Camilla Läckberg

Kazatel

Den začínal hezky. Probudil se hodně časně, dřív než ostatní. Tiše se oblékl a podařilo se mu nepozorovaně vyklouznout ven. Nezapomněl si vzít helmu ani dřevěnou šavli, kterou šťastně mával, když se rozběhl ke sto metrů vzdálené skalní rozsedlině. Na okamžik se zastavil a bez dechu se zahleděl do strmé trhliny uprostřed kopce. Rozestupovala se do šířky dobrých dvou metrů a vystupovala několik desítek metrů do výšky, kam se právě začalo šplhat slunce. Uprostřed ní visely tři veliké kamenné bloky a vypadaly velice impozantně. Místo šestiletého chlapce magicky přitahovalo, možná i proto, že sem měl přísně zakázáno chodit.

Jméno Králova strž dostala skála poté, co koncem devatenáctého století navštívil Fjällbacku král Oskar II., ale o tom chlapec nic nevěděl a ani ho to nezajímalo. Pomalu se plížil dopředu se šavlí připravenou k útoku. Jeho otec mu vyprávěl, že scény k filmu „Ronja, dcera loupežníka“ byly točeny právě tady. Když pak sám film viděl, svíraly se mu útroby při pohledu, jak známými místy projíždí na koni vůdce loupežníků Mattis. Někdy si tu také hrál na loupežníka, ale dnes byl v roli rytíře, jako ten v knížce s obrázky, kterou dostal od babičky k narozeninám.

Plížil se mezi velkými balvany, které pokrývaly půdu, a s veškerou odvahou se připravoval napadnout šavlí draka chrlícího oheň. Letní slunce dolů nedosahovalo a místo bylo studené a zastíněné. Perfektní pro dračí sluj. Za chvíli se s ním pustí do boje a z krků pod uťatými hlavami bude prýštit krev, dokud mu drak po smrtelném zápase nepadne k nohám.

Koutkem oka zahlédl nějakou věc, která upoutala jeho pozornost. Za velkým balvanem leželo cosi červeného a zvědavost nakonec zvítězila. Drak počká, ale tady je třeba ukryt poklad. Popoběhl a vyšplhal se nahoru, aby se mohl podívat. Málem uklouzl a spadl zase dolů, ale po několika vteřinách balancování to zvládl. Později odmítal přiznat, jak strašně se polekal, ale ve skutečnosti se v celém svém šestiletém životě ještě nebál víc. Na zádech tam ležela nějaká žena a bez hnutí hleděla přímo na něho. Jeho prvním popudem bylo rychle utéct, než žena pozná, že si hraje tam, kde nesmí. Třeba by se ho začala vyptávat, kde bydlí, a dotáhla by ho zpátky domů k mamince a tatínkovi, kteří se na něho budou zlobit a opakovat, kolikrát mu už říkali, že bez doprovodu dospělých sám do skal nesmí.

Zvláštní bylo, že se ta paní vůbec nepohnula. Dokonce ani na sobě nic neměla a on cítil rozpaky, že ji vidí nahou. To červené, co prve zahlédl, nebylo oblečení, ale kabelka ležící kousek od ní. Žádné šaty nikde neviděl. To je divné, ležet tu svlečená, když je ještě hodně chladno.

Najednou ho napadlo něco jiného – ta žena je nejspíš mrtvá. Neměl jiné vysvětlení, proč leží tak tiše a bez pohnutí. Opatrně slezl z balvanu a pomalu couval. Teprve když mezi ním a ženou bylo několik metrů, obrátil se a utíkal domů tak rychle, jak dokázal. Už se nestaral ani o to, že ho budou hubovat.

Propocené prostěradlo se jí lepilo na tělo. Erika se v posteli převalovala sem a tam, ale nedokázala najít pohodlnější polohu. Světlá letní noc spaní neulehčovala a už aspoň po tisící si umiňovala, že musí koupit tmavé závěsy a pověsit je na okna, nebo spíš přimět Patrika, aby to udělal.

Jeho spokojené pochrupování po jejím boku ji šíleně rozčilovalo. Jak si může dovolit klidně spát, když ona je noc co noc vzhůru? Je to přece i jeho dítě. Neměl by mít povinnost nespat jako ona? Trochu do něho šťouchla v naději, že ho probudí. Ale ani se nepohnul. Píchla víc. Něco zamumlal, přetáhl si deku přes hlavu a otočil se k ní zády.

S povzdechem si lehla na záda, překřížené ruce si položila přes prsa a hleděla do stropu. Břicho se jí klenulo nahoru jako velký glóbus a Erika si představovala, jak v něm plave jejich dítě. Třeba má palec v pusince. Zatím jí však všechno připadalo hodně neskutečné, i samotné děťátko. Byla už v osmém měsíci, ale dosud si na tu představu úplně nezvykla. No, zakrátko to asi všechno bude docela reálné. Oscilovala mezi touhou a úzkostí. Bylo dost těžké si představit, co bude po porodu. Po pravdě řečeno jí teď nejvíc vadilo to, že nemůže spát na břiše. Pohlédla na budík. Čtyři čtyřicet dva. Třeba by si měla rozsvítit a chvíli si číst.

O tři a půl hodiny později dočetla mizernou detektivku a právě se chystala vstát, když se ozval telefon. Navyklým pohybem ho přesunula k Patrikovi.

„Haló, tady je Patrik.“ Hlas měl zastřený spánkem. „Ano, jistě, zatraceně, jsem tam za čtvrt hodiny. Tak se uvidíme.“

Obrátil se k Erice. „Poplach. Musím odjet.“

„Přece máš dovolenou. Nemůže jet někdo jiný?“ Slyšela, že její hlas zní vyčítavě, ale nedostatek spánku náladě neprospěl.

„Je to vražda. Mellberg chce, abych hned přijel. Jede tam také.“

„Vražda? A kde?“

„Tady ve Fjällbace. Ráno našel malý chlapec ve skalách mrtvou ženu.“

Patrik byl okamžitě oblečený, což ulehčovala skutečnost, že byla polovina července a nepotřeboval toho na sebe moc. Než vyběhl ze dveří, vrátil se ještě k posteli a políbil Eriku na břicho, někam tam, kde, jak si slabě vzpomínala, mívala pupík.

„Ahoj, bejbinko, buď hodná na maminku, vrátím se brzy.“

Pak ji rychle políbil na tvář a zmizel. Erika se se vzdycháním vyhrabala z postele a oblékla si jedno z menších stanových pláten, což teď bylo jediné, do čeho se vešla.

Navzdory pocitu, že všechno ví, si přečetla spoustu knih o těhotenství a podle jejího mínění ty, kteří psali o radostném očekávání v graviditě, by měli vystavit na náměstí a bičovat. Špatné spaní, bolesti kloubů, zácpa, hemoroidy, pocení a hormonální nerovnováha – to se skutečnosti podobalo víc. A zatraceně – neměla ani dojem, že by z ní něco moc vyzařovalo. S brbláním se vydala po schodech dolů s vidinou šálku kávy. Potom jí jistě bude líp.

Když Patrik dorazil, vládla na místě horečná aktivita. Okolí místa nálezu těla bylo uzavřeno policejními páskami a napočítal tam tři policejní auta a jednu sanitku. Technici, přivolaní z Uddevally, byli v plné práci a on jim rozhodně nemínil překážet. Zato jeho šéf, kriminální komisař Mellberg, k jejich malé radosti dupal, kde mohl. Zoufale hleděli na jeho boty a oblečení, které jim na jejich choulostivém pracovišti ničilo stopy. Když se Patrik zastavil u pásky a zamával na něho, vydal se Mellberg k jejich velkému ulehčení za ním. „Ahoj, Hedströme.“

Hlas zněl srdečně, málem nadšeně, a Patrik sebou trhl překvapením. Na vteřinu se polekal, že ho chce šéf obejmout, ale na štěstí to byl jen planý poplach. Šéf vypadal, jako by ho vyměnili. Patrik měl dovolenou sotva týden, ale muž před ním nebyl ten, kterého zamračeného opustil u jeho psacího stolu, brblajícího, že by se dovolené měly zrušit.

Horlivě mu zapumpoval rukou a bouchl ho do zad. „Tak jak se daří té tvé slepičce? Už to bude brzy?“

„Čekáme to asi za šest týdnů.“

Stále nechápal, čím si zasloužil Mellbergovy projevy přátelství, ale zvědavost zatím odsunul a snažil se pochopit důvod, proč ho sem vlastně zavolali.

„Co jste našli?“

Mellberg potlačil úsměv a ukázal na zastíněnou skálu.

„Šestiletý kluk se ráno vytratil z domova, zatímco rodiče ještě spali, a chtěl si tu hrát na rytíře. Místo draka našel mrtvou ženu. Rodiče nám zavolali ve čtvrt na sedm.“

„Jak dlouho tu už jsou technici?“

„Přijeli před hodinou. Nejdřív ambulance, ale ti okamžitě viděli, že nebude koho zachraňovat. Potom už mohli technici bez překážek pracovat. Jsou dost nepříjemní… Chtěl jsem se tam jen trochu rozhlédnout a byli docela nevychovaní, abych tak řekl. Jo jo, člověk zdegeneruje, když se celé dny s pinzetou hrabe v nějakých vláknech.“

Teď už Patrik svého šéfa poznával. Tohle mu bylo podobnější. Ze zkušenosti dobře věděl, že nemá žádný smysl jeho názor opravovat. Lepší je poslouchat jeho řeči jedním uchem a druhým pouštět ven.

„Co víme o ní?“

„Zatím nic. Může jí být kolem pětadvaceti. Jediný kus oblečení, pokud se to tak dá nazvat, je její kabelka, která ležela vedle. Jinak je nahá. Docela pěkná holčička, opravdu.“

Patrik zavřel oči a v duchu si opakoval jako mantru: Brzy půjde do penze. Není to už tak daleko…

Mellberg nerušeně pokračoval: „Příčina smrti na první pohled není jasná, ale oběť je dost zřízená. Po celém těle má modřiny a zřejmě do ní vrah řezal i nožem. Leží na šedé dece. Soudní lékař je tady a prohlíží ji, takže nám snad rychle podá předběžnou zprávu.“

„Nepohřešuje se někdo přibližně v jejím věku?“

„Ne, aspoň ne poblíž. Minulý týden byl nahlášen jako pohřešovaný nějaký muž, ale pak se ukázalo, že ho už jen přestalo bavit sedět s manželkou zavřený v karavanu a zmizel s nějakou holkou.“

Patrik si všiml, že tým kolem mrtvé ženy zjevně končí a chystá se k opatrnému vsunutí těla do pytle. Ruce a nohy předpisově opatřili plastovými pytlíky, aby se zachovaly eventuální stopy, a potom dívku navyklým efektivním způsobem zasunuli dovnitř. Pak zvedli deku a chtěli ji uložit do zvláštního pytle pro pozdější prozkoumání. Jejich užaslé obličeje a to, že strnuli na místě, signalizovaly Patrikovi, že objevili něco nečekaného. „Co se děje?“

„Nebudete nám to věřit, ale leží tu kosti a také dvě lebky. Musí jít o dvě kostry.“

Léto 1979

Když jela bílou nocí letního slunovratu domů, pořádné se na kole kymácela. Oslavy byly bouřlivější, než původně předpokládala, ale to nebylo nijak důležité. Je přece dospělá a může si dělat, co chce. A co je nejlepší, může být aspoň chvíli bez dítěte. Zmáhal ji jeho ustavičný křik a potřeba něžnosti a péče, které mu nedokázala poskytnout. Její chyba. Stále ještě bydlela u matky a ta ji sotva pustila z domu, i když jí už je dvacet let. Je to úplný zázrak, že jí dovolila slavit slunovrat.

Kdyby neměla dítě, mohla si krásně bydlet sama a vydělávat peníze. Mohla jít ven, kdy by se jí zachtělo, a vrátit se podle vlastní chuti, aniž by jí do toho někdo mluvil. Ale s dítětem to prostě nešlo. Nejraději by si to dala vzít, ale to jí tehdy matka nedovolila, i když teď musela platit ona. Když matka dítě tolik chtěla, tak by se snad o ně mohla také postarat?

Je jisté, že matku strašně naštve, když se vrátí časně ráno domů v tomto stavu. Dech jí páchl alkoholem a za pár hodin jí bude strašně. Ale stálo to za to. Takhle skvěle se nepobavila od doby, co se ten prcek narodil.

Projela křižovatkou u benzinové pumpy, pokračovala o kousek dál a pak odbočila doleva na Bräcke. Málem přitom spadla z kola. Zase se jí ho ale podařilo srovnat a pořádně šlápla do pedálů, aby před prvním strmým kopcem nabrala větší rychlost. Vítr jí čechral vlasy a bílá letní noc ji tiše obklopovala. Na okamžik zavřela oči a vybavila si stejně světlou letní noc, kdy jí ten Němec udělal dítě. Byla to nádherná, zakázaná noc, ale cena za ni byla příliš vysoká.

Vtom sebou kolo škublo a zastavilo na místě. Zprudka otevřela oči a to poslední, co si pamatovala, byla Zem, která se k ní blížila šílenou rychlostí.

Na policejní stanici v Tanumshede se Mellberg docela nezvykle propadl do hlubokých myšlenek. Patrik seděl proti němu u šálku kávy v jejich společné místnosti a ani on nemluvil. Uvažoval o ranní události. Vlastně bylo na kávu příliš horko, ale potřeboval se něčím povzbudit a alkohol by byl stěží vhodný. Oba se roztržitě ovívali rozepnutými košilemi, aby se trochu ochladili. Klimatizaci už měli dva týdny rozbitou a zatím sem nedostali nikoho, kdo by se na ni podíval. Dopoledne to vždycky ještě šlo, ale k poledni už v místnosti mučivě stoupala teplota.

„Zatraceně, o co tady vlastně jde?“ Mellberg se zamyšleně škrabal někde uprostřed hnízda na hlavě, které si tam pečlivě vytvářel k ukrytí pleši.

„Musím přiznat, že nic nechápu. Ženské tělo ležící na dvou kostrách. Kdyby tam nepřišel o život člověk, tak bych měl pocit, že jde o klukovinu. Že kostry ukradli z nějaké laboratoře nebo tak podobně. Jenomže ta žena je skutečně mrtvá. Slyšel jsem techniky poznamenat, že ty kosti už musí být dost staré. I když pochopitelně také záleží na tom, kde byly dosud uloženy. Jestli byly vystaveny počasí a větru, nebo se nacházely v chráněném prostředí. Doufám, že se brzy od soudního lékaře dozvíme aspoň přibližný odhad jejich stáří.“

„Kdy myslíš, že nám něco řeknou?“ Mellberg nakrabatil zpocené čelo do ustaraných vrásek.

„Snad ještě dnes dostaneme předběžnou zprávu, pak nejspíš budeme muset dva dny počkat na podrobnější vyjádření. Takže zatím musíme pracovat jen s tím, co máme. Kde jsou ostatní?“

Mellberg si těžce povzdechl. „Gösta si vzal na dnešek volno. Má nějaké pitomé závody v golfu nebo co. Ernst a Martin jsou na výjezdu a Annika je na Tenerife. Chuděra, myslela si, že tu bude pršet. Asi není příjemné odjet ze Švédska za tohoto počasí.“

Patrika Mellberg znovu překvapil nenadálým vyjádřením citů. Něco se tu děje, to je víc než jisté. Ale je zbytečná ztráta času o tom teď přemítat. Jsou tu důležitější věci na práci.

„Ty máš sice tento týden dovolenou, ale nechtěl by ses vrátit do práce a pomoct mi s případem? Ernst nemá žádnou fantazii a Martin je na takové vyšetřování příliš nezkušený, takže bych tě tu potřeboval.“

Otázka Patrikovi tak polichotila, že okamžitě přijal. Možná se to Erice nebude líbit, ale utěšil se pomyšlením, že z práce je doma za čtvrt hodiny, kdyby se snad stalo něco naléhavého. Kromě toho jim oběma šlo vedro dost na nervy, takže by mohlo být docela příjemné si jít na chvíli z očí.

„Nejdřív bych si zjistil, jestli někde nepátrají po zmizelé ženě. Měli bychom zabrat dost široký okruh, řekněme například od Strömstadu po Goteborg. Požádám Martina nebo Ernsta, aby to obvolali. Tím bychom mohli začít.“

„Výborně, tak je to správné, pokračuj.“

Mellberg se zvedl od stolu a srdečně Patrika poklepal po rameni. Ten pochopil, že to bude zase jako obvykle. On se postará o práci a Mellberg pak slízne smetanu, ale tak to prostě je a není třeba se nad tím rozčilovat.

S povzdechem postavil oba šálky do myčky. Dnes nebude potřebovat žádnou ochranu proti slunečnímu záření.

„Vylezte! Myslíte si snad, že bydlíte v penzionátu a můžete se válet celej den?“

Ostrý hlas prořízl mlhu a bolestivě se rozléhal omámenou hlavou. Johan opatrně otevřel jedno oko, ale rychle ho zase zavřel, když ho oslnilo sluneční světlo. „Zatraceně, kdo…“ Robert, jeho o rok starší bratr, se v posteli obrátil a přitiskl si na hlavu polštář. Strhla ho z něho a Robert se s brbláním posadil. „Copak si člověk nesmí trochu přispat?“

„Přispáváte si každý ráno, vy lenoši. Je skoro dvanáct. Kdybyste každou noc neponocovali a bůhví co netropili, nemuseli byste prospat celý dny. Potřebuju taky nějakou pomoc. Bydlíte u mě zadarmo a nic mi neplatíte za jídlo, dva dospělí chlapi. Mám právo na vás něco chtít.“

Solveig Hultová stála s rukama překříženýma přes mohutná prsa. Byla chorobně tlustá a bledá jako ten, kdo nikdy nevychází z domu. Nemyté vlasy jí v tmavých rozcuchaných pramenech visely kolem obličeje.

„Je vám skoro třicet a nestydíte se žít na úkor svý matky. A každou noc flámovat. Nepracujete a nikdy mi nepřispějete na domácnost. Kdyby tu byl váš otec, nemohli byste si něco takovýho dovolit. Neozvali se z úřadu práce? Měli jste tam přece jít už minulej týden.“

Teď si přitiskl polštář na hlavu Johan. Přál si umlčet matčin věčný nářek linoucí se jako z obehrané gramofonové desky, ale i jemu polštář rázně strhla. Posadil se a ve spáncích mu bušila včerejší opilost.

„Snídani jsem už dávno uklidila. Najděte si něco v lednici.“

Její obrovská postava se vyvalila z malé místnosti, o kterou se oba bratři dosud dělili, a Solveig za sebou práskla dveřmi. Už se neodvážili si znovu lehnout, našli cigarety a zapálili si. Na snídani se mohou vykašlat, ale cígo nutně potřebují k životu.

„Včera se nám to povedlo.“ Robert se spokojeně rozchechtal a do vzduchu vyfoukl obláčky kouře. „Myslel jsem si, že tam budou mít pěkný věci. Zástupce ředitele z nějakýho stockholmskýho podniku…, ten si může dopřát jen to nejlepší.“

Johan neodpověděl. Na rozdíl od svého staršího bratra ho loupež nikdy nenaplňovala adrenalinem. Strašně se bál, předtím i potom, a úzkost mu vězela jako studený balvan v břichu. Ale vždycky udělal to, co Robert chtěl, a ani ho nenapadlo, že by se mu mohl postavit.

Včerejší loupež jim vynesla nejvíc za dlouhou dobu. Lidé začali být opatrní a nenechávali si v letních chatách nákladné vybavení. Nejčastěji si tam odváželi staré krámy, aby se jich zbavili, nebo co podle svého mínění výhodně koupili na aukcích. Ale jim se včera podařilo ukrást i novou televizi, video, a ještě šperky paní domu. Robert chtěl všechno prodat svými obvyklými cestičkami a dostanou pěknou hromádku peněz. Ne snad, že by jim vystačily na dlouho. Kradené peníze v kapse je pálily a za dva týdny budou pryč. Utratí je za hrací automaty, blahobytný noční život a různé krámy. Johan pohlédl na drahé hodinky na zápěstí. Naštěstí matce vůbec nedošlo, jakou mají cenu. Kdyby to věděla, nikdy by nepřestala nadávat.

Někdy měl pocit, že je zavřený v kleci jako veverka a běhá v kole, které se točí čím dál rychleji…, zatímco roky ubíhají. Vlastně se nic od jejich mládí nezměnilo a neviděl ani žádnou budoucnost. Jediné, co jeho životu dávalo jakýsi smysl, bylo to, co před Robertem utajil. Instinkt mu napověděl, že se mu svěřit nesmí. Robert by všechno pošpinil hrubými komentáři.

Na vteřinu si dopřál pomyšlení na její hebké vlasy dotýkající se jeho hrubých tváří a představil si její útlou ruku ve svých dlaních.

„Přestaň zevlovat, máme co dělat,“ ozval se Robert.

Zvedl se s cigaretou v koutku úst a vyšel ze dveří. Johan ho jako vždycky následoval. Neuměl jinak.

V kuchyni matka seděla na svém obvyklém místě. Sedávala tam už od doby, kdy byl malý a stalo se to s otcem. Měla židli u okna a prsty horečně přehrabávala to, co před ní leželo na stole. V jeho raných vzpomínkách byla krásná. Ale s lety postupně tloustla a tuk pokryl tvar těla i tahy obličeje.

Vypadala, jako by byla v transu, a prsty žily svůj vlastní život. Probírala se fotografiemi, už dvacet let dělala stále totéž: pečovala o svá zatracená alba. Stará vyměnila za nová, lepila fotografie a výstřižky z novin. Stále krásnější, lepší. Chápal, že je to její způsob, jak zadržet šťastnější chvíle, ale jednou přece musí pochopit, že všechno je už dávno pryč.

Fotografie pocházely z doby, kdy byla Solveig krásná. Nejšťastnějším okamžikem jejího života byl sňatek s Johannesem Hultem, mladším synem Ephraima Hulta, váženého kazatele a majitele nejbohatší domácnosti v celém okolí. Johannes byl krásný a bohatý. Ona byla sice chudá, ale zato nejkrásnější dívka v kraji, to si tenkrát mysleli všichni. A pokud by někdo potřeboval další důkaz, stačily výstřižky z novin, kde se psalo o tom, jak ji dvakrát za sebou korunovali jako královnu krásy při oslavách letního slunovratu. Ty, a mnoho dalších černobílých fotografií, které ji zachycovaly jako mladou, pečlivě ošetřovala a třídila, každý den už víc než dvacet let.

Věděla, že ta dívka se dosud ukrývá pod nánosem tuku, a pomocí obrázků si ji přála vyvolat, i když to rok od roku bylo obtížnější.

Johan na ni pohlédl přes rameno, když vycházel z domu Robertovi v patách. Bylo to tak, jak říkal – mají práci se svými obchody.

Erika chvíli uvažovala o tom, že by se měla jít projít, ale pak usoudila, že by to nebylo moc chytré, když slunce stojí nejvýš a horko je k padnutí. Během gravidity se cítila výborně, až do příchodu současných veder. Potom si už připadala jen jako zpocená velryba a zoufale se snažila někde ochladit. Patrika, bůh mu žehnej, napadlo koupit jí stolní ventilátor a ten ji teď neustále doprovázel, kam se v domě hnula. Naneštěstí se musel kabel připojovat do zásuvky, takže nemohla nikdy sedět dál, než kam šňůra dosáhla, což její možnosti dost omezovalo.

Ale na verandě bylo připojení skvělé a Erika se mohla rozvalit na pohovku s ventilátorem přímo před sebou. V žádné poloze nevydržela déle než pět minut, takže se bez ustání vrtěla ve snaze sedět co nejpohodlněji. Občas ji malá nožička kopala do žeber anebo ji cosi jako pěstička boxovalo do boku, takže se musela znovu obrátit. Jak to vydrží ještě víc než měsíc, pro ni bylo záhadou.

S Patrikem spolu žili teprve půl roku, když otěhotněla, ale to ani jednomu z nich nedělalo žádné starosti. Oba už byli starší, věděli, co si přejí, a nepřipadalo jim, že by měli čekat déle. Až teprve teď ji občas přepadla pochybnost. Třeba spolu opravdu žijí příliš krátce, než aby hned založili rodinu. Jak se jejich vztah vypořádá se skutečností, že mezi ně vstoupí malý cizinec a bude vyžadovat veškerou pozornost, kterou si dosud mohli vzájemně poskytovat?

Jistě, ta první největší slepá zamilovanost je trochu přešla a vztah teď byl o hodně realističtější. Vzájemně už poznali své dobré i horší stránky, ale co když po narození dítěte jim zůstanou jen ty špatné? Mockrát už slyšela statistické údaje o tom, kolik vztahů se rozpadne během prvního roku života dítěte. No, teď nemělo smysl o tom přemítat. Už se stalo a oba, ona i Patrik, po dítěti velice toužili. Snad jim ten cit pomůže zvládnout situaci.

Trhla sebou, když zazvonil telefon. Obtížně se vysoukala z pohovky a jen doufala, že ten, kdo volá, bude mít dostatečně velkou trpělivost a nepoloží telefon dřív, než se k němu dostane.

„Ano, haló? – No ahoj, Conny. – Děkuji, docela dobře, ale je trochu moc horko na tu tíhu, co nosím. – Navštívit? Ale jistě… zastavte se na kávu. – Přes noc?“ Erika v duchu zavzdychala. „No jistě. Kdy přijedete? – Večer? Ne, jistě žádný problém. Ustelu vám v pokoji pro hosty.“

Unaveně položila sluchátko. Mít dům ve Fjällbace mělo i své stinné stránky. V létě se vynořili příbuzní a známí, kteří se během deseti chladnějších měsíců v roce neozvali. V listopadu nikdo neměl žádnou velkou chuť přijet na návštěvu, ale v červenci bylo lákavé zdarma přenocovat v domě s výhledem na moře. Erika už doufala, že toto léto budou ušetřeni. Byla polovina července a dosud se nikdo neohlásil, až teď její bratranec Conny, a byl už na cestě z Trolhättanu s manželkou a dvěma dětmi. Šlo jen o jednu noc, tak to snad zvládne. Po pravdě žádného ze svých dvou bratranců příliš nemilovala, ale dobré vychování jí nedovolilo ty příživníky odmítnout, i když to vlastně měla udělat.

Erika byla šťastná, že s Patrikem bydlí v domě, kde mohou hosty přijmout, ať už jsou pozvaní, nebo ne. Po nenadálé smrti rodičů se její švagr snažil dům prodat. Sestra Anna ale nakonec měla dost jeho psychického i fyzického týrání a od Lucase odešla. Dům vlastnila s Erikou napůl, a protože se svými dvěma dětmi bydlela ve Stockholmu, mohl se k Erice přistěhovat Patrik a pomáhat jí s výdaji. Časem to bude muset řešit zásadněji, ale zatím byla šťastná, že dům nemusela prodat a mohla tu žít.

Rozhlédla se kolem sebe a uvědomila si, že sebou musí hodit, aby tu jakžtakž uklidila, než hosté přijedou. Napadlo ji, co řekne Patrik na nečekanou návštěvu, ale pak problém odsunula. Když ji tu může nechat samotnou a pracovat uprostřed dovolené, může mít ona hosty, jaké chce. Už zapomněla, že jí jeho nepřítomnost ještě před chvílí byla docela příjemná.

Ernst a Martin se v pořádku vrátili na oddělení a Patrik se rozhodl, že je načase zasvětit je do vyšetřování. Zavolal si je k sobě a usadil na židle proti svému stolu. Ernst byl očividně do ruda rozpálený zlostí, že Patrik má vyšetřování vést, ale ten to naprosto ignoroval. S tím ať se vypořádá Mellberg. Kdyby se v nejhorším Ernst stavěl na zadní, musel by se bez jeho pomoci obejít.

„Předpokládám, že jste už zaslechli, co se stalo.“

„Ano, slyšeli jsme to z policejní vysílačky.“ Martin, mladý a nadšený, na rozdíl od Ernsta seděl na židli vzpřímeně, s poznámkovým blokem před sebou a tužkou v pohotovosti.

„Takže v Králově strži ve Fjällbace byla nalezena zavražděná žena. Byla nahá a věk je odhadován něco mezi dvaceti a třiceti lety. Pod ní ležely dvě lidské kostry neznámého původu a stáří, ale podle neoficiálního mínění Karlströma z technického nemohly být moc čerstvé. Takže se zdá, že nám přibyla práce k našim opilcům a řízení v opilosti, které máme rovněž na krku. Annika i Gösta mají volno, takže si musíme rukávy vyhrnout sami. Já mám vlastně tento týden také dovolenou, ale souhlasil jsem, že ji přeruším a na Mellbergovu žádost toto vyšetřování povedu. Máte nějaké otázky?“

Ptal se především Ernsta, ale ten se konfrontaci vyhnul. Patrně ho o to víc bude pomlouvat za zády.

„Co mi dáš za úkol?“ Martin byl jako nedočkavý kůň v ohradě a netrpělivě mával tužkou nad blokem.

„Začneš tím, že se spojíš s policejními stanicemi a budeš zjišťovat, jestli někde nepohřešují ženu, řekněme za poslední dva měsíce. Budeme počítat s delším intervalem, dokud nedostaneme přesnější zprávu ze soudního lékařství. I když bych hádal, že půjde o mnohem kratší období, možná jen o nějaké dva dny.“

„Tys to neslyšel?“ zeptal se Martin.

„Co neslyšel?“

„Databáze se zhroutila. Musíme se vykašlat na počítač a udělat to postaru.“

„Zatraceně. To přišlo dost nevhod. Ale protože podle Mellberga stejně nemáme do čeho píchnout a já jsem si to ostatně myslel také, než jsem šel na dovolenou, navrhuji, abys obvolal všechny přilehlé oblasti. Volej v kruhu a začni ze středu a postupně okruh rozšiřuj, chápeš?“

„Jasně. Kam až mám dojít?“

„Zkoušej to, dokud na někoho nepřijdeme. Také hned po této schůzce zavolej do Uddevally a požádej o předběžný popis oběti.“

„A co mám dělat já?“ Nadšení v Ernstově hlase bylo stěží nakažlivé.

Patrik pohlédl do svých poznámek, které si v rychlosti napsal po rozhovoru s Mellbergem.

„Přál bych si, abys promluvil s lidmi, co bydlí v okolí skal, především u vstupu ke Králově strži. Jestli někdo něco neviděl nebo nezaslechl dnes v noci anebo časně ráno. Soutěska je přes den plná turistů, takže tělo tam vrah musel dopravit jindy. Asi oběť přivezl širokou průrvou, sotva ji táhl nahoru po schodech od náměstí Ingrid Bergmanové. Chlapec ji našel kolem šesté, tak bych se zaměřil na dobu mezi devíti večer a šesti ráno. Já se půjdu podívat do archivu. Ty dvě kostry jako by mi něco připomínaly. Mám pocit, že bych měl vědět, o koho jde, ale… nenapadá vás něco? Nic vám to neříká?“

Patrik rozhodil rukama a s pozvednutým obočím čekal na odpověď, ale oba jen zavrtěli hlavou. No, nezbude mu nic jiného než zalézt do katakomb…

Patrik si nedělal hlavu s tím, že je u Ernsta v nemilosti, a i když by na to možná přišel sám, kdyby měl víc času, vydal se do hlubin Tanumshedské policejní stanice pohrabat se ve starých papírech. Všechny složky pokrýval prach, ale jinak byly vcelku dobře uspořádané a archivované v chronologickém pořadí. Přestože netušil, co vlastně hledá, věděl, že to tam musí být.

Seděl na bobku přímo na betonové podlaze a metodicky se probíral krabicemi. Rukama mu procházely desetiletí lidských osudů a až dodatečně ho napadlo, jak mnoho lidí a rodin se vrací do jejich záznamů. Zdálo se, že se zločinnost dědí z rodičů na děti a dokonce i vnoučata, objevovala se tu stejná příjmení.

Zazvonil mobil a na displeji viděl, že volá Erika.

„Ahoj, miláčku, je všechno v pořádku? – Ano, vím, že je vedro. Musíš prostě sedět u klimatizace, nic jiného dělat nemůžeš. – Poslyš, máme na krku vraždu a Mellberg si přeje, abych vedl vyšetřování. Moc by ti vadilo, kdybych pár dní chodil do práce?“

Patrik napětím zadržel dech. Věděl, že jí to měl už dřív zavolat sám a připravit ji na to, že možná bude muset pracovat, ale jako každý muž nepříjemnou povinnost zbaběle odsunul. Na druhou stranu Erika dobře věděla, jaké to má v práci. Léto bylo pro policii v Tanumshede vždycky hodně hektické období a museli se vystřídat na kratších dovolených. Ani těch několik dní za sebou nebylo nikdy jistých. Záleželo vždycky na tom, kolik se strhne rvaček, přibude opilců a dalších věcí, které do jejich města přinášel turismus. Vražda byla něco velice mimořádného.

Málem přeslechl, co říkala.

„Cože? Návštěva? Tvůj bratranec?“ Těžce si povzdechl. „Ne, co bych mohl říkat. Jistě že by bylo příjemnější, kdybychom mohli večer trávit spolu sami, ale když už jsou na cestě, tak s tím nic nenaděláme. Doufám, že jen na jednu noc. – Dobře. Koupím krevety k večeři, abys s tím měla málo práce. Přijdu kolem sedmé. Líbám tě.“

Zasunul mobil do kapsy a dál listoval ve spoustě papírů před sebou. Složka označená „Nezvěstní“ upoutala jeho zájem. Někdo pořádný v návalu pracovitosti shromáždil všechna oznámení o pohřešovaných, která se objevila při jejich vyšetřování. Byl si jist, že hledá právě to. Prsty měl špinavé od prachu, a než složku otevřel, otřel si je do košile. Po chvilce hledání a pročítání už věděl, že ho paměť neklame. Měl si na to vlastně vzpomenout hned, protože málokdy se u nich někdo pohřešoval, ale vzhledem k věku měl už na trochu zapomnětlivosti nárok. Teď obě oznámení ležela před ním a byl přesvědčený, že to nemůže být náhoda. Dvě ženy byly nahlášeny jako nezvěstné v roce 1979 a nikdy se nenašly. Ve skalní rozsedlině se objevily dvě kostry.

Vzal si celou složku nahoru na denní světlo a položil si ji na psací stůl.

Byla tady jen kvůli koním. Zkušeně, rytmicky hladila po hřbetě hnědého valacha. Tělesnou práci brala jako nutný ventil svého stálého napětí. V sedmnácti nesmět sama rozhodovat o svém životě bylo na nic. Jakmile bude plnoletá, hned z téhle díry zmizí. Přijme nabídku fotografa, který ji oslovil, když byla v Goteborgu. Až bude jako modelka žít v Paříži a vydělávat spoustu peněz, všem řekne, kdo její rozlet pořád brzdil. Fotograf jí vysvětlil, že každým dalším měsícem se její cena jako modelky snižuje, a když svou šanci nevyužije, ztratí další rok. Jenomže ten zatracený stařík, její otec, má v hlavě jen její vzdělání. Na to, aby se procházela po přehlídkovém molu, žádné školy nepotřebuje. A až jí jednou bude třeba pětadvacet a začne být na tu práci stará, provdá se za milionáře a hodně hlasitě se vysměje otcovu vyhrožování, že ji vydědí. Celý jeho majetek si bude moct koupit rovnou sama.

Ani její skvělý pitomý bratříček není lepší. Je sice příjemnější bydlet u něho a Marity než doma, ale zase ne o tolik. V jednom kuse byl na ni naštvaný. On sám nikdy žádnou chybu neudělal, ale za všechno mohla ona.

„Lindo?“

To je typické. Ani ve stáji nemůže mít chvíli klidu. „Lindo?“ Hlas byl ostřejší. Dobře věděl, že tu je, takže nemělo cenu se mu vyhýbat. „Co na mě řveš? O co jde?“

„Nemluv na mě takovým tónem. Myslím si, že na tobě nežádám tolik, když chci, abys byla slušná.“

Zamumlala několik nadávek, na které Jacob nezareagoval.

„Zatraceně, jsi můj bratr, a ne otec, nedošlo ti to?“

„Toho jsem si vědom, ale dokud bydlíš pod mou střechou, nesu za tebe zodpovědnost.“

Jen proto, že byl skoro o patnáct let starší, si myslel, že všechno ví. Bylo pro něho snadné se vytahovat, když měl své jisté. Otec v jednom kuse mluvil o tom, jak je na Jacoba hrdý a jak dobře se stará o rodinný majetek. Určitě všechno to harampádí jednou zdědí. Do té doby se mohl tvářit, jako že peníze pro něho nejsou důležité, ale Linda ho prokoukla. Všichni Jacoba obdivovali za to, že se věnoval problémové mládeži, ale stejně tak věděli, že jednou zdědí panský dům a všechno ostatní. Pak bude zajímavé vidět, kolik času a zájmu mu na jeho idealismus zbude.

Ušklíbla se. Kdyby Jacob věděl, že po večerech mizí z domu, zjevil by se. A kdyby tušil, s kým se schází, kázal by jí až do konce života. Pořád omílá, jak má být člověk solidární s chudšími, ale to se netýká jeho vlastní rodiny. Vyskočil by až do stropu, kdyby tušil, že se schází s Johanem. K tomu měl i další důvod. Johan je jejich bratranec a sváry mezi oběma větvemi rodiny začaly dlouho předtím, než se narodila, dokonce i než se narodil Jacob. Důvod neznala, prostě to tak bylo, a jejím tajným schůzkám s Johanem to dodávalo na zajímavosti. Cítila se s ním dobře. Neměl sice moc peněz, ale v každém případě byl o deset let starší než ona a projevoval jistotu, o níž chlapci jejího věku mohli zatím jen snít. To, že byli bratranci, jí nevadilo. V současné době se dokonce příbuzní mohli brát, a přestože s tím v plánech do budoucnosti nepočítala, neměla nic proti tomu si s ním ledacos vyzkoušet, pokud se to nikdo nedozví.

„Něco chceš, nebo jsi mě přišel jen tak kontrolovat?“

Jacob si hluboce povzdechl a položil jí ruku na rameno. Chtěla mu vyklouznout, ale pevně ji přidržel.

„Opravdu nechápu, proč jsi pořád tak agresivní. Mládež, se kterou pracuju, by dala všechno za to, mít takový domov jako máš ty. Trochu vděčnosti a zralosti by bylo namístě, to mi věř. Ale ano, něco chci. Marita má připravené jídlo, takže se rychle převlékni a přijď se s námi najíst.“

Uvolnil stisk a vyšel ze stáje k domovu. Linda s brbláním odložila kartáč a šla se umýt a převléknout. Navzdory všemu měla pořádný hlad.

Martinovo srdce bylo znovu na kusy. Pokolikáté, to si nepamatoval, ale nebolelo to o nic méně kvůli tomu, že si už mohl zvyknout. Stejně jako dřív i teď věřil, že žena, jejíž hlava leží na jeho polštáři, je ta jediná pravá. Samozřejmě, byl si vědom toho, že je vlastně zadaná, ale se svou věčnou naivitou věřil, že je pro ni víc než pouhým rozptýlením a že dny s jejím partnerem jsou sečtené. Nepřipouštěl si, že jeho nevinný pohled a málem sladký vzhled je pouze dočasným lákadlem pro starší usedlou ženu žijící ve všední rutině se svým partnerem. S mužem, jehož rozhodně nehodlala opustit kvůli milému pětadvacetiletému policistovi, se kterým se s chutí skulila do postele, když se potřebovala ujistit o své atraktivnosti. Ne že by snad proti tomu Martin něco měl, byl v tomto ohledu docela talentovaný, ale problém spočíval v tom, že to byl současně hluboce citově založený mladý muž. Zamilovanost u něho měla vždycky živnou půdu. Proto jeho malá dobrodružství končila pláčem a nářkem, když mu žena nakonec dala košem a vrátila se ke svému nudnému, ale zajištěnému životu.

Hluboce si povzdychl, ale snažil se soustředit na svůj úkol. Žádné dosavadní telefonické hovory nic nepřinesly, ale rozhodně ještě nevolal všude. Že se musel jejich počítač položit právě teď, když ho nejvíc potřeboval, byla jeho obvyklá smůla, a proto teď seděl u stolu a vyťukával číslo za číslem, aby někde našel stopu po pohřešovaných ženách, které by se mohly hodit na popis jejich oběti.

