrábl do vlasů.

„Nemůžeš dělat víc než maximum,“ mínila Annika. Pak se ještě obrátila a zeptala se: „Víš, co je nového?“

„Ne,“ odvětil unaveně a s malým nadšením.

„Ernst opravdu skončil. Mellberg přijal nějaké děvče. Určitě ho tlačili shora, že tu musí být zastoupené i ženy.“

„No, chudák,“ rozesmál se Patrik. „Doufejme, že bude za něco stát.“

„Nevím o ní nic víc, takže uvidíme, co se tu objeví. Nastoupí asi za měsíc.“

„Určitě to bude skvělé. Všechno je lepší než Ernst,“ usoudil Patrik.

„To je fakt,“ souhlasila Annika. „Ale trochu se rozvesel. Hlavní přece je, že jsi chytil vraha. A proč to dělala, ať třeba zůstane mezi ní a Stvořitelem.“

„Já se nevzdávám,“ mumlal Patrik a zvedl se k novému pokusu.

Zašel pro Göstu a společně dovedli Lilian do výslechové místnosti. Po dvou dnech ve vazbě vypadala trochu pokrotle, ale byla klidná. Když odhlédl od jejího rozčilení ještě v nemocnici, tak se skvěle ovládala. Nic, co řekli, ji nezasáhlo a Patrik už pochyboval o tom, že to někdy svede. Pokusí se ještě jednou, naposled. Pak ji předá žalobci. Důkazy byly už teď naprosto dostačující. On by ale rád věděl, proč se zaměřila na Maju. Sám se divil, že svůj vztek na ni tak dobře ovládl, a po celou dobu měl před sebou jasný cíl. Hlavní bylo, že ji zadrželi. Třeba se někdy dozvědí víc, ale jeho osobní city musí jít stranou. Byl si vědom i toho, že při sebemenším selhání by mohl být z výslechů odvolán. Všechny oči se na něho upíraly právě kvůli jeho vlastnímu propojení s případem.

Hluboce se nadechl a začal: „Sára dnes měla pohřeb. Věděla jste to?“

Seděli s Göstou na jedné straně stolu, Lilian naproti nim. Zavrtěla hlavou.

„Přála byste si tam být?“

Lehce pokrčila rameny a pousmála se jako sfinga.

„Co myslíte, že k vám teď cítí Charlotta?“ Celou dobu měnil téma v naději, že najde místo, kde by byla zranitelnější. Zdálo se ale, že se jí nic nemůže dotknout.

„Jsem její matka, to nemůže změnit,“ prohlásila klidným hlasem.

„A myslíte, že by chtěla?“

„Možná. Ale to, co by chtěla, není důležité.“

„Nemyslíte, že by ráda věděla, proč jste to udělala?“ vložil se do řeči Gösta. Intenzivně Lilian pozoroval a evidentně hledal, kde se jí přiblížit.

Lilian neodpověděla a lhostejně hleděla na své nehty.

„Máme důkazy, to víte. Už jsme o nich mluvili. Nepochybujeme ani vteřinu o tom, že jste zavraždila dvě osoby a že jste se pokusila i o třetí vraždu. Otrava arzenikem Lennarta i Stiga vám vynese mnoho let vězení. Nic se už nestane, když promluvíte o Sářině vraždě. Vražda manžela není nic nového pod sluncem a může k ní být tisíc důvodů, ale proč vnučka Sára? Zlobila vás? Rozčilila jste se na ni a nedokázala se zastavit? Dostala jeden ze svých záchvatů a vy jste ji chtěla uklidnit koupelí, která vyústila ve vraždu? Vypravujte nám o tom.“

Ale ani teď z ní odpověď nedostali. Pohrdlivě se usmívala.

„Máme důkazy,“ zopakoval Patrik, teď už trochu vzrušeněji. „Laboratoř prokázala u Lennarta vysoký obsah arzeniku, stejně tak i u Stiga, a otravu v posledním půlroce způsobovaly stále vyšší dávky jedu. Našli jsme ho v plechovce ve sklepě. Sára měla v plicích stopy popela, který jste schovávala ve svém pokoji. Potřísnila jste jím malé dítě, abyste zametla za sebou stopy, a pohodila jste Sářinu bundičku u Morgana, abychom ho začali podezřívat. Měla jste štěstí, že se Kaj ukázal jako pedofil. Ale máme na magnetofonovém pásku nahrané Morganovo svědectví, že se Sára vrátila domů. O tom jste nám lhala. Víme, že jste ji zavraždila. Pomozte nám a pomozte své dceři, aby se přes toto neštěstí rychleji dostala. Vysvětlete nám proč. A proč jste vytáhla z kočárku mou dceru? To mně jste chtěla ublížit? Mluvte se mnou!“

Lilian na stole kreslila prstem malé kroužky. Patrikovo naléhání slyšela už několikrát a nechávalo ji chladnou.