O dvě hodiny později zklamaně odhodil propisku. Nikde nikdo. Co teď má udělat?

Taková zatracená nespravedlnost! Je starší než ten usmrkanec, a měl by mu příkazy dávat on, ale svět oplácí nevděčností. Po všechny roky cílevědomě donášel Mellbergovi, a zatím za to nic neměl. Ernst projížděl zatáčkami ve vysoké rychlosti, a kdyby nejel v policejním autě, jistě by v zadním zrcátku viděl zdvižené ukazováčky. Ale jen ať se opováží, zatracení turisti. To by jim dal.

Poptej se v okolí. To byl úkol pro začátečníka, ne pro schopného policistu s pětadvacetiletou zkušeností. To měl dělat ten holobrádek Martin, zatímco on, Ernst, měl sedět u telefonu a hovořit s kolegy v přilehlých oblastech.

Všechno v něm vřelo, ale to u něho bylo obvyklé už od dětství. Byl prostě cholerik a to rozhodně nebyl dobrý předpoklad pro povolání, v němž člověk musel stále jednat s lidmi, ale na druhou stranu u darebáků aspoň budil respekt. Cítili, že si s Ernstem Lundgrenem nesmějí zahrávat, pokud nechtějí riskovat zdraví.

Když projížděl obcí, budilo jeho auto pozornost. Všichni ho pohledem sledovali a bylo mu jasné, že zpráva o nálezu mrtvé ženy se už rozšířila po celé Fjällbace. Přes náměstí Ingrid Bergmanové se musel doslova proplazit, protože na zákazu parkování stála spousta aut. Ke své spokojenosti si všiml, jak mezi hosty venkovních zahrádek vzbudil rozruch a několik řidičů pádilo ke svým autům. Pokud tam vozy budou stát, až se bude vracet, ochotně obětuje chvíli, aby jim dovolenou trochu znechutil. Třeba by je mohl nechat fouknout. Většina řidičů popíjela studené pivo. Kdyby měl štěstí, mohl by pár řidičáků sebrat.

Před kopečkem do skalní soutěsky nebylo moc místa na zaparkování, ale podařilo se mu tam vtisknout a začal obcházet domy. Podle očekávání nikdo nic neviděl. Lidé, kteří si normálně všimli, když soused pustil hlasitěji rádio, byli slepí a hluší, pokud se něco potřebovala dozvědět policie. I když – a to musel připustit i on – možná toho tak moc ke slyšení nebylo. V létě bývalo v noci dost hlučno, opilci si cestou domů prozpěvovali, a tak se člověk naučil takové zvuky nevnímat, aby se mohl vyspat. Bylo to k naštvání. Až v posledním domku něco zjistil. Nic velkého, ale aspoň něco. Muž v domě nejvzdálenějším od Královy strže zaslechl auto, když šel kolem třetí na záchod. Dokonce mohl i upřesnit čas, bylo to ve tři čtvrtě na tři, ale ven nevyhlédl, a proto nemohl říct nic bližšího ani o autu, ani jeho řidiči. Byl to ale starý učitel z autoškoly a jezdil za svůj život s mnoha vozy. Tvrdil, že nešlo o žádný novější model.

Takže jediným výsledkem po dvou hodinách vyptávání bylo zjištění, že tělo sem pravděpodobně přivezli ve tři hodiny autem staršího typu. Moc se toho opravdu nedozvěděl.

Nálada se mu spravila, když znovu projížděl náměstím a viděl, že tu stojí noví hříšníci. Teď se bude foukat, až se bude zelenat. Nebo spíš červenat.

Nepřetržité zvonění přerušilo Eričino statečné zápolení s vysavačem. Pot z ní tekl proudem a z obličeje odsunula několik vlhkých pramenů vlasů, než otevřela. To tedy museli jet, jako by to auto ukradli, že už jsou tady, pomyslela si.

„Ahoj, tlusťoušku!“

Medvědí objetí ji uvěznilo a bylo jí jasné, že není sama, kdo se potí. Nos měla zabořený v Connyho podpaždí a usoudila, že ve srovnání s ním voní jako růžička. Když se osvobodila, přivítala se i s jeho ženou Brittou, i když si jen zdvořile podaly ruce. Dosud se setkaly jen při výjimečných příležitostech. Žena měla ruku vlhkou a zvadlou a bylo to, jako když svírá mrtvou rybu. Erika se otřásla a přemohla pokušení otřít si dlaň o kalhoty.

„Ty tedy máš břicho! Čekáte dvojčata?“

Nenáviděla, když někdo její vzhled tímto způsobem komentoval, ale už pochopila, že gravidita je stav, kdy se takové komentáře obecně připouštějí a kdy jí kdokoliv může sáhnout na břicho. Dokonce se jí to stalo i se zcela neznámým člověkem. Teď něco podobného očekávala a opravdu ji zanedlouho začal Conny osahávat.

„Jejda, tam musí být malý fotbalista. Určitě je to kluk, když dovede takhle kopat. Pojďte si, děti, sáhnout!“

Než stačila Erika zaprotestovat, už ji atakovaly dva páry ruček ulepených zmrzlinou a otiskly se na její bílé mateřské haleně. Naštěstí Lisa i Victor, šest a osm let, ztratili brzy zájem.

„A co říká pyšný otec? Počítá už dny?“ Conny na žádnou odpověď nečekal a Erika si vzpomněla, že dialogy nebyly jeho silnou stránkou. „Jo, do háje, dobře si pamatuju na to, jak naši dva usmrkanci přišli na svět. Byl to mohutný zážitek. Ale člověk pak na chvíli ztratí chuť.“

Bouřlivě se rozchechtal a loktem šťouchl Brittu do boku. Kysele na něho pohlédla. Erika si uvědomila, že to bude hodně dlouhý den. Jen kdyby se aspoň Patrik vrátil domů včas.

Patrik opatrně zaklepal na Martinovy dveře. Ohromil ho pořádek v kanceláři. Psací stůl měl tak uklizený, že by mohl posloužit pro náhlé operace. „Jak ti to jde? Našel jsi něco?“

Martinův deprimovaný pohled mu odpověděl ještě dřív, než stačil zavrtět hlavou. K čertu! V této chvíli bylo při vyšetřování nejdůležitější identifikovat oběť. Někde měla někoho blízkého, kdo se o ni bál. Zatraceně, někdo ji přece musel postrádat.

„A co ty?“ Martin ukázal na složku, kterou Patrik svíral v ruce. „Našel jsi to, cos chtěl?“

„Myslím, že ano.“

Patrik sáhl po židli, která stála u zdi, a postavil ji tak, aby mohl sedět vedle Martina.

„Podívej se! Dvě ženy z Fjällbacky zmizely koncem sedmdesátých let. Nemohu pochopit, že jsem si na to hned nevzpomněl. Byly toho tehdy plné noviny. V každém případě tu ale máme vyšetřovací materiál z té doby.“

Složka na psacím stole byla pořádně zaprášená a viděl, že Martinovi škubou prsty nutkáním ji otřít. Varovně na něho pohlédl, aby ho přibrzdil. Pak desky otevřel a ukázal fotografie ležící hned nahoře.

„Tohle je Siv Lantinová, která zmizela v den letního slunovratu 1979. Bylo jí devatenáct let.“ Hrábl po další. „Na této je Mona Thernbladová, která se ztratila o dva týdny později, osmnáctiletá. Po žádné z nich se nenašlo ani stopy. Terén pročesávaly rojnice policistů a byli zapojeni i potápěči. Dělalo se úplně všechno. Po Siv zbylo pouze její kolo, našlo se v příkopu. A po Moně zůstala jedna teniska.“

„Když teď o tom mluvíš, také si na to vzpomínám. Tehdy jste ale měli nějakého podezřelého, ne?“

Patrik zalistoval mezi zažloutlými zprávami a pak prstem ukázal na jméno, napsané na stroji.

„Johannes Hult. Ze všech lidí nám zavolal právě jen jeho bratr Gabriel Hult a sdělil nám, že viděl Johannese se Siv Lantinovou na cestě do své usedlosti v Bräcke tu noc, kdy zmizela.“

„Jak vážně jste se tím zabývali? Jistě za tím muselo něco být, když někdo oznámí svého bratra jako podezřelého z vraždy.“

„Sváry v rodině už trvaly řadu let, to věděli všichni. Takže hlášení bylo přijato se značnou skepsí. Muselo se ovšem prošetřit a několikrát jsme Johannese vyslýchali. Žádné důkazy jsme ale nenašli, a tak nakonec zůstalo jen slovo proti slovu. Nechali jsme ho být.“

„Kde je teď?“

„Nejsem si úplně jist, ale pokud si dobře vzpomínám, vzal si krátce potom život. Zatraceně, kdyby tu byla Annika, sestavila by nám o všech událostech pěkný přehled. To, co máme, je opravdu jen to nejzákladnější.“

„Ty si myslíš, že ty dvě kostry patří těm nezvěstným děvčatům?“

„Jistý si nejsem, ale vypadá to pravděpodobně. Dvě ženy zmizely v sedmdesátých letech a teď se nám tu objeví dvě kostry, které jsou už také hodně staré. Jaká může být pravděpodobnost, že je to jen náhoda? S jistotou to nemůžeme vědět, dokud nám něco neřekne soudní patolog. Musíme ho o záležitosti co nejdřív informovat.“

Patrik jedním okem pohlédl na hodinky. „Do háje, musím letět domů. Slíbil jsem, že se vrátím včas. Máme na návštěvě Eričina bratrance s rodinou a já chci připravit krevety k večeři. Postaráš se o informování patologa? A až se vrátí Ernst, přeptej se ho, jestli něco nezjistil.“

Když vyšel před budovu, opřelo se do něj vedro v plné síle. Rychle spěchal k autu, kde si zapnul klimatizaci. Když horko takhle vadí jemu, co potom teprve chudák Erika.

Návštěva se jim teď vůbec nehodila. Chápal ovšem, že ji těžko mohla odmítnout. Ale protože příbuzní odjedou hned nazítří, jeden večer obětují, jinak to nejde. Nařídil klimatizaci na maximum a vydal se do Fjällbacky.

„Mluvil jsi s Lindou?“

Laine si nervózně mnula dlaně. Toto její gesto z hloubi duše nenáviděl.

„Není o čem mluvit. Prostě musí udělat, co řekneme.“

Gabriel se ani nenamáhal zvednout oči a pokračoval s tím, co právě dělal. Laine se ale nenechala tak rychle odradit. Bohužel. Mnoho let si přál, aby jeho žena častěji mlčela, než mluvila. To by jí rozhodně prospělo.

Sám Gabriel Hult byl účetní tělem i duší. Miloval kredity a debety a jejich vyváženost a z celé duše nenáviděl všechno, co mělo něco společného s city a postrádalo logiku. Úhlednost byla jeho mottem a navzdory letnímu vedru měl na sobě oblek a košili, i když z trochu tenčího materiálu, přesto o nic méně korektní. Tmavé vlasy mu s lety zřídly, ale nesnažil se zakrýt pleš uprostřed hlavy a sčesával je normálně dozadu. Tečkou za jeho vzhledem byly brýle s kulatými obroučkami, které mu spočívaly na špičce nosu, takže mohl s despektem hledět na ty, s nimiž mluvil.

Správně musí být správně, to bylo jeho přesvědčení, podle něhož žil, a přál si jen, aby i lidé v jeho okolí cítili stejně. Místo toho se ale zdálo, že všichni věnují síly pouze rušení jeho perfektní rovnováhy a snaží se mu ztížit život. Všechno by bylo mnohem jednodušší, kdyby se řídili jeho radou a nevymýšleli si sami různé nesmysly.

Velkou obtíž v jeho současném životě představovala Linda. Jacob přece v jejích letech nebyl tak nemožný! V Gabrielových představách měly být dívky klidnější a poddajnější než chlapci. Místo toho měl na krku obtížnou holku na hranici dospělosti, která odmlouvala na každé slovo a snažila se mu život neustále znepříjemňovat. Ten pitomý nápad, že bude modelkou, byl další takový nesmysl. Jistě že je hezká, ale zdědila mozek po matce a v tvrdém světě modelingu by nevydržela ani hodinu.

„Už jsme o tom spolu mluvili, Laine, a já jsem od té doby názor nezměnil. Nepřichází vůbec v úvahu, že bychom Lindě dovolili někam odjet, aby ji očumoval nějaký podezřelý fotograf. Linda musí získat nějaké vzdělání a nemůže být řeč o něčem jiném.“

„Ano, jenomže za rok jí bude osmnáct a pak si stejně udělá, co bude chtít. Nebylo by lepší, kdybychom ji teď podporovali, místo abychom riskovali, že za rok zmizí a už ji neuvidíme?“

„Linda dobře ví, odkud má peníze. Moc by mě překvapilo, kdyby někam zmizela, aniž by se pojistila, že peníze budou stále proudit. Když bude studovat, tak je dostane. Slíbil jsem jí peníze za každý měsíc studia a slib dodržím. Dál už o tom nechci nic slyšet.“

Laine si nepřestávala mačkat dlaně, ale pochopila, že byla jako obvykle poražená. S povzdechem vyšla z jeho pracovny a opatrně za sebou zavřela dveře. Gabriel si s ulehčením vydechl. Tyhle řeči mu už opravdu šly na nervy. Měla by ho znát dost dobře na to, aby věděla, že on názor nemění, když se jednou rozhodne.

Uspokojení a klid se mu vrátily, jakmile mohl pokračovat se zápisy do knihy ležící na stole před ním. Moderní účetní programy na počítači si jeho srdce nezískaly. Miloval, když všechno leželo před ním černé na bílém. Pečlivě zapsané řádky čísel a součtů na každé straně. Když byl hotový, spokojeně se opřel do židle. To byl svět, nad nímž měl plnou kontrolu.

Patrik měl na okamžik pocit, že zabloudil. Tohle přece není klidný spořádaný domov, který ráno opustil. Hluk vysoko převyšoval hladinu povolenou na pracovištích a v domě to vypadalo jako po výbuchu granátu. Neznámé věci se válely, kam oko dohlédlo, a nic nebylo na svém místě. V Eričině obličeji si přečetl, že tu měl být už před hodinou nebo raději před dvěma. S překvapením napočítal navíc jen dvě děti a dva dospělé a podivil se, jak dokážou udělat rámus jako celá školka. Televize se zapnutým kanálem na Disneyho dětský program řvala naplno a malý kluk honil ještě menší děvče se stříkací pistolí. Rodiče těchto pokladů seděli v pohodě na verandě a velký chlap mávl na Patrika, aniž by se namáhal zvednout z proutěné pohovky a odložit tác se zákusky.

Patrik šel do kuchyně za Erikou a ta se mu zhroutila do náruče.

„Odveď mě odsud, miláčku. Musela jsem v minulém životě strašně zhřešit, když mě může něco takového potkat. Ty děti jsou ďáblové v lidské kůži a Conny – je Conny. Jeho manželka ještě ani nepípla a vypadá tak kysele, že se při jejím pohledu srazí i mléko. Panebože, snad zase brzy vypadnou!“

„Zajdi se v klidu a pohodě osprchovat, já se o hosty postarám. Jsi úplně propocená.“

„Díky, jsi opravdu anděl. Uvařila jsem konev kávy. Pijí už třetí šálek, ale Conny začal naznačovat, že by si dal něco ostřejšího. Podívej se, jestli mu máme co nabídnout.“

„Postarám se o to, miláčku. Jdi, než si to rozmyslím.“

Vděčně ho políbila a statečně se odkolébala nahoru do koupelny.

„Já chci zmrzlinu.“

Victor se protáhl kolem Patrika a teď na něho mířil pistolkou.

„Máš smůlu, žádná doma není.“

„Tak mi ji jdi koupit.“

Drzost toho škvrněte neznala mezí, ale Patrik se snažil vypadat přátelsky. „Ne, nikam nepůjdu. Na stole jsou sušenky, tak si nějakou vezmi.“

„Já chci zmrzlinůůů!!!“ Klučík vřískal z plných plic a brunátněl v obličeji.

„Říkám ti, že žádnou nemáme.“ Patrikova trpělivost dostávala zabrat.

Victor to ještě chvíli zkoušel, ale když v Patrikových očích zahlédl, že to přehnal, rychle vycouval z kuchyně a s brekem se rozběhl za svými rodiči na verandu.

„Tati, strejda je ošklivý! Chci zmrzlinu!“

S konví v ruce Patrik předstíral, že nic neslyší, a šel se pozdravit s hosty. Conny se pozvedl a podal mu ruku a potom i Patrik ucítil rybí dotek jeho ženy.

„Victor je právě ve stadiu, kdy testuje hranice své vlastní vůle. Nechceme jeho osobnostní vývoj přibrzdit, takže necháváme na něm, aby pochopil, kudy jde hranice mezi jeho přáním a možnostmi,“ vysvětila Britta.

Něžně pohlédla na syna a Patrik si vzpomněl, že je to psycholožka. Pokud takto hodlá vychovávat své děti, tak až syn vyroste, zřejmě bude potřebovat psychologa sám. Zdálo se, že Conny si ničeho ani nevšiml, a syna utišil jednoduše tak, že mu vsunul do pusy velký kus bábovky. Pokud mohl Patrik soudit z chlapcovy reakce, byla to zřejmě používaná a osvědčená metoda, přitažlivá svou jednoduchostí.

Když osprchovaná Erika sešla po schodech, podstatně svěžejší než před chvílí, naservíroval Patrik na stůl krevety se všemi dalšími doplňky. Každému dítěti už podal pizzu, protože se poučil, že je to jediný způsob, jak předejít katastrofě u večeře. Usadili se u stolu, a než Erika stačila otevřít ústa a hosty pobídnout, nabíral si už Conny oběma rukama na talíř. Jedna, dvě, tři velké hrsti přesunul na svůj talíř a v míse zbyla sotva polovina pro ostatní.

„Opravdu skvělé. Tady vidíte někoho, kdo krevety skutečně ocení.“ Hrdě si poklepal na břicho a hrábl do talíře. Patrik si lehce povzdechl, když pomyslel, jak byly drahé, a na talíř si naložil malou hrstku, která tam málem nebyla vidět. Erika udělala totéž a podala zbytek Brittě, která si zamračeně vzala všechny zbývající.

Po nezdařené večeři ustlali hostům v jejich pokoji a brzy se omluvili s tím, že Erika si už musí odpočinout. Patrik ještě Connymu ukázal, kde je láhev whisky, a potom s ulehčením zmizeli ve své ložnici.

Když byli konečně v posteli, vyprávěl Patrik, jak se měl během dne. Dávno se už vzdal snahy udržet v tajnosti pracovní záležitosti a věděl, že Erika o nich nikde nemluví. Když se dostal k epizodě se dvěma zmizelými ženami, viděl, jak nastražila uši.

„Já si na to vzpomínám, četla jsem o tom. A ty si myslíš, že právě ty dvě jste teď našli?“

„Jsem si tím prakticky jistý. Jinak by to byla příliš velká náhoda. Jakmile dostaneme zprávu patologa, začneme to pořádně prošetřovat. Zatím ale musíme brát v úvahu i jiné možnosti.“

„Nepotřebuješ pomoc se shromažďováním materiálu?“

Vzrušeně se na něho zahleděla a viděl, jak jí zajiskřilo v očích.

„Ne, určitě ne. Uklidni se. Nezapomeň, že jsi vlastně na nemocenské.“

„Ano, ale při poslední kontrole jsem už měla tlak v pořádku. Hloupnu z toho, jak pořád sedím doma. Ani jsem ještě nezačala psát novou knihu.“

Kniha o Alexandře Wijknerové a její tragické smrti byla velice úspěšná a dobře se prodávala, takže Erika dostala smlouvu na další román o skutečné vraždě. Psaní o Alexandře jí dalo pořádně zabrat, pracovně i citově, a zatím nenašla sílu začít něco dalšího. Jazýčkem na vahách byl i vysoký krevní tlak, a proto práci odsunula na pozdější dobu, až se bude cítit dobře po porodu. Její povaze ale nesvědčilo sedět nečinně doma.

„Annika má přece dovolenou, takže to udělat nemůže. Sestavit rešerše není tak snadné, jak si možná myslíš. Musí se vědět, kde hledat, a já to vím. Mohu to aspoň trochu zkusit…“

„Ne, to nepřichází v úvahu. Doufejme, že Conny a jeho divoký doprovod zítra odcestují a potom budeš mít zase klid, a dál uvidíme. Ale teď už buď tiše, abych si mohl chvíli povídat s děťátkem. Musíme naplánovat jeho fotbalovou kariéru…“

„Nebo její.“

„Nebo její. I když dcera možná bude spíš chodit na golf. V dámském fotbalu se netočí žádné peníze.“

Erika si povzdechla, ale poslušně se položila na záda, aby ulehčila komunikaci.

„Nevšimnou si, když se plížíš ven?“

Johan ležel vedle Lindy a lechtal ji v obličeji stéblem slámy.

„Ne, protože mi Jacob věří.“ Zamračila se. „Ve výchovném táboře pro mládež, který vede, se naučil, jak s nimi navázat dobrý kontakt. Většina z nich ho žere, protože je pro ně něco jako Bůh. Když vyrůstají bez otce, tak je jim asi každý mužský dobrý.“ Podrážděně odrazila stéblo, kterým ji Johan šimral. „Nech toho.“

„Copak tě nemůžu trochu zlobit?“

Vypadal uraženě. Naklonila se k němu s polibkem na usmířenou. Neměla dnes dobrý den. Ráno dostala menstruaci, a tak se s ním nebude moct týden milovat. Kromě toho jí šel strašně na nervy život s úspěšným bratrem a jeho stejně dokonalou manželkou.

„Ještě rok to musím vydržet. Pak z téhle zatracené díry vypadnu.“

Museli šeptat, aby je v seníku nikdo neobjevil. Teď však bouchl dlaní do prkenné stěny, aby dal svým slovům váhu. „To tolik toužíš ode mě odejít?“

Ublížený výraz v jeho obličeji se prohloubil a musela se kousnout do jazyka. Až bude moct odejít do světa, nikdo takový jako Johan ji nezadrží, ale dokud je doma, musel jí pro pobavení stačit. Ovšem, bylo zbytečné mu říct pravdu, radši mu bude dál věšet bulíky na nos. Zkroutila se do klubíčka jako kotě a přivinula se k němu. Když nereagoval, přitiskla si jeho ruku na tělo a on ji začal prsty podvědomě hladit. Tajně se usmála. S muži je tak snadné manipulovat…

„Přece můžeš odejít se mnou,“ nadhodila. Věděla, že by se od svého bratra Roberta nikdy nevzdálil. Někdy si říkala, že snad bez něho nejde ani na záchod.

Vyhnul se odpovědi a místo toho se zeptal: „Mluvila jsi o tom s otcem? Co ten si myslí?“

„Co si myslí! Ještě rok o mně může rozhodovat, ale jakmile mi bude osmnáct, nemá už do toho co mluvit. Příšerně ho to štve. Někdy mám pocit, že by nás nejradši zapsal do svých účetních knih. Jacob, Linda, kredit, debet.“

„Jaký debet?“

Linda se rozesmála. „To jsou ekonomické termíny, toho si nevšímej.“

„Někdy myslím na to, jaký by to bylo, kdyby…“ Nepřítomně se zahleděl někam do dálky a současně žvýkal stéblo.

„Co, kdyby…?“

„Kdyby otec nepřišel o všechny peníze. To bychom možná my bydleli v panským domě a ty bys seděla v chatrči se strýcem Gabrielem a tetou Laine.“

Linda zvrátila hlavu dozadu a srdečně se rozesmála, až ji musel tišit, aby ji nebylo slyšet do Jacobova domu, který ležel od stodoly coby kamenem dohodil.

„Možná by v takovým případě otec dosud žil a matka by neseděla celý dny u svých fotek.“

„Přece to nebylo kvůli penězům, že se…“

„O tom ty nic nevíš,“ přerušil ji hádavě a hlas mu o oktávu stoupl.

„To přece vědí všichni.“

Lindě se nelíbilo, kam se jejich hovor dostával. Odvrátila pohled, aby se mu nemusela podívat do očí. Rodinný svár a všechno, co ho vyvolalo, bylo dosud pro ně tabu, jako by se na tom domluvili.

„Všichni si jen myslí, že o tom něco ví, ale houby. A že se tvůj bratr rozvaluje v našem domě, to je vážně síla.“

„Přece není Jacobova chyba, co se stalo.“ Bylo napodiv, že se ho zastávala, protože normálně byla proti němu zaujatá. Krev ale není voda. „Dům dostal od dědečka a kromě toho se tvého otce vždycky zastával.“

Johan věděl, že to je pravda, a zlost ho rychle opustila. Jenom ho zabolelo, když Linda mluvila o své rodině, protože mu to připomínalo jeho vlastní ztrátu. Neodvážil se jí to nikdy říct, ale občas ho napadlo, že je dost nevděčná. Její rodina má všechno, zatímco jeho nic. Kde je nějaká spravedlnost? Současně ji ovšem vždycky omlouval. Nikdy nikoho tolik nemiloval jako ji a pouhý pohled na její štíhlé tělo, ležící vedle jeho, ho rozpaloval. Někdy nemohl ani věřit, že je to pravda, že tak andělská bytost mu může patřit. Ale věděl, že je lepší o tom nemluvit. Raději před budoucností zavíral oči a vychutnával si přítomnost. Přitiskl ji k sobě a vdechoval vůni jejích vlasů. Rozepnul jí horní knoflík kalhot, ale víc mu dnes nedovolila. Místo toho sáhla na jeho zip a on se položil na záda. Zavřel oči a ocitl se v sedmém nebi.

Teprve včera našli zavražděnou ženu, ale Patrika už mučila netrpělivost. Někde se někdo trápí nejistotou, co se s ní stalo. Přemýšlí a dělá si starosti, které jsou čím dál větší, plní ho úzkost. A naneštěstí jsou v tomto případě ty nejstrašnější obavy oprávněné. Musí co nejdřív zjistit, kdo je ta žena, aby mohl podat zprávu jejím blízkým. Nic není horšího než nejistota, ani smrt ne. A člověk se se ztrátou nemůže začít vyrovnávat dřív, dokud nemá jistotu. Nebude snadné takovou zprávu podat, ale s tím se už smířil, patřilo to k jeho práci. Usnadnit a podpořit. Ale především zjistit, co se stalo.

Martinovo včerejší bezvýsledné pátrání identifikaci ještě ztížilo. Nikdo ji v širokém okolí nepostrádal, a začnou ji tedy hledat po celém Švédsku, možná i v zahraničí. Na první pohled to byl úkol téměř nemožný, ale na něco takového prostě nesmí myslet. Jedině oni mohli pro zavražděnou ženu něco udělat.

Martin opatrně zaklepal na dveře. „Mám s tím pokračovat? Rozšířit kruh, nebo raději pátrat ve velkých městech anebo…?“ Zvedl obočí i ramena v tázavém gestu.

Patrik cítil tíhu zodpovědnosti. Neměli žádné vodítko, ale někde prostě začít musí.

„Obvolej policii ve velkých městech. Goteborg jsi už zvládl, pokračuj se Stockholmem a Malmo. Brzy dostaneme předběžnou zprávu ze soudního lékařství, a když budeme mít hodně štěstí, tak se něco dozvíme.“

„Dobře.“ Martin plácl dlaní do zdi vedle dveří a vydal se zpět do své kanceláře. Zastavil ho ale zvonek z recepce a otočil se, aby mohl promluvit s návštěvníkem. Normálně to dělala Annika, ale v době její dovolené si jednoduše museli vypomáhat.

Dívka vypadala velice neklidně. Byla štíhlá, se dvěma dlouhými plavými copy a obrovským ruksakem na zádech.

„I want to speak to someone in charge.“

Její angličtina měla silný přízvuk a odhadoval, že německý. Otevřel dveře a pokynul jí, aby vešla. Pak zavolal do chodby: „Patriku, máš tu návštěvu.“

Až potom ho napadlo, že se jí měl nejdřív zeptat, co si přeje, ale Patrik už vystrčil hlavu ze dveří a dívka šla k němu.

„Are you the man in charge?“

Na vteřinu Patrika napadlo, že by ji měl poslat za Mellbergem, když chtěla mluvit s jejich šéfem, ale jakmile uviděl její zoufalý výraz, bylo mu jasné, že ji toho zážitku musí ušetřit. Poslat hezkou mladou dívku za šéfem bylo totéž jako poslat bezbrannou ovci na porážku a zvítězil jeho ochranitelský instinkt.

„Yes, how can I help you?“

Naznačil jí, aby vstoupila a posadila se na židli před jeho stolem. S ulehčením stáhla těžké břemeno ze zad a opatrně ho opřela o zeď vedle stolu.

„My English is very bad. You speak German?“ zeptala se.

Patrik se snažil vybavit pár slov své školní němčiny. Odpověď byla naprosto závislá na tom, co si pod výrazem „speak, mluví“ dívka představuje. Dokázal si objednat pivo a požádat o účet, ale obával se, že návštěva bude chtít něco jiného než servírka.

„Maličko,“ odpověděl kostrbatě její mateřštinou a naznačil rukou něco hodně subtilního.

Vypadala spokojeně a začala mluvit pomalu a zřetelně, aby pochopil, co mu říká. Patrik ke svému velkému překvapení zjišťoval, že rozumí víc, než by si myslel, a i když každé slovo ani zdaleka nezachytil, pochopil, oč jde.

Představila se jako Liese Forsterová. Zřejmě se na jejich oddělení dostavila poprvé už minulý týden a ohlásila, že postrádá svou přítelkyni Tanju. Mluvila s nějakým policistou, který jí slíbil, že se s ní spojí, jakmile něco zjistí. Čeká už celý týden a zatím neslyšela ani slovo. Její obličej byl poznamenán úzkostí a Patrik jí velice vážně naslouchal.

Tanja a Liese se seznámily ve vlaku cestou do Švédska. Obě byly ze severního Německa, ale dříve se neznaly. Navázaly okamžitě dobrý kontakt a Liese měla pocit, jako by to byla její sestra. Neměla pro své cestování po Švédsku žádný pevný program a Tanja jí navrhla, aby s ní zajela do malého městečka na západním pobřeží, které se jmenuje Fjällbacka.

„A proč právě do Fjällbacky?“ zeptal se krkolomně Patrik.

Na to neměla odpověď. O tom jediném s ní Tanja otevřeně nemluvila a Liese musela připustit, že to neví. Tanja jí řekla jen to, že tam musí něco zařídit, a potom že mohou pokračovat Švédskem dál. Ale dřív musí něco najít. Zdálo se, že je to pro ni citlivý problém, a Liese na odpověď nenaléhala. Byla ráda, že má na cestování milou společnost a klidně se mohla přizpůsobit, ať už Tanja měla důvod jakýkoliv.

Bydlely tři dny v sälvickém kempu, když Tanja zmizela. Odešla ráno a řekla, že si všechno zařídí a vrátí se brzy odpoledne. Jenomže odpoledne se změnilo ve večer a noc a Liesin neklid stoupal stejně jako ručička na hodinách. Ráno si v turistické kanceláři na náměstí Ingrid Bergmanové zjistila, kde najde nejbližší policejní stanici. Ohlásila zmizení přítelkyně, ale od té doby se nic nestalo.

Patrik byl zmatený. O žádném oznámení pohřešované osoby rozhodně nevěděl a teď cítil velkou tíhu. Popis přítelkyně Tanji potvrdil jeho nejčernější obavy. Všechno, co o ní Liese vyprávěla, se shodovalo s mrtvou ženou nalezenou v Králově strži. Když pak dívce s těžkým srdcem ukázal její fotografie, potvrdil její pláč to, čeho se obával. Martin už nemusí nikam volat, a někdo bude pohnán k zodpovědnosti za to, že s dívčiným hlášením nenaložil korektně. Ztratili naprosto zbytečně mnoho drahocenných hodin a Patrik si byl celkem jistý, kdo za to může.

Erika se probudila až po Patrikově odjezdu do práce. Pro jednou spala hluboce a beze snů. Pohlédla na hodiny. Bylo už devět a z přízemí se dosud nic neozývalo.

O chvíli později dala vařit konev kávy a prostřela stůl ke snídani. Jeden za druhým, jeden rozespalejší než druhý, se v kuchyni objevovali její hosté, ale u jídla se rychle probrali.

„Odtud jedete do Koštéru?“ zeptala se jak ze slušnosti, tak v naději, že se jich brzy zbaví.

Conny si vyměnil pohled se svou ženou a poznamenal: „Trochu jsme o tom včera s Brittou mluvili, ale když už jsme tady a je tak krásně, zajedeme si na den raději na některý ze zdejších ostrovů. Máte přece člun, ne?“

„Ano, máme…,“ přiznala proti své vůli Erika. „I když si nejsem jistá, jestli by ho chtěl Patrik někomu půjčit. S ohledem na pojištění a takové věci…,“ klopotně si vymýšlela. Představa, že tu příbuzní zůstanou ještě další hodiny, ji děsila.

„Ne, mysleli jsme, že nás na nějaké dobré místo zavezeš, a potom ti zavoláme, až budeme chtít zpět.“

V tom okamžiku neměla slov, což si Conny vysvětlil jako souhlas. Erika mlčky prosila vyšší mocnosti o trpělivost a snažila si namluvit, že něco takového přece nestojí za konfrontaci s příbuznými. Přes den se jich zbaví a snad odjedou, ještě než se Patrik vrátí z práce. Už dřív se rozhodla, že mu dnes uvaří něco hodně dobrého a udělají si hezký večer. Přece jen měl vlastně mít dovolenou. Kdoví, kolik ještě budou mít času na to, aby se mohli věnovat sami sobě, až tu bude děťátko.

Když rodina s velkým povykem sbalila věci potřebné na slunění, vydali se k přístavu. Loďka, malý modrý dřevěný člun, byl z nábřeží u Badholmu dost obtížně dostupný, a vyžadovalo to její velké úsilí, než své těžké tělo dostala na palubu. Pak hodinu křižovali moře, aby našli patřičně „opuštěnou skálu, nejraději celý břeh“, než se jí konečně poštěstilo objevit záliv, který nějakým zázrakem dosud unikl pozornosti turistů, a mohla se vydat zpět. Vylézt v přístavišti z loďky ale sama nedokázala a musela poprosit kolemjdoucí, aby jí pomohli. Zpocená, uhřátá, unavená a příšerně naštvaná se vydala k domovu, ale když míjela klubovnu vodáků, rozhodla se jinak. Zahnula rázně doleva, místo aby pokračovala rovně k Sälviku. Pravou zatáčkou objela skály, minula sportovní hřiště a obytný komplex Kullen a zaparkovala před knihovnou. Měla pocit, že by psychicky nezvládla sedět celý den doma sama. Patrik může protestovat až dodatečně, ale něco mu připraví.

Když se Ernst vrátil na policii, jen váhavě zamířil k Patrikově kanceláři. Už když mu Patrik volal na mobil a chladně přikázal, aby se okamžitě vrátil, tušil, že se něco děje. Lámal si hlavu, jestli na něco nepřijde, ale musel si připustit, že toho v ní měl hodně málo. Byl mistrem zkratky a břídilství povýšil na status quo. „Sedni si.“

Krotce poslechl příkaz a sedl si s trucovitým výrazem, který hodlal uplatnit při obraně.

„Co tak strašně spěchá? Byl jsem uprostřed práce a ty mě odvoláš, jako bys byl můj šéf, jen proto, že tě momentálně pověřili vedením vyšetřování.“

Útok byl nejlepší obranou, ale soudě podle Patrikova zamračeného výrazu v tomto případě nebyl namístě.

„Bral jsi před týdnem oznámení o zmizelé německé turistce?“

Do prčic. Na to úplně zapomněl. Ta malá blonďatá holčina sem přišla chvíli před obědem a on se jí chtěl co nejrychleji zbavit, aby se stačil v klidu najíst. Hlášení o postrádaných turistech stejně nikdy k ničemu nejsou. Nejčastěji leží opilí v nějakém příkopu nebo s někým zmizí domů. Zatraceně. Za tohle opravdu pochválený nebude. Vůbec ho nenapadlo dát to do souvislosti s včerejší mrtvolou, ale dodatečně je chytrý každý. Snažil se to trochu bagatelizovat.

„No, nejspíš ano.“

„Nejspíš ano?“ Patrikův normálně klidný hlas zaburácel místností. „Buď jsi oznámení bral, nebo ne. Nic mezi tím není. A pokud ano, kde je?“ Patrik byl tak rozčilený, až se zakoktával. „Chápeš, o kolik času jsi nás při vyšetřování připravil?“

„No jo, mrzí mě to, ale kdo mohl tušit…“

„Ty nemáš co tušit, ale plnit své pracovní úkoly. Doufám, že už nikdy nic podobného nezjistím. Teď to musíme dohánět…“

„Můžu něco…?“ Ernst se ozval tak pokorně, jak jen dokázal, a tvářil se, jako by ho to opravdu mrzelo. V nitru byl sice příšerně naštvaný, že ho Patrik kárá jako kluka, ale bylo by neuvážlivé teď svou situaci zhoršovat.

„Už jsi toho podělal dost. S Martinem budeme pokračovat s případem a ty se věnuješ dalším věcem. Teď tu máme hlášení o vyloupené vile v Skeppstadu. Mluvil jsem s Mellbergem a souhlasí, aby ses o to postaral.“

Na znamení, že rozhovor skončil, se Patrik k Ernstovi obrátil zády a začal bušit do klávesnice.

Ernst s tichým brbláním vyšel ven. Snad se tolik nestalo, že zapomněl zaznamenat jedno pitomé oznámení. Při vhodné příležitosti si musí s Mellbergem promluvit o tom, jestli někdo tak náladový, jako je Patrik, má dostávat velkou zodpovědnost. Jistě, právě tak mu to řekne.

Uhrovitý mladík před ním by mohl sloužit ke studiu letargie. Tahy obličeje prozrazovaly beznaděj a nesmyslnost bytí. Jacob tyto příznaky znal a byly pro něho velkou výzvou. Věděl, že má schopnosti obrátit chlapcův život jiným směrem, a jak toho mladík využije, bude pak už záležet jen na něm. V jejich církevní obci byla Jacobova práce s mládeží dobře známá a respektovaná. Mnoho zlomených duší od něho po čase odcházelo jako produktivní občané. Církevní aspekt se před veřejností ovšem nezdůrazňoval, protože podpora státu ležela na křehkých základech. Bylo dost nevěrců, kteří vykřikovali cosi o sektách, pokud něco leželo mimo okruh jejich chápání.

Velký díl respektu, jemuž se těšil, získal vlastní zásluhou, ale nemohl popřít, že část se dala připsat i faktu, že jeho dědečkovi Ephraimu Hultovi se přezdívalo Kazatel.

Samozřejmě, dědeček nepatřil právě k této církevní obci, ale jeho pověst se šířila po celém západním pobřeží a měla dobrý zvuk ve všech náboženských společenstvích. Jen státem uznávaná Švédská církev hleděla na Kazatele jako na šarlatána, stejně jako všichni, kteří měli raději nedělní kázání před neobsazenými lavicemi v poloprázdném kostele.

Práce s nepřizpůsobivými a závislými na alkoholu a drogách naplňovala Jacobův život téměř celé desetiletí, ale už ho neuspokojovala tak jako dříve. Vybudoval stacionář v Bullarenu, ale už to tolik nevyplňovalo prázdnotu jeho života. Něco mu chybělo a honička po tom „něčem“ ho děsila. On, který měl vždycky pod nohama pevnou půdu, cítil, jak se teď pod ním houpe zem, a bál se propasti, která se kdykoliv mohla otevřít a pozřít jeho tělo i duši. Už sám nevěděl, kolikrát – bezpečný ve své víře – kázal o tom, že pochybnosti jsou nástrojem ďábla, ale teď sám stál v tomto zakázaném území.

Zvedl se a otočil se k chlapci zády. Pohlédl oknem s výhledem na moře, ale viděl jen vlastní odlesk jako v zrcadle. Silný zdravý muž, pomyslel si ironicky. Tmavé vlasy měl krátce ostříhané a Marita, která ho doma vždycky stříhala, to uměla opravdu dobře. Krásně vysoustružený obličej s ušlechtilými rysy rozhodně nevypadal nemužně. Postavou nebyl ani příliš štíhlý, ani statný, prostě normálně stavěný. Jeho největší předností ale byly oči. Průzračně modré, s unikátní schopností hledět současně něžně i pronikavě. Mnohokrát mu pomohly, když chtěl někoho přesvědčit o správné cestě. Věděl to a uměl jich využívat.

Ale dnes ne. Jeho vlastní démoni mu ztěžovali koncentraci na problém někoho jiného a bylo snadnější mladíka jen poslouchat, aniž by na něho hleděl. Odvrátil pohled od svého zrcadlení a zahleděl se přes Bullarenské jezero a les, které se na dlouhé kilometry táhly před ním.

Bylo takové horko, že viděl, jak se nad vodou chvěje vzduch. Tento velký statek tehdy koupili levně, protože byl strašně zanedbaný, a po mnoha hodinách společné práce ho renovovali do současného stavu. Nešlo o nic luxusního, ale všechno bylo čisté, nové a příjemné. Zástupcům města dům a jeho nádherné okolí velice imponovaly a nekonečně mluvili o pozitivním působení zařízení na ubohé nepřizpůsobivé chlapce a dívky. Dosud mu neodepřeli podporu a činnost stacionáře po celých deset let probíhala skvěle. Problém tedy byl jen v jeho hlavě. Nebo snad v duši?

Patrně to byly nároky každodenního života, které vychylovaly jazýček vah do minusu. Vůbec nezaváhal, když měl k sobě vzít svou sestru. Kdo jiný než on by dokázal pozitivně ovlivnit její vnitřní neklid a rebelantské založení? Ale z psychologického boje vycházela dosud vítězně ona, její já bylo den ze dne silnější, zatímco on trpěl stálou podrážděností. Občas svíral pěsti a říkal si, že sestra je jen jednoduchá hloupá holka, která by si zasloužila, aby se o ni její rodina přestala starat. Ale takhle pravý křesťan uvažovat nesmí a hodiny pak věnoval zkoumání vlastního svědomí a horečnému čtení v bibli v naději, že tam najde posilu. Při pohledu z venku byl stále stejnou skálou bezpečí a jistoty. Dobře věděl, že lidé v jeho okolí ho potřebují a zatím nebyl schopen tento pohled na sebe sama obětovat. Od té doby, kdy zvítězil nad nemocí, která ho v dětství silně sužovala, se snažil ze všech sil neztratit kontrolu nad svou existencí. Ale pouhé úsilí zachovat dekorum hluboce ubíralo 2 jeho rezerv a mílovými kroky se blížil pád. S ironií si uvědomoval, že se po mnoha letech kruh uzavírá. Zpráva, kterou dostal, ho na několik vteřin přiměla k nemyslitelnému – zapochyboval. Nejistota trvala jen okamžik, ale zůstala po ní zvětšující se trhlina v předivu, které ho obklopovalo.

Snažil se odehnat nepříjemné myšlenky a soustředit se na mladíka, dosud sedícího před ním, a na jeho žalostnou existenci. Otázky, které mu kladl, přicházely automaticky stejně jako úsměv plný empatie, jímž nikdy nešetřil na novou černou ovci v jejich houfu.

Ještě jeden den. Ještě pospravovat další duši. Nebralo to konce.

I Bůh mohl sedmý den odpočívat!

Když Erika své drahé příbuzné zase vyzvedla na ostrově, nemohla se už Patrika dočkat. Vskrytu pátrala po náznacích, že se Conny a jeho rodina začnou balit, ale bylo už půl šesté a nepostřehla ani nejmenší chuť se někam přemístit. Rozhodla se, že ještě chvíli počká, než najde nějaký citlivý způsob, jak zjistit, kdy odjedou, a protože ji z křiku dětí rozbolela hlava, nechtělo se jí do toho. S ulehčením zaslechla, že se vrací Patrik, a vykolébala se mu naproti, aby ho mohla přivítat.

„Ahoj, miláčku.“ Musela se postavit na špičky, aby na něho dosáhla a mohla ho políbit.

„Ahoj, copak oni ještě neodjeli?“ zeptal se tiše Patrik a nahlédl do obývacího pokoje. „Ne, a zatím se k tomu vůbec nemají. Co k čertu budeme dělat?“ Erika odpověděla stejně tiše a zvedla oči k nebi, aby naznačila svou nespokojenost se situací.

„Snad tu nemohou jen tak zůstat a ani se nezeptat? Nebo ano?“ zeptal se neklidně Patrik.

Erika se ušklíbla. „To bys měl vidět, kolik hostů moji rodiče během léta mívali. Zastavili se jen na kafe a zůstali s plnou penzí na celý týden. Lidé nemají soudnost a příbuzní jsou ze všech nejhorší.“

Patrik se vyděsil.

„Přece tu nemůžou být týden! Musíme něco udělat. Nemohla bys jim říct, aby už odjeli?“ „Já? Proč bych to měla říkat já?“

„Jsou to tvoji příbuzní.“

Erika musela přiznat, že v tomto bodě má Patrik pravdu. Bylo na ní, aby kousla do kyselého jablka. Vešla do obývacího pokoje, aby se zeptala, jak plánují odjezd, ale tak daleko se nedostala.

„Co bude k večeři?“ Čtyři páry očí se na ni nedočkavě zahleděly.

„Ech…“ Erika nad tou drzostí ztratila řeč. Rychle se zamyslela, co se dá najít v mrazáku. „Mleté maso s omáčkou a špagetami. Asi za hodinu.“

Dala by si nejraději pár pohlavků, když vešla za Patrikem do kuchyně.

„Tak co řekli? Kdy odjedou?“

Uhnula očima a zamumlala: „Nevím. Ale slíbila jsem za hodinu večeři.“

„Tys jim nic neřekla?“ Obrátil oči v sloup.

„Není to tak jednoduché. Zkus to sám,“ zasyčela Erika a šramotila s nádobím. „Musíme to ještě jeden večer vydržet. Řeknu jim ráno. Začni prosím krájet cibulku. Nemůžu sama chystat večeři pro šest lidí.“

Během tíživého mlčení se spolu činili v kuchyni, až to Erika déle nevydržela.

„Byla jsem dnes v knihovně a našla jsem nějaký materiál, který by se ti mohl hodit. Tamhle to leží,“ pokynula hlavou k pořádné hromadě zkopírovaných papírů.

„Přece jsem ti říkal, abys…“

„Ano, já vím. Ale už je to hotové a moc mě to bavilo. Všechno je lepší než sedět doma a zírat do zdi. Tak mě nekárej.“

Patrik už dobře věděl, kdy je lepší držet pusu, a posadil se tedy u stolu a nahlédl do papírů. Byly to kopie novinových článků týkajících se zmizení dvou dívek. Pročítal je s velkým zájmem.

„Zatraceně, je to skvělé! Vezmu si je zítra s sebou a pořádně všechno projdu, ale vypadá to opravdu perfektně.“

Popošel k ní a zezadu jí položil ruce přes bříško.

„Já tě přece nechci kárat, já se jen bojím o tebe a o děťátko.“

„Já vím.“ Erika se otočila a vzala ho kolem krku. „Ale nejsem z porcelánu a dřív ženy musely pracovat na poli, až tam třeba i porodily. Tak já snad dokážu sedět v knihovně a obracet papíry, aniž by se mně něco stalo.“

„Ano, máš úplně pravdu.“ Povzdechl si. „Jen až zase budeme sami, tak na sebe budeme mít víc času. Slib mi, že bys mi řekla, kdybys mě některý den potřebovala mít víc doma. Všichni vědí, že pracuju z vlastní iniciativy a že máš vždycky přednost.“

„Slibuju. Ale teď musíme dokončit večeři, aby se děti trochu uklidnily.“

„Pochybuju, že to bude stačit. Asi bychom jim měli dát whisky ještě před jídlem, aby usnuly,“ popuzeně se usmál.

„Ech… jsi hrozný. Raději ji nalij Connymu a Brittě, aby aspoň ti měli příjemnou náladu.“

Patrik poslechl a smutně hleděl na rychle klesající hladinu v láhvi. Byla to jeho nejlepší sladová whisky. Jestli tu zůstanou ještě několik dní, bude po jeho zásobě amen.

Léto 1979

S největší opatrností otevřela oči. Strašněji bolela hlava až od kořínků vlasů. Podivné, že ani teď nic neviděla. Kolem ní byla kompaktní tma. V okamžité panice ji napadlo, že oslepla. Možná tou domácí pálenkou, kterou včera pila. Přece se říká, že člověk z takového alkoholu může oslepnout. Po několika vteřinách jí došlo, že chyba není v jejím zraku, ale v tom, že leží někde, kde není vůbec žádné světlo. Zahleděla se nahoru, jestli neuvidí oblohu s hvězdami nebo srpek měsíce, ale hned si uvědomila, že v létě neexistuje místo, kde by na severní polokouli bylo v noci takové temno.

Hmatala vedle deky, na níž ležela, a nabrala hrst písčité půdy, kterou prosívala mezi prsty. Cítila humus, nasládlý dusivý pach, a napadlo ji, že je pod zemí. Pocítila strašnou klaustrofobii. Nevěděla, kolik prostoru je kolem ní, ale měla pocit, že se zmenšuje a uzavírá. Sáhla si na krk, protože ji napadlo, že se jí nedostává vzduchu, ale pak se snažila pomalu nadechnout a uklidnit se.

Bylo tu chladno a ona byla kromě maličkých kalhotek nahá. Tělo ji na mnoha místech bolelo. Tiskla kolena pod bradu a pažemi nohy objímala. První paniku vystřídal strašný strach, který se jí zakusoval až do morku kostí. Jak se sem dostala? A proč? Kdo ji svlékl? Pochopila, že vlastně vůbec nechce znát odpověď. Stalo se něco příšerného, ale nevěděla co, hrůza ji ochromovala.

Na ruce se objevil nepatrný paprsek a ona na něj upřela oči. Sotva viditelné světélko v sametové černi. Pokusila se postavit a křičet o pomoc. Nic se nestalo. Vytáhla se na špičky a snažila se světlo zachytit, ale nešlo to. Na obličej, obrácený vzhůru, začalo něco kapat. Kapičky vody zesílily do úzkého pramínku a ona si uvědomila, že má hroznou žízeň. Aniž by o tom uvažovala, instinktivně otevřela ústa. Nejdřív všechno teklo kolem, ale po chviličce zlepšila techniku a několik doušků vypila. Avšak pak se s ní všechno začalo točit a pokrylo se mlhou. Znovu ztratila vědomí.

Linda se probudila brzy, ale už se nepokoušela znovu usnout. Včerejší večer s Johanem, přesněji řečeno noc, se hodně natáhl a točila se jí hlava nedostatkem spánku. Poprvé v tomto měsíci slyšela bušit do střechy déšť.

Pokoj, který pro ni připravili Jacob s Maritou, ležel přímo pod střešním hřebenem a zvuk kapek na taškách byl tak hlasitý, že ji bodal do spánků. Současně to bylo první ráno po dost dlouhé době, kdy se budila v chladném pokoji. Vedro už trvalo skoro dva měsíce a za posledních sto let bylo rekordně horko. První dny byla nadšená sluncem, ale příjemná změna přestala už před pár týdny být příjemnou a místo toho nenáviděla každé ráno, kdy se budila v propocených povlacích. Čerstvý chladný vzduch, který sem střechou pronikal teď, byl o to příjemnější. Linda odhodila tenkou deku, aby tělo ochladila. Zcela výjimečně se rozhodla, že nebude čekat, až ji přijdou budit, a že se pro změnu jednou nasnídá s rodinou. Z kuchyně slyšela šramot připravované snídaně. Natáhla si krátké kimono a vsunula nohy do bačkor.

V kuchyni se setkala s překvapenými pohledy. U stolu se sešla celá rodina – Jacob, Marita, William a Petra – a ona přerušila jejich hovor, když se usadila na volné židli a začala si mazat plátek pečiva.

„To je milé, že ses rozhodla nám dělat společnost, ale ocenil bych, kdyby ses trochu víc oblékla. Mysli na to, že tu jsou děti.“

Jacob byl tak příšerně svatouškovský, že se jí z toho dělalo špatně. Jen proto, aby ho pozlobila, nechala tenké kimono trochu rozevřít a poodhalila jeden prs. Zbledl v obličeji zlostí, ale z nějakého důvodu se s ní nedal do hádky a nechal ji být. William i Petra na ni fascinovaně zírali. Zašklebila se na ně a oni se začali chichotat. Musela si přiznat, že děti jsou docela milé, ale Jacobovi a Maritě se jistě podaří je zkazit. Až dokončí všechno náboženské vzdělávání, nezůstane jim už žádná radost ze života.

„Uklidněte se. A pořádně seďte u stolu, když jíte. Petro, dej nohu dolů ze židle a sed jako velká dívka. A ty, Williame, zavírej při žvýkání ústa, ať ti do nich není vidět.“

Smích z dětských obličejů zmizel a posadili se zpříma jako dva cínoví vojáčci s prázdnými pohledy. Linda si v duchu povzdechla. Někdy vůbec nechápala, jak ona a Jacob můžou být příbuznými. Jistě nikdy nebyli dva sourozenci tak odlišní jako oni, o tom nepochybovala. A strašně nespravedlivé je to, že bratr je oblíbencem rodičů, kteří ho neustále vyzdvihují, zatímco na ní vidí jen chyby. Může snad ona za to, že se narodila neplánovaně v době, kdy už rodiče další děti mít nechtěli? Nebo snad, že Jacob byl před jejím narozením stále nemocný a oni tím už nechtěli znovu procházet? Věděla, že málem zemřel, ale kvůli tomu přece nemůžou trestat ji? Její vina to není. Všechno to hýčkání, jímž Jacoba zahrnovali, když byl nemocný, pak pokračovalo i v době, kdy už byl zdravý jako ryba. Jako by rodiče každý den jeho života brali za dar boží, zatímco její život jim působil jen obtíže. A to nemluvě o vztahu Jacoba s dědečkem. Chápala, že byl výjimečný po tom, co pro něho dědeček udělal, ale to snad neznamená, že jeho další vnoučata pro něho musela být vzduch. Sice zemřel, ještě než se narodila, takže nemusela jeho lhostejnost pocítit na vlastní kůži, ale dobře věděla od Johana, že on ani Robert pro něho nic neznamenali a že veškerou pozornost věnoval jen Jacobovi. Linda by na tom jistě nebyla jinak, kdyby v jejím dětství ještě žil.

Tou nespravedlností se jí do očí tiskly slzy, ale potlačila je jako už mnohokrát předtím. Nehodlala Jacobovi dopřát pohled na své slzy a umožnit mu, aby znovu zafungoval jako zachránce světa. Věděla, s jakou chutí by její život navedl tím jediným správným směrem, ale raději by umřela, než aby se z ní stala stejná rohožka jako z něho. Hodné dívky přijdou do nebe, ale ona si přála úplně něco jiného. Raději zažít hromy a blesky než se spasit životem, jaký vedl její bratr v jistotě, že ho všichni milují.

„Co chceš dnes dělat? Potřebovala bych, abys mi doma trochu pomohla,“ ozvala se Marita a nepřestávala dětem mazat plátky pečiva. Byl to mateřský typ ženy se všedním obličejem a lehkou nadváhou. Linda si vždycky myslela, že si Jacob mohl vybrat líp. Představila si švagrovou s bratrem v posteli. Nejspíš to dělají povinně jednou za měsíc, se zhasnutou lampou a Marita přitom má dlouhou noční košili. Musela se té představě zahihňat a všichni na ni udiveně pohlédli.

„Haló, Marita se tě na něco ptala. Můžeš jí dnes trochu pomoct? Tady není žádný penzionát, to bys snad mohla vědět.“

„Jo jo, slyšela jsem to hned napoprvé. Nemusíš hned tak dorážet. Ale ne, dnes nemůžu. Musím…,“ hledala, na co se vymluvit. „Musím se podívat na Scirocca. Včera trochu kulhal.“

Její výmluva se setkala se skeptickými pohledy a Linda nasadila bojovný výraz. Ale k jejímu překvapení se nikomu s ní nechtělo přít, navzdory očividné lži. Vítězství – a ještě jeden lenivý den – bylo její.

Měl nepřekonatelnou chuť vyjít ven a nechat obličej smáčet deštěm. Ale některé věci si člověk jako dospělý musí umět odepřít, a kromě toho je v práci. Svůj dětinský impulz si zakázal, i když by to bylo nádherné. Všechno to dusivé horko, které je věznilo celé dva měsíce, liják odplavil. Martin cítil vůni deště pootevřeným oknem. Voda mu stříkala až na psací stůl, ale papíry odsunul, takže to nijak nevadilo. Ta vůně za to stála.

Před chvílí volal Patrik, že zaspal, takže v této chvíli byl právě Martin prvním mužem na pracovišti. Po včerejším zjištění, že Ernst zanedbal své povinnosti, nálada na stanici za moc nestála, a tak bylo příjemné sedět chvíli v klidu a promýšlet si poslední události. Rozhodně Patrikovi nezáviděl, že musí příbuzným oznámit smrt jejich blízké, ale současně mu bylo jasné, že jistota je prvním krokem léčby takové ztráty. Ovšem možná zatím vůbec nevěděli, že dívku postrádají, a takové sdělení pro ně bude šok. Především je ale musí najít, a to bylo pro dnešek jedním z jeho úkolů. Měl se spojit s německými kolegy a doufal, že budou umět anglicky, jinak by to byl opravdu problém. Školní němčinu si vybavoval aspoň do té míry, že mohl posoudit tu Patrikovu po jeho rozhovoru s Tanjinou přítelkyní jako značně nedostatečnou.

Právě chtěl zvednout sluchátko a zavolat do Německa, když telefon zazvonil. Zrychlil se mu pulz, protože volali ze soudní medicíny v Goteborgu, a přitáhl si poznámkový blok. Správně by měli referovat přímo Patrikovi, ale protože tu ještě nebyl, musí se spokojit s Martinem.

„Zdá se mi, že u vás začíná být docela horko,“ ozval se patolog Tord Pedersen. Narážel na násilnou smrt Alexandry Wijknerové, kterou se zabýval před půl druhým rokem. Až do té doby byly vraždy v jejich oblasti hodně výjimečné.

„Jo, říkáme si, jestli tu nemáme něco špatného ve vodě. Brzy doženeme statistiku vražd ve Stockholmu.“

Drobné žertování jim pomáhalo přenášet se přes každodenní tristní situace. Bylo běžné u profesionálů přicházejících do kontaktu se smrtí a lidským neštěstím, které tím však v žádném případě nebagatelizovali.

„Už jste provedli pitvu? Mám pocit, že se lidi ve vedru vraždí víc než jindy,“ mínil Martin.

„Ano, v podstatě to tak opravdu je. V horku člověk zkratuje dřív, ale fakt je ten, že momentálně máme méně práce než obvykle. Proto jsme se vaší záležitostí mohli zabývat dřív, než jsme původně mysleli.“

„Poslouchám vás.“ Martin napětím ani nedýchal. Úspěch vyšetřování stál a padal s tím, co jim soudní lékařství mohlo nabídnout.

„No, vrah není moc sympatická postava. Příčina smrti je jednoznačná, oběť byla uškrcena, ale co s ní dělal předtím, to se opravdu často nevidí.“ Pedersen se odmlčel a zdálo se, že si nasazuje brýle.

„Ano?“ Martin těžko skrýval nedočkavost.

„Hned se podívám… dostanete to také faxem… hmm.“

Pedersen si polohlasně četl pro sebe a Martin se až zpotil, jak křečovitě držel sluchátko.

„No, tady to mám. Na těle má čtrnáct zlomenin. Ke všem došlo před smrtí, na což usuzujeme podle jednotlivých stupňů jejich hojení.“

„Chcete říct…“

„Mám na mysli, že jí někdo zlomil paže, nohy, prsty na nohou a rukou, to všechno přibližně během týdne.“

„Došlo k tomu při jedné příležitosti, nebo při několika?“

„Podle mé profesionální zkušenosti k nim docházelo během celé té doby. Nastínil jsem, jak asi šly za sebou. Všechno je v tom faxu, který dostanete. Měla také povrchní zranění po celém těle. Ta také vznikla během několika dní.“

„To je peklo!“ Martin se nedokázal zdržet spontánního komentáře.

„S tím musím jen souhlasit,“ poznamenal suše Pedersen. „Musela trpět velkými bolestmi.“

Oba se tiše zamysleli nad lidskou zvrhlostí. Pak se Martin ozval: „Našli jste na těle nějaké stopy, které by nám mohly posloužit?“

„Ano, našel jsem sperma. Pokud budete mít podezřelého, můžeme mu vraždu dokázat pomocí DNA. Pochopitelně hledáme i v naší databázi, ale tam málokdy něco najdeme, registr je zatím příliš omezený. Sním o tom, že jednoho dne budeme mít databázi všech obyvatel. Potom to bude o hodně jednodušší.“

„Ano, snít je asi ten správný výraz. Brání tomu povyk o omezování svobody osobnosti.“

„Pokud to, co se stalo této ženě, nebylo hodně velkým omezením jejích lidských práv, tak už nevím…“

Bylo to nezvykle filozofické prohlášení od věcného Torda Pedersena a Martin chápal, že ho ženin osud skutečně dojal. To si soudní lékař vůbec nemůže dovolit, pokud se chce v noci vyspat.

„Jaký je odhad doby smrti?“

„Mám už výsledky vzorků, které technický personál nabral na místě, a doplnil jsem je vlastním pozorováním.“

„Poslouchám.“

„Podle mého soudu zemřela mezi šestou a jedenáctou ten večer, kdy se našla v Králově strži.“

Martin se trochu zklamaně ujišťoval: „Blíž to určit nejde?“

„Ve Švédsku zachováváme praxi, že neupřesňujeme interval na víc než pět hodin, takže víc nemohu říct. Pravděpodobnost takového časového určení je devadesát pět procent, takže je to dost spolehlivé. Mohu ale potvrdit vaši domněnku, že místem vraždy není Králova strž. Zavraždil ji jinde a tam ležela několik hodin, jak potvrzují posmrtné skvrny.“

„Aspoň to.“ Martin si povzdechl. „A co kostry? Dá se z nich něco zjistit? Dostali jste zprávu o Patrikově podezření?“

„To ano. Tady si zatím nejsme úplně jisti. Není zase tak jednoduché najít zubní kartu ze sedmdesátých let, ale pracujeme na tom, a jakmile se něco dozvíme, budeme vás informovat. Mohu ale potvrdit, že jde o kostry dvou žen přibližně toho věku, jaký jste uvedli. Kyčelní kloub jedné z žen naznačuje, že porodila dítě, a to souhlasí s vašimi údaji. Nejzajímavější je však to, že obě kostry nesou známky stejných zlomenin jako tělo současné oběti. Mezi námi řečeno, vsadil bych se, že jsou přímo identické.“

Martinovi překvapením vypadla z ruky propiska. Co se to tu děje? Sadistický vrah, mezi jehož činy leží čtyřiadvacet let? Nechtěl raději ani pomyslet na alternativu, že celou tu dobu vrah nečekal a že se jeho oběti prostě nenašly.

„Byly také pořezány nožem?“

„Těžko říct, protože neexistuje žádný organický materiál, ale na kostech jsou známky toho, že byly vystaveny stejnému jednání.“

„A příčina smrti?“

„Stejná jako u té německé dívky. U všech tří obětí existují stejná zranění, jaká vzniknou při škrcení.“

Martin všechno rychle zapisoval.

„Ještě něco zajímavého?“

„Už snad jen to, že kostry byly patrně zahrabány do země, jsou na nich zbytky zeminy, kterou budeme analyzovat. Zatím musíte mít trpělivost. Na těle Tanji Schmidtové jsme zeminu také našli, i na dece, na které ležela. Budeme ji srovnávat s tou ze skeletů.“ Pedersen se odmlčel, ale po krátké pauze se zeptal: „Vyšetřování vede Mellberg?“

V jeho hlase byl znatelný neklid. Martin se pro sebe usmál, ale hned ho mohl uklidnit.

„Ne, vyšetřování vede Patrik. Ovšem, kdo slízne slávu, jestli to vyřešíme, to je jiná věc.“

Oba se rozesmáli, i když Martinovi smích trochu vázl v krku.

Po ukončeném hovoru zašel pro faxový záznam. Když se za chvíli objevil Patrik, měl už všechno přečtené a mohl ho souhrnně informovat. Oba byli stejně ustaraní. Pěkně se jim to zamotávalo.

Anna ležela v bikinkách na palubě plachetnice a opékalo ji slunce. Děti po obědě spaly v kajutě a Gustav stál u kormidla. Drobounké kapky slané vody vířily vzduchem, jak příď prorážela vodní hladinu, a nádherně to osvěžovalo. Se zavřenýma očima mohla chvíli snít o tom, že nemá žádné starosti, a namlouvat si, že právě teď žije skutečný život.

„Anno, máš telefon,“ ozval se Gustav. Jeho hlas ji probral z meditování.

„Kdo to je?“

Zastínila si rukou oči a viděla, že na ni mává jejím mobilem.

„Nepředstavil se.“

„Zatraceně.“ Hned jí bylo jasné, kdo volá, a neklidně popošla ke Gustavovi. „Anna.“

„Do háje, koho to tam máš?“ zasyčel Lucas.

Anna zaváhala. „Přece jsem ti říkala, že pojedu s kamarádem na plachetnici.“

„Chceš mi snad namlouvat, že to je kamarád? Jak se jmenuje?“ dorážel.

„To tě nemusí…“

Lucas jí skočil do řeči.

„JAK se jmenuje, Anno?“

Její odpor slábl s každou vteřinou, kdy slyšela jeho hlas. Nakonec se tiše ozvala: „Gustav af Klint.“

„Ale? No to se podívejme!“ Jeho hlas přešel od posměšku k výhrůžce. „Jak se opovažuješ vzít moje děti na dovolenou s jiným mužem!“

„Jsme přece rozvedeni, Lucasi,“ namítla a dlaní si přikryla oči.

„Víš stejně dobře jako já, že to nic nemění. Jsi matka mých dětí a to znamená, že my dva vždycky budeme k sobě patřit. Ty i děti jste moje.“

„A proč se mi je tedy pokoušíš vzít?“

„Protože jsi strašně labilní, Anno. Vždycky jsi měla slabé nervy a po pravdě řečeno si nejsem vůbec jist, jestli se dokážeš o moje děti postarat. Jen se podívej, jak žijete. Celé dny pracuješ a děti musí být ve školce. Myslíš si snad, že to je pro ně dobré?“

„Já přece pracovat musím, Lucasi. A jak by ses mohl o děti starat ty? Také přece musíš pracovat.“

„Jedno řešení existuje a ty o něm víš, Anno.“

„Zbláznil ses? Měla bych se snad k tobě vrátit poté, co jsi Emmě zlomil ruku? A myslíš, že mohu zapomenout, jak ses choval ke mně?“ Zvedla hlas až do falzetu. Hned pochopila, že zašla příliš daleko.

„To přece nebyla moje vina. Byla to nehoda. A ostatně, kdybys pořád všechno nesabotovala, nemusel bych tak často ztrácet nervy.“

Bylo to jako mluvit do dubu. Nemělo to smysl. Anna po všech těch letech věděla, že Lucas věří tomu, co říká. Všechno, co se kdy stalo, zavinili ti druzí. Pokaždé, když ji tloukl, jí tvrdil, že si to zaslouží, protože není dost chápavá, pečlivá, milující, dostatečně poslušná.

Když nakonec dokázala zvládnout rozvod, poprvé po mnoha letech se cítila silná. Konečně zase sama řídila vlastní život. Ona a děti mohly začít znovu. Ale snadné to nebylo. Lucase tehdy skutečně šokovalo, že při výbuchu zlosti dokázal napadnout vlastní dceru, a byl neskutečně povolný. Po rozvodu si zpočátku báječně užíval a i to usnadnilo, že Annu a děti nechal na pokoji. Ale ve chvíli, kdy začala mít pocit, že se od něho skutečně osvobodila, ho nevázaný život unavil a on znovu obrátil pozornost na svou původní rodinu. Když neuspěl s květinami, dárky ani prosbami o odpuštění, definitivně svlékl sametové rukavičky a začal požadovat, aby děti do péče dostal on. Pomáhal si smyšlenými důkazy o nedostatečnosti Anniných schopností se o ně postarat. Nic z toho sice pravda nebyla, ale Lucas dovedl být hodně přesvědčivý, když se snažil. Třásla se strachy při pomyšlení, že by mohl uspět. Bylo jí jasné i to, že mu ve skutečnosti o děti nejde, protože s jeho zaměstnáním by to rozhodně nemohlo fungovat. Chtěl ji tím přimět k návratu. Ve slabých chvílích už mu málem podlehla. Současně věděla, že to udělat nemůže. Zničilo by ji to. Snažila se vzchopit. „Lucasi, tahle diskuse nemá žádný smysl. Jsme rozvedení, už to jednou pochop. Opravdu jsem potkala jiného muže a to je něco, co musíš akceptovat. Děti se mají dobře a já také. Nemůžeme se k tomu postavit jako dospělí lidé?“

Její tón byl prosebný, ale na druhém konci telefonu vládlo mrtvolné ticho. Překročila hranici. Když zaslechla signál potvrzující, že Lucas jednoduše telefon položil, pochopila, že za to zaplatí. A cena bude vysoká.

Léto 1979

Nesnesitelná bolest hlavy ji nutila k tomu, aby si nehty drásala kůži na obličeji, a trýzeň, kterou si tím působila, jí pomáhala odvrátit pozornost od příšerného utrpení. Pořád se topila ve tmě, ale konečně se probrala ze svého hlubokého omámení. Nad hlavou byla vidět maličká světlejší skulinka, a jak na ni hleděla, začala se nepatrně zvětšovat. Nic neviděla, ale zaslechla kroky. Někdo kráčel dolů po schodech, blížil se tmou. Ve svém zmatení nedokázala rozpoznat, jestli se má bát, nebo cítit úlevu. Oba pocity se střídaly.

Přiblížil se k ní posledními nehlučnými kroky. Ležela zkroucená jako plod v matčině těle. Mlčky jí položil ruku na hlavu. Možná že to mělo být uklidňující gesto, ale srdce se jí sevřelo děsem.

Ruka putovala po jejím těle a ona se třásla hrůzou. Na zlomek vteřiny ji napadlo, že by se měla neznámému bránit, ale myšlenka stejně rychle zmizela. Tma ji zaplavovala a jeho dlaň se dotýkala její kůže, nervů, duše. Jedinou možností bylo naprosté podrobení.

Když jí ruka místo hlazení začala svírat, kroutit, trhat, nebylo to pro ni překvapením. Svým způsobem bolest vítala. Bylo snadnější ji přijmout než v děsu čekat na něco neznámého.

Tord Pedersen zavolal podruhé jen několik hodin poté, co Patrik mluvil s Martinem. Identifikovali jednu z obou koster. Šlo o Monu Thernbladovou, která zmizela v létě 1979. Teď ji našli v Králově strži.

Patrik a Martin spolu probírali informace, které při vyšetřování dosud získali. Mellberg někam zmizel, ale v práci byl opět Gösta Flygare, který se vrátil z golfových závodů. Pochopitelně že nezvítězil, ale ke své velké radosti a údivu dosáhl dílčího úspěchu a byl pozván do klubu na šampaňské. Už potřetí detailně vypověděl Martinovi a Patrikovi, jak udělal hole-in-one a jak se míček na první úder dostal do šestnácté jamky. Moc pochybovali, že to dnes slyší naposled. Ale potkaly je už horší věci. Přáli Göstovi jeho radost a Patrik mu poskytl chvíli oddechu, než ho zapřáhne do vyšetřování. Teď právě Gösta obvolával všechny známé, aby je mohl informovat o velké události.

„Takže jde o nějakého šíleného zvrhlíka, který děvčatům nejdřív poláme kosti a pak je zavraždí,“ ozval se Martin. „A také je pořeže nožem,“ dodal ještě.

„Ano, vypadá to tak. Hádám, že v pozadí je nějaký sexuální motiv. Nějaký sadista, který se ukájí jejich bolestí. Sperma, které našli u Tanji, na to rozhodně ukazuje.“

„Už jsi mluvil s Moninými příbuznými? Chci říct, jestli už vědí, že jsme ji našli.“

Martin vypadal neklidně a Patrik ho ujistil, že se o to postará sám.

„Odpoledne zajedu za jejím otcem. Matka zemřela už před mnoha lety, takže jediným pozůstalým je on.“

„Jak to víš? Ty je znáš?“

„Ne, ale Erika byla včera v knihovně a hledala všechno, co se po jejich zmizení psalo v novinách. Ke zmizení Siv a Mony se noviny vracely ještě několikrát v pravidelných intervalech, poslední je rozhovor s rodinami, ke kterému došlo asi před dvěma lety. Takže Mona má jen otce a Siv měla v době, kdy zmizela, jen matku. Zbyla po ní malá dcerka, takže musím mluvit i s ní, jakmile budeme mít potvrzeno, že druhý skelet patří Siv.“

„To by bylo dost nepravděpodobné, kdyby šlo o někoho jiného, ne?“

„Ano. Počítám s tím, že je to ona, ale zatím to nemůžeme potvrdit. Staly se už i podivnější věci.“

Patrik hrábl do papírů, kterými ho Erika vybavila, a z několika listů udělal na stole vějířek. Vytáhl i složku, kterou si přinesl z archivu, aby mohl sepsat všechna dostupná fakta o zmizení dívek. V novinových výstřižcích bylo hodně informací, které ve vyšetřovacím materiálu neměli, takže bylo vhodné spojit oba zdroje do kompletního obrazu.

„Podívej se. Siv zmizela v den slunovratu a Mona o dva týdny později.“

Patrik se zvedl z židle a obě data poznamenal na bílou tabuli na zdi.

„Siv Lantinová byla viděna naposled, když jela na kole domů v noci poté, co se svými přáteli oslavovala bílou noc. Podle posledního svědectví odbočila ze silnice a zamířila do Bräcke. To bylo ve dvě v noci a zahlédl ji řidič auta, které ji míjelo. Pak už ji nikdo neviděl a neslyšel.“

„Ovšem pokud se nepřihlédne k tomu, co tvrdil Gabriel Hult,“ doložil Martin.

Patrik souhlasně přikývl. „Ano, když nebudeme brát v úvahu jeho svědectví, a to zatím necháme stranou.“ Pak pokračoval: „Mona Thernbladová zmizela o dva týdny později. Na rozdíl od Siv uprostřed odpoledne. Vydala se z domu kolem třetí a chtěla si zaběhnout kolečko, ale už se nevrátila. Na cestě nedaleko její trasy se našla jedna běžecká bota, ale to bylo všechno.“

„Měly ty dívky něco společného kromě toho, že byly přibližně stejně staré?“

Patrik se musel tajně usmát Martinově snaživosti. Profily obětí – díl I.

„Bohužel, musím tě zklamat. Pokud máme co dělat se sériovým vrahem, a myslím si, že je to to, o čem uvažuješ, nebyla mezi nimi žádná vnější podobnost.“ Připevnil na tabuli dvě černobílé fotografie.

„Siv bylo devatenáct let, byla malá, tmavá a plnoštíhlá. Byla dost do světa a způsobila ve Fjällbace skandál, když v sedmnácti letech otěhotněla. S dítětem bydlela u matky, ale podle novinářů se doma moc nezdržovala. Monu naproti tomu popisovali jako slušně vychovanou dívku, která se ve škole dobře učila a měla hodně přátel. Byla velice oblíbená. Vysoká, plavovlasá a sportovní. Bylo jí osmnáct, ale bydlela u rodičů, protože její matka byla nemocná a otec se o ni nemohl sám starat. Zdá se, že o ní nikdo nemohl říct nic špatného. Takže to jediné, co obě měly společné, bylo jejich zmizení před dvaceti lety, a pak to, že se jejich kosti objevily v Králově strži.“

Martin si zamyšleně podepřel dlaněmi bradu. Oba chvíli tiše seděli a studovali novinové výstřižky a poznámky na tabuli. Mysleli na to, jak byly ty dívky ještě mladé. Měly před sebou mnoho let života, kdyby je nepotkalo něco strašného. A teď i Tanja, jejíž fotku zaživa neměli. Také ona byla mladá a měla dostat možnost žít, jak by si přála. Ale teď je mrtvá.

„Z té doby existuje spousta záznamů.“ Patrik vytáhl hromadu dokumentů napsaných na psacím stroji. „Policie vyslýchala přátele a příbuzné. Obcházela všechny domy v sousedství a mluvila i s řidiči autobusů. Odhaduju, že je tu celkem na stovku zaznamenaných výslechů.“

„Nic se nezjistilo?“

„Ne, vůbec nic. Kromě toho udání Gabriela Hulta. Ten na policii zavolal sám a řekl, že v tu noc, kdy se Siv ztratila, viděl dívku v autě se svým bratrem.“

„To nejspíš pro podezření z vraždy nestačilo.“

„Ne. Ale když jsme s tím bratrem mluvili, jmenoval se Johannes Hult, naprosto popřel, že by s dívkou mluvil, nebo ji jen spatřil. Neměli jsme však tehdy jinou stopu, tak se na něho hodně tlačilo.“

„A dospělo se k něčemu?“ Martin zvědavostí vykulil oči.

„Ne, vůbec nic se nezjistilo. O dva měsíce později se Johannes Hult oběsil v seníku a mezitím nám stopa hodně vychladla, abych tak řekl.“

„Je dost zvláštní, že si brzy potom vzal život.“

„To ano, ale jestli byl tehdy vinen, musel teď Tanju zavraždit jeho duch. A ti, jak víme, nevraždí…“

„A co Gabriel Hult? Jak to, že udal svého vlastního bratra? Copak něco takového může člověk normálně udělat?“ Martin svraštil čelo do hlubokých vrásek. „Hult? Nebyl to příbuzný našich známých zlodějů Johana a Roberta?“

„Ano, Johannes byl jejich otec. Potom, co jsem si o příbuzenstvu Hultových přečetl, se už ani tak moc nedivím, že je u nás vidíme tak často. Nebylo jim víc než pět a šest let, když se jejich otec oběsil, a v seníku ho našel právě Robert. Umíš si představit, jak to na šestileté dítě muselo zapůsobit?“

„Zatraceně!“ Martin potřásl hlavou. „Poslyš, potřebuju nutně kafe, než budeme pokračovat. Obsah kofeinu v mém těle je v hluboko v minusu. Chceš taky?“

Patrik přikývl a Martin za chvíli přinesl dva šálky vroucí kávy. Po dlouhé době počasí horkému nápoji přálo.

Patrik pokračoval se svým souhrnem: „Johannes a Gabriel jsou synové muže, který se jmenoval Ephraim Hult, také se mu říkalo Kazatel. Ephraim byl dobře známý – nebo pověstný – podle toho, čemu dá člověk přednost. Byl pastorem nějaké náboženské sekty v Goteborgu. Potrpěl si na velká shromáždění, jeho malí synové se museli účastnit obřadů a nechal je uzdravovat nemocné a zmrzačené. Většina lidí si o něm myslela, že je to podvodník a šarlatán, ale udělal terno, když mu jedna z jeho oveček, Margareta Dyblingová, odkázala celé své jmění. Kromě velké sumy peněz to byly i lesy a vznešený panský dům nedaleko Fjällbacky. Ephraim pak najednou ztratil chuť dál hlásat slovo boží, s rodinou se přestěhoval do nového sídla a až do smrti žil z darovaného majetku.“

Nástěnka už byla pořádně zaplněná poznámkami a papíry ležely po celém Patrikově stole.

„Ne že by to nebylo zajímavé, ale co to má společného s naší vraždou? Říkáš, že Johannes zemřel dvacet let předtím, a mrtví muži nevraždí, jak jsi správně podotkl.“ Martin stěží skrýval netrpělivost.