Patrik cítil, že ztrácí náladu, a rozhodl se výslech ukončit, než se dopustí nějaké nepředloženosti. Zvedl se od stolu, do magnetofonu nadiktoval potřebné údaje a zamířil ke dveřím. Ještě se naposled ozval: „Vaše chování je neodpustitelné. Mohla byste své dceři dopřát trochu klidu, ale nechcete to udělat. Je to nelidské.“ Požádal Göstu, aby Lilian odvedl do cely. Sám se už na ni nechtěl ani podívat. Měl pocit, že ta žena je zosobněné zlo.

„Zatracený ženský, pořád se člověku pletou do cesty,“ brblal Mellberg. „Teď budeme mít dokonce jednu v práci. Nechápu smysl nařízení o kvótě žen. Já jsem si naivně myslel, že si svůj personál mohu vybrat sám, ale místo toho mně pošlou nějakou sukni, která se sotva naučila zapínat uniformu. Copak je něco takového správné?“ Simon neodpovídal a upíral zrak do talíře. Bylo hodně nezvyklé obědvat doma, ale šlo o jeden dílek projektu otec-syn, který hodlal prosadit. Dokonce se namáhal tolik, že připravil i nějakou zeleninu, která jinak v jeho lednici nebývala. Teď podrážděně sledoval, jak syn naprosto ignoroval okurku i rajčata a koncentroval se výhradně na makaróny s masovými kuličkami, které pokrýval obrovským množstvím kečupu. No, kečup jsou vlastně rajčata, tak je to snad jedno.

Opustil rozčilující téma. Jen mu zvyšovalo tlak, když pomyslel na novou podřízenou.

Místo toho se zaměřil na synovy plány do budoucna. „Tak co, najdeš si tu nějakou práci? Jestli si myslíš, že gymnázium pro tebe není, tak ti jistě pomůžu najít slušné místo. Všichni nemají hlavu na učení, a jestli máš aspoň polovinu praktických vloh jako tvůj otec…,“ zakrákal.

Méně zkušený rodič by musel cítit starosti nad synovou malou motivací, pokud jde o budoucnost, ale Mellberg měl hluboké porozumění. To je jistě jen přechodné a nestojí za to se tím nějak zabývat. Nejraději by měl ze syna advokáta nebo lékaře. Raději advokáta, rozhodl se. Lékaři už teď tolik nevydělávají. Ale než ho postrčí na správné koleje, nesmí to uspěchat a musí mu poskytnout trochu prostoru. Až chlapec pozná, jak je nesnadné peníze vydělávat, jistě použije zdravý rozum. Jeho matka ho sice informovala, že Simon neuspěl téměř v žádném předmětu, a to by určitou překážkou být mohlo, ale on uvažoval pozitivně. Zavinila to nedostatečná podpora rodiny, protože inteligentní je určitě, jinak by si s nimi matka příroda nevhodně zažertovala.

Simon zaujatě žvýkal a odpovědět se nenamáhal.

„No, tak co říkáš na nějakou práci?“ zopakoval Mellberg maličko důrazněji. Hodně se snažil, aby mezi nimi navázal pouto, a tak mu snad syn odpoví.

Aniž přestal žvýkat, Simon po chvilce ticha pravil: „Ne, o tom neuvažuju.“

„O čem neuvažuješ?“ vybuchl Mellberg rozčileně. „A co tedy? Že budeš bydlet pod mou střechou a jíst moje jídlo a celé dny jen sedět a lenošit? To si myslíš?“

Simon ani nemrkl. „Ne, pojedu zpátky za matkou.“

Jeho slova Mellberg cítil jako úder do hlavy a zabolelo ho u srdce.

„Zpátky za svou matkou?“ zopakoval hloupě, jako by nevěřil vlastnímu sluchu. Byla to alternativa, která ho vůbec nenapadla.

„Ale já jsem si myslel, že je ti se mnou dobře. Přece jsi mi řekl, že ji nenávidíš.“

„Ech… máma je v pohodě.“ Zahleděl se z okna.

„A co já?“ zeptal se Mellberg vyčítavě a nedokázal skrýt zklamání. Už litoval, že byl tak tvrdý. Možná nebylo zapotřebí, aby chlapec začal hned pracovat. Možná nemusel tak spěchat.

Snažil se mu vyložit nový názor, ale bez očekávaného efektu.

„To není proto, matka bude jistě taky chtít, abych něco dělal. Ale mám tam kamarády, chápeš? Mám tam spoustu kamarádů a tady neznám ani živou duši, a tak…“ Větu nedokončil.

„Ale přece toho můžeme dělat spoustu spolu, otec a syn, chápej. Myslel jsem si, že jsi rád, že jsi konečně poznal svého starého otce.“

Hledal další argumenty. Nechápal, že před pouhými dvěma týdny pociťoval ze synova příjezdu takovou paniku. Jistěže ho občas trochu namíchl, ale stejně. Poprvé v životě zažíval očekávání, když po návratu z práce vsunul klíč do zámku dveří. A teď to všechno má zase zmizet?