„Máš naprostou pravdu. Ale jak jsem vším tím materiálem procházel, jediné zajímavé je právě jen Gabrielovo svědectví. Škoda že si nemohu promluvit s Erroldem Lindem, který případ tehdy vyšetřoval, ale ten bohužel v roce 89 zemřel na infarkt. Takže všechno, co máme, je právě jen tento materiál. Jestli nemáš nějaký lepší nápad, potom bychom mohli začít tím, že se pokusíme více dozvědět o Tanje a pohovoříme si s příbuznými Siv a Mony. Pak se rozhodneme, jestli má smysl znovu mluvit s Gabrielem Hultem.“

„To vypadá rozumně. S čím mám začít já?“

„Sháněj všechny možné informace o Tanje. A dohlédni, aby od zítřka něco začal dělat i Gösta. Dobré časy mu končí.“

„A co Mellberg a Ernst? Co si počneš s nimi?“

Patrik si povzdechl. „Rád bych je udržel tak daleko od vyšetřování, jak jen to bude možné. Ernst může pokračovat s tím, co už začal, prověřovat drobná hlášení. Pokud by potřeboval pomoc, pošleme mu Göstu. My dva musíme být volní pro tenhle případ, je ti to jasné?“

Martin nedočkavě přikývl. „Ano, šéfe.“

„Tak se do toho dáme.“

Když Martin odešel z místnosti, posadil se Patrik proti nástěnce s prsty propletenými za hlavou a hluboce se zamyslel. Byl před nimi opravdu obrovský úkol a s něčím takovým v podstatě neměli žádné zkušenosti. Cítil, jak mu srdce klesá pod tíhou pochybností. Zadoufal, že nedostatky dokážou dostatečně kompenzovat nadšením. Martin už byl zapálený a to by v tom byl čert, kdyby nedokázal probudit i kolegu, zakletého v Šipkovou Růženku. Pokud se jim podaří udržet od vyšetřování Mellberga a Ernsta, snad budou mít šanci vraždy objasnit. 1 když ve skutečnosti si moc naděje nedával, vzhledem k tomu, jak dávno vychladly stopy prvních dvou z nich. Především se musí soustředit na Tanju, ale byl přesvědčený, že mezi všemi vraždami je spojení, a měli by je proto objasňovat současně. I když snadné to nebude.

Vytáhl ze stojanu deštník, ověřil si adresy a s těžkým srdcem se vydal na cestu. Některé povinnosti byly hodně nepříjemné.

Déšť bubnoval do oken a za jiných okolností by Erika změnu počasí nesmírně vítala. Jenomže osud a neodbytní příbuzní ji doháněli k šílenství.

Děti běhaly po domě jak utržené z řetězu, frustrované, že musí být zavřené uvnitř, a Conny a Britta na sebe byli pořádně alergičtí. Situace se sice dosud nevyhrotila do otevřené hádky, ale pomalu se k tomuto stavu schylovalo, i když na sebe zatím jen syčeli a prskali. Vytahovaly se staré hříchy a křivdy a Erika by ze všeho nejraději šla do své ložnice a přetáhla si deku přes hlavu. Ale znovu jí bránilo dobré vychování. V duchu jim zahrozila prstem a snažila se uprostřed krize chovat civilizovaně.

Toužebně hleděla na dveře, kudy Patrik odcházel do práce. Nedokázal zakrýt spokojenost nad tím, že může zmizet, a Erika byla na okamžik v pokušení otestovat jeho slib, že zůstane doma, pokud by si to přála… Věděla ale dobře, že by nebylo správné požadovat něco takového jen proto, aby nemusela sama zůstat „s příšernou čtyřkou,“ a místo toho mu zamávala kuchyňským oknem jako manželka, která si je vědoma svých povinností.

Nepořádek v domě nabíral katastrofálních rozměrů. Našla dětem několik společenských her, ale jediným výsledkem byly kostky rozházené po celém obývacím pokoji v míchanici se známkami ze hry Monopoly a hracími kartami. Namáhavě se ohnula a sbírala je, aby v pokoji nastolila aspoň nějaký pořádek. Konverzace na verandě mezi Brittou a Connym nabírala obrátky a Erika začala chápat, proč jsou jejich děti tak nezpůsobné. S rodiči, kteří se chovají jako pětiletí spratci, nebylo snadné se naučit respektu vůči ostatním lidem a jejich majetku. Kéž je už ten den brzy za ní! Jakmile přestane pršet, tak je vypakuje. Pohostinnost je jedna věc, ale byla by svatá, kdyby to měla ještě dlouho vydržet. Poslední kapka přišla u oběda. Na unavených nohou a s bolavými zády stála hodinu u sporáku, aby připravila něco, co uspokojí jak Connyho nesmírnou žravost, tak vybíravost dětí, a věřila, že zvolila dobře. Opečený salám se zadělávanými těstovinami by mohl potěšit všechny strany, ale hned se ukázalo, že se hluboce mýlila.

„Brr… nenávidím opečený salám. Je to hnusný.“

Lisa od sebe demonstrativně odsunula talíř a se sveřepým výrazem přeložila paže křížem.

„To máš smůlu, protože nic jiného k obědu dnes nebude,“ ozvala se Erika pevným hlasem.

„Ale já mám hlad! Chci něco jinýho!“

„Nic jiného nemám. Když nemáš ráda opečený salám, tak si dej makaróny s kečupem.“

Erika se ze všech sil snažila o vlídný hlas, i když se v ní všechno vařilo.

„Makaróny jsou odporný. Nebudu je jíst. Mamíí.“

„Snad jí můžeš dát něco jiného.“ Britta s úsměvem pohladila svou uječenou dcerku po tvářích. Lisa se triumfálně usmála a vyzývavě pohlédla na Eriku. Hranice byla překročena. Vypukla válka.

„Nic jiného není. Buďto budeš jíst to, co je na stole, nebo zůstaneš hladová.“

„Ale Eriko, přece nemůžeš být tak neústupná. Conny, vysvětli jí, jak to děláme doma, jaké jsou naše výchovné zásady.“

Na jeho odpověď ani nečekala a pokračovala: „Naše děti do ničeho nenutíme. Poškodil by se jejich vývoj. Když moje Lisa chce něco jiného, tak má nárok to dostat. Je to přece osobnost se stejnými právy, jako mají ostatní. A jak by se líbilo tobě, kdyby tě někdo nutil do jídla, které ti nechutná? Myslím si, že bys to sotva akceptovala.“

Britta nasadila svůj nejpřesvědčivější psychologovský hlas a Erika cítila, že toho už má dost. Vzala plný talíř a obrátila jí ho na hlavu. Ohromení, když jí omáčka stékala po vlasech dolů a makaróny se lepily na košili, přimělo Brittu zmlknout uprostřed věty.

Za deset minut byli všichni pryč. Patrně už nikdy nepřijedou. Se vší pravděpodobností Erika zaujme čestné místo na rodinné černé listině, ale při nejlepší vůli nad tím necítila lítost. Dokonce se ani nestyděla, i když se snad zachovala dětinsky. Bylo nesmírně příjemné uvolnit agresi, která se v ní během dvoudenní návštěvy nahromadila, a rozhodně nemínila nikoho prosit o prominutí.

Zbytek dne hodlala strávit v křesle na verandě s dobrou knížkou a šálkem čaje. Život byl rázem o hodně příjemnější.

Malá veranda překypovala tím nejhezčím, co příroda poskytuje. Každá kytička byla opatrně vypěstovaná ze semínka nebo výhonku a díky horkému letnímu počasí tu vládlo tropické klima. V rohu prosklené místnosti měl i zeleninu a nic nebylo příjemnější než si jít utrhnout vlastnoručně vypěstované rajče, cibulku nebo dokonce i meloun a hrozínek vína.

Řadový domeček ležel v Dingleské ulici, u jižního vjezdu do Fjällbacky a byl sice hodně malý, ale velice funkční. Veranda sloužila jako zářný příklad pro nesmělé zahradnické pokusy ostatních sousedů.

Jen ve chvílích, kdy seděl na verandě, netesknil po starém domově. V tom domě sám vyrostl a vytvořil tam pak domov manželce a dceři. Obě byly mrtvé a jeho bolestné osamění nakonec vyústilo do rozhodnutí, že se musí s domem rozloučit a opustit vzpomínky, které vrostly do jeho zdí.

Řadový domek sice postrádal individualitu, kterou ve starém domě tolik miloval, ale byl tak neosobní, že nejitřil bolest v jeho srdci. Teď už byl smutek spíš jako tlumené hřmění, které bez ustání slyšel v pozadí.

Když Mona tehdy zmizela, zdálo se, že jeho ženě Linnee pukne žalem srdce. Byla nemocná už předtím, ale nakonec projevila větší houževnatost, než by čekal. Žila ještě deset let. Byl si jist, že jen kvůli němu. Nechtěla ho samotného ponechat jeho smutku.

Mona byla světlem jejich života. Přišla, když se dávno vzdali naděje, že budou mít děti. Víc jich už nebylo. Všechna jejich láska se vtělila do této plavé radostné dívenky, jejíž smích ho hladil u srdce. Bylo naprosto nepochopitelné, že mohla prostě zmizet. Bylo to stejné, jako kdyby slunce přestalo svítit, jako by se zřítilo nebe. Ale nic z toho se nestalo a život pokračoval bez ohledu na jejich žal. Lidé se smáli, žili, pracovali. To jen Mona byla pryč.

Dlouho žili nadějí. Třeba někde je. Třeba se rozhodla odejít od rodičů a žije svůj vlastní život. Současně ale věděli, že tak to není. Krátce předtím zmizela jiná dívka a byla by to příliš velká náhoda, aby oba případy nesouvisely. Kromě toho nepochybovali, že Mona by je nikdy o své vůli nenechala trpět. Byla to milá a milující dcera, která jim dělala, co jim na očích viděla.

V den, kdy zemřela Linnea, si potvrdil, že je Mona v nebi. Nemoc a žal jeho milovanou ženu proměnily v pouhý stín, a když ležela v posteli a držela ho za ruku, věděl, že brzy zůstane sám. Po hodinách čekání na smrt naposled silně sevřela jeho ruku a po obličeji se jí rozprostřel zářivý úsměv, jaký nezahlédl už deset let. Zahleděla se na něco za ním a vydechla naposled. Pocítil jistotu, že Linnea zemřela šťastná, protože na konci tunelu viděla svou dceru. Jeho osamění to ulehčilo. Teď ty dvě, které tolik miloval, jsou spolu, a je jen otázkou času, kdy se k nim připojí i on. Na ten okamžik se těšil, ale než nastane, je jeho povinností žít život nejlíp, jak umí. Pán nemá velké porozumění pro ty, kteří zklamali, a on nechtěl riskovat, že by přišel o své místo po jejich boku.

Zaklepání na dveře ho vyrušilo z melancholického přemítání. Obtížně se zvedl z křesla a opřen o hůl prošel svou zelenou zahrádkou k venkovním dveřím. Stál u nich vážný mladý muž s rukou nachystanou k dalšímu zaklepání.

„Jste Albert Thernblad?“

„Ano, to jsem. Ale nic nekupuju, pokud něco prodáváte.“

Muž se usmál. „Ne, nic neprodávám. Jsem Patrik Hedström z místní policie. Mohl bych na chvíli k vám?“

Albert nic neřekl, ale ustoupil ode dveří, aby policista mohl vejít. Vedl ho na verandu a nabídl křeslo. Na nic se neptal. Bylo by to zbytečné, protože na tuto návštěvu už čekal dvacet let.

„Jaké tu máte nádherné rostliny! To skutečně musíte mít ‚zelené ruce‘“. Patrik se trochu nervózně zasmál.

Albert dál mlčel, ale hleděl na Patrika se sympatiemi. Chápal, že pro policistu není snadné za ním přijít, ale nemusí se bát. Po všech nekonečných letech si už Albert přál mít aspoň jistotu. Smutek už prožil.

„Jde o to, že jsme našli vaši dceru. Byla zavražděná.“

Albert jen přikývl a pocítil jakési ulehčení. Konečně bude odpočívat v pokoji. Pohřbí ji a bude moct za ní zajít. Budou ležet spolu s Linneou.

„Kde jste ji našli?“

„V Králově strži.“

„Tam?“ Albert svraštil čelo. „A jak to, že ji tam nikdo neobjevil dřív? Přece tam chodí hodně lidí.“

Patrik mu vyprávěl o zavražděné německé turistce a o tom, že patrně našli i Siv. Že se domnívají, že tam obojí pozůstatky někdo dopravil v noci, ale že po všechny ty roky byla pohřbená jinde.

Albert se už po Fjällbace moc nepohyboval, takže na rozdíl od ostatních obyvatel městečka o vraždě mladé dívky neslyšel. Když se dozvěděl o jejím osudu, jako by dostal ránu pěstí do břicha. 1 někdo další prožije stejnou bolest jako on a Linnea. Někde žijí rodiče, kteří už svou dceru živou nespatří. Tohle poznání zastínilo i novinku o Moně. Ve srovnání s touto nešťastnou rodinou on už svůj žal prožil a smutek se obrousil do tupých hran. Ti druzí však měli před sebou mnoho let utrpení, než dojdou tam, kde už je dnes on, a cítil s nimi velký soucit.

„A kdo to udělal?“

Policista svěsil hlavu. „Zatím nevíme. Je tu jistá shoda, ale víc zatím říct nemohu.“

Neklidně se zeptal: „Mám někomu zavolat, aby za vámi přišel?“

Starý muž se otcovsky usmál. „Nikdo takový už není.“

„Nemám o návštěvu požádat pastora?“

Znovu stejný smířený úsměv. „Ne, děkuji, žádného kněze nepotřebuji. Nedělejte si starosti, tento den jsem ve své mysli prožil už mnohokrát, takže to pro mě není žádný šok. Chci zůstat v klidu mezi svými rostlinami a vzpomínat. Jsem sice už hodně starý, ale ještě něco vydržím.“

Položil ruku na policistovu, jako by ho chtěl utěšit. Možná že to tak skutečně bylo.

„Jestli máte chvíli času, rád bych vám ukázal Moniny fotografie a trochu o ní povídal. Abyste poznal, jaká byla, když ještě žila.“

Policista přikývl a Albert se dobelhal pro album. Přes hodinu pak ukazoval fotky a vyprávěl o své dceři. Dlouho nezažil tak hezkou chvíli a uvědomil si, jak dávno si naposledy dovolil návrat do vzpomínek.

Když se pak u dveří loučili, vtiskl Patrikovi do dlaně jednu z fotografií. Byla na ní Mona při oslavě pátých narozenin, s dortem ozdobeným pěti svíčkami a úsměvem od ucha k uchu. Okouzlující holčička se zlatými lokýnkami a očima jiskřícíma radostí ze života. Přál si, aby měl policista před očima právě tento obrázek, až bude pátrat po jejím vrahovi.

Po policistově odchodu se vrátil zpět na verandu. Zavřel oči a vdechoval sladkou vůni květin. Nakonec usnul a ve snu se mu objevil dlouhý světlý tunel, na jehož konci čekaly Mona s Linneou a mávaly na něho.

Dveře pracovny se s bouchnutím rozletěly a dovnitř vpadla Solveig. Za ní bezmocně rukama gestikulovala Laine.

„Ty zatracenej ďáble! Ty darebáku!“

Automaticky se zamračil. Nikdy neměl rád, když lidé své city v jeho blízkosti ventilovali podobnými výrazy. Něco takového prostě nesnášel.

„Co se děje? Nemyslíš, Solveig, že by ses měla trochu uklidnit a nemluvit se mnou tímto způsobem?“

Hned viděl, že jeho mravokárný tón ještě přilil oleje do ohně. Zdálo se, že ho snad chce uškrtit, a pro jistotu zacouval za stůl.

„Mám se uklidnit? Ty mně říkáš, abych se uklidnila, ty licoměrnej svatoušku? Ty mizero! Ty hnusnej parchante!“

Viděl na ní, jak si užívá, když on sebou trhne při každém jejím hrubém výrazu. Laine stojící za ní byla stále bledší.

Solveig trochu snížila hlas, ale vetřel se do něho hodně zlý tón. „O co jde, Gabrieli? Proč ti to vadí? Přece jsi míval sprostá slůvka rád. Vzrušovala tě. Už jsi na to zapomněl, Gabrieli?“

Solveig plivala slova ze sevřených úst a blížila se k němu.

„Není žádný důvod vytahovat staré věci. Něco mi chceš, nebo jsi jen opilá jako obvykle?“

„Jestli ti něco chci? Na to můžeš vzít jed. Byla jsem ve Fjällbace a víš ty co? Našli Monu a Siv.“

Gabriel sebou škubl a v jeho obličeji se zračilo velké překvapení.

„Našla se ta děvčata? A kde?“

Solveig se naklonila nad psací stůl, opřela se o zápěstí a obličejem se přiblížila na několik centimetrů od Gabrielova.

„V Králově strži. Spolu s mladou Němkou, která byla taky zavražděná. Domnívají se, že jde o téhož vraha. Styď se, Gabrieli Hulte! Ty, který jsi za vraha označil vlastního bratra, svou vlastní krev. Toho, kdo byl v očích lidí navždy vinen, i když se proti němu nenašly žádný důkazy. Šeptání za jeho zády ho drtilo. Ale to jsi přece čekal. Věděl jsi, že je slabý a citlivý. Nedokázal s tou hanbou žít, a proto se oběsil. Nepřekvapilo by mě, kdybys právě s něčím takovým počítal, když jsi ho na policii udal. Nesnesl jsi, že ho měl Ephraim radši než tebe.“

Solveig ho tvrdě píchala prstem do prsou a on couval. Stál už zády u okenního parapetu a dál nemohl. Snažil se očima naznačit Laině, aby něco udělala a vysvobodila ho z této nemilé situace, ale jako obvykle na něho jen neschopně zírala.

„Mýho Johannese všichni milovali mnohem víc než tebe, a to jsi nezvládl, co?“

Nečekala odpověď a ve svém monologu pokračovala: „Dokonce i tehdy, když ho Ephraim vydědil, ho miloval víc než tebe. Ty jsi dostal dům i peníze, ale otcovu lásku jsi nezískal. Spravoval jsi jeho majetek, zatímco Johannes žil naplno. A když ti pak nakonec odlákal i snoubenku, to byla poslední kapka, viď? Tehdy jsi ho začal nenávidět? Možná že to bylo opravdu trochu nespravedlivý, ale neměl jsi právo udělat, co jsi udělal. Zničil jsi Johannesův život, ale taky můj a našich synů. Myslíš snad, že nevím, co chlapci dělají? I to je tvoje vina, Gabrieli. Teď konečně všichni pochopí, že Johannese podezřívali neprávem. Konečně já i kluci můžeme zvednout hlavu.“

Pomalu z ní vztek vyprchal a nakonec se dala do pláče. Gabriel si nebyl jistý, co je horší. Na okamžik v jejím výbuchu poznával starou Solveig. Půvabná královna krásy, která se k jeho velké hrdosti stala jeho snoubenkou. Pak mu ji ale přebral bratr, stejně jako všechno ostatní, co si kdy přál. Když hněv nahradily slzy, Solveig jakoby splaskla. Znovu viděl tlustou zanedbanou ženu, která se celé dny jen litovala.

„Kéž shoříš v pekle, Gabrieli Hulte! Spolu se svým otcem.“

Slova zašeptala a zmizela stejně rychle, jako přišla. Gabriel a Laine zůstali sami. Byl v šoku, jako by vedle něho vybuchl granát. Těžce se usadil na desku stolu a němě pohlédl na svou ženu. Vyměnili si pohled plný porozumění. Oba dobře věděli, co to může znamenat.

Martin se horlivě ujal přiděleného úkolu zjistit něco víc o Tanje Schmidtové. Liese jim na požádání přinesla všechny její věci a Martin pečlivě probíral obsah ruksaku. Vespod ležel pas. Vypadal nově a nebylo v něm mnoho razítek. Vlastně jen z hranic mezi Německem a Švédskem. Buďto nikdy mimo Německo necestovala, nebo měla z nějakého důvodu nový pas. Pasová fotografie byla velice ostrá, dívka vypadala moc pěkně, i když snad trochu všedně. Hnědooká, s hnědými vlasy pod ramena. Sto šedesát pět centimetrů vysoká, normálně stavěná. Jinak obsah batohu neodhalil nic pozoruhodného. Prádlo, několik oškubaných brožovaných knížek, toaletní potřeby a trocha sladkostí. Nic osobního, což vlastně bylo trochu podivné. Nebere si snad člověk s sebou na cestu třeba fotografii rodiny nebo přítele, nebo nějaký adresář? Ale u jejího těla přece ležela kabela. Liese potvrdila, že Tanja měla červenou tašku. Asi nosila osobní drobnosti právě v ní. Nic však nenašli. Byla snad oloupená? Nebo si vrah vzal její osobní věci jako suvenýr? V televizi jednou viděl pořad o sériových vrazích, kteří si brali kusy oblečení na památku. Byl to jejich rituál.

Martin se snažil uklidnit. Přece zatím nic nedokazovalo, že jde o sériového vraha. Nesmí se chytit falešné stopy.

Začal si sepisovat body, podle nichž bude pokračovat. Zaprvé musí kontaktovat německou policii, a to právě chtěl udělat, když ho vyrušil telefon od Torda Pedersena. Potom si musí znovu pohovořit s Liese a také požádá Göstu, aby s ním zajel do kempu a trochu se tam porozhlédli. Zjistit, jestli Tanja nemluvila s nějakým turistou. Možná by bylo lepší, kdyby o to Göstu požádal Patrik. Během vyšetřování práci rozděloval Patrik, ne on. A všechno se řeší o hodně jednodušeji, pokud se zachovává správný postup.

Znovu vyťukal číslo německé policie a tentokrát tam telefon zvedli. Bylo by přehnané tvrdit, že rozhovor probíhal dobře, ale byl si celkem dost jistý, že všechna důležitá fakta vykoktal správně. Slíbili, že zavolají, jakmile budou mít nějaké informace. Aspoň předpokládal, že něco takového ta osoba na druhém konci řekla. Pokud by měli mít s Němci těsnější kontakt, museli by pozvat tlumočníka. Když pomyslel na to, jak dlouho bude trvat, než získají potřebné údaje ze zahraničí, žhavě zatoužil, aby měli v práci stejně dobrý internet jako on doma. Poznamenal si, že se musí doma podívat do německého telefonního seznamu, jestli je tam Tanja uvedená. I když vzápětí si uvědomil, že Schmidtová je nejrozšířenější příjmení, a šance je tedy hodně malá.

V této chvíli nemohl dělat víc než čekat na telefon z Německa, a tak se rozhodl přejít k dalšímu bodu. Zavolal na mobil Liese, aby se ujistil, že je stále tady. Vlastně to nebyla její povinnost, přesto mu slíbila, že Přinejmenším dva dny nikam neodjede, aby měli čas s ní mluvit.

Její prázdninová cesta opravdu nedopadla dobře. Podle toho, co řekla Patrikovi, se obě dívky v krátké době hodně sblížily. Teď Liese sedí sama ve stanu v sälvickém kempu ve Fjällbace a její nově nalezená kamarádka je mrtvá. Není nakonec v nebezpečí i ona? Na něco takového dosud nepomyslel. Možná by o tom měl promluvit s Patrikem, jakmile se vrátí. Vrah mohl klidně sledovat obě dívky. Ale jakou by to v tom případě mělo souvislost s Monou a Siv? S Monou a patrně se Siv, hned se sám opravil. Člověk by nikdy neměl zaměňovat skoro jisté za jisté, to slyšeli v policejní škole mnohokrát a Martin se tím ve své práci snažil řídit.

Při bližším zamyšlení mu už nepřipadalo, že by Liese byla v nějakém nebezpečí. Znovu měli co dělat s pravděpodobností, a patrně se Liese do nezáviděníhodné situace dostala jen kvůli nešťastné volbě kamarádky na cestu.

Navzdory obavám, které ho před chvílí napadly, se rozhodl hned promluvit s Göstou. Prošel chodbou k jeho kanceláři.

„Gösto, můžu tě na chvíli vyrušit?“

Ten, pořád ještě oslněný svým činem, seděl u telefonu a provinile ho zavěsil, když Martin vešel.

„Ano?“

„Patrik nás požádal, abychom zajeli do kempu. Mám si ještě promluvit s kamarádkou oběti a ty by ses měl trochu porozhlédnout kolem.“

Gösta se trochu zamračil, ale nic nenamítal. Vzal si bundu a šel za Martinem k autu. Liják se změnil v drobný deštík a vzduch byl čistý a příjemný. Voda odplavila týdny vedra a prachu a všechno vypadalo čistější.

„Jen doufám, že zase brzy přestane pršet, to by pro golf nebylo dobré,“ brblal Gösta, když seděli v autě. Martina napadlo, že je asi jediný, kdo změnu letních veder neocenil.

„No, mně teď počasí připadá příjemné. To hrozné vedro by mě zabilo. A představ si, jak to muselo být obtížné pro Patrikovu manželku. Poslední měsíce těhotenství v tom horku jsou jistě hodně nepříjemné, i když je fakt, že to ze své zkušenosti neznám.“

Martin plácal, co mu slina na jazyk přinesla, protože věděl, že Gösta umí mluvit jen o golfu a on sám o něm nic nevěděl. Jeho znalosti končily tím, že míček je kulatý a golfové hráče bývá poznat podle klaunovských kostkovaných kalhot. Málem přeslechl Göstův tichý komentář.

„Kluk se narodil začátkem srpna, bylo také takové horko.“

„Ty máš syna? To jsem vůbec nevěděl.“

Martin lovil v paměti, co kdy zaslechl o Göstově rodině. Věděl, že jeho žena před několika lety zemřela, ale nevzpomínal si, že by kdy slyšel o nějakém dítěti. Překvapeně pohlédl k vedlejšímu sedadlu. Kolega k němu nevzhlédl, a místo toho se zahleděl na své ruce sevřené v klíně. Bezděčně otáčel snubním prstýnkem, který dosud nosil. Jako by Martinovu otázku neslyšel, nezvučně pokračoval: „Majbritt tehdy přibrala třicet kilo. Byla velká jako stodola. V horku se nemohla vůbec hýbat. Nakonec už jen seděla ve stínu a lapala po dechu. Nosil jsem jí vodu, konvici za konvicí, ale bylo to jako napojit velblouda, nikdy neměla dost.“

Pobaveně se zasmál, do sebe obráceným, láskyplným smíchem. Martin pochopil, že je teď daleko od něho ve vzpomínkách a ve skutečnosti už nemluví s ním. Gösta pokračoval: „Když se kluk narodil, byl perfektní. Baculatý a pěkný. Ale potom to šlo ráz na ráz.“ Otáčel prstýnkem stále rychleji. „Byl jsem u nich právě na návštěvě v porodnici, když najednou přestal dýchat. Nastal tam pěkný kolotoč. Všichni přibíhali ze všech stran a chlapečka nám odnesli. Potom jsme ho už nikdy neviděli, až když ležel v rakvičce. Měl moc hezký pohřeb. Pak jsme už další dítě nechtěli. Představ si, že by se to stalo znovu. To bychom neunesli. A tak jsme dál žili jen spolu, Majbritt a já.“

Gösta sebou škubl, jako by se probral z transu, a vyčítavě pohlédl na Martina, i když ten za jeho náhlou otevřenost nemohl.

„Už o tom nebudeme mluvit, je ti to jasné? A doufám, že o tom nikdo nebude žvanit u kafe. Od té doby už uteklo čtyřicet let a nemusí o tom nikdo vědět.“ Martin přikývl. Neodolal a poklepal Göstu po rameni. Ten se zamračil, ale Martin přesto mezi nimi pocítil slabé pouto místo dosavadního vzájemného opovržení. Gösta snad nepatřil mezi ty nejlepší policisty, ale to neznamenalo, že neměl spoustu zkušeností, a Martin by se od něho mohl mnohému naučit.

Oběma se ulehčilo, když dojeli do kempu. Ticho po projevené důvěrnosti oba tížilo a posledních pět minut už nevěděli, co říct.

Gösta se vydal na svou obchůzku s rukama v kapsách a podmračeným výrazem. Martin si zjistil, kde má stan Liese, a našel ho – sotva větší než kapesník. Byl vklíněn mezi dva veliké a ve srovnání s nimi vypadal ještě titěrnější. V tom napravo hrála nějaká rodina s dětmi hlučnou hru a z levého vyhlížel asi pětadvacetiletý muž a popíjel pivo. Všichni zvědavě hleděli na příchozího.

Zaklepat nešlo, takže na ni opatrně zavolal. Stáhla dolů zip a z otvoru vykoukla její plavá hlava.

O dvě hodiny později policisté odjížděli, aniž by cokoliv nového zjistili. Liese neměla co dodat k tomu, co už řekla na policii, a nikdo z dalších táborníků si nevšiml ničeho, co by se jakkoliv týkalo Tanji nebo jí.

Přesto Martinovi něco vrtalo hlavou. Měl pocit, že něco přehlédl, že si měl něčeho všimnout. Neklidně bubnoval prsty do volantu, ale žádná vzpomínka se mu nevynořila. Nakonec to vzdal. Jízdu zpět na stanici promlčeli.

Patrik doufal, že až bude starý, bude jako Albert Thernblad. Ne tak sám, ale stejně sympatický. Albert se po manželčině smrti nenechal zlomit jako tolik jiných starých mužů. Byl pečlivě oblečený, v košili, a dokonce měl na sobě i vestu, bílé vlasy i vousy měl hezky ostříhané a upravené. Navzdory potížím s chůzí se pohyboval důstojně, s pozvednutou hlavou, a to, co Patrik mohl zahlédnout v domě, bylo čisté a hezké. Imponující byl i způsob, jakým přijal zprávu o nalezení dceřina těla. Bylo zřejmé, že se se svým osudem vyrovnal a žil nejlíp, jak za daných okolností mohl.

Fotografie Mony, které mu pak ukázal, Patrika hluboce dojaly. Znovu si uvědomil, jak je snadné zaměnit oběti zločinu za pouhé číslo ve statistice nebo je zařadit pod nálepky „poškozená strana“ nebo „oběť“. Platilo to stejně, ať už byl někdo oloupen, nebo se stal, jako v tomto případě, obětí vraždy. Albert udělal správně, že ty fotky přinesl. Teď si uměl Monu představit jako kojence či kulaťoučké batole, školačku i studentku, a nakonec jako zdravou mladou ženu, těsně před zmizením.

Ale zbývalo ještě další děvče, o němž se toho potřeboval dozvědět víc. Navíc znal jejich městečko dostatečně na to, aby si uměl představit, jak už pověsti a dohady kolují všude kolem. Bylo třeba jim co nejdřív předejít a promluvit si se Sivinou matkou, i když identitu oběti dosud neměli potvrzenou. Pro jistotu si ověřil adresu, než se za ní vydal. Nebylo to úplně snadné, protože dívčina matka Gun se už nejmenovala Lantinová. Zřejmě se znovu provdala. Po hezké chvíli detektivní práce zjistil, že se jmenuje Struwerová a ve Fjällbace bydlí v prázdninové vilce v severní Přístavní ulici. Příjmení mu něco připomínalo, ale nemohl si vzpomenout.

Měl štěstí, našel místo k zaparkování nedaleko restaurace u pláže a posledních sto metrů došel pěšky. Doprava tu byla v létě vedená jednosměrně, ale i na tom krátkém kousku cesty potkal tři pitomce, kteří zjevně neuměli dopravní značky, a málem ho při míjení přitlačili na kamennou zeď. Dokonce zdejší terén očividně pokládali za tak obtížný, že jeli džípy. Jistě byli Stockholmané. Na okamžik měl chuť vytáhnout policejní odznak a poučit je, jak se chovat, ale pak si to rozmyslel. Kdyby měli ztrácet čas Poučováním letních hostů o tom, jak se chovat, nedostali by se k jiné práci.

Dům, který hledal, byl bílý s modrými rohy a ležel proti řadě tmavočervených dřevěných obchůdků, které byly pro Fjällbacku charakteristické. U chodníku stálo zlaté Volvo V70 a starší muž v dvouřadém saku z něho s funěním vytahoval spoustu cestovních tašek. Vedle něho gestikulovala malá, silně nalíčená žena. Oba byli velice opálení, a nebýt letos léto ve Švédsku tak slunečné, hádal by, že se právě vrátili odněkud z jihu. Letos ovšem zlatavý odstín mohli nabrat i doma.

Přistoupil k nim a odkašlal si, aby upoutal jejich pozornost. Oba se zastavili v pohybu a pohlédli na něho.

„Ano?“ Hlas Gun Struwerové byl trochu ječivý a Patrik si všiml ostrých tahů jejího obličeje.

„Jsem Patrik Hedström od policie. Mohu si s vámi promluvit?“

„No konečně!“ Zvedla ruce s rudě nalakovanými nehty a obrátila oči k nebi. „To trvalo! Já nevím, nač platíme daně. Celé léto upozorňujeme na to, že se tu nedovoleně parkuje na našem parkovišti, ale zatím jste neudělali vůbec nic. Konečně se tedy postaráte o nápravu? Zaplatili jsme za dům spoustu peněz a právo na parkování tu máme jen my, ale to je zřejmě příliš velký požadavek.“

Opřela si ruce v bok a oči zapíchla do Patrika. Za ní stál její manžel a vypadal, jako by se nejraději propadl do země. Zřejmě to zase za tak vážnou záležitost nepokládal.

„Nepřišel jsem kvůli vašemu parkovacímu místu. Musím se ale nejdřív zeptat: Jmenovala jste se Gun Lantinová a měla jste dceru Siv?“

Gun okamžitě zmlkla a dlaní si přikryla ústa. Odpověď byla jasná. Manžel se vzpamatoval dřív a pokynul Patrikovi ke vstupním dveřím do domu, do nichž předtím nosil zavazadla. Nebylo by moudré nechat zbývající věci na ulici, a tak se Patrik dvou z nich chopil a pomohl je Larsi Struwerovi zanést domů, zatímco Gun pospíchala před nimi.

Usadili se v obývacím pokoji, Gun a Lars vedle sebe na pohovce, Patrik dal přednost křeslu. Gun se pověsila na Larse a ten ji poklepával po paži, bylo to ale spíše jen mechanické uklidňování, něco, co podle jeho mínění situace vyžadovala.

„Co se děje? Našli jste ji? Je to už přece přes dvacet let, jak jste ji teď mohli najít?“ drmolila nervózně Gun.

„Především musím zdůraznit, že to zatím nevíme úplně jistě, ale je dost pravděpodobné, že jde o ni.“

Gun se chytila za krk a pro jednou vypadala neschopná slova.

Patrik opakoval: „Čekáme ještě na definitivní identifikaci soudním lékařem, ale patrně jde skutečně o Siv.“

„Ale jak, kde…?“

Zajíkla se stejně jako před chvílí Monin otec.

„V Králově strži byla objevena zavražděná mladá žena. Při této příležitosti se současně našly pozůstatky Mony Thernbladové a pravděpodobně i Siv.“

Vysvětlil jim stejně jako předtím Moninu otci, že skelety tam byly přemístěny odjinud a policie dělá všechno pro to, aby objevila vraha všech tří dívek.

Gun se vrhla manželovi do náruče, ale Patrik si povšiml, že oči má suché. Měl dojem, že projev jejího žalu je spíš hraný navenek, ale byl to skutečně jen pocit.

Po chvilce si Gun z kabelky vytáhla zrcátko a zkontrolovala mejkap. Potom se Patrika zeptala: „Co bude teď? Vydáte nám pozůstatky mé ubohé Siv?“ Aniž počkala na odpověď, obrátila se k Larsovi. „Musíme tu malou chudinku slušně pohřbít. Mohli bychom uspořádat malé smuteční pohoštění ve velkém sále hotelu. Možná pořádnou večeři o třech chodech. Myslíš, že bychom mohli pozvat…“ Jmenovala známou politickou osobnost, která, jak Patrik věděl, vlastní dům ve stejné ulici.

Gun dál plánovala: „Potkala jsem se začátkem léta s jeho manželkou a ta mi řekla, že se musíme někdy setkat. Jistě by naše pozvání ocenili.“

Do hlasu se jí vetřel nadšený tón a mezi obočím jejího manžela se prohloubila nesouhlasná vráska. Najednou si Patrik vzpomněl, odkud jeho jméno zná. Lars Struwer před lety nastartoval největší švédský obchodní řetězec, ale teď už je – pokud si Patrik správně vzpomínal – řadu let v důchodu a řetězec vlastní nějaký zahraniční podnikatel. Není se tedy co divit, že si tu mohli dovolit vlastnit letní vilu. Muž měl jistě mnohamilionový majetek. Gun si hodně pomohla – v sedmdesátých letech bydlela se svou dcerou a vnučkou v maličkém domku.

„Miláčku, teď se těmito praktickými záležitostmi nebudeme zabývat, to necháme na později. Nejdřív se musíme vyrovnat s novou skutečností.“

Vyčítavě na Gun pohlédl a ta si rychle připomněla svou roli truchlící matky.

Patrik se rozhlédl po pokoji a navzdory smutnému úkolu se málem rozesmál. Byla to parodie na vkus letních obyvatel, jemuž se Erika často posmívala. Námořnicky modrý pokoj byl zařízen jako kajuta na lodi, s obrázky moře na zdech. Stojan na svíčku měl podobu malého majáku, záclony vzor s ulitami a staré kormidlo sloužilo jako stolek vedle gauče. Byl to zřetelný příklad toho, že velké peníze nemusejí nutně znamenat i dobrý vkus.

„Byl bych rád, kdybyste mi mohla o Siv říct něco bližšího. Jdu právě od Alberta Thernblada, Monina otce, a ten mi ukázal i dceřiny fotky. Mohl bych vidět nějaké snímky vaší dcery?“

Na rozdíl od Alberta, který se rozzářil, když mohl mluvit o své milované dceři, se Gun zavrtěla na křesle, jako by ji ta představa hodně obtěžovala.

„Ech, nevím, k čemu by to bylo dobré. Všichni se na ni tehdy moc vyptávali, když zmizela, a určitě byste to našel ve vašich starých záznamech…“

„To ano, ale já jsem měl na mysli něco osobnějšího. Jaká byla, co se jí líbilo a co měla ráda, co si přála dělat a tak podobně.“

„Přála dělat…, no, moc by toho asi nedělala. Zbouchnul ji tenkrát ten Němec, to měla sedmnáct, a tak jsem dohlédla, aby studiem neztrácela čas. Už to stejně k ničemu nebylo, protože jsem se rozhodně sama o její dítě starat nechtěla.“

Mluvila hodně pohrdavě, a když Patrik zahlédl, jak se Lars na svou ženu podíval, pochopil, jak málo iluzí mu už o ní asi zůstalo. V jeho obličeji byly vidět únava i rezignace a zklamání. Bylo zřejmé, že v tomto stadiu manželství už Gun nemaskovala svou pravou povahu. Možná že z Larsovy strany tehdy šlo skutečně o lásku, ale vsadil by se, že pro ni byly důležité především miliony na jeho kontě.

„A co je vlastně s její dcerou?“ Patrik se naklonil dopředu a napjatě čekal na odpověď.

Gun znovu začala ronit krokodýlí slzy. „Když se Siv ztratila, tak jsem se o ni nemohla sama starat. Samozřejmě že bych si to přála, ale v té době jsem to měla ekonomicky dost napjaté a prostě to nešlo. Tak jsem udělala to nejlepší, co jsem mohla – poslala jsem holku za jejím otcem do Německa. No jo, nebyl moc nadšený, že zčistajasna dostal dítě na krk, ale nic nemohl dělat, byl to přece její otec. Měla jsem na to papíry.“

„Takže dívka teď žije v Německu?“ Patrikovi něco blesklo hlavou. Co když…? Ne, to určitě není možné.

„Ne, zemřela.“

Nápad tedy zmizel tak rychle, jak se vylíhl. „Zemřela?“

„Ano. Šlo o nějakou dopravní nehodu, když jí bylo pět let. Ani mi nezavolal, jen mi pak napsal, že je Malin mrtvá. Nepozval mě vůbec na pohřeb, umíte si to představit?“

Hlas se jí zachvěl nechutí.