Chlapec pokrčil rameny.

„Jsi fajn. To s tebou nemá co dělat. Ale nikdy mě nenapadlo, abych se sem odstěhoval. Akorát máma o tom mluví, když se na mě naštve. Už dřív mě poslala k babičce, ale ta potom onemocněla, tak máma nevěděla, co se mnou. Včera jsem s ní mluvil. Už ji to přešlo a chce, abych se vrátil. Pojedu zítra v devět,“ prohlásil, aniž na otce pohlédl. Pak ale k němu zvedl oči. „I když to tu bylo prima. Fakt. Byl jsi super a snažil ses, a tak. Já tě občas přijedu navštívit, jestli chceš…,“ na chvíli se odmlčel, a pak dodal: „táto.“

Mellberg pocítil v prsou teplo. To bylo poprvé, co mu chlapec řekl „táto“. Zatraceně, to bylo opravdu úplně poprvé, co ho tak někdo oslovil.

Takhle bylo snadnější zprávu o synově odjezdu přijmout. Přece ho někdy navštíví, svého tátu.

Bylo to to nejtěžší, co kdy museli udělat. Současně to ale přinášelo pocit zakončení a počátek nové životní etapy, před níž stáli. Malá bílá rakev mizela pod zemí a oni se k sobě pevněji přitiskli. Nic na světě nemohlo být horší než říct Sáře sbohem.

Rozhodli se být sami. Obřad v kostele byl krátký a jednoduchý. Přáli si to tak. Jen oni a kněz. A teď stáli osaměle u hrobu. Kněz vyslovil slova, vhodná pro tuto příležitost, a pak se tiše rozloučil. Na bílou rakev hodili jedinou růži, ostře růžovou. Byla to její oblíbená barva. Možná proto, že se tak odrážela od tmavočervených vlasů. Nikdy nevolila snadnou cestu.

Nenávist vůči Lilian byla čerstvá a intenzivní. Charlotta se až styděla, že dokáže stát v tichu hřbitova s tak strašnou záští. Možná že se časem trochu utiší, ale když hleděla koutkem oka na kopeček čerstvé země na hrobu otce, který byl pohřben podruhé, nevěřila, že by někdy mohla cítit něco jiného než zlobu a smutek.

Lilian jí neodňala jen Sáru, ale také otce, a to jí nikdy neodpustí. Jak by mohla? Kněz mluvil o pochopení, které pomůže bolest zhojit, ale jak by mohla odpustit takové stvůře? Netušila, proč se matka tak příšerných činů dopustila, a nesmyslnost jejího počínání bolest násobila. Je Lilian šílená, nebo jednala s nějakou pokřivenou logikou? Fakt, že se pravdu nikdy nedozví, dělal jejich ztrátu ještě těžší. Chtěla by, aby jim to konečně vysvětlila.

Kromě všech květin od lidí z městečka, kteří si přáli ukázat svou účast, došly do kostela také dva věnce. Jeden byl od Sářiny babičky – matky otce. Ležel vedle rakve a na hřbitově bude spočívat vedle jednoduchého náhrobního kamene. Asta se s nimi spojila a ptala se, jestli smí přijít na pohřeb. Mile ji odmítli, chvíli rozloučení chtěli mít jen pro sebe. Místo toho jí ale nabídli, že by mohla občas pohlídat Albina, a to ji nesmírně potěšilo.

Druhý věnec byl od Charlottiny babičky a ten – aniž by přesně věděla proč – u rakve mít nechtěla a rozhodla, aby ho odstranili. Vždycky mívala podivný pocit, že se Lilian podobá své matce a že z ní čiší zlo.

Dlouho stáli mlčky u hrobu a drželi se za ruce. Pak pomalu odcházeli. Na kratičkou chvíli se Charlotta zastavila u hrobu svého otce a tiše mu řekla sbohem. Už podruhé.

Ve své malé cele se Lilian poprvé po mnoha letech cítila bezpečná. Ležela na boku na úzkém lehátku a zhluboka dýchala. Nechápala, proč všem tolik záleží na tom proč. Jakou to hrálo roli? Jen výsledek je důležitý. Tak to přece bylo vždycky. Ale teď je najednou strašně zajímalo, jak k tomu došla, snažili se najít nějakou logiku, vysvětlení.

Mohla by s nimi mluvit o sklepě. O těžké sladké vůni matčiných voňavek, o svůdném vemlouvavém hlase, když ji nazývala ‚drahouškem‘. Mohla by vyprávět o trpké suché chuti v ústech, o nestvůře, která v ní rostla, stále bdělá a připravená k činu. Především by ale musela popsat, jak její nejisté ruce, které se chvěly nenávistí – ne strachem – opatrně odměřily jed do otcova čaje a pak ho pořádně zamíchaly, aby se v horkém nápoji rozpustil. Ještě štěstí, že chtěl mít čaj vždycky tak sladký.