„Ani mi neodpověděl na dopis, který jsem mu poslala, když ještě holka žila. Nemyslíte si, že mě měl správně tehdy finančně podporovat? Přece jsem byla babička jeho dcery. To já jsem se postarala, aby jeho dítě mělo v prvních dvou letech života jídlo a oblečení. Měla jsem za to od něho dostat kompenzaci.“

Gun se teď opravdu rozlítila nad domnělou křivdou, a trochu se uklidnila, teprve když jí Lars položil ruku na rameno a jemně, i když rozhodně, ji přiměl, aby se trochu vzpamatovala.

Patrik raději vůbec neodpověděl. Věděl, že to, co by řekl, by Gun Struwerová těžko ocenila. Proč by jí proboha měl otec dítěte posílat peníze? Copak neviděla, jak je to nesmyslné? Zřejmě opravdu ne, protože jí na tvářích naskočily rudé skvrny vzteku, i když už vnučka byla tak dávno mrtvá.

Naposled se pokusil o Siv zjistit něco osobnějšího. „Nemáte nějaké Siviny fotky?“

„Ech…, já jsem moc fotek neměla, ale nějakou bych možná někde našla.“

Vyšla z pokoje a nechala tam Patrika spolu s Larsem. Chvíli seděli mlčky, až se Lars ozval, ale tak tiše, aby ho neslyšela.

„Manželka není tak necitelná, jak to vypadá. Má mnoho skvělých stránek.“

To sotva, pomyslel si Patrik. Larsova slova pokládal za chabý pokus pošetilce o obhajobu. Zjevně se snažil ospravedlnit svou volbu manželky. Byl nejspíš o nějakých dvacet let starší než Gun a celkem se dalo předpokládat, že si ji za manželku zvolil s ohledem na jiné přednosti, než byl právě její rozum nebo duše. Patrik si však musel přiznat, že jeho zaměstnání značně v člověku podporuje cynizmus. Třeba se ti dva opravdu milovali, kdo ví.

Gun se vrátila, ovšem ne s tlustým albem fotografií, které vytvořil Albert Thernblad, ale s jedinou malou černobílou fotkou Siv, držící v náručí novorozenou dceru. Na rozdíl od Moniných fotek v jejím výrazu nebyla ani špetka radosti.

„No, musíme se tu teď trochu zabydlet. Právě jsme přijeli z Provence, kde žije Larsova dcera.“ Z tónu, jakým vyslovila slovo „dcera“ bylo jasné, že mezi ní a nevlastní dcerou nevládne mnoho něžných citů. Pochopil, že jeho další přítomnost je na obtíž, a zvedl se.

„Díky za půjčení fotky, v pořádku vám ji vrátím.“

Gun odmítavě mávla rukou. Pak si znovu vzpomněla, jakou roli právě hraje, a stáhla obličej do bolestné grimasy.

„Oznamte mi, jakmile se něco dozvíte, buďte tak hodný. Chci svou drahou dcerušku konečně pořádně pohřbít.“

„Přijedu za vámi, jakmile budu vědět víc.“

Mluvil zbytečně úsečně, ale celé představení ho plnilo velkou nechutí.

Když vyšel ven, otevřelo se nad ním nebe. Zůstal stát na místě a nechal ze sebe smývat ulepený pocit z právě ukončené návštěvy. Teď se potřeboval vrátit domů, obejmout Eriku a cítit život pulzující v jejím nitru. Připomenout si, že celý svět není tak ošklivé a zlé místo, jak mu někdy připadá. Tak to prostě nemůže být.

Léto 1979

Jako by už uplynula řada měsíců. Současně věděla, že tak dlouho to být nemůže. Přesto jí každá hodina v temnu připadala dlouhá jako celý život.

Měla příliš mnoho času na přemýšlení. Na to, aby cítila bolest v každičkém nervu. Aby mohla myslet na to, co ztratila, nebo co ještě teprve ztratí.

Věděla, že se už odsud nedostane, bolesti neunikne. Přesto nikdy ničí ruce nebyly něžnější než jeho. Žádné dlaně se jí doposud nedotýkaly s takovou láskou – a ona po jeho doteku hladověla. Ne po tom ohavném a bolestném, ale něžném, který pak vždycky následoval. Teď věděla, že kdyby takovou něhu poznala dřív, bylo by všechno jiné. Doteky jeho rukou byly čisté a nevinné a dokázal zasáhnout až tvrdé jádro v jejím nitru, což se dosud nikomu nepovedlo.

V temnotě se stával celým jejím světem. Nepadla žádná slova, ale představovala si, jak jeho hlas zní. Otcovsky, teple. Teprve když přišel nával bolesti, nenáviděla ho. V té chvíli by ho byla schopná zavraždit. Kdyby ovšem mohla.

Robert ho našel venku v kůlně. Znali se dokonale a dobře věděl, kde Johana hledat, pokud mu něco leželo v hlavě. Když viděl, že není v domě, šel rovnou tam a našel ho, jak sedí na podlaze se zvednutými koleny a pažemi si pevně svírá nohy.

Byli tak různí, že Robert vůbec nechápal, jak mohou být bratři. Sám byl hrdý na to, že nikdy nevěnoval ani minutu svého života přemítání nebo úvahám o nějakých důsledcích. Napřed jednal, a potom to jednoduše nějak dopadlo. Musí se žít a pak se uvidí, bylo jeho motto. Neexistoval sebemenší důvod přemýšlet o něčem, co sám nemohl ovlivnit. Život tak jako tak uplyne, s tím člověk nic nenadělá.

Johan naproti tomu byl příliš hlubokomyslný a zádumčivý. Občas Robert pocítil nepatrný osten výčitky, že mladšího bratra vleče ve svých stopách. Ale na druhou stranu to pro něho asi je nejlepší. Všechno jiné by ho jistě jen zklamalo. Byli syny Johannese Hulta a nad touto větví rodiny spočívalo prokletí. Neměli šanci uspět s čímkoliv, oč by usilovali, tak proč se vůbec snažit?

Nepřiznal by to ani na mučení, ale miloval svého bratra víc než cokoliv na celém světě a píchlo ho u srdce, když viděl Johana sedět v tmavé kůlně. Byl očividně myšlenkami hodně daleko a vznášel se nad ním smutek, jaký u něho Robert občas vídal. Věděl, že Johanovy smysly zaplavil mrak melancholie, který ho přiměl jít na toto temné a nevlídné místo. Po celé léto si toho u něho nevšiml, ale teď to cítil úplně fyzicky, jakmile překročil přes práh.

„Johane?“

Nedostal odpověď. Robert tiše postoupil dál a sedl si na bobek vedle něho. Ruku mu položil na rameno.

„Johane, zase o něčem hloubáš?“

Mladší bratr přikývl. Když se otočil, Robert překvapeně viděl, že obličej má oteklý pláčem. Takového ho ještě nezažil. Zneklidněl.

„Co je, Johane? Stalo se něco?“

„Otec.“

Zbytek věty se rozplynul v křečovitém pláči a Robert zpozorněl, aby slyšel, co říká. „Co je s otcem, Johane?“

Johan se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a pak ze sebe vysoukal: „Všichni teď pochopí, že otec byl nevinný, když tenkrát ta děvčata zmizela. Chápeš to? Lidi budou vědět, že to nebyl on.“

„O čem to blábolíš?“ Zatřásl s ním, ale cítil, jak mu srdce poskočilo.

„Matka byla ve městě a slyšela, že se našlo zavražděné děvče. Spolu s ní objevili i ty dvě, co tenkrát zmizely. Chápeš to? Jedna byla zavražděná teď, takže to otec udělat nemohl.“

Johan se rozesmál s náznakem hysterie. Od té doby, co Robert svého otce našel ve stodole oběšeného, snil o tom, že něco takového uslyší, ale teď se neodvažoval věřit svému sluchu.

„Neděláš si ze mě blázny? Protože v tom případě si mě nepřej!“

Sevřel pěsti, ale Johan se dál hystericky smál a současně plakal, tekly mu slzy jako hrachy a Robert pochopil, že to jsou slzy radosti. Johan se obrátil a sevřel ho tak pevně, až málem nemohl dýchat, a když Robertovi došlo, že bratr mluví pravdu, objetí mu stejně silně oplatil.

Konečně bude jejich otec ospravedlněn. Oni i matka budou moct opět kráčet se vztyčenou hlavou a lidé už si za jejich zády nebudou šeptat ani si na ně diskrétně ukazovat prstem. Ať se teď stydí, zatracené klepny. Čtyřiadvacet let o jejich rodině všichni lhali! „Kde je matka?“

Robert se vymanil z bratrova objetí a tázavě na Johana pohlédl. Ten znovu začal vzlykat a v dalším záchvatu pláče řekl něco nezřetelného.

„Cože? Přestaň a mluv pořádně. Kde je matka?“

„U strýce Gabriela.“

Robert se zamračil. „Zatraceně, co u toho blbce dělá?“

„Asi mu šla říct pravdu. Ještě jsem ji neviděl tak rozčilenou, jako když se vrátila domů a pověděla mi, co slyšela. Chtěla jít za ním a vytmavit mu to. Měl jsi ji vidět. Byla rozcuchaná a tak vzteklá, až se jí málem kouřilo z uší.“

Robert se při té představě musel zahihňat. Matka byla ušlápnutá a ubručená, co ji znal, pouhý stín dřívější ženy, takže si ji jen dost těžko dokázal představit jako běsnící fúrii.

„Moc rád bych viděl, jak se Gabriel tvářil, když k němu vletěla. A představ si tetu Laine.“

Johan přesně imitoval její úzkostnou tvář a strnulý postoj s rukama sevřenýma před tělem. Napodobil i její naříkavý hlas: „Ale Solveig! Drahá Solveig, přece nemůžeš používat taková slova.“

Bratři se v záchvatu smíchu svíjeli po zemi.

„Poslyš, ty jsi někdy na otce myslel?“ Johanova otázka je znovu přiměla zvážnět a Robert se na chvíli odmlčel.

„To víš, že ano. 1 když jsem si sotva vybavoval něco jinýho, než jak ten den vypadal. Buď rád, žes ho neviděl. A co ty, ty jsi na něho myslel?“

„Jo. Dost často. I když jsem měl spíš pocit, že vidím nějakej film, však víš, jak to myslím. Vzpomínám si na to, jak býval veselý, jak uměl žertovat a tancovat a zvedal mě nahoru. Ale je to už úplně neskutečný.“

„Rozumím ti.“

Leželi na zemi vedle sebe a hleděli nahoru, zatímco déšť bubnoval do střechy.

Johan se tiše zeptal: „Myslíš si, že nás měl rád?“ Robert odpověděl stejně tiše. „Určitě ano, hodně.“

Zaslechla, že Patrik na venkovním schodišti roztřásá deštník, a obtížně se zvedla z křesla, aby ho mohla u dveří přivítat.

„Ahoj.“ Zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Klid a pořádek tu opravdu nečekal.

Vlastně by se na něho měla trochu mračit, protože se jí za celý den neozval, ale byla příliš ráda, že ho vidí. Věděla také, že po celou dobu byl v dosahu mobilu a nepochybovala o tom, že si na ni tisíckrát za den vzpomněl. V jejich vztahu vládla jistota a to bylo nesmírně příjemné.

„Kde máš Connyho a další bandity?“ zašeptal, protože si stále nebyl jistý, jestli tu jsou, nebo ne.

„Britta dostala po hlavě talířem makarónů s omáčkou a přestalo se jí tu líbit. Jsou to hrozní nevděčníci.“

Erika se bavila jeho zmateným pohledem.

„Už jsem to prostě nesnesla. Co je moc, to je příliš. Zřejmě nás tahle větev příbuzných aspoň sto let nepozve, ale to není nic, čeho bych litovala. Ty snad ano?“

„Ne, chraň pánbůh.“ Obrátil oči v sloup. „Tys to opravdu udělala? Vyklopila na ni plný talíř?“

„Čestné slovo. Zapomněla jsem na všechno dobré vychování. Už asi nepřijdu do nebe.“

„Hm…, ty sama jsi pořádný kus nebe, takže nepotřebuješ…“

Žertem ji kousal do krku přesně tam, kde, jak věděl, je lechtivá. Se smíchem ho odháněla.

„Udělám nám horkou čokoládu a budeš mi vypravovat všechno o té velké události.“ Patrik ji vzal za ruku, šel s ní do kuchyně a tam ji usadil na židli.

„Vypadáš unaveně,“ ozvala se.

„Jak ti to jde?“

Šlehal mléko s kakaem a povzdechl si.

„Snad docela dobře, ale nic víc. Představ si, jaké jsme měli štěstí, že technici stačili pročesat místo, kde byly nalezeny oběti, ještě před změnou počasí. Kdybychom dívky objevili dnes místo předevčírem, nezůstalo by tam vůbec nic. Díky za materiál, který jsi mi vyhledala. Opravdu byl moc užitečný.“

Posadil se proti ní a hlídal, kdy se ohřeje mléko.

„A co ty? Jak ti je? Děťátko je v pořádku?“

„Máme se dobře. Náš malý budoucí fotbalista byl dnes trochu živější než obvykle, ale po odjezdu Connyho a Britty jsem měla moc krásný den. Takový zážitek s bláznivými příbuznými jsem asi potřebovala, abych si dokázala pořádně vychutnat odpočinek a knížku.“

„Takže si o tebe nemusím dělat starost?“

„Ne, ani trochu.“

„Chtěla bys, abych se pokusil být zítra doma? Třeba bych mohl trochu pracovat z domova.“

„Ne, jsi strašně milý, ale jsem opravdu v pohodě. Jsem si jistá, že bys měl vraha naplno hledat teď, dokud ještě stopy nevychladly. Možná že časem budu opravdu potřebovat, abys byl na metr ode mě.“ Usmála se a pohladila ho po ruce. Potom pokračovala: „Kromě toho ve městě vládne hotová hysterie. Volalo mi několik lidí a snažili se ze mě dostat, co už víte. Pochopitelně že nic neřeknu, i kdybych něco věděla, což opravdu nevím.“ Na tomto místě se musela pořádně nadechnout. „Zdá se, že se v turistické kanceláři odhlásila spousta lidí, kteří tu měli zamluvený pobyt, ale teď se sem neodváží. Dokonce i nějaké plachetnice odpluly do jiných přístavů. Takže pokud na vás ještě netlačila cestovka, připravte se na to, že určitě bude.“

Patrik přikývl. Právě toho se dost bál. Hysterie se bude šířit, dokud nepadne obvinění. Pro obec, jako je Fjällbacka, žijící z cestovního ruchu, to je hotová katastrofa. Připomněl si jedno léto před několika lety, kdy během července došlo ke čtyřem znásilněním. Nakonec pachatele dostali. Podnikání v obci tenkrát dostalo pořádně Zabrat, protože turisté raději jeli do jiných blízkých městeček, jako jsou Grebbestad nebo Strömstad. Vražda může přivodit ještě větší katastrofu. Naštěstí to je věc šéfa jejich oddělení, aby se s takovou situací vypořádal, a moc rád mu to přenechal.

Třel si hřbet nosu. Cítil, že ho začíná pořádně bolet hlava. Byl na cestě pro tablety proti bolesti, když si uvědomil, že za celý den vůbec nejedl. Jídlo normálně nevynechával, o čemž svědčil rostoucí objem jeho pasu, a vůbec si nevzpomínal, kdy naposled zapomněl na oběd, či snad dokonce i na večeři. Byl už příliš unavený na to, aby teď něco vařil, ale připravil si aspoň několik chlebíčků obložených sýrem a kaviárem a máčel si je do horké čokolády. Erika na něho jako obyčejně hleděla s mírným znechucením, protože podle ní to byla nemožná kombinace, ale Patrik to miloval. O tři krajíčky později se bolest hlavy zmírnila a ucítil novou sílu.

„Poslyš, neměli bychom o víkendu pozvat Dana s jeho dívkou? Mohli bychom třeba grilovat.“

Erika svraštila nos a nevypadala vůbec nadšeně.

„Ty jsi Marii nedala žádnou šanci. Kolikrát ses s ní viděla? Dvakrát?“

„Ano, já vím, ale ona je tak…,“ hledala správné slovo. „Je jí přece teprve jednadvacet.“

„Za to ona vůbec nemůže. Je prostě mladá. Souhlasím s tebou, že se občas může zdát trochu natvrdlá, ale třeba je jen nesmělá? A kvůli Danovi se jistě bude snažit. Chci říct, když už si vybral právě ji. Po rozvodu s Pernillou nemůže být nic divného na tom, že si hledal novou partnerku.“

„To je hrozné, jak jsi najednou tolerantní,“ brblala zamračeně Erika, ale musela uznat, že Patrik zabodoval. „Jak to, že jsi tak velkorysý?“

„Já jsem vždycky velkorysý, když jde o jednadvacítky. Mají své kvality.“

„Ale nepovídej,“ ozvala se kysele Erika, než pochopila, že ji Patrik zlobí.

„Ech, nechme toho. Jasně, máš pravdu. Pozveme Dana i s jeho kočičkou.“

„Styď se!“

„Dobře, dobře, Dana a Marii. Jistě to bude veselé. Najdu na půdě Emmin domeček pro panenky, aby se mohla zabavit, zatímco my dospělí si budeme povídat.“

„No tak, Eriko!“

„Už mlčím. Prostě se mi to pořád vnucuje. Je to něco jako tik.“

„Ošklivko! Pojď sem, ať tě mohu obejmout a vyhnat ti z hlavy ty nepěkné myšlenky.“

Vzala ho za slovo a sedli si na gauči těsně vedle sebe. Patrikovi tyto chvíle umožňovaly, aby se dokázal lépe vypořádat s pochmurnými stránkami své práce. Erika a pomyšlení na to, že snad i on trochu přispívá k lepšímu světu pro děťátko, které teď tisklo nožičky do jeho dlaně pod napjatou kůží na Eričině břichu, mu dodávaly sílu.

Za jejich oknem se stmívalo, vítr zeslábl a barva oblohy přecházela od šedé k růžovým červánkům. Nejspíš bude zítra zase svítit slunce.

Patrikův předpoklad byl správný a nazítří to vypadalo, že vůbec nepršelo. V poledne sálalo z asfaltu vedro. Martin se potil, přestože na sobě měl jen rozhalenku a krátké kalhoty, ale na to si už vlastně zvykli. Včerejší chladno se stávalo jen příjemným snem.

Byl trochu bezradný, jak má dál pokračovat. S Patrikem se teď poradit nemohl, protože ten seděl u Mellberga. Čekal dnes, že zavolají z Německa, a bál se, že všemu neporozumí, protože tak dobře německy neuměl. Nejlepší by bylo rovnou najít někoho, kdo by mu rozhovor překládal. Ale koho poprosit o pomoc? Tlumočníci, se kterými už dříve jednal, většinou překládali z pobaltských jazyků nebo ruštiny a polštiny, protože občas vyšetřovali krádeže aut, odvážených právě do těchto zemí. S němčinou však zatím nikdy pomoc nepotřeboval. Vytáhl si telefonní seznam a namátkou v něm začal listovat, aniž mu bylo jasné, co vlastně hledá. Jedna z rubrik ho přivedla na nápad. S pomyšlením na spoustu německých turistů, jimiž se to ve Fjällbace každý rok jen hemžilo, ho napadlo, že někdo z turistické kanceláře jistě jazyk ovládá. Horečně vyťukal číslo a ve sluchátku se ozval jasný a veselý ženský hlas.

„Cestovní kancelář ve Fjällbace, dobrý den, u telefonu Pia.“

„Dobrý den, tady je Martin Molin z policie v Tanumshede. Napadlo mě, jestli u vás nepracuje někdo, kdo ovládá němčinu.“

„Ano, to bych nejspíš byla já. O co jde?“

Hlas byl každou vteřinou přitažlivější a Martin kul železo, dokud bylo žhavé.

„Nemohl bych za vámi přijít a vysvětlit vám to? Měla byste chvíli času?“

„Ale jistě. Za půl hodiny budu mít přestávku na oběd. Kdybyste tu tou dobou byl, mohli bychom se zajít najíst společně.“

„To je skvělý nápad. Za půl hodiny jsem u vás.“

Martin radostně položil sluchátko. Sám nechápal, co ho to vlastně popadlo, ale ta dívka měla hrozně příjemný hlas…

Když za půl hodiny zaparkoval u železářství a klestil si cestu mezi turisty přes náměstí Ingrid Bergmanové, trochu ze svého nadšení vystřízlivěl. Přece nešlo o žádné rande, nýbrž o vážnou policejní práci, ale musel si přiznat, že bude hodně zklamaný, jestli bude Pia vážit dva metráky a budou jí vyčnívat zuby.

Začal se prodírat mezi stolky kavárny a pátravě se rozhlížel kolem sebe. Od stolku vzadu na něho mávala dívka v modré košili a s barevným šálem s logem cestovní kanceláře. Vydechl úlevou a naplnil ho triumfální pocit, že hádal správně. Pia byla sladká jako čokoládová pralinka. Velké hnědé oči a tmavé zvlněné vlasy, veselý úsměv, bílé zuby a dolíčky ve tvářích. To bude rozhodně příjemnější oběd než do sebe cpát studený nákyp v jejich kuchyňce na stanici spolu s Hedströmem. Ne snad, že by proti němu něco měl, ale jako poupátko rozhodně nevypadal.

„Martin Molin.“

„Pia Lofstedtová.“

Po krátkém seznámení si u vysoké plavovlasé servírky objednali rybí polévku.

„Máme štěstí. Dnes vaří ‚Sleď‘.“

Viděla, že Martin nechápe, o čem mluví.

„Christian Hellberg, který získal cenu jako ‚Kuchař roku 2001‘. Pochází z Fjällbacky Uvidíte sám, až ochutnáte jeho polévku. Je božská.“

Živě gestikulovala a Martin na ni fascinovaně hleděl. Pia byla úplně jiná než všechna ostatní děvčata, která kdy poznal. Možná proto bylo tak příjemné s ní sedět. Musel si připomínat, že nejde o společenský, nýbrž pracovní oběd a že s ní má co projednat.

„Musím se přiznat, že nám policie každý den nevolá. Má to něco společného s vraždou v Králově strži?“

Otázka byla spíš konstatování než touha po senzaci a Martin souhlasně přikývl.

„Ano, je to tak. Zavražděná dívka byla německá turistka, jak jste už jistě slyšela, a potřebovali bychom malou pomoc s tlumočením. Souhlasila byste?“

„Studovala jsem dva roky v Německu, tak by to snad neměl být problém.“

Dostali polévku a po první lžíci musel Martin přiznat, že je skutečně „božská“. Napomenul se, aby nesrkal, ale nakonec to vzdal. Doufal, že si jeho společnice z dětství pamatuje na Emila z Lönnebergy: „Člověk musí srkat, jinak by ani nevěděl, že jí…“.

„To je zvláštní…,“ ozvala se Pia a hned se odmlčela. Mezi stolky zavál svěží větřík a na několik vteřin ochladil vzduch. Oba pohledem sledovali starodávný jednostěžník, který se s vlajícími plachtami prodíral kupředu. Na pořádné plachtění dnes nefoukalo, takže ostatní lodě byly motorové.

Pia pokračovala: „Ta dívka – jmenovala se Tanja, že? – přišla k nám do kanceláře, je to něco přes týden, a chtěla, abychom jí pomohli přeložit několik článků.“

Martina to pořádně vzrušilo. „Jaké články?“

„O těch děvčatech, co se potom našla společně s ní. Měla fotokopie novinových článků o jejich zmizení. Nejspíš si je zkopírovala v knihovně.“

Rozčilením mu vypadla lžíce a cinkla o talíř. „Řekla, proč ji zajímají?“

„Ne. A já jsem se jí na to neptala. Vlastně bychom nic takového v pracovní době neměli dělat, ale bylo to uprostřed dne a turisti byli u moře, takže v kanceláři panoval klid. A ona tak naléhala… bylo mi jí líto.“ Zarazila se. „Má to snad něco společného s tou vraždou? Možná jsem o tom měla policii říct dřív…“

V hlase jí zazněla starost a Martin si pospíšil, aby ji uklidnil. Z nějakého podivného důvodu mu hrozně záleželo na tom, aby ve spojitosti s ním necítila nic nepříjemného.

„Ne, to jste nemohla vědět. Ale jsem rád, že jste se o tom zmínila.“

Polední přestávka pak plynula v příjemnějším hovoru a volná hodina na oběd utekla jako nic. Pia se musela rychle vrátit do kanceláře, aby se na ni nezlobil kolega, s nímž se v poledne střídala. Než se Martin vzmohl na slovo, byla pryč. Na jazyku měl otázku, kdy se znovu setkají, ale nestačil to. S tichým proklínáním se vydal zpět k autu, ale když jel do práce, myšlenky se mu stáčely k tomu, co Pia vypravovala: Že Tanja prosila o pomoc s překladem článků o zmizelých dívkách. Proč ji zajímalo právě tohle? Co? Jaký vztah existoval mezi těmi třemi děvčaty, který zatím neobjevili?

Život byl krásný. Dokonce velice krásný. Už si ani nepamatoval, kdy naposled mu vzduch připadal tak čistý, vůně intenzivní a barvy jasné. V podstatě byl život dobrý.

Mellberg pozoroval Hedströma, který seděl proti němu. Hezký chlapec a dobrý policista. No, možná že právě tak to zatím nikdy neřekl, ale spolupracovníci by měli cítit, že jsou oceňováni. Dobrý šéf udílí kritiku a ocenění stejně pevnou rukou, to někde četl. Kritikou on zatím opravdu nešetřil, to si teď ve své jasnozřivé chvíli musel přiznat, ale to nebylo nic, co by nešlo napravit.

„Tak jak pokračuje vyšetřování?“

Hedström mu načrtl hlavní směr dosavadní práce.

„Skvělé, skvělé,“ Mellberg žoviálně přikyvoval. „No, měl jsem dnes hodně nepříjemný hovor. Je tu velký tlak na to, abychom vraždy brzy uspokojivě vyřešili, mohly by mít nepříjemný dopad na turistický ruch. Ale o to se ty starat nemusíš. Já jsem je osobně ujistil, že nejlepší síly našeho sboru pracují ve dne v noci, aby pachatele dostihly a zadržely. Takže jen pokračuj ve svém vysokém tempu, já se o obecní papaláše postarám sám.“

Hedström na něho zamyšleně pohlédl. Mellberg mu pohled vrátil a doplnil širokým úsměvem. Kdyby tak věděl…

Referování u Mellberga o dosavadním vyšetřování zabralo přes hodinu, a když se Patrik vracel k sobě, rozhlížel se po Martinovi. Po něm však nebylo ani vidu. Patrik toho tedy využil a šel si koupit obložený sendvič, který pak do sebe hodil spolu s kávou v jejich kuchyňce pro personál. Právě když dojídal, zaslechl Martinovy kroky na chodbě a mával na něho, aby se stavil.

„Nevšiml sis u Mellberga v poslední době něčeho divného?“

„Kromě toho, že si pořád na něco nestěžuje, nekritizuje, usmívá se, shodil pár kilo a obléká se tak, jako by žil ve dvacátém století – ne.“ Martin se usmál, aby zdůraznil svou ironii.

„Je v tom něco divného. Ne že bych si stěžoval. Neplete se do vyšetřování, a dnes mě dokonce tak pochválil, až jsem zčervenal. Ale je v tom něco…“

Patrik potřásl hlavou, ale přestal o novém Bertilu Mellbergovi uvažovat. Měli na starost o hodně důležitější věci. Některé věci si člověk prostě musí jen užívat a nepátrat po jejich důvodu.

Martin popsal svou bezvýslednou návštěvu v kempu i rozhovor s Liese, který také nic nepřinesl. Když ale začal o tom, že Tanja byla v cestovní kanceláři a prosila Piu, aby jí přeložila novinové články o Moně a Siv, vzbudil Patrikovu pozornost.

„Pořád si myslím, že je mezi nimi nějaká souvislost. AI zatraceně – o co může jít?“

Poškrábal se na hlavě.

„Co ses včera dozvěděl od rodičů?“

Patrik Martinovi přisunul fotografie obou děvčat, které měl na stole, a vyprávěl mu o setkání s otcem jedné a matkou druhé dívky, přičemž nedokázal zakrýt svou nechuť z poslední návštěvy.

„Určitě cítili ulehčení, že dívky konečně našli. Musí to být příšerné, celé dlouhé roky nevědět, co se stalo. Nejistota je určitě to nejhorší ze všeho.“

„To ano. Ale teď nezbývá než doufat, že Pedersen skutečně potvrdí, že druhá kostra patří Siv. Jinak si uřízneme pěknou ostudu.“

„Máš pravdu, ale já jsem si jistý, že to tak bude. Analýzu zbytků země jsme ještě nedostali?“

„Bohužel ne. Otázkou ovšem je, kolik nám to může prozradit. Mohly být pohřbené úplně kdekoliv, a i když budeme vědět, o jaký typ zeminy jde, je to jako hledat jehlu v kupě sena.“

„Největší naději vkládám do DNA. Jestli najdeme podezřelou osobu, můžeme rovnou nechat provést srovnávací analýzu a budeme ho mít.“

„Zbývá maličkost – najít toho správného člověka.“

Na hodnou chvíli se odmlčeli, dokud se Martin nezvedl.

„Jdu se zahrabat do své kobky.“

Patrik zůstal sedět u stolu sám, pohroužený do hlubokých myšlenek.

Nálada u večeře byla stísněná. To samo o sobě nebylo nic neobvyklého od té doby, co se k nim přistěhovala Linda, ale dnes by se dal vzduch krájet nožem. Bratr se jen v krátkosti zmínil o tom, že Solveig navštívila jejich otce, ale neměl chuť o tom mluvit víc. Lindu ovšem nic nezbrzdilo.

„Takže to nebyl strejda Johannes, co zavraždil ty dívky. Otec se musí cítit dost hrozně, když udal vlastního bratra a teď se ukázalo, že byl nevinný.“

„Mlč a nežvaň o tom, o čem nic nevíš.“

Všichni u stolu sebou trhli. Nestávalo se často, pokud vůbec někdy, že by Jacob zvedl hlas. Dokonce i Linda se na okamžik trochu polekala, ale polkla a vytrvale pokračovala: „Proč si vlastně otec myslel, že to byl strejda? To mi nikdy nikdo nevysvětlil.“

Jacob na moment zaváhal, ale pak uvážil, že ona se svými otázkami nepřestane, a proto se rozhodl jí vyjít vstříc. Aspoň zčásti.

„Otec viděl jedno z těch děvčat v Johannesově autě tu noc, kdy zmizelo.“

„A proč byl venku otec a projížděl se uprostřed noci?“

„Byl za mnou v nemocnici a rozhodl se jet domů, místo aby tam přespal.“

„Takže o nic víc nešlo? A to byl důvod, aby zavolal na policii a oznámil jim to? Chci říct – přece k tomu muselo existovat i jiné vysvětlení, třeba ji jen kus cesty svezl.“

„Možná. Jenomže Johannes popřel, že ten večer dívku zahlédl, a tvrdil, že tou dobou už byl doma a spal.“

„A co na to řekl dědeček? Nebyl naštvaný, když Gabriel kvůli Johannesovi volal na policii?“

Lindu stará záležitost fascinovala. Narodila se až po zmizení dívek a znala jen zlomek události. Nikdo jí nechtěl říct, co se vlastně tehdy stalo, a to, co se teď dozvěděla od Jacoba, bylo pro ni nové.

Jacob se ušklíbl. „Jestli byl dědeček naštvaný? Ano, dalo by se to tak říct. Měl právě tehdy plné ruce práce, aby mi zachránil život, a tak se na otce strašně zlobil, že mohl něco takového udělat.“

Děti musely jít od stolu. Jinak by kulily oči a poslouchaly o tom, jak dědeček jejich otci zachránil život, přestože tu historku slyšely už nesčetněkrát a nikdy se jí nenabažily.

Jacob pokračoval: „Zřejmě byl tak rozlícený, že chtěl znovu změnit závěť, tentokrát ve prospěch Johannese jako jediného dědice, jenomže to do Johannesovy smrti nestačil udělat. Jinak bychom možná dnes bydleli v hájence my, ne Solveig a její synové.“

„Ale proč otec Johannese tolik nenáviděl?“

„To tedy přesně nevím. Otci se o tom nikdy nechtělo moc mluvit, ale dědeček mi něco naznačil. Babička zemřela, když se Johannes narodil, a potom se stěhovali z místa na místo a dědeček podél celého západního pobřeží držel kázání a bohoslužby. Brzy poznal, že oba synové mají schopnost léčit, a tak po každé bohoslužbě museli uzdravovat nemocné a mrzáky.“

„A otec to opravdu dělal? Skutečně uzdravoval? Dokáže to dosud?“

Linda byla šokovaná. Dveře do tajné komůrky se pootevřely a ona se sotva odvážila dýchat, aby se s ní Jacob nepřestal dělit o to, co věděl. Slyšela, že s dědečkem k sobě měli hodně blízko, zvlášť poté, co se ukázalo, že dědečkova kostní dřeň může Jacoba uzdravit z leukemie. Nevěděla ale, kolik mu toho řekl. Zaslechla, že měl přezdívku ‚Kazatel‘, i postranní řeči o tom, že ke svému majetku přišel podvodem. Nikdy ale historky o Ephraimovi nechápala jinak než jako zveličené pověsti. Zemřel, když byla ještě hodně malá, a byl pro ni jen přísným starým mužem na rodinných fotografiích.

„Myslím si, že už to neumí.“ Jacob se musel pousmát při představě, jak jeho korektní otec uzdravuje nemocné. „A on sám vůbec nepřipouští, že by k tomu někdy došlo. Podle dědečka nebylo neobvyklé, že chlapec o svou nadpřirozenou schopnost přišel během puberty. Šlo by ji ještě získat zpět, ale vyžadovalo by to veliké úsilí a myslím si, že ani Gabriel, ani Johannes o to nijak nestáli. Důvod, proč otec bratra tolik nenáviděl, byl snad v tom, že se tak nesmírně lišili. Johannes byl velice příjemný a uměl každého okouzlit, ale životem proplouval velice nezodpovědně. On i Gabriel dostali každý stejné množství peněz ještě za dědečkova života, ale Johannes během nějakých dvou let všechny rozházel. To dědu strašně rozčililo a napsal do poslední vůle Gabriela jako jediného dědice, místo aby se majetek dělil mezi ně oba stejným dílem. Ale jak už jsem řekl, nežil dost dlouho, aby to ještě stačil změnit.“

„Ale otec přece ještě musel mít jiný důvod, než že Johannes byl hezčí a přitažlivější. Kvůli tomu přece člověk svého bratra neudá policii jako podezřelého ze zločinu.“

„Ne, pokud bych měl hádat, tak to bylo spíš proto, že bratr přebral otci snoubenku.“

„Cože? Náš otec že by se zajímal o tu tlustou krávu Solveig?“

„Neviděla jsi její fotky z té doby? Mohu ti říct, že tehdy byla ozdobou každé společnosti a s otcem byli zasnoubeni. Ale jednoho dne mu prostě sdělila, že se zamilovala do Johannese a že se provdá za něho. Otce to tehdy zlomilo. A přece víš, jak nenávidí každý nepořádek a nespravedlnost.“

„Ano, to ho opravdu muselo hodně nadzvednout.“

Jacob vstal od stolu a naznačil, že rozhovor skončil.

„Rodinných tajností už snad bylo dost. Ale aspoň rozumíš, proč jsou vztahy mezi otcem a Solveig tak napjaté.“

Linda se zahihňala. „Dala bych za to nevím co, kdybych se mohla proměnit v mušku a sledovat ten cirkus, když přišla otci nadávat.“

Dokonce i Jacobovi zacukalo v koutku úst. „Ano, cirkus je asi správné slovo. Ale až otce uvidíš, chovej se vážně. Pochybuji, že by mu na té záležitosti něco připadalo zábavné.“

„Jo, budu spořádaná dceruška.“

Uklidila ze stolu nádobí do myčky, Maritě poděkovala za jídlo a šla do svého pokoje. To bylo poprvé za hodně dlouho, kdy se ona s Jacobem něčemu společně zasmáli. Uměl být vlastně docela milý, jen kdyby se trochu snažil, napadlo ji, ale už zapomněla, že ona sama mu dosud mnoho důvodů k dobré náladě neposkytovala.

Zvedla sluchátko a snažila se dovolat Johanovi. Ke svému údivu cítila, že ji opravdu zajímá, jak se mu daří.

Laine se strašně bála tmy. Úplně příšerně. Navzdory tomu, že tolik večerů musela být bez Gabriela, si nikdy nezvykla. Dříve měla doma aspoň Lindu a předtím i Jacoba, ale teď je úplně sama. Věděla, že Gabriel musí hodně jezdit, ale přesto to přijímala s hořkostí. To nebyl život, o kterém snila, když se vdávala do bohatství. Ani peníze pro ni nebyly tak důležité, lákala ji jistota. Jistota, spočívající v Gabrielově nudnosti i v penězích uložených v bance. Přála si mít jiný život, než měla její matka. Jako dítě prožívala děs z otcova opilství. Tyranizoval celou rodinu. Z dětí vyrostli nejistí a citově strádající lidé. Ze všech sourozenců už zůstala jediná. Bratr i sestra podlehli svým démonům. Byla prostřední z nich, nejistá a slabá, a jako by stále na ní ležel stín. Večer bloudívala osaměle po tichých pokojích. V takových chvílích se jí vybavovaly zřetelné vzpomínky na páchnoucí dech, rány i laskání pod rouškou noci.

Když se provdala za Gabriela, opravdu si tehdy myslela, že našla klíč k černé schránce ve svém nitru. Jenomže byla hloupá. Přece věděla, že je pro něj jen náhražka a vzal si ji, protože nedostal tu, kterou chtěl. Ale to tolik nevadilo, svým způsobem to bylo snadnější. Aspoň klidný povrch jejich vztahu nerušily žádné vášnivé city. Jen nudné očekávání v nekonečné řadě dní. Myslela si, že si nic jiného ani nepřeje.

O třicet pět let později věděla, že se mýlila. Nic nebylo strašnější než osamělost ve dvou, a to dostala, když tehdy v kostele řekla své ano. Žili dva souběžné životy. Starali se o dům, vychovali děti a povídali si o počasí, protože neměli o čem jiném mluvit.

Jen ona věděla, že v Gabrielově těle žije ještě jiný člověk než ten, který se ukazoval světu. Ve skrytu ho celé roky pozorovala a občas zahlédla muže, jakým mohl být. Kupodivu to budilo její touhu. Jeho druhé já v něm bylo tak hluboce pohřbené, že o něm ani sám nevěděl. Za nudným rezervovaným povrchem se skrýval vášnivý muž. Viděla, kolik zloby se v něm tají, ale věřila, že i stejně mnoho lásky, kdyby ji jen dokázal projevit.

Ani když byl Jacob nemocný, nedokázali se k sobě přiblížit. Seděli vedle sebe u postele, o níž se domnívali, že je jeho smrtelným ložem, ale neuměli si vzájemně poskytnout žádnou útěchu. Občas mívala pocit, že si ji vedle sebe Gabriel ani nepřeje mít.

Za jeho uzavřenost jistě do velké míry mohl jeho otec. Ephraim byl velmi imponující muž a všichni lidé kolem něho zaujímali jen jednu ze dvou pozic. Buď byli jeho přátelé, nebo nepřátelé. Nikdo ke Kazateli necítil lhostejnost a Laine chápala, jak muselo být těžké vyrůstat ve stínu takového muže. Jeho synové nemohli být odlišnější. Johannes byl celý svůj krátký život velké dítě, milovník života, který si bral, nač měl chuť, a nezůstal na světě dost dlouho na to, aby viděl stopy chaosu, který po sobě zanechal. Gabriel se obrátil na opačnou stranu. Věděla, že se styděl za otce i Johannese, za jejich přehnaná gesta, schopnost zářit jako maják a strhnout ledy. Sám si přál rozplynout se v anonymitě, která by jeho okolí zřetelně naznačila, že s otcem nemá nic společného. Toužil po respektu, pořádku a spravedlnosti víc než po čemkoliv jiném. O svém dětství a letech cestování s otcem a Johannesem nikdy nemluvil. Něco věděla a chápala, jak je pro něho důležité skrývat tuto část své minulosti, která se neslučovala s obrazem, jaký si přál ukazovat. Že právě Ephraim zachránil Jacobův život, budilo u něho rozporuplné pocity. Radost, že se našla možnost, jak zvítězit nad nemocí, kalil fakt, že ji poskytl jeho otec, a ne on sám. Dal by cokoliv, aby se synovým zachráncem stal on.