To byla její první lekce. Nikdy nevěřit žádným slibům. Matka jí přece slíbila, že se všechno změní, jen když otec zmizí. Pak budou žít úplně jinak, spolu. Už nikdy žádné zavírání do sklepa, žádný další děs. Matka ji bude hladit, mazlit se s ní, nazývat ji svým drahouškem. Nikdy už nikdo další mezi ně nevstoupí. Ale sliby porušila tak snadno, jako je dávala. Tehdy se Lilian poučila, a už nikdy nehodlala zapomenout. Někdy se jí vynořila maličká pochybnost, jestli to, co jí matka o otci navykládala, byla pravda. Tu myšlenku ale rychle umlčela. Tím se nesměla zabývat.

Naučila se i něco dalšího. Nikdy nedopustit, aby ji někdo opustil. Otec ji opustil. Matka ji opustila. Rada rodin, které se o ni staraly do dospělosti, s ní zacházela jako s bezduchým balíkem a opouštěla ji svým nezájmem.

Když šla matku navštívit v Hinsebergu, byla už rozhodnutá. Začne nový život, který bude kontrolovat sama. Prvním krokem byla změna jména. Nikdy už nechtěla slyšet jméno, které se přes matčiny rty řinulo jako kapky jedu. „Mary. Máry!“ Když byla zavřená ve sklepě, jméno se rozléhalo mezi stěnami ve tmě a ona se krčila, aby byla co nejmenší.

Jméno Lilian si vybrala proto, že znělo úplně odlišně. Připomínalo květinu, štíhlou a éterickou, ale současně silnou a ohebnou.

Tvrdě pracovala na změně svého zevnějšku. S vojenskou disciplínou si odňala to, po čem dříve toužila, a kila z ní překvapivě rychle spadala. Tloušťka zůstala jen vzpomínkou. Nikdy si už nedovolí přibrat. Pečlivě dohlížela na to, aby se její váha nezvýšila ani o gram, a opovrhovala každým, kdo neměl stejnou sílu vůle. Třeba její dcera. Charlottina baculatost se jí hnusila a připomínala jí dobu, na kterou nechtěla vzpomínat. Ochablost a uvolněnost budila její vztek a občas musela přemáhat chuť vyrvat tuk z Charlottina těla holýma rukama.

Výsměšně se jí ptali, jestli cítí zklamání nad tím, že Stig přežije. Neodpověděla. Po pravdě řečeno to ani sama nevěděla. Tak detailně neplánovala. Všechno se odvíjelo docela přirozeně. Začalo to tehdy s Lennartem. S jeho řečmi, že by bylo nejlepší, kdyby se rozešli. Tvrdil tehdy, že když se Charlotta odstěhovala, nemají mnoho společného. Sama netušila, že už tenkrát, po jeho prvních slovech, se rozhodla, že musí zemřít. Prostě to tak mělo být. Našla plechovku s jedem hned tehdy, když dům koupili. Proč ji nevyhodila, to jí samé nebylo jasné. Nejspíš si myslela, že se jednoho dne může hodit.

Lennart nikdy nic ukvapeného neudělal, a proto si byla jistá, že chvíli potrvá, než se odstěhuje. Začala s malými dávkami, po kterých nemohl zemřít okamžitě, ale dostačujícími k tomu, aby onemocněl. Postupně ho to zlomilo. Líbilo se jí o něho pečovat. Teď už nemluvil o tom, že by chtěl odejít. Místo toho jí byl vděčný, když ho krmila, převlékala a osušovala mu pot z čela.

Někdy cítila, jak se v jejím těle protahuje nestvůra. Netrpělivě. Vůbec jí nepřišlo na mysl, že by ji jednou někdo mohl odhalit. Všechno bylo docela přirozené. Po jednom kroku následoval druhý. Když byla stanovena diagnóza – syndrom Guillain-Barré – vzala to jako důkaz, že je všechno takové, jak má být. Dělala jen to, co měla.

Nakonec ji přece jen opustil, ale bylo to za jejích vlastních podmínek. Slib, který si dala, že ji nikdo opustit nesmí, stále platil.

Pak se potkala se Stigem. Byl důvěryhodný, měl příjemnou povahu a byla si jistá, že by ho nikdy ani nenapadlo, aby od ní odešel. Udělal všechno tak, jak chtěla, souhlasil i s tím, že bude bydlet v domě, v němž žila s Lennartem. Vysvětlila mu tehdy, že je to pro ni důležité. Dům byl její. Koupila ho za peníze za prodej domku, který na ni tehdy přepsala matka a v němž Lilian bydlela až do svatby s Lennartem. Tehdy ho ke své velké lítosti musela prodat. Nebyl pro ně dost velký. Vždycky toho ale želela a dům v Sälviku necítila jako dostatečnou náhradu. Byl ale její. A to Stig chápal.

Jak šly roky, všimla si jeho nespokojenosti. Jako by nikdy pro nikoho nebyla dost dobrá. Všichni pořád chtěli něco lepšího. Dokonce i Stig. Když začal mluvit o tom, že by se měli rozejít a že se potřebuje postavit na vlastní nohy, nebylo o čem uvažovat. Její jednání následovalo tak přirozeně, jako že po pondělí přijde úterý. A stejně jako Lennart i Stig se k ní přimkl, když se proměnila v jeho milující pečovatelku, a byl jí za všechno vděčný. Také tentokrát věděla, že jejich rozchod je nevyhnutelný, ale byla to ona, kdo rozhodne o správném okamžiku.

Lilian se obrátila na druhý bok a podepřela si rukama hlavu. Nevidoucíma očima hleděla do zdi a procházela minulost. Ne současnost ani budoucnost. Důležitý byl jedině čas, který uplynul.

Viděla odpor v jejich tvářích, když se vyptávali na děvče. To by nikdy nepochopili. Dítě bylo naprosto nemožné, nespoutané, bez špetky jakéhokoliv respektu. Dokud se k ní Charlotta s Niclasem nepřistěhovali, netušila, jak je to špatné. Děvče bylo zlé. Napřed ji to šokovalo, ale pak usoudila, že záležitost musí vzít sama do ruky. Sára byla stejná jako Agnes. Možná ne vzhledem, ale v očích měla stejné zlo, které ona tak dobře poznávala. Matka byla velice zlá. Vychutnávala si, jak ji roky zlomily. Umístila ji do nedalekého domova důchodců a těšil ji pocit, že může matce odmítat návštěvy, po kterých toužila. Užívala si vědomí, že je matka sice blízko, ale přesto nepřekonatelně daleko a rozleptává se zevnitř.

Matka byla ztělesněné zlo a děvče také. Lilian viděla, že se jí daří rozbíjet manželství svých rodičů, oddělovat otce a matku od sebe. Její záchvaty vzteku a požadavky na jejich pozornost je ničily a brzy by neviděli jinou možnost než se rozejít. To nemohla dopustit. Bez Niclase by Charlotta byla naprosto bezvýznamná. Nevzdělaná, tlustá, osamělá žena s dětmi, bez respektu, který přinášel úspěšný muž. Někdo z dceřiny generace by si možná pomyslel, že takový názor je zastaralý, protože sňatky už nejsou moderní. Ale Lilian věděla svoje. Ve společnosti, v níž žila, mělo postavení stále velký význam. Dobře věděla, že když o ní někdo mluvil, připojoval: „Lilian Florinová, ta, co je její zeť lékař.“

To jí dodávalo vážnost. Jenomže holka by všechno zničila.

Tak udělala to, co bylo třeba. Využila okamžiku, kdy Sára nedošla až k Fridě a vrátila se domů pro čepici. Vlastně ani nevěděla, proč to udělala právě tak. Ale chopila se příležitosti. Stig hluboce spal po tabletách na spaní a Charlotta zničeně ležela s migrénou v suterénu. Albin také spal a Niclas odešel do práce.

Bylo to snadnější, než by věřila. Děvče si myslelo, že je to nějaká hra, když má vlézt oblečená do vany. Sice se bránila, když do ní cpala lžíci Potupy, ale nebyla dost silná. Udržet jí hlavu pod vodou nedalo vůbec práci. Obtížné bylo jedině odnést ji do moře, aniž si toho někdo všiml. Ale Lilian nepochybovala, že má osud na své straně a že se jí to podaří. Zabalila Sáru do deky, v náručí ji odnesla ke břehu a dívala se, jak se potopila. Celé to trvalo jen několik minut, a jak předpokládala, nikdo ji neviděl.

Ostatní bylo dílem okamžitého nápadu. Když policisti začali čmuchat kolem Niclase, věděla, že je jediná, kdo ho může ochránit. Chtěla mu opatřit alibi a vhodný okamžik nastal, když před železářstvím zahlédla opuštěný kočárek. Hrozně nezodpovědné, odejít od dítěte! Matka si zasloužila lekci. A Niclas byl v práci, to si ověřila, takže ho bude muset policie z vyšetřování vypustit.

To, že si za další cíl vzala Eričinu dceru, bylo také míněno výchovně. Když se Niclas zmínil, že je Erika nabádá, aby si opatřili vlastní dům, zlostí se jí černalo před očima. Jaké má právo se míchat do jejich života! Bylo strašně snadné odnést spící dítě na druhou stranu domu. Popel symbolizoval varování. Neodvážila se tam zůstat a pozorovat Eričino zděšení, až dítě nenajde, ale uměla si ho dobře představit a radovala se z toho.