Lainino rozjímání přerušil nějaký zvuk zvenku. Koutkem oka zahlédla stín, a hned druhý, jak někdo přeběhl přes zahradu. Strašně se polekala. Hledala přenosný telefon, a než ho konečně našla – tam kde měl být –, málem umřela strachy. Třesoucími se prsty vyťukala číslo na Gabriela. Něco uhodilo do okna a Laine vykřikla. Sklo se vysypalo a mezi střepy na zemi ležel kámen. Další rozbil i vedlejší okno. Vyběhla z pokoje nahoru, zavřela se v koupelně a čekala, až uslyší Gabrielův hlas. Místo toho se do telefonu ozval monotónní vzkaz operátora a Laine do hlasové schránky v panice nesouvisle sdělila, co se stalo.

Třásla se na celém těle, seděla na zemi a pažemi si svírala kolena. Napjatě naslouchala zvukům za dveřmi, ale už se nic nedělo. Přesto se neodvážila pohnout z místa a seděla tam, dokud nepřišlo ráno.

Eriku vzbudilo zvonění telefonu. Pohlédla na hodiny. Bylo půl jedenácté. Musela k ránu hluboce usnout po tom, co celá upocená půl noci hledala v posteli pohodlnější polohu.

Z jejího hlasu čišela rozespalost. „Haló.“

„Ahoj, Eriko, odpusť, probudila jsem tě?“

„Ano, ale to je jen dobře, Anno. Neměla bych spát uprostřed dne.“

„Jen se vyspi, dokud to jde. Brzy tu možnost mít nebudeš. Jak se cítíš?“

Erika si pěknou chvíli stěžovala na všechny potíže, které jí těhotenství přináší. Anna dobře věděla, o čem sestra mluví, protože sama porodila dvě děti.

„Chudinko…, utěšit tě může jen to, že to určitě přejde, dřív nebo později. Jaké je mít Patrika doma? Nejdete si na nervy? Pamatuju si, že jsem v posledních týdnech chtěla mít od všech pokoj.“

„Ano, musím se přiznat, že jsem už málem lezla po stropě. Tak jsem ani moc neprotestovala, když se vrátil do práce, protože mají na krku vraždu.“

„Vraždu? Co se stalo?“

Erika jí vyprávěla o mladé Němce, kterou někdo zavraždil, a dvou dávno zmizelých dívkách, jejichž kostry se teď našly.

„Fuj, to je strašné.“ V telefonu zapraskalo.

„Odkud voláš? Máte se na lodi dobře?“

„Ano, je to skvělé. Emma a Adrian plachetnici milují a brzy z nich budou opravdoví námořníci.“

„A co Gustav? Jaký je? Není už čas, abys ho představila rodině?“

„Vlastně kvůli tomu volám. Jsme teď ve Strömstadu a chceme plout dál na jih. Jestli se ti to nehodí, tak řekni, jinak bychom zítra zůstali ve Fjällbace a zašli na chvíli za vámi. Bydlíme na lodi, takže se spaním žádný problém není. Nebo by to i tak bylo pro tebe únavné? Moc ráda bych tě viděla s bříškem.“

„Jasně že musíte přijít. Tak jako tak tu bude Dan se svou slečnou, takže jen na gril hodíme o kus masa víc.“

„Už se těším, že konečně uvidím Danovo jehňátko!“

„Patrik se na mě zlobí a tvrdí, že musím být milejší, tak nezačínej zase ty…“

„Dobře, dobře. Člověk se na to musí trochu připravit. Zjistit, jaká hudba teď právě frčí, jaké oblečení je in a jakou vůni mají správná lízátka. Podívej se na internet a já koupím nějaký časopis pro dívky a trochu to nastuduju.“

Erika se smíchy držela za břicho. „Přestaň, umřu! Ostatně, ještě jsme neviděli Gustava, zvládneme i jeho?“

Erika slyšela, že se Anna zarazila. Přece snad není na žertování o svém příteli tak přecitlivělá?

„Opravdu si myslím, že to byl hotový zázrak, že někdo takový jako Gustav na mě jen pohlédl, na osamělou matku s dětmi a tím vším. Může si vybírat v seznamu šlechtičen, a přesto si zvolil mě, a už jen to o něm hodně vypovídá. Jsem jeho první partnerka, která není z urozeného stavu, takže si skutečně myslím, že mám velké štěstí.“

1 Erika měla pocit, že to o něm ledacos vypovídá, ale úplně stejný názor jako její sestra neměla. Anna nikdy neuměla dobře posoudit muže a způsob, jakým o Gustavovi mluvila, Eriku trochu znepokojil. Rozhodla se ale, že ho nesmí soudit, dokud ho neuvidí, a možná že obavy jí pak budou připadat směšné.

Vesele se zeptala: „Kdy tu budete?“

„Kolem čtvrté, bude se vám to hodit?“

„Skvěle.“

„Tak se uvidíme, objímám tě.“

Když Erika položila sluchátko, cítila se trochu ustaraná. V Annině poněkud vynuceném tónu se jí něco nezdálo a zauvažovala, jak dobrý vztah ve skutečnosti je mezi ní a fantastickým Gustavem af Klintem.

Byla hrozně ráda, když se Anna rozešla s Lucasem Maxwellem, otcem dětí. Anna se dokonce rozhodla splnit si svůj sen a začala studovat umění a starožitnosti. Měla velké štěstí, že si našla práci na půl dne ve stockholmské aukční síni, a právě tam se seznámila s Gustavem. Pocházel z nejmodřejší švédské krve a svůj čas věnoval spravování majetku v Hälsinglandu, který kdysi jeho předkům propůjčil král Gustav Vasa. Jeho rodina byla spřízněná s královskou, a byl zván na každoroční královský lov, pokud se nemohl účastnit jeho otec. To všechno Anna bez dechu vyprávěla Erice, která byla dost zkušená, takže ji to trochu zneklidnilo. S Gustavem se dosud nikdy nesetkala a možná že je skutečně úplně jiný než bohatí dědicové, ukrytí za fasádou peněz a titulů, kteří se často chovají jako čuňata na místech, jako je Spy Bar nebo Riche. To jistě zítra zjistí, pokud ne i něco dalšího. Držela si palce, aby se mýlila, a Gustav byl úplně jiného kalibru. Nikomu jinému nepřála víc štěstí a stability než právě Anně.

Zapnula si ventilátor a zauvažovala, jak prožije dnešní den. Její lékařka jí vysvětlila, že hormon oxytocin, jehož se s blížící se dobou porodu vytváří stále víc, vyvolává u těhotné ženy hnízdící instinkty. Tím by se vysvětlovalo, proč Erika v posledních týdnech doma málem manicky všechno třídila a uklízela, jako by šlo o život. Měla fixní představu, že musí být v dokonalém pořádku, než přijde děťátko, a pomalu se blížila do stadia, kdy už nebylo co uspořádat. Skříně byly přebrané, dětský pokoj připravený, zásuvky a skříňky v kuchyni vyčištěné. Zbývalo už jen uklidit ve sklepě. Se vzdycháním se zvedla a rezolutně si pod paží přidržela stolní ventilátor. Musí si pospíšit, aby jí to Patrik nezatrhl.

Udělal si pětiminutovou přestávku a seděl zrovna se zmrzlinou na slunci před jejich stanicí, když z otevřeného okna vystrčil hlavu Gösta a volal na něho: „Patriku, pojď k telefonu, myslím, že je to pro tebe.“

Patrik spolkl poslední kus nanuka Magnum a šel rychle zvednout sluchátko na Göstově stole. Udivilo ho, když slyšel, kdo volá. Během krátkého hovoru si načmáral nějaké poznámky, pak se obrátil ke kolegovi, který seděl na židli a pozoroval ho. „Jak jsi slyšel, někdo rozbil okna u Gabriela Hulta. Pojedeš se na to se mnou podívat?“

Gösta vypadal překvapeně, že Patrik pozval jeho, místo Martina, ale přikývl.

Když o chviličku později projížděli alejí, nedokázali si závistivě nepovzdechnout. Panský dům, kde Gabriel Hult bydlel, byl opravdu nádherný. Zářil jako bílá perla mezi zelení a jilmy, které lemovaly cestu, se uctivě ukláněly ve větru. Patrika napadlo, jak ďábelský kazatel musel být Ephraim Hult, když takový majetek dokázal získat darem.

Dokonce i křupání písku na cestičce, když šli ke schodišti, znělo zvlášť luxusně, a byl hodně zvědavý, až uvidí dům zevnitř.

Otevřel jim sám Gabriel Hult a oba policisté si pečlivě otřeli boty o rohožku, než vstoupili do haly.

„Jsem rád, že jste mohli přijít tak rychle. Moje žena je tou událostí velice rozrušená. Já jsem byl v noci služebně mimo dům a ona tu byla sama, když se to stalo.“

Při hovoru je vedl do velkého krásného pokoje s vysokými okny, která dovnitř vpouštěla maximum slunce. V bílém křesle seděla žena s obličejem staženým úzkostí a rychle vstala, aby je mohla pozdravit.

„Laine Hultová. To je dobře, že jste tady.“

Znovu si sedla a Gabriel naznačil, aby se Patrik a Gösta posadili naproti. Oba cítili, že se do tohoto prostředí nehodí. Nijak pečlivě se do práce neoblékali a oba měli krátké kalhoty. Patrik měl na sobě aspoň hezké tričko, ale Gösta byl oblečen v dědkovské košili z nějakého syntetického materiálu se zeleným vzorkem. Kontrast byl o to větší, že Laine byla oblečená v chladivých šatech z přírodně zbarveného lnu a Gabriel na sobě měl kompletní oblek. Musí se strašně potit, říkal si Patrik a doufal za něho, že se tak nemusí stále oblékat i v letním vedru. Na druhé straně nebylo snadné si ho představit v něčem volnějším a zdálo se, že se v tmavomodrém obleku nepotí, zatímco Patrik byl mokrý v podpaží už z pouhé myšlenky, že by na sebe něco takového v této roční době musel vzít.

„Váš manžel nám v krátkosti do telefonu řekl, co se stalo. Vypravujte nám o tom podrobněji,“ vyzval ženu.

Usmíval se na ni veden snahou ji uklidnit a připravil si malý zápisník a tužku. Vyčkával.

„Ano, byla jsem včera doma sama. Gabriel často cestuje a to tu pak jsem úplně opuštěná.“

Patrik v jejím hlase slyšel smutek a napadlo ho, jestli ho vnímá i Gabriel Hult. Pokračovala: „Vím, že je to směšné, ale já se strašně bojím tmy, takže vždycky, když tu Gabriel není, obývám jen dvě místnosti. Svou ložnici a vedlejší pokoj s televizí.“

Patrik si povšiml, že řekla „svou“, a zamyslel se nad tím, jak je smutné, když manželé nespí společně. Něco takového by se jemu a Erice nikdy nemohlo stát.

„Chtěla jsem právě zavolat Gabrielovi, že jsem viděla nějaký pohyb před domem, ale v další vteřině něco proletělo oknem, právě na levé straně, kde jsem stála. Zahlédla jsem, že je to velký kámen, a vzápětí vletěl další do vedlejšího okna. Pak už jsem jen slyšela utíkající kroky před domem a viděla dva stíny, které zmizely mezi stromy.“

Patrik si udělal stručné poznámky. Gösta neřekl ani slovo od chvíle, co přišli, kromě toho, že se představil. Patrik na něho tázavě pohlédl, jestli by nechtěl ještě něco dodat, ale ten jen soustředěně studoval své nehty.

„Tušíte, jaký by mohli mít motiv?“

Gabriel odpověděl okamžitě, jako by nechtěl připustit, aby něco řekla jeho žena, která už otevírala ústa.

„V podstatě jde jako obvykle jen o lidskou závist. Každého štve, když se někomu vede moc dobře, a zvlášť když k tomu ještě sám pije. Prostě klukovina a u toho to také mohlo zůstat, kdyby má žena tak netrvala na tom, že to musíme ohlásit policii.“

Nevrle pohlédl na Laine, která poprvé během rozhovoru ukázala, že je v ní trochu života, a zamračila se na něho. Vzdorovitě, aniž by pohlédla na svého muže, se ozvala: „Myslím, že byste si měli pohovořit s manželovými synovci Robertem a Johanem Hultovými, a zeptat se jich, kde včera byli.“

„Ale Laine, to je přece naprosto zbytečné!“

„Tys tu včera nebyl a nevíš, jak je to strašné, když ti kolem hlavy do pokoje létají kameny. Mohly mě trefit. A ty přece víš stejně dobře jako já, že to byli právě ti dva hlupáci.“

„Laine, přece jsme se domluvili…,“ procedil se zaťatými zuby.

„Ty ses domluvil.“ Ignorovala ho a obrátila se k Patrikovi, posílená vlastní odvahou.

„Jak jsem řekla, neviděla jsem je, ale mohla bych přísahat, že to byli právě ti dva. Dřív během dne tu byla jejich matka Solveig a chovala se nechutně…, přece víte, že jsme s nimi už i předtím měli potíže.“

Gestikulovala směrem k oběma policistům a ti nemohli jinak než souhlasně přikývnout. Opravdu měli až se strašidelnou pravidelností co dělat s oběma bratry už od doby, kdy to byli malí kluci.

Laine se vyzývavě podívala na Gabriela, jestli se odváží něco namítnout, ale ten jen odevzdaně pokrčil rameny a naznačil, že si myje ruce.

„Co zavinilo výstup jejich matky?“ zeptal se Patrik.

„Ta nikdy mnoho důvodů nepotřebovala, vždycky nás nenáviděla, ale konkrétně včera ztratila hlavu kvůli té novince o zavražděných dívkách, nalezených v Králově strži. Se svou omezenou inteligencí si to vysvětlila jako důkaz, že její muž byl neprávem obviňován z vražd, a to přičítá právě Gabrielovi.“

Rozčilením zesilovala hlas a ukázala na svého muže, který se teď evidentně odmítl do něčeho míchat.

„Ano, procházel jsem staré záznamy o zmizení obou děvčat a všiml jsem si, že právě vy jste policii ohlásil bratra jako podezřelého. Můžete nám to blíže vysvětlit?“

Gabriel se sotva viditelně zachmuřil, jen malý náznak prozrazoval, jak je mu otázka nepříjemná. Přesto jeho hlas zněl klidně, když odpovídal.

„Je to už opravdu hodně dávno. Pokud se však ptáte, jestli trvám na tom, že jsem bratra viděl se Siv Lantinovou, pak odpověď zní ano. Byl jsem v nemocnici v Uddevalle, kde byl můj syn hospitalizován kvůli leukemii, a jel jsem domů. Cestou k Bräcke jsem se míjel s vozem mého bratra. Pomyslel jsem si, jak je to podivné, že jede autem uprostřed noci, a podíval jsem se dovnitř. Na sedadle vedle řidiče seděla dívka a hlavou se opírala o bratrovo rameno. Vypadala, jako když spí.“

„A už tehdy jste si pomyslel, že je to Siv Lantinová?“

„To už nevím. Byl jsem si tím ale jist potom, když jsem její fotku zahlédl v novinách. Rád bych ale zdůraznil, že jsem bratra nikdy neoznačil jako člověka, který vraždí lidi v naší obci. Pouze jsem sdělil, že jsem ho s dívkou viděl, a to jsem pokládal za svou občanskou povinnost. Nemělo to nic společného s nějakým konfliktem mezi námi dvěma nebo pomstou, jak se také potom říkalo. Pouze jsem vyprávěl o tom, co jsem zahlédl, a nechal na policii, aby sama vyšetřovala, co by to případně mohlo znamenat. Zjevně policie proti němu žádný důkaz nenašla, takže si myslím, že tato diskuse je zbytečná.“

„A co jste si o tom myslel vy sám?“ Patrik zvědavě pohlédl na Gabriela. Těžko si dovedl představit, že je někdo tak svědomitý, aby udal vlastního bratra.

„Já si nemyslím nic, držím se pouze faktů.“

„Ale svého bratra jste přece dobře znal. Domníváte se, že by byl schopen někoho zavraždit?“

„S bratrem jsme neměli mnoho společného. Občas jsem téměř pochyboval o tom, jestli jsme skutečně pokrevní příbuzní, tak různí jsme byli. A vy se ptáte, jestli by dokázal někoho zavraždit?“ Gabriel rozhodil rukama. „Opravdu nevím. Neznal jsem ho tolik, abych mohl na takovou otázku odpovědět. A kromě toho je už zbytečná, vzhledem k současným okolnostem.“

Naznačil, že debata je u konce, a zvedl se z křesla. Patrik pochopil jeho nepříliš jemný náznak a rozloučili se.

„Tak co říkáš, zajedeme si promluvit se synovci o tom, co včera večer dělali?“

Otázka byla jen rétorická, protože už jel směrem k jejich domovu, aniž vyčkal na Göstovu odpověď.

Pasivní role staršího kolegy během výslechu ho pořádně štvala. Co by se muselo stát, aby to jeho bohorovným klidem otřáslo? Pravda, Gösta už neměl daleko do důchodu, ale zatraceně – dosud je ve službě a dalo by se čekat, že bude pracovat.

„Tak co si o tom myslíš?“ Patrikův hlas zněl podrážděně.

„Že nevím, která z možností je horší. Buď nám tady běhá vrah, který během dvaceti let zabil nejméně tři dívky, ale my nemáme ani tušení, o koho jde, nebo skutečně Siv a Monu zavraždil Johannes Hult a teď ho někdo napodobuje. Pokud by platila první alternativa, radil bych obvolat všechny vězeňské registry. Měli tam někoho, kdo si odpykával trest právě v letech mezi vraždami Siv a Mony a vraždou toho německého děvčete? To by mohlo hodně vysvětlit.“ Göstův hlas zněl přemítavě a Patrik na něho překvapeně pohlédl. Ten chlap není tak hloupý, jak vypadá.

„Ano, to by bylo dobré ověřit. Ve Švédsku není mnoho lidí, kteří by seděli ve vězení tak dlouho. Můžeš to zjistit, až se vrátíme zpět na stanici?“

Gösta přikývl a potom už seděl mlčky a hleděl bočním okénkem ven.

Cesta k bývalé hájovně byla čím dál horší, ale vzdušnou čarou to od Gustavovy rezidence k obydlí Solveig nebylo daleko, i když objížďka se táhla. Pozemek vypadal jako smetiště. Tři zrezivělá auta v různém stadiu rozpadu vyhlížela jako vrakoviště a válela se tu i spousta dalších krámů nedefinovatelného charakteru. Rodina nepochybně sbírala a uskladňovala všechno možné a Patrika napadlo, že kdyby to tu pořádně pročesali, našli by i ledacos kradeného. Ale kvůli tomu tu dnes nebyli.

Robert vyšel z přístřešku, kde se zabýval jedním ze starých vraků aut. Byl oblečený v zasviněném overalu vybledlé modré barvy. Ruce měl od oleje a zřejmě se poškrabal na obličeji, protože i na tom se skvěly skvrny od olejové špíny. Otřel si ruce do kusu hadru a šel k nim.

„Co tu k čertu děláte? Jestli se tu chcete přehrabovat, tak mi nejdřív ukažte povolení k domovní prohlídce, než na něco sáhnete.“ Tón měl ležérní, však se také několikrát do roka viděli.

Patrik zvedl dlaně v uklidňujícím gestu.

„Jen klid. Nic nehledáme. Chtěli bychom si jen na chvíli popovídat.“

Robert na ně podezřívavě pohlédl, ale pak přikývl.

„Rádi bychom mluvili i s vaším bratrem. Je doma?“

Robert znovu neochotně přikývl a zavolal do domu: „Johane, jsou tu čmuchalové. Chtějí s námi mluvit.“

„Mohli bychom se jít na chvíli posadit?“ Aniž by Patrik čekal na odpověď, vešel do dveří a Gösta šel za ním. Robertovi nezbylo než je následovat. Ani ho nenapadlo, aby si svlékl pracovní kombinézu nebo umyl ruce, a ze svých dřívějších návštěv si Patrik pamatoval, že by k tomu ani neměl žádný zvláštní důvod. Špína ležela úplně na všem. Před mnoha lety to možná byla příjemná chaloupka k bydlení, i když malá. S roky naprostého zanedbávání sešla a všechno tu vypadalo ošklivě. Odlupující se tapety byly flekaté, smutně hnědé, pokryté povlakem špíny.

Oba policisté pozdravili Solveig, která seděla u kuchyňského stolu a přehrabávala se ve svých fotoalbech. Prameny dlouhých tmavých vlasů jí visely podél hlavy a prsty, které se leskly mastnotou, si je nervózně odhrnula z obličeje.

Patrik si podvědomě otřel dlaně do kalhot a pak se opatrně posadil na dřevěnou židli. Johan vyšel z vedlejší malé místnosti a zamračeně si sedl vedle matky a bratra na kuchyňskou lavici. Jak ti tři seděli vedle sebe, Patrik viděl, jak si jsou podobní. V obličejích chlapců se dosud odrážel náznak bývalé matčiny krásy. Podle toho, co slyšel, byl i jejich otec velice pohledný muž, a kdyby jeho synové žili jinak, vypadali by také dobře. V jejich vzezření však byla jakási plytkost, nepoctivost, přinejmenším pokud šlo o Roberta. U Johana si Patrik dosud dělal naději na změnu. Při těch příležitostech, kdy s nimi měl co do činění, mu vždycky mladší z bratrů připadal méně tvrdý a otrlý než starší Robert. Někdy u něho Patrik vytušil jakousi nejistotu nad tím, že volí stejnou životní dráhu a jde v Robertových stopách. Bylo smutné, že na něho Robert uplatňoval tak silný vliv. Johan by mohl žít jinak, jenomže situace byla taková, jaká byla.

„Zatraceně, o co jde?“ Johan mluvil stejně nevlídně jako předtím bratr.

„Chceme se zeptat, co jste dělali včera večer. Nebyli jste náhodou u svého strýce a nebavili jste se házením kamenů?“

Bratři po sobě spiklenecky mrkli a pak se zatvářili jako neviňátka.

„Ne, proč bychom něco takovýho dělali? Byli jsme včera celej večer doma, že, matko?“

Oba se obrátili k Solveig a ta jen přikývla. Alba na chvíli zavřela a teď napjatě sledovala rozhovor policistů se syny.

„Ano, byli tu oba. Dívali jsme se všichni na televizi. Měli jsme hezký společný večer.“ Nesnažila se zakrýt ironický podtón.

„A nešli Robert a Johan na chvíli ven? Tak kolem desáté?“

„Ne, nebyli pryč ani minutu. Pokud vím, nešli ani na záchod.“

Stále stejný ironický tón a synové se ušklíbli.

„Takže jim někdo rozbil okna? Netrefil je šlak?“ Teď se šklebili už nepokrytě.

„Ne, doma byla jen vaše teta. Gabriel byl včera mimo dům.“

Na jejich tvářích se objevilo silné zklamání. Jistě počítali s tím, že je vyděsí oba, a nenapadlo je, že Gabriel tak snadno vyvázne.

„Také jsem slyšel, že vy, Solveig, jste je včera navštívila a vyhrožovala jim. Můžete k tomu něco říct?“

To se ozval Gösta, a jak Patrik, tak oba bratři na něho překvapeně pohlédli.

Solveig se drsně rozesmála. „Tak já že jsem jim vyhrožovala? Neřekla jsem nic, co by si nezasloužili. Gabriel mýho manžela označil za vraha. Připravil ho o život stejně, jako by ho sám pověsil.“

V Robertově tváři škubl sval, když matka zmínila otcovu sebevraždu, a Patrik si připomněl, že právě on oběšeného otce našel.

Solveig pokračovala: „Gabriel Johannese vždycky nenáviděl. Žárlil na něho už od dětství. Johannes byl vším, co Gabrielovi chybělo, a dobře to věděl. Ephraim Johannesovi vždycky dával přednost, i když jsem tomu nerozuměla. Člověk by neměl dělat rozdíl mezi svými dětmi,“ kývla na chlapce vedle sebe, „ale Gabriel byl vždycky studenej jako psí čumák, zatímco v Johannesovi pulzoval život. To právě já dobře vím, protože jsem nejdřív byla zasnoubená s jedním a potom s druhým. Gabriela nešlo rozehřát ani za nic na světě. Byl pořád zatraceně korektní a chtěl se vším čekat, až se vezmeme. Šel mi s tím na nervy. Pak přišel jeho bratr a to bylo něco úplně jinýho. Měl v okamžiku ruce úplně všude a člověka rozpálil, jen co na něho pohlédl.“ Rozkašlala se a nevidoucíma očima se zahleděla před sebe, jako by znovu prožívala žhavé společné noci.

„Zatraceně, drž hubu, matko!“

Synové dávali najevo silné znechucení. Očividně nechtěli naslouchat detailům z matčina milostného života. Patrik na okamžik před očima viděl nahou Solveig, vášnivě nakrucující své tlusté tělo, a musel semknout víčka, aby se té představy zbavil.

„A tak, když jsem zaslechla o tom zavražděným děvčeti a že se našla i Siv a Mona, šla jsem jim do očí říct pravdu. Z čirý závisti a zloby zničil život mně i našim chlapcům, ale teď konečně všichni musí prozřít. Ať se stydí, že naslouchali lháři, a doufám, že Gabriel shoří v pekle za svý hříchy.“

Rozčilovala se čím dál víc stejně jako včera a Johan jí položil ruku na paži, aby ji uklidnil i varoval.

„Ať už je to jakkoliv, nikdo nesmí děsit lidi a házet kameny do oken.“

Patrik významně pohlédl na oba bratry a dal jasně najevo, že povídání jejich matky o domácím večeru u televize ani na okamžik nevěřil. Bylo jim jasné, že on ví svoje a že je bude mít pod dohledem. Jen něco mumlali na odpověď. Solveig však ignorovala varování a tváře jí rudly ruměnci vzteku.

„Ostatně, stydět by se neměl jen Gabriel, ale taky vy! Kdy se nám policie konečně omluví? Jak jste u nás obrátili každej kámen a Johannese odvlekli na policii k výslechu. 1 vy jste ho dohnali k smrti. Není načase prosit o odpuštění?“

Znovu se ozval právě Gösta: „Než vyšetříme, co se s těmi třemi děvčaty skutečně stalo, rozhodně se za nic omlouvat nebudeme. A byl bych rád, kdybyste se konečně začala chovat jako člověk.“

Rozhodnost a přísnost v jeho hlase byla nečekaná. Venku v autě se pak Patrik zeptal: „Ty se s ní znáš?“

Gösta se zamračil. „Jak se to vezme. Je stejně stará jako můj mladší bratr, a když jsme byli malí, dost často si spolu hráli. A když dospívala, nebyl snad nikdo, kdo by ji neznal. Bylo to nejhezčí děvče v celém okolí, i když dnes je to těžko uvěřit. Škoda že se jí život tak pokazil.“ Omluvně potřásl hlavou. „Dokonce jí ani nemohu potvrdit, že Johannes zemřel nevinný. Nevíme o tom zatím ani zbla.“

Frustrovaně se bouchl pěstí do stehna. Patrikovi to připadalo, jako když se medvěd budí z dlouhého zimního spánku.

„Obvoláš ty věznice?“

„Jo jo, už jsme se domluvili. Nejsem tak starý, abych to nepochopil hned napoprvé. Šetři slova na mladíka, kterému dosud teče mléko po bradě.“ Gösta podmračeně hleděl z okna.

Ještě musíme ujít dlouhou cestu, pomyslel si unaveně Patrik.

Jak se blížila sobota, Erika se těšila, že bude mít zase Patrika doma. Slíbil, že si víkend udělá volný, a teď se právě na své dřevěné lodi odvážili ke skalám. Měli štěstí, že objevili jednu skoro stejnou, jakou míval Eričin otec. Šlo o jediný typ lodi, do které se ve svém stavu mohla dostat. Veslováním nebyla nikdy příliš nadšená, i když se to kdysi učila ve veslařském kurzu, a moderní loď by byla jistě rychlejší, ale nikam nespěchali. Zvuk lodního motoru jí připomínal dětství. Jako malá často lehala na teplé dřevěné palubě a brumlání motoru ji uspávala. Když byla starší, většinou se vyšplhala nahoru a sedla si na zvýšenou příď, ale ve svém současném nepříliš pohyblivém stavu by se něčeho takového neodvážila, proto se usadila na jedné z laviček před vyvýšenou ochranou proti větru. Patrik stál u kormidla s úsměvem na tvářích a vítr mu čechral hnědé vlasy. Vyrazili hodně brzy, aby se někam dostali ještě před letními turisty, a vzduch byl čistý a chladný. Slaná voda sprchovala loď a Erika sůl cítila i ve vzduchu. Bylo těžké si představit, že v sobě nese malého človíčka, který už za nějaké dva roky bude sedět na zádi vedle svého otce, navléknutý do oranžové záchranné vestičky s límcem jako kdysi ona.

Svědily ji oči při pomyšlení, že její otec vnoučátko nikdy nespatří. Ostatně ani její matka, ale protože ta se o své dcery nikdy přespříliš nezajímala, nepředpokládala Erika, že by u ní vnouče vzbudilo mnoho citů. Zvlášť když se vždycky chovala hodně chladně při setkání s Anninými dětmi a povinně se s nimi objala, jen když nebylo vyhnutí. Pocítila trpkost, ale snažila se ji potlačit. Ve svých černých chvílích se obávala, aby i pro ni nebylo mateřství neúnosně náročné, aby se rázem neproměnil ve svou studenou a nepřístupnou matku. Rozum jí napovídal, že takové úvahy jsou směšné, ale obavy byly docela logické. Na druhé straně Anna byla velmi láskyplnou matkou svým dětem, Emmě a Adriánovi, tak proč by ne měla být i Erika, uklidňovala se. Přinejmenším dítěti zvolila správného otce, tím si byla jistá. Pohlédla na Patrika. Jeho klid a přehled dobře doplňovaly její činorodost. To ni kdy u nikoho jiného nepoznala. Bude to určitě skvělý otec.

Přistáli v malém chráněném zálivu a položili si ručník na chladné skály. To jí hodně chybělo, když bydlela v Stockholmu. Tamní ostrovy Skärgardy byly úplně jiné, s jiným typem lesů i ostatních rostlin, a to jí vadilo. Pře plněné, říkali o tamní přírodě s despektem obyvatelé západního Švédska. Naproti tomu jejich ostrovy byly čisté ve své jednoduchosti. Růžová a šedá skaliska odrážela krystaly vody a proti bezmračné obloze doslova brala za srdce. V trhlinách skal rostly malé kytičky a v tomto pro středí patřičně vynikaly. Erika zavřela oči a cítila, jak s při zvuku šplouchání vody o skály a nárazů zakotvené lodi propadá do spánku.

Když ji pak Patrik opatrně vzbudil, chvíli nevěděla, kde je. Ostré slunce ji na několik vteřin oslepilo, a když otevřela oči, Patrik se nad ní tyčil jako černý stín. Když se zorientovala, zjistila, že spala dvě hodiny, a teď měla pořádnou chuť na jídlo, které si s sebou přivezli.

Do velkých kelímků si nalili horkou kávu z termosky a k tomu přikusovali skořicové šneky. Nikde nic ne chutnalo tak dobře jako na ostrově a užívali si jídla i pit plnými doušky. Erika se neudržela a otevřela zakázán téma.

„Tak jak vám to jde?“

„Nic moc. Jeden krok tam a dva zpátky.“

Patrik odpověděl stručně. Bylo zjevné, že do jejich slunné pohody nechce zatahovat práci. Ale Erika byla příliš zvědavá a toužila se dozvědět víc.

„Měli jste užitek z těch článků, co jsem našla? Myslíte si, že to má něco společného s rodinou Hultových, nebo byl tenkrát do toho Johannes zapletený nevinně?“

Patrik si těžce povzdechl: „To kdybych tak věděl. Celá rodina je jako hnízdo sršňů a nejraději bych se mezi ně vůbec nepletl. Něco mi tam vadí, jenomže nevím, jestli to s vraždami souvisí, nebo ne. Možná mě trápí pomyšlení na to, jestli jsme jako policisti nepřispěli k tomu, že si nevinný muž sáhl na život. Takže raději doufám, že jsme se nepletli. Nakonec Gabrielova výpověď bylo tehdy to jediné, co jsme měli, když děvčata zmizela. Jenomže s tím se policie nesmí spokojit a musí pátrat dál.“ Zmlkl, ale po několika vteřinách pokračoval: „Raději bych o tom nemluvil. Od všeho bych si potřeboval odpočinout a myslet na něco úplně jiného.“

Přikývla. „Slibuju, že už se nebudu dál vyptávat. Budeš ještě jíst?“ Poděkoval a pak si dvě hodiny četli a slunili se. Když pak pohlédli na hodinky, bylo načase, aby se vrátili domů a připravili se na příchod hostů. Na poslední chvíli ještě pozvali i Patrikova otce s manželkou, takže museli nachystat pohoštění pro osm dospělých.

Gabriel byl vždycky velice neklidný, když přišel víkend a očekávalo se, že bude odpočívat a nic nedělat. Problém spočíval v tom, že nic jiného než pracovat neuměl, byl to jeho život. Neměl žádné koníčky ani zájem věnovat se své ženě. Děti už byly mimo domov, i když o Lindě by se dalo diskutovat. Proto se nejčastěji zavíral ve své pracovně s nosem pohrouženým do účetních knih. Čísla bylo to jediné, čemu v tomto světě dobře rozuměl. Na rozdíl od lidí s jejich obtížnými city a iracionalitou dodržovala čísla jasná pravidla. Vždycky se na ně mohl spolehnout a v jejich světě se cítil pohodlně. Člověk nemusel být génius na to, aby mu bylo jasné, jak přišel ke své potřebě pořádku a pravidel. Už dávno to přikládal svému chaotickému dětství, ale tak mu to teď vyhovovalo. Pro něho to dobře fungovalo a to je hlavní, všechno ostatní je bezvýznamné.

Na období, kdy cestovali s Kazatelem, se snažil nemyslet. Když si ovšem na své dětství vzpomněl, vystupoval v něm otec vždycky jako Kazatel. Děsivá figura bez obličeje, která jejich dny plnila ukřičenými hysterickými lidmi. Muži a ženy s ulepenýma rukama se snažili sáhnout na něho i Johannese, aby vyléčili jejich psychické nebo fyzické bolesti a utrpení. Věřili, že on a bratr mohou odpovědět na jejich modlitby, protože jsou vyslaní Bohem.

Johannes to měl rád. Bylo mu dobře v záplavě pozornosti, vyhříval se v ní. Občas ho Gabriel zahlédl, jak fascinovaně prohlíží své dlaně, jako by se snažil zjistit, odkud přichází jeho schopnost konat zázraky.

Zatímco Gabriel s obrovským povděkem akceptoval, že podle otce jejich zázračné schopnosti během dospívání zmizí, byl Johannes zoufalý. Nedokázal se spokojit s tím, že by měl být jen docela obyčejným chlapcem bez výjimečného daru. Plakal a zoufale žádal, aby mu otec – Kazatel – vyprosil jeho schopnosti zpět. Otec mu ale jen krátce vysvětlil, že dosavadního života je konec a cesty Páně jsou nevyzpytatelné.

Když se odstěhovali do panského domu nedaleko Fjällbacky, změnil se Kazatel v Ephraima a Gabriel tento život miloval od první sekundy. Ne snad proto, že by se svému otci přiblížil, protože jeho oblíbencem byl vždycky Johannes, ale protože měl konečně domov – místo, kde mohl zůstat a uspořádat si život podle svého. Hodiny, jimiž se mohl řídit, a čas, který byl respektován. Měl školu, do níž mohl chodit. Miloval také zahradu a snil o tom, že se o ni jednou bude starat podle svých představ. Věděl, že by to dokázal lépe než Ephraim i Johannes, a večer se modlíval, aby se otec nedopustil té hlouposti a sídlo přenechal Johannesovi, až budou dospělí. Nevadilo mu, že Johannes měl všechnu lásku a pozornost, jen kdyby on, Gabriel, jednou zdědil panství. Nakonec se to stalo, i když jinak, než si myslel. V jeho vysněném světě figuroval i Johannes. Teprve po jeho smrti Gabriel pochopil, jak svého bezstarostného bratra potřeboval, přestože ho rozčiloval a musel se o něho stále bát. Nemohl ale jednat jinak.

Teď však požádal Laine, aby mlčela o tom, že kameny pravděpodobně do oken hodili Johan a Robert. Samotného ho ta žádost překvapila. Znamená to, že ztrácí svůj smysl pro řád a pořádek, nebo má snad v podvědomí špatné svědomí kvůli osudu rodiny? Sám nevěděl. Nakonec byl ale rád, že se mu Laine postavila a policii všechno řekla. Zároveň ho to však také překvapilo. V jeho očích byla jeho žena pouhou hadrovou pannou bez vlastní vůle a teď ho udivila břitkostí hlasu i trucem, který v jejích očích zahlédl. Znepokojila ho. Jeho svět se v posledním týdnu měnil, a on změny nenáviděl. Zabořil se ještě hlouběji do svého světa čísel.

První hosté přišli přesně. Patrikův otec Lars a jeho manželka Bittan dorazili úderem čtvrté a přinesli květiny a láhev vína hostitelům. Lars byl mohutný vysoký muž s blahobytným bříškem. Manželka, s níž žil už dvacet let, byla maličká a kulatá jako míč. Slušelo jí to však a vějířky vrásek kolem očí naznačovaly, že nemá k úsměvu daleko. Erika věděla, že je pro Patrika snadnější stýkat se s nevlastní matkou než vlastní, Kristinou, která je mnohem přísnější a neohrabanější. Rozvod tehdy nebyl příjemný, ale časem rodiče dospěli k přátelskému vztahu, který dokonce umožňoval společenský kontakt. Jednodušší bylo ovšem zvát každého zvlášť, a protože matka v současné době pobývala v Goteborgu na návštěvě Patrikovy mladší sestry, nic nebránilo pozvat jen otce.

O čtvrt hodiny později přišli Dan a Maria, a sotva se stačili pozdravit s Larsem a Bittan, zaslechla Erika Emmino povykování, blížící se k domu. Šla skupince naproti, a když se objala s dětmi a sestrou, setkala se i s novým mužem Annina života.

„To je milé, že se konečně poznáváme.“

Podala si ruku s Gustavem af Klintem. Jako by si přál prvním dojmem potvrdit její předsudky, vypadal přesně tak jako playboyové v centru Stockholmu. Tmavé vlasy sčesané dozadu, pážecí sestřih nad čelem, košile a kalhoty v předstíraně nedbalém střihu, ale Erika dobře věděla, kolik tento typ oblečení stojí. Obligátní pulovr měl přehozený přes ramena, vpředu na uzel. Musela si připomenout, aby ho nesoudila předčasně. Ještě ani neotevřel ústa a ona už jím v myšlenkách pohrdala. O vteřinu později ji neklidně napadlo, jestli nejde o čistou žárlivost vůči lidem, kteří se narodí s pomyslnou zlatou lžičkou v ústech. Zadoufala, že taková snad není.

„A jak se má tetino miminko? Nezlobíš maminku?“

Anna jí položila ucho na břicho, aby slyšela odpověď, ale pak se rozesmála a široce Eriku objala. Stejně se pozdravila i s Patrikem a potom se přesunuli do zahrady k ostatním hostům. Děti pobíhaly kolem a dospělí pili víno nebo kolu, jako v Eričině případu, a začali grilovat maso. Jako obvykle gril obsluhovali muži a cítili se u toho jako lovci, ženy si povídaly. Erika nikdy nedokázala pochopit vztah mužů k ohni. Zatímco v kuchyni se tvářili, že vůbec netuší, jak opéct na pánvi kus masa, byli naprostými virtuosy, pokud šlo o přípravu masa na ohništi. Ženy tak maximálně pověřili přípravou méně důležitých doplňků, jako je zelenina a pečivo, nebo donáškou piva.