Začínala usínat. Za zavřenými víčky tančily tváře v surrealistických představách. Otec, Lennart a Sára byli v kruhu. Hned za nimi viděla Stigův vyhublý a trpící obličej. Ale ve středu kruhu byla matka. Tančila s nestvůrou tváří v tvář. A šeptala: Mary, Mary, Máry… Pak Lilian usnula.

Agnes se skutečně litovala. Seděla u okna v domově důchodců. Do skla bušil déšť a měla pocit, že ji bodá do tváří.

Nechápala, proč za ní Mary nejezdí. Odkud se bere ta její nenávist? Copak vždycky všechno pro svou dceru neudělala? Nebyla snad tou nejlepší matkou? Ona přece za nic nemohla. Všechno byla vina ostatních. Kdyby měla štěstí, bylo by všechno jiné. Ale Mary to nechápala. Byla přesvědčená, že právě Agnes mohla za všechno zlé, co se přihodilo, a i když se jí to snažila vysvětlit, dcera jí nechtěla naslouchat. Z vězení jí psala dlouhé dopisy, kde jí detailně vyložila, že sama nic nezavinila, ale jako by se děvče vůči ní zatvrdilo.

Ta nespravedlnost jí do starých očí vehnala slzy. Dcera jí nikdy nic neposkytla, i když ona jí toho tolik dávala. Všechno, co si Mary vykládala jako její nepřátelské chování, bylo vždycky jen pro její dobro. Neměla přece žádné potěšení z toho, že dceru musela trestat nebo jí vyčítat, jak je tlustá a hnusná. Naopak. Bolelo ji, že k ní musí být tak tvrdá, ale byla to její mateřská povinnost. A nakonec to mělo dobrý výsledek. Nepochopila snad Mary, že se musí tloušťky zbavit? To byla jen její zásluha, a přesto jí za to nebyla vděčná.

Silný vítr uhodil větví do okna. Agnes sebou na kolečkovém křesle škubla. Co to je, že je ve stáří tak lekavá? Přece se nikdy ničeho nebála. Vlastně jen chudoby. To ji naučily roky, kdy žila jako kameníkova manželka. Prach, hlad, špína, ponížení. To všechno způsobilo, že se k smrti bála nuzného života. Tenkrát doufala, že muži v Americe jí pomohou z jejích nepříjemností, pak Ake a nakonec Per-Erik. Všichni ji ale zradili. Nesplnili své sliby stejně jako otec. A museli být potrestaní.

Nakonec poslední slovo měla vždycky ona. Modrá dřevěná krabička a její obsah jí měly stále připomínat, že jen ona sama může řídit svůj život a že všechny prostředky jsou dovolené.

Popel si tehdy nabrala večer před odjezdem lodi do Ameriky. Za tmy se ukradla do vyhořeného domu a nabrala si popel tam, kde leželi Anders s chlapci. Proč, to sama tehdy nevěděla. Ale jak plynuly roky, pochopila svůj impulzivní čin. Krabička s popelem ji neměla nechat zapomenout na to, jak je snadné udělat cokoliv pro dosažení vlastních cílů.

Ten plán ji napadl, když se blížil den odplutí do nové země. Věděla, že všechno prohraje, pokud dopustí, aby se nalodila s přítěží své rodiny, která ji jako kotva držela pod vodou. Když bude sama, získá možnost opatřit si lepší život. Doba chudoby zůstane jen nepříjemnou vzpomínkou.

Anders vůbec netušil, co se děje. Nůž mu v okamžiku projel hluboko do srdce, takže padl jako podťatý přes kuchyňský stůl.

Chlapci vedle v pokoji spali. Opatrně za nimi vešla, přitiskla polštář na Karlův obličej a pak se na něho celou vahou položila. Šlo to snadno. Malou chvíli sebou škubal, ale žádný zvuk zpod polštáře nepronikl. Johan spal klidně dál, než přišla řada na něho. Zopakovala to celé ještě jednou, i když tentokrát to bylo obtížnější. Johan byl vždycky silnější než Karl, ale ani on se nedokázal dlouho bránit a za chvíli už ležel bez života jako jeho bratr. Jejich otevřené oči zíraly do stropu a Agnes vůbec nic necítila. Jen všechno vrátila do výchozího bodu. Dvojčata se nikdy neměla narodit a teď už prostě nebyla.

Musela ale zařídit ještě něco. Doprostřed podlahy naházela hromadu oblečení a zašla pro Anderse do kuchyně. Vytáhla mu nůž ze srdce a odvlekla ho k synům. Byl tak velký a těžký, že se koupala v potu, než to zvládla a tělo leželo v pokoji na zemi. Hromadu šatů pořádně polila pálenkou. Potom si zapálila cigaretu, spokojeně několikrát zatáhla, a opatrněji umístila na správné místo. Doufala, že stačí ujít kus cesty, než všechno začne hořet.

Hlasy na chodbě ji probudily ze vzpomínek. Napjatě čekala a doufala, že nikdo nemíří za ní. Uvolnila se, až když je slyšela o kus dál.