„Panebože, tady je ale krásně,“ vykřikla Maria po dopití druhé skleničky vína, zatímco ostatní sotva upili z první.

„Ano, žije se tu dobře.“

Erika byla k Danově přítelkyni korektní, ale k srdci jí nepřirostla. Nedokázala pochopit, co na ní Dan vidí, zvlášť při srovnání s jeho bývalou manželkou Pernillou, ale uspokojila se konstatováním, že je to zřejmě další záhada, kterou žena nemůže pochopit. Přinejmenším si byla jistá, že si ji Dan nevybral kvůli její schopnosti konverzace. Zřejmě však u Bittan budila mateřské city, protože ta se jí obzvlášť věnovala, a Erika si tak mohla víc povídat s Annou.

„Je krásný, nemyslíš?“ Anna se s obdivem zadívala na Gustava. „Představ si, že takový muž se zajímá právě o mě.“

Erika se zahleděla na svou půvabnou sestřičku a uvažovala, jak je možné, že tak zcela ztratila sebedůvěru. Kdysi to byla silná, samostatná a svobodná duše, ale roky s Lucasem a jeho fyzické týrání ji zlomily. Nejradši bys ní pořádně zatřásla. Pohlédla na Adriana a Emmu, kteří kolem nich divoce pobíhali v kruzích, a přemítala, kam se poděla sestřina hrdost při pohledu na obě krásné děti, které porodila a dobře vychovává. Během jejich dosavadního krátkého života se postarala, aby byly veselé a šťastné a milovaly lidi kolem sebe. Byla to výhradně její zásluha.

„Zatím jsem s ním nestačila hovořit, ale vypadá příjemně. Ohodnotím ho, až se s ním budu znát víc. Ale zatím jste spolu vydrželi být zavření ve stísněném prostoru na lodi, a to je dobrá vizitka.“

Vlastní úsměv jí připadal hodně vynucený.

„Stísněný tak moc není.“ Anna se rozesmála. „Půjčil si od jednoho kamaráda člun Najád 400 a tam je místa pro menší armádu.“

Z rozhovoru je vyrušila první várka grilovaného masa, která přišla na stůl, a mužská část společnosti se usadila mezi nimi, rozehřátá moderní variantou lovu a čtvrcením divoké zvěře.

„O čem si, děvčata, povídáte?“

Dan položil paži kolem Marii, která se k němu přivinula. Začali se nepokrytě líbat, a i když už uplynulo mnoho let od doby, kdy Erika chodila s Danem, pohled na jejich propojené jazyky se jí nelíbil. I Gustav vypadal znechuceně, ale Erika si přesto povšimla, že využil příležitosti a koutkem oka nahlížel do Mariina hlubokého výstřihu.

„Larsi, nedávej si tolik dresinku, přece víš, že si musíš hlídat váhu kvůli srdci.“

„O co jde? Jsem silný jako kůň a to jsou čisté svaly,“ vysvětloval Lars a bouchl se pěstí do kulatého břicha. „A Erika řekla, že je to olivový olej, takže je zdraví prospěšný. To se přece všude píše.“

Erika potlačila chuť vysvětlit, že celý decilitr už těžko může být chápán jako zdravé množství. O tom už mnohokrát diskutovali dříve a Lars si bral k srdci jen ty rady, o které stál. Byl to velký milovník života a veškeré pokusy omezit přísun jídla viděl jako sabotáž. Bittan už dávno rezignovala, jen občas naznačovala, co si o jeho žravosti myslí. Její pokusy o dietní stravu selhaly na tom, že jedl tajně a ona se pak divila, jak mohl zase ztloustnout navzdory její snaze i vlastnímu tvrzení, že nejí víc než průměrný králík.

Maria přerušila výzkum Danových úst a zvědavě se obrátila na Gustava.

„Neznáš se náhodou se zpěvákem E-Type? Pohybuje se v kruzích kolem princezny Viktorie a jejích přátel a Dan říkal, že se tvoje rodina dobře zná s královskou, tak mě napadlo, jestli ho neznáš? Je božský.“

Gustav byl zřejmě šokován, že někoho může víc zajímat nějaký zpěvák než královská rodina, ale vzchopil se a trochu odměřeně odpověděl: Jsem poněkud starší než princezna Viktorie, ale můj mladší bratr se zná jak s princeznou, tak s Martinem Erikssonem.

Maria vypadala zmateně. „Kdo je Martin Eriksson?“

Gustav si těžce povzdechl a po krátké pauze se neochotně ozval: „E-Type je přece jen jeho pseudonym.“

„Ano? To je teda hustý.“ Rozesmála se a zdálo se, že jí nesmírně zaimponoval.

Panebože, té holce přece nemůže být jednadvacet, jak tvrdí Dan, ale sotva sedmnáct, říkala si Erika. Jistě, je opravdu moc hezká, to se musí nechat. Smutně pohlédla na své těžké tělo a konstatovala, že dny, kdy se jí prsa zvedala nahoru jako Marii, jsou neodvolatelně za ní.

Party nepatřila mezi ty nejúspěšnější. Erika a Patrik se snažili, seč mohli, aby udrželi konverzaci, ale Dan a Gustav byli každý jako z jiné planety a Maria do sebe příliš rychle nalila hodně vína a udělalo se jí špatně. Čas trávila na toaletě. Jediný, kdo se cítil skvěle, byl Lars. S velkým uspokojením konzumoval všechny zbytky z táců a šťastně ignoroval vražedné pohledy, které po něm vrhala Bittan.

Už v osm se rozešli a Patrik a Erika osaměli se špinavým nádobím. Rozhodli se ale umývání o chvíli odložit a sedli si každý se svou skleničkou.

„Jak já bych si dala víno,“ naříkala Erika nad svou kolou.

„Chápu, že po téhle večeři bys ho potřebovala. Ježíši, jak jsme je vůbec mohli dát dohromady? Na co jsme to mysleli?“

Patrik se zasmál a potřásl hlavou. Falzetem napodobil Mariu: „Neznáš se s E-Typem?“ Erika se zahihňala.

„To je teda hustý!“ pokračoval pištivě a Eričino hihňání se změnilo v pořádný smích.

„Moje matka říká, že není na škodu, když je člověk trochu hloupý, ale musí být sladkýýý.“

Erika se držela za břicho a naříkala. „Přestaň, já to nevydržím! Nebyl jsi to snad ty, kdo mě napomínal, abych byla milá?“

„Ano, já vím. Já se jen nemohu udržet.“ Najednou zvážněl. „Poslyš, co si myslíš o tom Gustavovi? Nepřipadá mi Právě fantastický. Je pro Annu dobrý?“

Erice odumřel smích na rtech a zamračila se.

„Ne. Docela mě to znepokojuje. Ale snad každý musí být lepší než ten, kdo svou ženu bije, i když já…“ Zaváhala a hledala správné slovo. „Přála bych si pro Annu víc. Všiml sis, jak se tvářil nespokojeně, když děti pobíhaly kolem? Vsadila bych se, že patří k těm, co si myslí, že děti mohou být vidět, ale ne slyšet, a to by pro Annu bylo špatné. Potřebovala by někoho hodného, vroucího, láskyplného, s kým by byla šťastná. A když to teď tvrdí, nevěřím tomu. Ona si ale myslí, že na víc nemá nárok.“

Za oknem viděli, jak slunce zapadá do moře jako žhavá koule, ale tentokrát nádheru večera nevnímali. Eriku tížil neklid kvůli sestře a cítila za její život takovou zodpovědnost, až se jí obtížně dýchalo. A jestliže má takový pocit vůči Anně, jak unese odpovídat za další nový život?

Opřela hlavu o Patrikovo rameno a pomalu se na ně snesl večer.

Pondělí začalo dobře. Annika se vrátila z dovolené. Do hnědá opálená, ve skvělé náladě, uvolněná milováním a vínem, seděla na svém místě v recepci a zářila na Patrika, když se přisunul do práce. Normálně pondělní rána nenáviděl, ale pohled na ni mu začínající týden nesmírně zpříjemnil. Byla jako sluníčko, kolem něhož všichni ostatní rotovali. Organizovala, debatovala, hubovala i chválila – všechno podle potřeby. Ať už měl člověk jakýkoliv problém, vždycky se mohl spolehnout na její rozumná a útěšná slova. Dokonce i Mellberg k ní začínal mít respekt a už se ji neodvažoval kradmo štípnout nebo na ni upírat smyslné pohledy jako v jejích začátcích na jejich stanici. Sotva hodinu po Patrikově příchodu do práce zaklepala Annika s vážným výrazem na jeho dveře.

„Patriku, přišli k nám manželé, kteří postrádají dceru.“

Pohlédli na sebe a bylo jim jasné, nač každý z nich myslí. Annika pozvala dál ustaraný pár se svěšenými rameny, který se představil jako Bosse a Kerstin Möllerovi.

„Naše dcera Jenny se včera večer nevrátila domů.“

Slova se ujal otec. Byl to malý podsaditý muž kolem čtyřicítky. Celou dobu, co mluvil, se nervózně potahoval za krátké kalhoty s křiklavým vzorem a hleděl do psacího stolu. Skutečnost, že seděli na policejní stanici a oznamovali svou dceru jako nezvěstnou, v nich budila paniku. Hlas mu uvízl v hrdle a slova se ujala jeho žena, také malá a kulatá.

„Bydlíme v kempu v Grebbestadu a Jenny kolem sedmé odjela do Fjällbacky za nějakými přáteli, s nimiž se tady poznala. Chtěli si někam vyjít, ale slíbila, že se do jedné vrátí. Měli domluveno, že ji někdo odveze zpátky, a tam jela autobusem.“

Žena se zajíkala a musela se nadechnout, než pokračovala. „Když se nevrátila, začali jsme si dělat starosti. Zašli jsme za tou druhou dívkou, která tam také měla být, a vzbudili jsme ji i její rodiče. Řekla nám, že Jenny na autobusovou zastávku nepřišla, a tak si myslela, že si to rozmyslela a zůstala s námi. V té chvíli nám bylo jasné, že se něco muselo stát. Jenny by sama o sobě nikdy nikam nezmizela. Je to naše jediné dítě a vždycky jsme se na její slovo mohli spolehnout. Řekla by nám, kdyby se někde zdržela nebo změnila program. Co se jí mohlo stát? Zaslechli jsme o tom děvčeti, co se našlo ve skalách…, myslíte si, že…“

Hlas se jí zlomil a ona se rozplakala. Její manžel ji vzal kolem ramen, ale i jeho oči byly plné slz.

Patrik byl neklidný. Měl velikou starost, ale snažil se ji skrýt.

„Věřím, že není důvod k takovým obavám.“

Cítil, jak falešně to zní, ale bylo hodně těžké se se současnou situací vyrovnat. Úzkost rodičů mu stahovala hrdlo soucitem, ale nemohl si dovolit city ukázat. Ozval se s málem byrokratickou korektností: „Začneme trochou údajů o vaší dceři. Už jste se zmínili, že se jmenuje Jenny. Jak je stará?“

„Je jí sedmnáct, skoro osmnáct.“

Kerstin plakala s obličejem zabořeným do manželovy košile, takže odpovídat musel Bosse. Na otázku, zda mají její fotku z poslední doby, si matka osušila oči papírovým kapesníkem a z kabelky vytáhla barevnou školní fotografii. Patrik po ní opatrně sáhl.

Dívka byla typická sedmnáctka, trochu příliš nalíčená, s maličko vzdorovitým výrazem v očích. Usmál se na rodiče a předstíral, jak je plný nezlomné důvěry.

„Moc hezké děvče, jistě jste na ni hrdí.“

Oba horlivě přikývli a Kerstin se dokonce trošičku pousmála.

„Je to hodné děvče. 1 když dospívání nějaké problémy přináší. Nechtěla jet s námi na dovolenou s karavanem, přestože to tak děláme každé léto od doby, kdy byla maličká. Podařilo se nám ji ale přesvědčit, že je to už beztak naše poslední léto, kdy něco děláme společně.“

Když se Kerstin zaslechla, jak mluví o posledním létě, znovu se silně rozplakala. Bosse ji hladil po vlasech a snažil se ji uklidnit.

„Začnete ji hned hledat? Říká se, že policie nejdřív čtyřiadvacet hodin čeká, ale musíte nám věřit. Něco se jí určitě stalo, jinak by se ozvala. Není to takový typ děvčete, který by nás nechal v úzkostech.“

Znovu se Patrik snažil aspoň o vnější klid, ale myšlenky se mu zběsile honily hlavou. Před očima se mu zjevilo Tanjino nahé tělo v Králově strži a musel je na okamžik zavřít.

„My čtyřiadvacet hodin rozhodně nečekáme, to je jen v amerických filmech, ale pokuste se trochu uklidnit. Sice vám samozřejmě věřím, že je Jenny velice spořádané děvče, ale takové věci se občas stanou. Někoho potká, zapomene na čas i na to, že rodiče budou mít starost. Není to nic neobvyklého. Hned ji však začneme hledat. Nechte nám na sebe spojení v recepci, až budete odcházet, a já se vám ozvu, jakmile budu něco vědět. Kdybyste se něco dozvěděli vy, nebo se objevila, hned nám to prosím oznamte. Dobře to dopadne, uvidíte.“ Když odešli, zamyslel se Patrik, jestli neslíbil příliš mnoho. Měl v žaludku podivný pocit, který nic dobrého nevěstil. Znovu pohlédl na dívčinu fotografii. Kéž by byla jen lehkomyslná!

Zvedl se a zašel za Martinem. Musí začít okamžitě s hledáním. Pokud došlo k tomu nejhoršímu, nesmí ztratit ani minutu. Podle zprávy soudního lékaře žila Tanja ještě asi týden uvězněná v nějaké skrýši, než zemřela. Hodiny začaly tikat.

Léto 1979

Bolest a tma změnily čas v bezesné bytí. Den nebo noc, život nebo smrt už byly lhostejné. Ani kroky nad ní, jistota přibližujícího se utrpení, nedokázaly proniknout do její temnoty. Zvuk lámaných kostí se mísil s bolestným křikem. Možná jejím? Netušila.

Nejstrašnější bylo vyrovnat se s osaměním. Absolutním nedostatkem světla a pohybu, doteku. Nikdy si neuměla představit, jak mučivě člověk strádá bez lidského kontaktu. Bylo to horší než bolest. Ticho řezalo její duši jako nůž a lomcovala jí zimnice.

Pach neznámého mučitele už byl teď spíš příjemný. Nevěděla, že by zlo mohlo přinášet vůni léta a tepla. Bylo to zřejmé především v kontrastu s temným vlhkým vzduchem, který nasávala neustále, který ji obklopoval jako vlhká deka a kousek po kousku trávil poslední zbytky jí samé. Proto horečně vdechovala jeho pach, když se přiblížil. Stálo zato přežít to zlé, aby pak na okamžik mohla nasát vůni života, tepajícího mimo ni, která budila tupou touhu žít. Už nebyla tou, kterou bývala a kterou už nikdy nebude, a rozloučení bylo bolestné, ale nutné.

Strašněji trápilo pomyšlení na dítě. Celou dobu měla holčičce za zlé, že se narodila, ale teď pochopila, že nebyla zátěží, ale darem. Vzpomínka na její teplé ručky kolem krku, velké oči, které na ni hladově hleděly a toužily po něčem, co jí nebyla schopná poskytnout, ji pronásledovala v živých snech. Uměla si představit každičký detail, každý vlásek, maličké znaménko na zádech na stejném místě, jako měla i ona. Slíbila sobě i Bohu, že jestli vyvázne, každou vteřinu svého života bude pečovat o maličkou, aby jí vynahradila dosud odpíranou mateřskou lásku. Jestli…

Takhle přece ven jít nemůžeš!

„Půjdu, jak budu chtít, a ty se můžeš jít bodnout.“

Melanie blýskla očima po svém otci, který jí oplatil stejným pohledem. Hádka byla na spadnutí. Důvod byl známý a stejný jako vždycky: jak mnoho – či spíš málo – toho na sobě měla.

Skutečně mnoho látky na zvoleném oblečení nebylo, to Melanie musela připustit, ale slušelo jí a její přátelé nechodili oblečení jinak. Je jí sedmnáct, není už žádné dítě, a jak se obléká, je její věc. Provokovala otce pohledem a tomu rozčilení doruda zbarvilo krk a tváře. Fuj, jak je starý a nemožný! Jeho krátké kalhoty byly nemoderní už před patnácti lety a strakatá košile s krátkým rukávem se k nim vůbec nehodila. Břicho měl vypasené příliš mnoha sáčky smažených brambůrek, které pojídal v křesle před televizí, a několik knoflíčků košile teď hrozilo utržením. Korunou ovšem byly ohavné plastové pantofle, v nichž chodil venku. Styděla se, když ji někdo s ním viděl, a nenáviděla každou minutu letošního léta, kterou s ním musela prožít na pláži zdejšího kempu.

Jako malá prázdniny s karavanem milovala. Vždycky byla všude spousta dětí, s nimiž si mohla hrát a běhat mezi stany a dalšími karavany a společně se koupat. Teď ale měla své přátele v Jonköpingu a navíc musela odjet od Tobbeho. Když si ho teď nemůže pohlídat, možná začne chodit s tou hnusnou Madde, která se na něho bez ustání věší. Jestli se to stane, bude své rodiče nenávidět až do smrti.

Je pěkná blbost sedět v kempu v Grebbestadu, ale vrchol všeho je, že se k ní chovají, jako by jí bylo pět, a ne sedmnáct. Dokonce jí mluví i do toho, co si má obléknout! Trucovitě si na zádech zavázala uzlík malé podprsenky, ne větší, než bývá u bikinek. Minimální kraťasy ji popravdě dost nepříjemně řezaly, ale stálo to za ty pohledy, které vyvolávaly. Nejlepší ze všeho pak byly sandály na deseticentimetrovém podpatku, které přidávaly pořádný kus k jejím sto šedesáti centimetrům.

„Dokud tě živíme a poskytujeme ti střechu nad hlavou, tak uděláš to, co řekneme. Buď tak hodná a…“

Otce přerušilo hlasité zaklepání na dveře a Melanie běžela otevřít. Venku stál tmavovlasý muž kolem pětatřiceti, tak se automaticky narovnala a vystrčila prsa. Sice byl na její vkus moc starý, ale vypadal příjemně a otce to pozlobí.

„Jsem policista Patrik Hedström. Mohu na chvíli dovnitř? Týká se to Jenny.“

Melanie trochu ustoupila ode dveří, ale jen tolik, aby se musel kolem ní těsně protáhnout. Pozdravili se a posadil se u maličkého stolku.

„Mám přivést manželku? Je na pláži.“

„Ne, to není nutné. Rád bych mluvil s Melanií. Jak už víte, Bosse a Kerstin Möllerovi oznámili, že jejich dcera Jenny zmizela, a řekli, že jste se včera navečer měly sejít a společně odjet do Fjällbacky, souhlasí to?“

Neznatelně si upravila podprsenku, aby se cestička mezi prsy zvětšila, a než odpověděla, navlhčila si rty. Policista jí připadal opravdu sexy.

„Ano, měly jsme se sejít u stanice autobusu kolem sedmé a odjet deset minut po sedmé. Cestou mělo přistoupit ještě pár kluků. Neměli jsme žádný zvláštní plán, jen se trochu podívat po městě.“

„A Jenny nepřišla?“

„Ne, bylo to divné. Neznáme se až tak dobře, ale připadala mi správná a byla jsem překvapená, že se vůbec neobjevila. Netvrdím, že jsem tím byla zklamaná, protože spíš na mně visela ona, ale říkala jsem si, že aspoň budu s klukama sama. S Mickem a Freddem, co měli přistoupit.“ „Melanie!“

Otec na ni rozčileně pohlédl.

„No, co je! Přece za to nemůžu, že zmizela. Připadala mi docela zádumčivá. Jistě odjela domů do Karlstadu.

Mluvila o nějakém klukovi, kterého tam zná, a jestli byla co k čemu, tak se vykašlala na tu pitomou dovolenou s karavanem a odjela za ním.“

„To by ses mohla opovážit! Ten tvůj Tobbe…“

Patrik byl nucen přerušit hádku otce a dcery a zvedl ruku, aby na sebe upoutal pozornost. Okamžitě ztichli.

„Takže ty netušíš, proč na sraz nepřišla?“

„Nemám ani páru.“

„Nevíš, jestli se tu v kempu něco nepřihodilo? Nesvěřila se ti s něčím?“

Jakoby náhodou se Melanie nahýma nohama dotkla Patrikových a pobavilo ji, když sebou škubl. Chlapi jsou strašně jednoduší! Není důležité, jak jsou staří, všichni mají v hlavě jen to jediné a člověk je může dotlačit tam, kam chce. Znovu se nohou přitiskla k jeho a Patrik se začal potit. Ovšem v karavanu bylo v každém případě hodně dusno.

S odpovědí si dala načas.

„S nějakým klukem se tu v kempu setkávala od té doby, co byla malá. Takový blbeček, ale jak jsem se zmínila, sama nebyla nic extra. Asi se k sobě hodili.“

„Jak se jmenuje, nebo kde bych ho mohl najít?“

„Jeho rodiče mají karavan o dvě řady dozadu. Je to ten s hnědě a bíle proužkovanou markýzou před vchodem a na zemi mají v květináčích muškáty.“

Patrik poděkoval za pomoc a s rudými tvářemi se znovu protlačil kolem Melanie. Snažila se ve vchodu svůdně Pózovat, když mu mávala na rozloučenou. Otec zase začal se svými průpovídkami, ale Melanie ho už vůbec neposlouchala. Nešlo o nic důležitého.

Zpocený hned z několika důvodů se ve stoupajícím vedru vydal rázným krokem dál. S ulehčením vyšel ze stísněného prostoru na vzduch. Připadal si jako pedofil, když na něho ta malá vystrkovala prsa a lepila se na něj. Nevěděl, jak se tomu vyhnout, a bylo to dost nepříjemné. A moc oblečená právě nebyla. Měla na sobě množství látky, které by vydalo tak na menší kapesník. Na okamžik si představil, že ta sedmnáctka je jeho dcera, obléká se stejně a touží po starších chlapech. Při té myšlence se otřásl a zadoufal, že Erika pod srdcem nosí syna. Patrik aspoň věděl, jak v dospívání fungují chlapci. Tohle děvče si připadalo jako světácká, silně nalíčené a ověšené levnými šperky. Nemohl si nevšimnout, že měla kroužek i v pupíku. Možná už začíná být starý, ale neuměl si představit, že by to mohlo být sexy. Spíš by se obával infekce a jizev. Ale třeba to opravdu mělo něco společného s věkem. Dosud si pamatoval, jak se na něho zlobila matka, když přišel domů s kroužkem v jednom uchu. Musel ho okamžitě sundat. To bylo to nejodvážnější, čeho se dopustil.

Mezi karavany trochu zabloudil. Stály tak těsně u sebe, že se málem dotýkaly. Nechápal, jak někdo může trávit dovolenou namačkaný s jinými lidmi jako sardinky v krabičce. Dokázal ale pochopit, že pro mnoho z nich to byl životní styl a že se s dalšími každým rokem vraceli na stejné místo. Některé karavany vypadaly spíše už jako chatičky, rozšířené stanovými díly napjatými do všech stran, a na svých místech stávaly mnoho let.

Musel se přeptat, a nakonec našel karavan, který mu popsala Melanie. Pod vstupní plachtou seděl vytáhlý chlapec s obličejem pokrytým akné. Patrik nad ním pocítil lítost, když viděl rudé pupínky s bílým vrškem, a musel potlačit chuť mu je vymačkat. Nejspíš by tak přispěl ke vzniku jizviček, které by mu zůstaly dlouho poté, co akné zmizí.

Slunce svítilo Patrikovi přímo do očí a musel si je zastínit rukou.

„Ahoj, jsem policista. Mluvil jsem s Melanií a ta mi řekla, že se znáš s Jenny Möllerovou. Je to pravda?“

Chlapec beze slova přikývl. Patrik si sedl na trávník vedle něho a viděl, že mladík na rozdíl od světácky o pár karavanů dál vypadá velice ustaraně.

„Já jsem Patrik, jak se jmenuješ ty?“

„Per.“

Patrik pozvedl obočí, aby naznačil, že toho čeká víc.

„Per Thorsson.“ Neklidně vytrhl hrst trávy a němě zíral na to, co drží v hrsti. Aniž na Patrika pohlédl, ozval se: „Za to můžu já, že se jí něco stalo.“

„Co tím myslíš?“

„To kvůli mně jí ujel autobus. My jsme se v tomhle kempu scházeli od dětství a vždycky nám spolu bylo dobře. Ale co se seznámila s tou potvorou Melanií, už nic nebylo takové jako dřív. Jediné, o čem mluvila, byla Melanie. Melanie sem, Melanie tam, Melanie říkala…, všechno šlo do háje. Dřív jsme si spolu povídali o vážných věcech, ale teď ji zajímaly jen šminky a šaty a takové nesmysly. Málem se Melanii ani neodvážila říct, že jsme přátelé, aby se jí nevysmála.“

Začal trávu škubat čím dál rychleji a kolem něho pomalu vznikal holý flek, velký jako čepice. Zavanula k nim vůně grilovaného masa a Patrikovi pořádně zakručelo v břiše.

„Dospívající děvčata jsou prostě taková, ale to je přejde, můžeš mi věřit. Za pár let z nich budou zase normální lidi.“ Patrik se usmál, ale rychle zvážněl. „Jak jsi to myslel, že za to můžeš ty? Víš, kde je? Protože v tom případě ti chci říct, že její rodiče jsou strašně vyděšení…“

Per ho přerušil: „Ne, já netuším, kde je, jenom vím, že se jí něco muselo stát. Sama by takhle nikdy neodešla. A protože chtěla stopovat…“

„Stopovat? Kam? Někoho si zastavila?“

„To právě je moje vina.“ Per mluvil přehnaně zřetelně, jako by byl Patrik dítě. Pak pokračoval: „Začal jsem se s ní hádat, právě když se měla u autobusu sejít s Melanií. Byl jsem strašně otrávený, že jsem jí dobrý, jen když o tom ta pitomá Melanie neví. Zastavil jsem ji, když šla kolem našeho karavanu, a řekl jsem jí všechno, co si o tom myslím. Byla smutná, ale nic mi nevyčítala. Za chvíli mi řekla, že jí ujel autobus a že si musí stopnout nějaké auto do Fjällbacky. Potom odešla.“

Per zvedl pohled od lysiny v trávníku a pohlédl na Patrika. Spodní ret se mu chvěl a Patrik viděl, že se zoufale snaží potlačit slzy, aby se vyhnul ponížení rozplakat se na veřejnosti.

„Proto za to můžu já. Kdybych se s ní nezačal dohadovat kvůli něčemu, co z dnešního pohledu bylo vlastně bezvýznamné, tak by stihla autobus a nic by se jí nestalo. Určitě se stala obětí nějakého šílence a já jsem to zavinil.“

Hlas mu přeskočil. Patrik znovu zavrtěl hlavou.

„Ne, ty za nic nemůžeš. A ještě ani nevíme, jestli se jí skutečně něco stalo. To se teď snažíme zjistit. Kdo ví, třeba se tu každou chvílí objeví a my si děláme zbytečné starosti.“

Tón byl uklidňující, ale zněl falešně, Patrik to sám dobře cítil. Věděl, že neklid, který vidí v chlapcových očích, sdílí i on sám. Jen o nějakých sto metrů dál seděli ve svém karavanu dívčini rodiče a čekali na dceru. Patrik cítil v útrobách ledovou jistotu, že čekají zbytečně. Někdo Jenny vzal do auta. A ten někdo s ní neměl dobré úmysly.

Zatímco Jacob a Marita odešli do práce a jejich děti k paní, které je hlídala, Linda čekala Johana. Bylo to poprvé, kdy se měli sejít přímo v domě, místo v seníku, a připadalo jí to velice vzrušující, kořeněné vědomím, že by s tím Jacob nesouhlasil. Teprve Johanův výraz, když vešel dovnitř, jí naznačil, že návštěva domu v něm budí úplně jiné pocity. Nebyl tu od doby, co se po dědečkově smrti museli odsud odstěhovat. Pomalu prošel celým domem, nejdřív se podíval do obývacího pokoje, pak do kuchyně a dokonce i na toaletu. Jako by chtěl nasát každý detail. Hodně se tu změnilo. Jacob truhlařil a natíral a dům zdaleka nevypadal tak, jak si ho pamatoval. Linda mu šla v patách.

„Už jsi tu dlouho nebyl, že?“

Johan přikývl a rukou pohladil zdobenou krbovou římsu v pokoji.

„Ano. Čtyřiadvacet let. Bylo mi pět, když jsme se odsud stěhovali. Udělal tu hodně práce.“

„Ano, všechno musí mít dokonalé. Pořád něco vylepšuje, aby to bylo perfektní.“

Johan neodpověděl. Připadal si jako v jiném světě. Linda už litovala, že ho sem pozvala. Plánovala bezstarostnou chvíli v posteli, ne procházku Johanovým smutným dětstvím. Neměla chuť myslet na tu část jeho samého, ani city a zážitky, které s ní nesouvisely. Byl jí vždycky tak okouzlený, uctíval ji, a právě to se jí líbilo, ale o tohoto zamyšleného dospělého muže, zkoumajícího dům, nestála. Vzala ho za rameno a on sebou škubl, jako by ho probudila z transu.

„Nepůjdeme nahoru? Můj pokoj je v podkroví.“

Johan ji jako bez vůle následoval po strmém schodišti. V patře Linda pokračoval dál do přístřeší, ale Johan stál na místě. Právě tady býval jeho a Robertův pokoj a také ložnice rodičů.

„Počkej, hned přijdu, chci se jen na něco podívat.“

Nestaral se o její protesty a třesoucí se rukou otevřel První dveře v hale. Za nimi ležel jeho chlapecký pokoj. Pořád tu bydlel malý chlapec, ale teď tu ležely rozházené hračky a šaty Williama. Posadil se na úzkou postel a za zavřenýma očima viděl, jak to tady vypadalo předtím. Po chvilce se zvedl a vešel do sousední místnosti, která bývala Robertova. Ta se změnila ještě víc. Teď to byl zřetelné dívčí pokoj, růžový, přeplněný různými cetkami. Rychle vyšel a jako magnetem ho to přitahovalo do poslední místnosti na konci haly. Mnoho nocí po špičkách proběhl po koberci k bílým dveřím, tiše je otevřel a vlezl si do postele rodičů. Tady mohl spát v bezpečí, bez hrozivých snů a strašidel pod postelí. Nejraději se přitiskl ke svému otci a spal v jeho náručí. Viděl, že Jacob a Marita si nechali starou ozdobnou manželskou postel, ložnice byla změněna nejméně.

Cítil, že se mu z očí tlačí slzy, a mrkal, aby je zadržel. Teprve pak se obrátil k Lindě. Nechtěl jí ukázat své slabosti.

„Už sis to všechno prohlédl? Tady není co ukrást, pokud myslíš právě na to.“

Její hlas zněl tvrdě, jak ho dosud nikdy neslyšel, a ucítil silnou zlobu. Vzal ji za rameno.

„O čem to sakra žvaníš! Myslíš si, že tu chci krást? Sakra, nemáš ani špetku rozumu. Já jsem tu přece bydlel, než se sem přistěhoval tvůj bratr, a kdyby nebylo tvýho zatracenýho otce, tak jsem tu bydlel dosud. Takže zavři hubu.“

Na vteřinu byla Linda ochromená překvapením z jeho proměny. Pak se mu vyškubla a zasyčela: „Můj otec nemůže za to, že ten tvůj hrál a rozházel všechny svoje peníze. A rozhodně ne za to, že byl zbabělý a vzal si život. Rozhodl se vás opustit, a za to můj otec nemůže.“

Vztek způsobil, že se mu zatmělo před očima. Sevřel pěsti. Linda vypadala tak malá a křehká, až ho napadlo, že by ji dokázal přelomit napůl. Přinutil se hluboce nadechovat, aby se uklidnil. Podivným sípavým hlasem ze sebe vysypal: „Je toho hodně, za co tvůj otec může. Zničil nám život svou žárlivostí. Matka nám všechno řekla. Všichni vždycky milovali otce a o Gabrielovi si mysleli, že je to suchar a divnej pavouk a nesnášeli ho. Ale matka tu včera byla a všechno mu vytmavila. Škoda že si nestřihla i další rundu, ale nepotřebuje se s ním špinit.“

Linda se potupně zasmála. „Kdysi jí na to byl dost dobrý. Hnusí se mi pomyšlení na to, že mohl spát s tvou odpornou matkou, ale očividně si spočítala, že bude snadnější vyrazit peníze z tvého otce, a šla o dům dál. Však víš, jak se takovým říká: kurva!“

Při tom slovu mu prskla do obličeje.

Ze strachu, aby se nepřestal ovládat, se obrátil ke schodům. Nejraději by ji uškrtil, jen aby už konečně zmlkla.

Linda zmatená nečekaným vývojem situace i tím, že si ho nedokázala podrobit, se naklonila přes zábradlí a vztekle za ním křičela: „Zmiz, už ať tě nevidím. Hodil ses jen k jednomu, a ani v tom jsi nevynikal.“

Slova doprovodila zvednutým prostředníčkem, ale právě mizel ve dveřích a její gesto už nezahlédl.

Okamžitě svých slov litovala. Ale byla tak strašně naštvaná!

Když přišel fax z Německa, Martin právě telefonoval s Patrikem. Novinka o Jenny, kterou patrně zadržuje nějaký řidič, jejich situaci nevyjasnila. Mohl to být úplně kdokoliv a jim zbývalo jen doufat, že si někdo něčeho všiml. Novináři bez ustání volali na Mellbergův telefon. Bylo jisté, že novinka vzbudí velkou pozornost. Martin zadoufal, že se ozve někdo, kdo ji viděl nastoupit do auta. Snad se jim podaří oddělit to podstatné od spousty nesmyslných hlášek, jimiž se baví psychotici nebo lidé, kteří někomu chtějí znepříjemnit život.

Annika přišla s faxem, který byl stručný a krátký. Martin se proklopýtal těmi několika větami a pochopil, že jako jediného příbuzného vypátrali Tanjina bývalého manžela. Martina překvapilo, že tak mladá byla už rozvedená, ale stálo to tam černé na bílém. Po chvilce váhání a telefonické konzultaci s Patrikem vyťukal číslo fjällbacké cestovní kanceláře a rozzářil se, když uslyšel Piin hlas.

„Ahoj, tady je Martin Molin.“ Na druhém konci zavládlo ticho.

„Jsem z policie v Tanumshede.“ Zamrzelo ho, že musel upřesňovat, kdo volá. Sám by snad mohl sdělit i číslo jejích bot, kdyby ho o to někdo požádal.

„Ech… promiň. Jsem nemožná na jména. Ale naštěstí o to lepší na obličeje. V práci se to hodí.“ Zasmála se. „Co bys potřeboval?“

Martin se zamyslel, jak má začít, ale hned si uvědomil, že volá pracovně.

„Potřeboval bych něco důležitého zavolat do Německa, ale na svou znalost jazyka se nemohu spolehnout. Mohla bys mi tlumočit?“

„Určitě,“ přišla okamžitá odpověď. „Poprosím kolegyni, aby mě na chvíli uvolnila.“

Slyšel, že s někým v pozadí mluví, a pak se znovu ozvala v telefonu.

„Zařízeno. Jak to bude fungovat? Ty mi zavoláš, nebo co mám udělat?“

„Spojím se s tebou. Čekej jen chvíli u telefonu a já za pár minut zavolám.“

Přesně o čtyři minuty později byli telefonem propojeni Tanjin bývalý manžel Peter Schmidt, Martin a Pia. Martin hovor zahájil politováním, že volá za tak tragických okolností, a vyjádřil muži soustrast. Toho už informovala německá policie, takže aspoň toho byl Martin ušetřen, přesto ale nebylo příjemné volat brzy po takovém sdělení. 1 to tvořilo součást policejní práce, ale naštěstí pro něho dost řídkou.

„Co jste věděl o Tanjině cestě do Švédska?“

Pia překládala naprosto plynule.

„Vůbec nic. Bohužel jsme se nerozešli jako přátelé a po rozvodu jsme se sotva viděli. Ale když jsme spolu ještě žili, nikdy se nezmínila, že chce jet do Švédska. Víc ji lákaly cesty za sluncem, třeba do Španělska nebo Řecka. Myslel bych si, že je Švédsko pro ni příliš studené.“

Prý studené! Martin se zahleděl z okna, kde se nad asfaltem tetelil horký vzduch. Jo jo, chodí tu po silnici lední medvědi, říkal si ironicky, ale pokračoval se svými otázkami.

„Takže se vůbec nezmínila, že potřebuje něco ve Švédsku zařídit? Nezmínila se o místě, které se jmenuje Fjällbacka?“

Peterovy odpovědi byly stále záporné. Martina už nic dalšího nenapadlo. Stále vůbec netušil, z jakého důvodu Tanja své spolucestující sdělovala, že se tady chce zastavit. Už se chystal poděkovat a ukončit hovor, ale pak ho přece jen ještě něco napadlo.

„Nevíte o někom dalším, kdo by nám něco mohl říct? Německá policie vás označila jako jediného příbuzného, ale neměla Tanja třeba nějakou dobrou kamarádku?“

„Mohli byste si promluvit s jejím otcem. Bydlí v Rakousku. Nejspíš ho zdejší policie právě proto nenašla v žádném registru. Počkejte okamžik, najdu vám na něho telefonní číslo.“

Martin slyšel, jak Peter odložil telefon a s něčím hýbal. Za chvíli se znovu ozval. Pia dál překládala a zvlášť pečlivě nadiktovala číslo telefonu.

„Nejsem si ale jistý, jestli se od něho něco dozvíte. Před dvěma lety, těsně po našem rozvodu, se strašně pohádali. Nechtěla mi říct, o co šlo. Řekl bych, že spolu od té doby nemluvili, ale co člověk ví. Pozdravujte ho ode mne.“

Rozhovor mnoho nepřinesl, ale Martin stejně poděkoval za pomoc a ujistil se, že může znovu zavolat, pokud by měl další otázky. Pia byla stále u svého aparátu a předešla jeho otázku, jestli by nemohli zavolat Tanjinu otci.

Nikdo ale telefon nevzal. Informace jejího bývalého manžela o rozkolu mezi ní a otcem probudila Martinovu zvědavost. O co se mohli dcera s otcem tak pohádat, aby spolu přerušili kontakt? Mohlo to mít nějakou souvislost s její cestou do Fjällbacky a jejím zájmem o dávné zmizení dvou děvčat?

Zabral se tak hluboko do svých úvah, že málem zapomněl na Piu. Spěšně jí poděkoval a domluvili se, že mu zítra pomůže znovu zavolat Tanjinu otci.

Dlouho pak hleděl na snímek Tanji, jak ji vyfotili před Pitvou. Co hledala ve Fjällbace a co tu nakonec našla?

Erika opatrně kráčela po pontonovém můstku. Bylo dost neobyčejné vidět v této roční době volná místa v přístavišti loděk. Normálně tu plachetnice kotvily ve dvou, někdy dokonce i ve třech řadách. Tanjina vražda ale způsobila, že mnoho vodáků zakotvilo v jiných přístavech. Erika ze srdce doufala, že Patrik se svými kolegy vraždy brzy vyřeší, jinak by to znamenalo katastrofu pro obyvatele, žijící z letního turistického ruchu.

Anna a Gustav se ale rozhodli jít proti proudu a zůstali ještě nějaký den ve Fjällbace. Když Erika jejich loď uviděla, pochopila, proč neměli zájem přenocovat u nich. Loď byla obrovská, lesklá, bílá, s dřevěnou palubou. Vešly by se sem ještě nejméně dvě další rodiny.

Anna jí vesele mávala a pomohla jí na palubu. Erika byla docela udýchaná, když se usadila, a Anna jí okamžitě přinesla velkou sklenici studené koly.

„Už toho máš plné zuby, že?“

Erika pohlédla k nebi.