Když se tenkrát vracela z obchodu a viděla požár, nemusela svůj šok nijak předstírat. Nikdy by nevěřila, že se všechno může tak rychle rozhořet. Ale její čin byl zahlazen, všechno vyšlo podle plánu. Nikoho ve snu nenapadlo, že by její rodina mohla zahynout jinak než ohněm.

Během následujících dní se cítila nádherně svobodná. Občas se musela podívat na nohy, aby se ujistila, že se nevznáší. Navenek se dostatečně přetvařovala, hrála zničenou manželku a matku, ale v duchu se bavila tím, jak jsou lidi důvěřiví a jednoduší. A ten největší idiot ze všech byl její otec. Měla velkou chuť mu vyprávět, co udělala, předložit mu svůj zločin jako krvavý skalp a říct: „Vidíš, čeho jsi dosáhl, když jsi mě tenkrát vyhodil z domu jako děvku.“ Pokušení ale odolala. Jakkoliv by se s ním ráda o svou vinu podělila, zasluhovala si od něho víc.

Fungovalo to skvěle, všechno přesně, jak si představovala. Přesto se to nakonec zvrtlo. První roky v New Yorku byly takové, o jakých snila, když seděla v dělnickém baráku a fantazírovala, ale pak jí byl znovu odepřen život, jaký si zasloužila. Další nespravedlnost.

Agnes pocítila nával zlosti. Chtěla se osvobodit ze staré ohavné skořápky. Vyloupnout se z kukly a vylétnout jako krásný motýl, kterým bývala. Cítila pach vlastní staroby a chtělo se jí zvracet ošklivostí.

Něco ji napadlo: Třeba by mohla dceru požádat, aby jí poslala tu modrou krabičku. Ona z ní přece žádný užitek nemá a Agnes by tak ráda promnula popel v prstech. Naposled. Ten nápad ji rozveselil. Udělá to. Požádá Mary, aby sem s krabičkou přijela. Jestli ji navštíví, možná jí bude vyprávět, co v ní vlastně je. Před dcerou popel vždycky nazývala Potupou, když jí ho ve sklepě cpala do úst. Vlastně by se ale spíš měl jmenovat Cílevědomost, kterou si jí přála předat. Sílu udělat to, co je třeba, aby člověk dosáhl svého přání. Tenkrát si myslela, že uspěla, když dcera Akemu podala v čaji jed, jak po ní chtěla. Ale potom se všechno sesypalo.

Nemohla se dočkat, až bude mít krabičku znovu u sebe. Natáhla třesoucí se vrásčitou ruku po telefonu, ale pohyb už nedokončila. Hlava se jí svezla na stranu a pak padla na prsa. Nevidoucí oči hleděly do zdi a z koutku úst jí na bradu stékal pramínek slin.

Uplynul týden ode dne, kdy s Martinem z nemocnice odvezli Lilian. Bylo to období velkého ulehčení i frustrace. Radovali se, že konečně našli Sářina vraha, ale vadilo jim, že neznali odpovědi.

Patrik si opřel nohy o stůl a protáhl si paže nad hlavou. V posledním týdnu mohl být víc doma a to trochu jeho svědomí uklidňovalo. Zdálo se, že i tady se všechno začíná zklidňovat. S úsměvem pozoroval Eriku, jak pevnými tahy vozí Maju tam a zpět přes práh haly. Sám si už tu techniku také nacvičil a netrvalo mu to déle než pět minut, aby Maja spala.

Erika kočárek opatrně postavila do pracovny a zavřela dveře. To znamenalo, že Maja usnula a příštích aspoň čtyřicet minut budou mít on a Erika klid.

„Tak, a je to, spí,“ poznamenala a schoulila se k Patrikovi na gauč. Většina její těžkomyslnosti zmizela, i když občas ještě probleskly náznaky, když Maja přes den hodně zlobila. Ale všechno už bylo na správné cestě a také Patrik něco hodlal udělat pro další vylepšení situace. Plán, který mu před týdnem bleskl hlavou, už měl své praktické obrysy a s několika praktickými detaily mu pomohla Annika. Právě chtěl otevřít ústa, když se ozvala Erika. „Fuj, udělala jsem tu chybu, že jsem ráno stoupla na váhu.“ Odmlčela se a Patrik pocítil paniku. Má něco říct? Nebo naopak mlčet? Dát se do diskuse s ženou o její váze bylo jako vydat se na podminované pole. Musel pečlivě zvážit, co smí.

Erika byla zticha a Patrik pochopil, že by měl asi přece jen něco říct. Horečně hledal vhodnou repliku a v ústech mu vyschlo. „Ano?“

Nejraději by si dal pár pohlavků. To na nic chytřejšího nepřišel? Ale zatím nic nebouchlo a Erika s povzdechem pokračovala: „Mám pořád o deset kilo víc, než jsem měla před těhotenstvím. Myslela jsem si, že o to přijdu rychleji.“

Opatrně tápal a hledal pevnou půdu pod nohama. Nakonec řekl: „Maja je přece ještě maličká. Jsem si jistý, že ti ta kila zmizí, protože kojíš. Uvidíš, že za půl roku bude všechno pryč.“

Zadržel dech a čekal její reakci.

„Ano, doufám, že máš pravdu,“ souhlasila a on si ulehčeně oddechl. „Připadám si strašně nepřitažlivá. Břicho mi visí, mám obrovská prsa a kape mi z nich mléko, pořád se potím, a to už ani nemluvím o nečisté pleti…“

Zasmála se, jako by to bylo něco veselého, ale dobře slyšel zoufalý spodní tón. Erika nikdy nebyla zvlášť fixovaná na svůj vzhled, ale dobře chápal, jak se těžce vyrovnává se změnou postavy během tak krátké doby. I on sám se nerad smiřoval s pneumatikou kolem pasu, která mu vyrostla tak rychle jako Erice břicho. A ani on svůj objem po Majině narození nezmenšil.

Koutkem oka zahlédl, že si tajně setřela slzičku, a napadlo ho, že by těžko hledal vhodnější chvíli.

„Zůstaň sedět,“ požádal ji rozechvěle a vyskočil z pohovky. Erika se na něho tázavě podívala, ale poslechla. Cítil v zádech její pohled, když hrabal v kapse bundy, a pak se tajnůstkářsky vrátil.

V romantickém gestu před ní klesl na kolena a slavnostně vzal její ruku do své. Věřil, že v jejím pohledu zahlédl radost. V každém případě na něho s očekáváním hleděla. Odkašlal si, protože měl pocit, že nedokáže promluvit.

„Eriko Sofie Magdaleno Falcková, chtěla by sis mě vzít za muže?“

Nečekal na odpověď a třesoucími se prsty vytáhl z kapsy malou krabičku. S menšími obtížemi otevřel víčko sametového pouzdra a doufal, že s Annikou společným úsilím vybrali takový prsten, jaký se jí bude líbit.

Začalo ho pořádně bolet v zádech, jak klečel na kolenou, a ticho mu připadalo nesmírně dlouhé. Uvědomil si, že vůbec nepomyslel na možnost, že by ho mohla odmítnout, ale teď ho se strachem napadlo, jestli nebyl předčasně domýšlivý.

Pak se Erika široce usmála a slzy jí začaly téct po tvářích. Smála se a plakala a natáhla k němu prsteníček, aby jí mohl navléknout zásnubní prsten.

„Znamená to ‚ano‘?“ zeptal se s úsměvem a Erika přikývla. „Nikdy jsem se neucházel o krásnější ženu na světě, to snad víš,“ řekl s nadějí, že slyší opravdovost v jeho hlase a nebude jeho slova považovat za přehánění.

„Já…,“ ozvala se a hledala správná slova. „Někdy víš úplně přesně, co máš říct. Ne vždycky, ale občas ano.“ Naklonila se k němu a vroucně ho políbila, ale pak se znovu opřela dozadu a natáhla ruku, aby mohla obdivovat prsten. „Je fantastický. Ten jsi sám vybrat nemohl.“ Na okamžik se ho maličko dotkla její nedůvěra v jeho dobrý vkus a byl v pokušení říct, že jistě ano, ale pak uvážil, že má pravdu.

„Annika mě doprovodila. Tak co, líbí se ti? Určitě? Nechceš ho vyměnit? Nenechal jsem tam ještě nic vyrýt pro případ, že by se ti nelíbil.“

„Miluju ho,“ prohlásila s hlubokým citem a věděl, že to míní doopravdy. Naklonila se k němu a znovu ho políbila, tentokrát déle a intenzivněji.

Přerušil je ostrý zvuk telefonu a Patrik se zamračil. To to špatně načasovali! Vstal a šel ho zvednout. Ohlásil se nejspíš ostřeji než jindy. „Ano, tady je Patrik.“

Pak ztichl a pomalu se obrátil k Erice. Seděla s úsměvem a hleděla na svůj prsteníček, a když viděla, že na ni pohlédl, poslala mu také široký úsměv. Pomalu hasl, když si uvědomila, že Patrik se neusmívá.

„Kdo to je?“ zeptala se a do hlasu se jí vloudila úzkost.

Patrik s vážnou tváří odvětil: „Volá stockholmská policie. Chtějí s tebou mluvit.“

Pomalu se zvedla, šla k němu a sáhla po sluchátku.

„Tady je Erika Falcková.“ V několika málo slovech se skrývala velká obava.

Patrik na ni napjatě hleděl, zatímco poslouchala muže na druhém konci drátu. S nedůvěřivým výrazem se otočila k Patrikovi a řekla: „Tvrdí, že Anna zavraždila Lucase.“

Pak jí sluchátko vyklouzlo z ruky. Patrik ji ještě stačil zachytit, aby nespadla na zem.