„Jestli. Ale je to zřejmě jediný způsob, jak ženu přimět, aby se těšila na porod. I když ne v tomto vedru!“ Otřela si čelo ubrouskem, ale okamžitě cítila, jak jí po spáncích stékají další krůpěje potu.

„Chudinko,“ litovala ji Anna.

Z kajuty vyšel Gustav a zdvořile se s Erikou pozdravil. Byl stejně neformálně oblečený jako minule a zuby mu bíle svítily v opálené tváři. Nespokojeně se otočil k Anně.

„Je tam pořád ještě neuklizeno po snídani. Přece jsem ti říkal, že chci mít na lodi pořádek, jinak by tu nic nefungovalo.“

„Promiň. Hned to udělám.“

Úsměv z její tváře zmizel a se sklopenou hlavou seběhla dolů. Gustav se složil na židli vedle Eriky se studeným pivem v ruce.

„Bez pořádku by na lodi nešlo bydlet, především když tu jsou i děti.“

Erika tiše přemítala, proč po snídani nemohl uklidit on, protože se jí nezdálo, že by byl ochrnutý.

Ovzduší bylo mezi nimi trochu napjaté a Erika cítila zvětšující se propast. Vyrostli v odlišných světech. Nicméně se rozhodla ticho mezi nimi přerušit.

„Je to opravdu nádherná loď.“

„Ano, to skutečně je.“ Dmul se pýchou. „Půjčil jsem si ji od dobrého přítele, ale mám úplně chuť si takovou koupit.“

Znovu ticho. Erika pocítila ulehčení, když se k nim znovu připojila Anna a posadila se vedle Gustava. Odložila skleničku, kterou si přinesla nahoru. Mezi Gustavovým obočím se utvořila nespokojená vráska.

„Buď tak hodná a sklenici tam nestav. Udělalo by to skvrny na dřevě.“

„Promiň,“ omlouvala se Anna. Skleničku znovu zvedla.

„Emmo,“ Gustav přesunul svou pozornost na děvčátko, „s plachtou si nehraj. Kolikrát jsem ti to už říkal. Jdi hned o kus dál.“

Annina čtyřletá dcera předstírala hluchotu a ignorovala ho. Gustav se začal zvedat, ale Anna ho předběhla. „Já ji odvedu. Neslyšela tě.“

Holčička vřískla zlostí a nasadila vrcholně mrzutý výraz, když ji Anna přinesla k dospělým. „Jsi hloupý,“ kopla Gustava do nohy a Erika se v skrytu usmála. Gustav vzal Emmu za paži a chtěl jí vyhubovat, ale Anně zablýsklo v očích a dítě mu vytrhla. „Nedotýkej se jí.“

Omluvně zvedl ruce. „Promiň, ale tvoje děti jsou strašně divoké. Někdo by je měl trochu usměrňovat.“

„Moje děti jsou skvěle vychované, děkuji ti, a o jejich výchovu se postarám sama. Půjdeme si teď koupit zmrzlinu.“

Kývla na Eriku, která byla šťastná, že se svou sestrou a jejími dětmi může být chvíli sama bez pana Vznešeného. Vzali Adriana do kočárku a Emma poskakovala Před nimi.

„Myslíš si, že jsem přecitlivělá? Přece ji jen vzal za rameno. Chci říct, myslím, že po zkušenosti s Lucasem teď tak děti ochraňuju…“

Erika vzala sestru pod paží. „Myslím, že vůbec nejsi přecitlivělá. Osobně se domnívám, že tvoje dcera je skvělý znalec lidí a žes ji měla nechat, aby ho pořádně nakopla.“

Anna se zamračila. „Teď to přeháníš ty. Tak zlé to přece zase nebylo. Když někdo není na děti zvyklý, je pochopitelné, že ho trochu stresují.“

Erika si povzdechla. Na okamžik věřila, že její sestra konečně ukáže, že má páteř a vyžaduje správné zacházení s dětmi, ale Lucas ji zřejmě příliš zpracoval.

„Jak to pokračuje s řízením o výchově dětí?“

Anna nejdřív vypadala, jako by vůbec nechtěla odpovědět, ale nakonec se tiše ozvala: „Vůbec to nekončí. Lucas se rozhodl, že napře všechny páky. To, že jsem se seznámila s Gustavem, ho pořádně naštvalo.“

„Ale přece nemá žádnou půdu pod nohama! Chci říct, o co by asi opíral tvrzení, že jsi špatná matka? A pokud někdo má dobrý důvod, jak toho druhého vyřadit ze hry, jsi to přece ty.“

„Ano, ale Lucas doufá, že najde něco, jak svou žádost zdůvodní.“

„Dobře, ale tys ho nahlásila pro ublížení dítěti. Nemělo by to mít větší váhu, než cokoliv si vymyslí on?“

Anna mlčela a Erice hlavou proletěla hrozná myšlenka. „Ty jsi to tehdy vůbec neoznámila, viď? Lhala jsi mi do očí a tvrdila, žes to udělala, ale nebyla to pravda, že?“

Sestra se neodvážila setkat s jejím pohledem.

„Odpověz mi. Je to tak?“

Anna vybuchla: „No dobře, máš pravdu, drahá starší sestro. Ale ty mě soudit nebudeš. Nebyla jsi na mém místě, nemáš ani tušení, jaké to je, žít v neustálém strachu. Kdybych to tehdy nahlásila, nemohla bych se od něho odstěhovat. Doufala jsem, že nás nechá na pokoji, když na policii nepůjdu. A zkraje to fungovalo, nemyslíš?“

„Možná, ale teď už ne. Do háje, Anno, přece si musíš vidět dál než na špičku nosu.“

„Tobě se to lehko káže. Máš někoho, o koho se můžeš opřít, kdo tě zbožňuje a nikdy by ti neublížil, a kromě toho sis do banky uložila peníze za knihu o Alexandře. Pak je všechno zatraceně snadné. Ale netušíš, jaké to je, být sama se dvěma dětmi a dřít se, aby měly jídlo a oblečení. Tobě všechno skvěle vychází a nemysli si, že nevidím, jak nad Gustavem ohrnuješ nos. Myslíš si, že jsi ze všech nejchytřejší, ale není to tak.“

Anna Eriku nechala stát a rozběhla se po náměstí s Adriánem v kočárku a Emmou v pevném sevření. Na chodníku zůstala Erika sama s pláčem na krajíčku a přemítala, jak se to všechno mohlo tak zamotat. Přece nic zlého neudělala. Chce jen, aby byla Anna šťastná tak, jak si zaslouží.

Jacob políbil matku na tvář a otci podal formálně ruku. Jejich vztah byl vždycky právě takový. Odstup a korektnost spíš než teplo a srdečnost. Bylo zvláštní hledět na svého otce jako na cizího, ale to jejich vztah popisovalo nejpřesněji. Jistě, slyšel vyprávět o tom, jak jeho otec a matka bděli u jeho nemocničního lůžka, ale pamatoval si na to jen mlhavě, a nijak je to nesblížilo. Blízkost mu poskytoval Ephraim, kterého častěji pokládal za svého otce než dědečka. A když mu pak dokonce zachránil život poskytnutím vlastní kostní dřeně, získal v Jacobových očích svatozář hrdiny.

„Ty dnes nepracuješ?“ Matčin hlas zněl stejně úzkostně jako obyčejně. Jacob často uvažoval, čeho se pořád tak bojí. Jako by celý svůj život balancovala nad propastí.

„Pojedu tam dnes trochu později a spíš zůstanu o chvíli déle večer. Chtěl jsem se podívat, jak vám je. Slyšel jsem o těch rozbitých oknech. Maminko, proč jsi mi nezavolala, místo abys sháněla otce? Mohl jsem tu být okamžitě.“

Laine se láskyplně usmála. „Nechtěla jsem tě zneklidňovat. Takový rozruch špatně snášíš.“

Neodpověděl, jen se mírně nepřítomně usmál.

Položila ruku na jeho. „To víš, starého psa novým kouskům nenaučíš.“

„Ale ty nejsi stará, maminko. Pořád jsi jako holčička.“

Potěšeně zrudla. Takhle se škádlili často a věděl, že ona to miluje. Rád jí to poskytoval. S otcem si příliš radosti neužila, a sotva kdy pro ni měl komplimenty.

Gabriel se netrpělivě vrtěl v křesle a teď se zvedl.

„Policie už mluvila s těmi darebáky, tvými bratranci, tak teď snad dají na chvíli pokoj.“ Zamířil ke své kanceláři. „Máš chvíli času podívat se na nějaká čísla?“

Jacob přikývl, políbil matku a šel za otcem. Gabriel už před pár lety začal syna zasvěcovat do obchodních záležitostí kolem panství, protože si chtěl být jistý, že Jacob všechno po něm jednou úspěšně převezme. Naštěstí syn měl přirozený talent právě pro takovou práci a elegantně zvládal jak účtařinu, tak praktické záležitosti.

Hezkou chvíli seděli s hlavami u sebe nad účetními knihami, až se Jacob protáhl a ozval se: „Rád bych nahlédl do dědečkova bytu. Už jsem tam dlouho nebyl.“

„Hmm… jistě, zajdi tam.“ Gabriel byl plně zabrán do svých cifer.

Jacob po schodech vyšel do prvního patra a zamířil ke dveřím, které vedly do levého křídla panského domu. Tady bydlel dědeček Ephraim do posledních dní svého života a Jacob tu trávil mnoho šťastných chvil svého dětství.

Vešel dovnitř. Všechno zůstalo nedotčeno. Právě on uprosil rodiče, aby z tohoto křídla nic nestěhovali a nic tu neměnili. Jeho přání respektovali, protože věděli o naprosto unikátním poutu, které ho s dědečkem svazovalo.

Místnosti svědčily o síle. Vybavení bylo tlumené, výrazně mužské. Zásadně se odlišovalo od světlého zařízení jiných částí sídla a Jacobovi vždycky připadalo, že vstoupil do jiného světa.

Sedl si do koženého křesla u okna a zvedl nohy na podnožku. Takhle Ephraim sedával, když za ním Jacob přišel. Chlapec lehával svinutý do klubíčka na zemi před ním jako štěně a bez dechu naslouchal jeho vyprávění o lidech, kteří upadali do náboženské extáze. Ephraim plasticky popisoval jejich vzrušené obličeje a naprostou důvěru v Kazatele a jeho syny. Ephraim měl mohutný hlas a Jacob nikdy nezapochyboval o tom, že své posluchače uměl uchvátit. Mezi vyprávění, kterým naslouchal nejraději, patřila ta o zázracích, k nimž došlo zásluhou Gabriela a Johannese. Každým dnem přibývaly nové a to bylo pro Jacoba naprosto fantastické. Nikdy nepochopil, proč o tom jeho otec nechtěl mluvit, a dokonce se za to období svého života styděl. Měl přece schopnost léčit! Uzdravovat nemocné a zmrzačené. Jaké museli cítit zoufalství, když o tento dar přišli! Podle Ephraima k tomu došlo prakticky ze dne na den. Gabriel jen pokrčil rameny, zatímco Johannes prožíval zoufalství. Prosil Boha, aby mu dar vrátil, a jakmile zahlédl zraněné zvíře, běžel k němu a snažil se ho uzdravit.

Jacob nikdy nepochopil, proč se dědeček tak vesele smál, když o té době vyprávěl. Pro Johannese to přece muselo být nesmírné utrpení a to by měl Kazatel chápat. Ale Jacob dědečka miloval a nikdy nezpochybnil nic, co mu řekl. V jeho očích byl naprosto bezchybný. Vždyť mu zachránil život! Ne snad nějakým zázrakem, přikládáním dlaně, ale poskytl mu vlastní tělo a za to ho zbožňoval.

Nejlepší ze všeho byl závěr, jakým dědeček své vyprávění vždycky zakončil. Dramaticky se odmlčel, pohlédl vnukovi hluboko do očí a pronesl: „I ty, Jacobe, máš tento dar. Zatím je hluboko v tobě a čeká, až vyjde na povrch.“

Ta slova Jacob miloval. Nikdy se mu nepodařilo žádnou zvláštní schopnost objevit, ale stačilo, že dědeček o ní věděl. Když ležel nemocný v nemocnici, zavřel oči a snažil se ji vyvolat za semknutými víčky, aby se sám mohl uzdravit. Ale viděl jen tmu, stejnou tmu, jaká ho trýznila nyní. Třeba by došel k cíli, kdyby dědeček žil déle. Naučil léčit Gabriela a Johannese, proč by nemohl i jeho?

Hlasitý křik ptáků za oknem ho probral ze snění. Tma v jeho nitru ho tísnila, až se mu svíralo srdce. V poslední době se mu to stávalo stále častěji a temnota byla stále intenzivnější.

Pokrčil nohy a objal je pažemi. Kéž by tu s ním byl Ephraim! Určitě by mu pomohl najít světlo, jež uzdravuje.

„Vycházíme ze situace, že Jenny Möllerová se nikde nezdržuje dobrovolně. Potřebujeme pomoc veřejnosti a žádáme vás o její zprostředkování. Především bychom se rádi dozvěděli, zda ji někdo nespatřil v blízkosti nějakého auta. Podle dostupných informací chtěla stopovat do Fjällbacky a všechna pozorování v této souvislosti pro nás mohou být nesmírně cenná.“

Patrik vážně pohlédl do očí všem shromážděným novinářům a Annika poslala kolovat fotografii Jenny Möllerové. Postará se, aby ji všechny noviny mohly otisknout. Neplatilo to vždycky, ale v tomto případě jim média mohla být skutečně hodně užitečná.

K Patrikově velkému překvapení ho Mellberg pověřil vedením narychlo svolané tiskové konference. Sám seděl v pozadí a Patrika jen pozoroval.

Zvedlo se několik rukou.

„Má zmizení Jenny Möllerové nějakou souvislost s vraždou Tanji Schmidtové? A našli jste něco, co současnou vraždu spojuje s nalezením těl Mony Thernbladové a Siv Lantinové?“

Patrik si odkašlal. „Především jsme dosud nezískali pozitivní identifikaci Siv, takže bych ocenil, kdybyste v tom smyslu psali. Ostatní nemohu komentovat z důvodů probíhajícího vyšetřování.“

Žurnalisté vzdychali nad věčně stejnými „důvody vyšetřování“, ale přesto se stále hlásili.

„Turisté začali houfně odjíždět z Fjällbacky. Je správné, že se bojí o svou bezpečnost?“

„Nemají žádný důvod k obavám. Vyšetřování velice intenzivně probíhá, ale právě nyní musíme především najít Jenny Möllerovou. Víc k tomu říct nemohu. Děkuji vám.“

Opustil místnost za hlasitých protestů novinářů a koutkem oka zahlédl, že se Mellberg ještě zdržel. Jen aby teď neřekl něco hloupého!

Zašel k Martinovi a sedl si na kraj jeho stolu. „Je to jako dobrovolně šťourat do vosího hnízda.“

„Ano, ale teď by nám snad mohli být k užitku.“

„Snad. Někdo přece musel vidět Jenny nastoupit do auta, pokud stopovala, jak tvrdí ten chlapec. Vzhledem k tomu, jak je na Grebbestadské ulici rušná doprava, by bylo divné, kdyby nikdo nic nezahlédl.“

„Už se staly i podivnější věci,“ povzdechl si Martin.

„S Tanjiným otcem se ti ještě nepodařilo mluvit?“

„Teď jsem to nezkoušel. Chci počkat do večera. Nejspíš je přes den v práci.“

„Ano, to máš pravdu. Nevíš, jestli Gösta obvolal věznice?“

„Je to na podiv, ale opravdu to udělal. Nic ale nezjistil. Nikdo nebyl tak dlouhou dobu ve výkonu trestu. Asi se není čemu divit. Člověk klidně může třeba zastřelit krále, a stejně je za pár let venku za dobré chování. A dovolenku dostane za čtrnáct dní.“ Znechuceně odhodil propisku.

„No tak, nebuď přece tak cynický. Jsi na to příliš mladý. Po třiceti letech služby snad budeš mít na nějakou trpkost nárok, ale do té doby musíš našemu systému důvěřovat.“

„Ano, starce.“ Martin se mu uklonil a Patrik se rozesmál.

„Ostatně,“ pokračoval Patrik, „nemůžeme předem předpokládat, že Jennyino zmizení souvisí jen s vraždou ve Fjällbace. Požádej pro jistotu Göstu, aby zjistil, jestli z vězení nevyšel někdo, kdo byl odsouzen pro znásilnění, napadení ženy nebo něco podobného a operoval v naší oblasti.“

„Dobrý nápad, ale přece by to stejně dobře mohl být někdo odjinud, kdo sem přijel jako turista.“

„To sice máš pravdu, ale někde musíme začít.“

Do kanceláře strčila hlavu Annika. „Promiňte, pánové, že vás ruším, ale máš na drátě soudní lékařství. Mám to přepojit sem, nebo si to vezmeš u sebe?“

„Přepoj to ke mně, jsem tam za půl minuty.“

Ve své kanceláři se Patrik složil na židli a čekal, až zazvoní telefon. Srdce mu rychle bušilo. Slyšet soudní lékařství bylo tak trochu jako čekat na Ježíška. Člověk nikdy neví, jaké překvapení v balíčku dostane.

O deset minut později stál v Martinových dveřích.

„Tak to je potvrzeno, jde skutečně o Siv Lantinovou, jak jsme si mysleli. Také analýza půdy je hotová. Máme něco hodně důležitého.“

Martin se zvědavě naklonil i s židlí a propojil ruce.

„Už mě nenapínej. Co našli?“

„Tak za prvé jde o stejnou zeminu, jak pokud jde o Tanju a deku, na které ležela, tak i o oba skelety. Přinejmenším při jedné příležitosti se všechny ocitly na stejném místě. Technici našli v hlíně hnojivo, jaké používají zemědělci. Dokonce zjistili jeho značku a jméno prodejce. Není to ta nejběžnější značka na trhu. Takže tam zavolej a požádej o seznam zákazníků, kteří hnojivo kupují. S tím už bychom někam mohli dojít. Tady máš napsané jméno prášku i jeho výrobce. Číslo najdeš ve Zlatých stránkách.“

„Zařídím,“ přikývl Martin. „Ozvu se ti hned, jak přijde ten seznam.“

„Skvělé.“ Patrik zvedl palec nahoru. Už byl na cestě k sobě, když ho Martin zastavil. „Neřekli něco o DNA?

Ještě to nemají. Analýzu provádí státní laboratoř a tam mají na DNA pořádnou frontu. Touto roční dobou je hodně znásilnění, jak si asi dovedeš představit.“

Martin pochmurně souhlasil. Zimní období mělo své nesporné výhody. Mnoho násilníků si v zimě myslelo, že by bez kalhot zmrzli, ale v létě jim nic nebránilo.

Patrik si pobrukoval, když se vracel do své kanceláře. Konečně se něco pohnulo. I když toho neměli moc, přece jen tu bylo aspoň něco konkrétního.

Ernst si dopřál párek s bramborovou kaší na náměstí ve Fjällbace. Posadil se na jednu z laviček otočených směrem k moři a podezřívavě pozoroval racky, kteří kolem něho kroužili. Kdyby mohli, nejraději by mu ten párek ukradli, takže je ani na vteřinu nespustil z očí. Zatracení ptáci. Když byl malý, bavil se tím, že na provázek přivázal kousek ryby a druhý konec držel. Racek nic netuše spolkl sousto a on měl živého draka, který bezmocně v panice létal vzduchem. Jiným šprýmem bylo namočit sousto do otcovy pálenky a pak ho rackovi hodit. Byl to pohled pro bohy, jak se pták potácel ve vzduchu a Ernst se smál, až se popadal za břicho a musel si lehnout na zem. Takové klukoviny už ovšem nedělal, ale docela by měl chuť. Zatracení supi!

Koutkem oka zahlédl známý obličej. Gabriel Hult zabrzdil u chodníku své BMW a šel si pro noviny. Ernst se na lavičce narovnal. Byl pořádně naštvaný, že ho vynechali z vyšetřování vraždy té dívky, a znal Gabrielovo dávné svědectví proti bratrovi. Možná by tu byla aspoň maličká možnost z něho ještě něco dostat. Pouhým pomyšlením na panství a pozemky, které Gabriel vlastnil, mu ústa vyschla závistí a bylo by hodně příjemné ho trochu zmáčknout. A kdyby dokonce ještě na něco přišel a pořádně naštval toho zatraceného Hedströma, byl by to Pěkný bonus.

Vyhodil zbytek své porce do nejbližšího odpadkového koše a líně kráčel ke Gabrielovu autu. Stříbrný vůz zářil ve slunci a Ernst neodolal a přejel rukou po kapotě. Kruci, takové auto by měl mít. Rychle ruku odtáhl, protože už přicházel Gabriel s novinami. Podezřívavě se zahleděl na Ernsta, který se opíral o dveře pasažéra.

„Promiňte, ale opíráte se o dveře mého auta.“

„Tak tak.“ Nasadil tak drzý tón, jak jen se odvážil. Nejlepší je, když si člověk zjedná respekt okamžitě. „Ernst Lundgren, policie v Tanumshede.“

Gabriel si povzdechl. „O co jde? Robert a Johan snad zase něco ukradli?“

Ernst se ušklíbl. „Ne že bych je dobře neznal, ale teď právě mám nějaké otázky v souvislosti s nálezem mrtvé ženy v Králově strži.“

Pokývl hlavou směrem ke schodům, které z rohu náměstí vedly nahoru.

Gabriel překřížil paže a noviny držel pod ramenem.

„A co bych já o tom měl vědět? Snad nejde o tu starou věc s mým bratrem? Už jsem všechno řekl některému z vašich kolegů. Kromě toho od té doby uplynula spousta let a nedávné události přesvědčivě dokázaly, že s vraždou neměl Johannes nic společného. Podívejte se.“

Rozložil noviny a držel je Ernstovi před očima. První straně dominovala fotografie Jenny Möllerové, vedle rozmazané pasové fotky Tanji Schmidtové. Titulky byly patřičně výrazné.

„Chcete snad naznačit, že můj bratr vstal z hrobu a něčeho se dopustil?“ Hlas se mu zatřásl rozčilením. „Kolik času ještě hodláte ztratit s mou rodinou, zatímco vrah vám běhá na svobodě? Jediné, co proti nám máte, je svědectví, které jsem podal před více než dvaceti lety, a byl jsem si jím jistý, ale zatraceně, tenkrát byla noc a já jsem předtím seděl u postele svého těžce nemocného syna, asi jsem dobře neviděl.“

Rozhněvaně pokročil k autu a stiskl dálkové odmykání. Než usedl za volant, ještě jednou se rozčileně ozval: „Jestli s tím nepřestanete, obrátím se na své advokáty. Už mě pěkně otravuje, jak na mě od té doby, co jste našli ty kosti, každý zírá, div mu oči nevypadnou z důlků. Nemíním dovolit, abyste přiživovali všechny pomluvy o mé rodině jen proto, že nemáte na práci nic lepšího.“

Zabouchl dveře a prudce vystartoval. Jel tak rychle, až mu chodci museli uskakovat z cesty.

Ernst se posupně zachechtal. Peníze Gabriel Hult má, to je pravda, ale on má zase moc, kterou mu poskytovalo jeho privilegované zaměstnání. Život je hned o hodně hezčí.

„Stojíme před krizí, která ovlivní celé naše město.“ Stig Thulin, přední muž městské správy, zapíchl oči do Mellberga, který se neklidně vrtěl.

„Ano, jak už jsem řekl, pracujeme na tomto vyšetřování naplno.“

„Denně mi volají desítky neklidných živnostníků a já jejich úzkost chápu. Viděl jste, jak to vypadá v kempech a okolních přístavištích? Neovlivní to jen obživu ve Fjällbace, která ani tak není valná. Od zmizení poslední dívky prchají turisti i z okolních městeček. Grebbestadu, Hamburgsundu, Kämpersviku, dokonce rozdíl pozorují až ve Strömstadu. Chci vědět, jak konkrétně tuto situaci hodláte řešit.“

Jindy tymolinový úsměv Stiga Thulina nahradily rozčilené vrásky na ušlechtilém čele. Předním zástupcem města už byl přes osmnáct let a provázela ho pověst obecního býka. Mellberg musel připustit, že ženám může připadat přitažlivý. Ne snad, že on by na tom byl hůř, to musel rychle zdůraznit, ale ani muž nemohl nevidět, že Stig Thulin má na padesátníka skvěle udržované tělo, interesantně prošedivělé spánky a chlapecky modré oči.

Mellberg se ho snažil uklidnit. „Víte přece stejně dobře jako já, že vám nemohu sdělovat detaily našeho vyšetřování, ale můžete věřit mému slovu, že jsme k nalezení té dívky i Tanjina vraha nasadili všechny síly.“

„A máte pro tak komplikované vyšetřování vůbec dost lidí? Neměli byste požádat o posily, co já vím, třeba 2 Goteborgu?“

Stig měl prošedivělé spánky zpocené. Jeho politická existence závisela na spokojenosti obyvatel s jeho prací a jejich neklid byl před příštími volbami nebezpečný. V síních moci se cítil skvěle a dobře věděl, že i jeho politické postavení přispívá k úspěchům na slamníku.

Teď se utvořila nespokojená vráska i na Mellbergově, i když ne stejně ušlechtilém čele.

„Nepotřebujeme žádnou pomoc, o tom vás mohu ujistit. A musím přiznat, že vaši otázku, která naznačuje nedůvěru k naší kompetenci, právě neoceňuju. Na naši práci si dosud nikdy nikdo nestěžoval a já nevidím důvod k žádné neopodstatněné kritice.“

Díky dobré znalosti lidí, ze které Stig jako politik těžil, dobře věděl, kdy nastal čas vycouvat. Hluboce se nadechl a připomněl si, že by jeho cílům neposloužilo, kdyby si znepřátelil místní policisty.

„Asi jsem se vyjádřil příliš unáhleně. Pochopitelně že máte naši plnou důvěru. Chci jen podtrhnout důležitost brzkého vyřešení.“

Mellberg přikývl na odpověď a po běžných zdvořilostních frázích šel Stig po svých.

Melanie se kriticky prohlížela ve vysokém zrcadle, které na její žadonění rodiče pověsili do karavanu. Není to nejhorší, ale shodit pár kilo by neškodilo. Na zkoušku zatáhla břicho. Takhle je to opravdu lepší. Nechtěla, aby na ní byl viditelný ani jediný gram tuku, a rozhodla se, že v nejbližších týdnech bude k obědu jíst jen jablko. Ať si matka říká, co chce. Udělá všechno pro to, aby jednou nebyla stejně ohavně tlustá jako ona.

Naposled si upravila proužečky bikin, vzala plážovou tašku a osušku a chystala se vydat na pláž, když ji vyrušilo zaklepání. Jistě se některý z kamarádů přišel zeptat, jestli už jde k moři. Otevřela dveře a o vteřinu později ji někdo odstrčil dovnitř a zády přirazil k desce stolku. Bolestí se jí zatmělo před očima a náraz jí vyrazil vzduch z plic. V tom okamžiku ze sebe nedokázala dostat jediný zvuk. Kolem ní se protlačil nějaký muž a Melanie hledala v paměti, kde ho už viděla. Byl jí povědomý, ale bolestí se nedokázala soustředit. Jedna myšlenka se jí ale vynořila – pomyšlení na Jennyino zmizení. Panika ji připravila o poslední zbytek rozumu a dívka bezmocně klesla na zem.

Nezmohla se na protest, když ji zvedl za rameno a odtlačil k posteli. Jakmile se ale snažil na zádech rozvázat šňůrku bikinek, děs jí dodal sílu a prudce vykopla směrem k jeho rozkroku. Netrefila se a uhodila ho jen do stehna. Odpověď přišla okamžitě. Udeřil ji pěstí právě do místa, kde se před okamžikem narazila o stůl, a znovu jí vyrazil dech. Klesla na postel a vzdala se. Cítila se maličká a mužova síla ji přesvědčila, že obrana je zbytečná. Toužila jen přežít, ale obávala se, že zemře. Pocítila jistotu, že i Jenny je mrtvá.

Ozval se nějaký zvuk a muž se obrátil v okamžiku, kdy už Melanii stáhl kalhotky ke kolenům. Než stačil zareagovat, někdo ho udeřil do hlavy a násilník se zachroptěním klesl na kolena. Za ním Melanie uviděla toho směšného kluka Pera s těžkou baseballovou pálkou v ruce. Pak jí všechno před očima zčernalo.

„Zatraceně, měl jsem ho poznat!“

Martin přešlapoval na místě a nešťastně ukazoval na muže, kterého teď s pouty na rukou nakládali do policejního auta.

„Jak bys mohl? Ve vězení nabral aspoň dvacet kilo a kromě toho si odbarvil vlasy. Nepoznala by ho ani vlastní matka. Ty jsi ho přece viděl jen na fotce.“

Patrik se snažil Martina uklidnit, jak to šlo, ale obával se, že je to zbytečné. Stáli v grebbestadském kempu, vedle karavanu Melaniiných rodičů, a kolem nich se už stačila shromáždit spousta zvědavců. Melanie odjela sanitkou do nemocnice v Uddevalle. Její rodiče byli ve městečku nakupovat, a když je Patrik dostihl mobilem v šoku jeli rovnou za dcerou do nemocnice.

„Díval jsem se přímo na něho, Patriku. Dokonce si myslím, že jsem mu pokynul na pozdrav. Musel se tlouct smíchy, když jsme odsud odjížděli. A kromě toho měl stan postavený přímo vedle Tanjina a Liesina. Zatraceně, jak jsem mohl být tak hloupý?“

Bouchal se pěstí do čela, aby svá slova podtrhl, a rostla v něm úzkost. Hra na kdyby s ním začala pořádně cvičit. Kdyby poznal Märtena Friska, byla by Jenny u svých rodičů. Kdyby, kdyby.

Patrik velice dobře chápal, co Martin právě prožívá. Neznal ale slova, jimiž by mohl jeho trápení zmírnit. Pravděpodobně by na jeho místě cítil totéž, i když dobře věděl, že takové pocity jsou naprosto zbytečné. Bylo skoro nemožné poznat násilníka, kterého zadrželi před pěti lety pro čtyři znásilnění. Tehdy mu bylo pouhých sedmnáct a byl to štíhlý tmavovlasý mladík, který nutil své oběti nožem, aby se mu podrobily. Teď to byla plavovlasá hora svalů, přesvědčená, že mu stačí vlastní síla na to, aby se stal pánem situace. Patrik měl podezření, že svou roli mohly hrát i steroidy, ke kterým se vězni v nápravných zařízeních vždycky nějakým způsobem dostanou. Jistě byly jeho fyzické proměně nápomocné a rozhodně nezmírnily jeho vrozenou agresivitu, naopak doutnající uhlík rozdmýchaly ve žhavé peklo.

Martin ukázal na chlapce, který trochu zaraženě stál stranou centra dění a nervózně si okusoval nehty. O pálku se už postarali policisté a chlapec vypadal trochu nejistě. Možná že tak úplně nevěděl, jestli ho dlouhá ruka zákona označí za hrdinu, nebo výtržníka. Patrik kývl na Martina, aby šel s ním, a přistoupil k přešlapujícímu chlapci.

„Ty jsi Per Thorsson, že?“

Per přikývl a Patrik Martinovi vysvětlil: „Je to kamarád Jenny Möllerové. To od něho víme, že chtěla stopovat do Fjällbacky.“

Obrátil se znovu k Perovi. „To bylo úžasné, co jsi dokázal. Jak jsi poznal, že ten muž chce Melanii znásilnit?“

Per se zahleděl pod nohy. „Rád sedám venku a pozoruju lidi. Jeho jsem si všiml okamžitě, když si tu onehdy postavil stan. Něco mi na něm vadilo. Naparoval se před malýma holkama. Myslel si, že vypadá strašně cool s těma gorilíma pažema. Viděl jsem jeho pohledy, jak sledoval větší dívky, hlavně když toho na sobě moc neměly.“

„A co se stalo dnes?“ Martin se mu netrpělivě snažil pomoct.

Pořád s pohledem upřeným k zemi Per pokračoval: „Všiml jsem si, že sleduje, jak Melaniini rodiče odcházejí. Pak chviličku čekal.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Patrik.

Per se zamyslel. „Snad pět minut. Potom šel k jejich karavanu a zaklepal. Myslel jsem, že ji chce jen tak otravovat, ale když mu otevřela, vrhnul se dovnitř a v té chvíli mě napadlo, že to musí být on, kdo ublížil Jenny. Vedle hrály děti baseball, tak jsem si od nich půjčil pálku, vešel jsem dovnitř a praštil ho s ní po hlavě.“

Musel se nadechnout a poprvé pohlédl Patrikovi a Martinovi do očí. Viděli, že se mu chvěje spodní ret.

„Nebudu mít kvůli tomu nějaké potíže? Že jsem ho praštil do hlavy?“

Patrik mu položil ruku na rameno. „Nebudeš. To ti mohu slíbit. Ne že bychom byli rádi, když civilní osoby samy zasahují, ale fakt je ten, že kdyby ses tam neobjevil, pravděpodobně by Melanii znásilnil.“

Na Perovi bylo vidět velké uklidnění, ale hned se zeptal: „Může to být on, co Jenny…?“

Nedokázal pokračovat a tentokrát ho už Patrik neměl čím uklidnit. Obával se téhož.

„Nevšiml sis, jestli se někdy nedíval i po Jenny?“

„Nevím. Chci říct, že jistě ano, protože pozoroval všechna děvčata, která prošla kolem, ale nevšiml jsem si, že by se zaměřoval speciálně na ni.“

Poděkovali mu a předali ho neklidným rodičům. Pak autem zamířili ke své policejní stanici. Tam, bezpečně za mřížemi, je možná ten, koho tak usilovně hledají. Oba si drželi palce.

Ve výslechové místnosti panovalo napjaté ovzduší. Při pomyšlení na Jenny Möllerovou si všichni horečně přáli dostat z Märtena Friska pravdu, ale věděli i to, že některé věci nejde uspěchat. Výslech vedl Patrik a nikoho nepřekvapilo, že si přizval i Martina. Poté, co prošli procedurou osobních údajů, času a místa, začali s výslechem.

„Jste zadržen pro pokus o znásilnění Melanie Johanssonové. Můžete k tomu něco sdělit?“

„No to si piš.“

Märten se lhostejně opíral v židli a jednu paži s mohutnými bicepsy měl položenou na opěradle. Byl lehce oblečený ve vystřiženém tričku a minimálních krátkých kalhotách, které ukazovaly maximum jeho svalnatých nohou. Odbarvené vlasy měl příliš dlouhé a kštice mu celou dobu spadala do očí.

„Neudělal jsem nic, co by nechtěla. Jestli říká něco jinýho, tak lže. Dohodli jsme se, že se sejdeme, jak její rodiče vypadnou. Právě jsme začínali a měli se dobře, když tam vlítnul ten zatracenej idiot s baseballovou pálkou. Chci podat trestní oznámení pro napadení. Můžete to rovnou zapsat do těch vašich lejster.“ Ukázal na bloky, které Patrik i Martin drželi před sebou, a ušklíbl se.

„O tom můžeme mluvit později. Teď se budeme zabývat obviněním proti vám.“

Z Patrikových slov čišel hnus, který v něm tento muž vyvolával. Chlapi, kteří napadají malá děvčata, patřili v jeho světě k těm nejodpornějším.

Märten pokrčil rameny, jako by mu to bylo lhostejné. Roky ve věznici ho proškolily. Když naposled seděl před Patrikem, byl to nejistý mládenec, který se ke čtyřem znásilněním přiznal, sotva ho začali vyslýchat. Jeho fyzická zrněna odpovídala té mentální. Stejná zůstala jen jeho nenávist a agrese vůči ženám. Pokud věděli, dopustil se zatím jen brutálního znásilnění, nikdy ne vraždy. Patrik se ale děsil, jestli se na něm roky ve vězení nepodepsaly podstatně víc. Změnil se Märten Frisk z násilníka ve vraha? A jak by v tom případě spolu souviselo zmizení Jenny Möllerové se smrtí Mony a Siv? Když ty byly zavražděny, nebyl Märten Frisk ještě na světě.

Patrik si povzdechl a pokračoval ve výslechu. „Dejme tomu, že ti věříme. Ale je tu ještě něco dalšího, co nám dělá starost. Ty jsi bydlel v grebbestadském kempu, když zmizela Jenny Möllerová, a v sälvickém kempu ve Fjällbacce, když zmizela německá turistka, kterou jsme pak našli zavražděnou. Bydlel jsi ve stanu, který sousedil se stanem Tanji Schmidtové a její přítelkyně. To je dost zvláštní, nemyslíš?“ Přešel do tykání, to byla osvědčená metoda, jak vyslýchanou osobu ponížit.

Märten znatelně zbledl. „Ne, do prdele, s tím já nemám nic společnýho.“

„Ale víš, o které děvče jde?“

Ozval se jakoby proti své vůli. „Jo, zahlíd jsem ty lesby z vedlejšího stanu, ale takový mě nikdy nelákaly a kromě toho byly na mě starý. Takový dvě čarodějnice.“

Patrik si vybavil Tanjin snad trochu jednoduchý, ale příjemný obličej na pasové fotografii a musel se ovládnout, aby po Märtenovi nehodil blokem. Ledově na něho pohlédl.

„A co Jenny Möllerová? Sedmnáct let, sladká plavovláska. Taková je podle tvé chuti, ne?“

Märtenovo čelo se orosilo potem. Měl malé oči, kterýma rytmicky mrkal, když byl rozčilený, a teď mrkal freneticky.

„S tím nemám nic společnýho. Ani jsem se jí nedotk, přísahám.“

Rozhodil ruce v gestu, které mělo zdůraznit jeho nevinu, a Patrik si jen nerad přiznal, že jeho hlas zní upřímně.

Märtenovo chování, když padla jména Tanji a Jenny, bylo úplně jiné, než když se Patrik vyptával na Melanii. Koutkem oka viděl, že i Martin vypadá zamyšleně.

„OK, připouštím, že ta holka z dneška nebyla úplně nadšená, ale musíte mi věřit, že nemám ani páru, o čem mluvíte, pokud jde o ty dvě další. Přísahám.“

Panika v jeho hlase byla víc než zjevná a Patrik se pohledem domluvil s Martinem, že výslech přeruší. Bohužel, oba mu věřili. To znamená, že Jenny Möllerovou zadržuje někdo jiný, pokud už není mrtvá. Slib, který Patrik docela nedávno dal Albertu Thernbladovi, že najde vraha jeho dcery, mu teď připadal hodně nesplnitelný.

Gösta cítil úzkost. Bylo to, jako by mu najednou obživla část bytosti, která byla dlouho znecitlivělá. Tak dlouho byl vůči práci lhostejný, že bylo divné najednou prožívat něco, co se podobalo angažovanosti. Opatrně zaklepal na Patrikovy dveře. „Můžu vstoupit?“

„Cože? Ale jistě.“ Patrik na něho roztržitě pohlédl od psacího stolu.

Gösta se přišoural dovnitř a sedl si na židli pro návštěvníky. Mlčel a po chvilce ho Patrik trochu popostrčil. „Máš něco na srdci?“

Gösta si odkašlal a podrobně studoval ruce, které měl sevřené v klíně.

„Měl jsem ten seznam už včera.“

„Jaký seznam?“ Patrik se nechápavě zamračil.

„Násilníků z našeho kraje, kteří už byli propuštěni z vězení. Byli tam jen dva a jeden z nich byl právě Märten Frisk.“

„Co tím naznačuješ?“

Gösta na něho pohlédl. V žaludku cítil úzkost jako tvrdý míček.

„Neudělal jsem svou práci. Původně jsem si myslel, že jména ověřím a promluvím si s nimi…, ale odložil jsem to. A teď…“

Patrik mlčel a zamyšleně čekal na pokračování.

„Teď vidím, že kdybych práci udělal pořádně, možná by dnes to děvče nepřepadl, a také bychom se ho mohli zeptat na Jenny o celý den dřív. Co já vím, třeba to pro ni znamená rozdíl mezi životem a smrtí. Snad včera ještě žila a dnes už možná ne. A to všechno jen proto, že jsem tak zatraceně váhavý a nedělám svou práci pořádně.“ Bouchl se zaťatou pěstí do stehna, aby svá slova zdůraznil. Patrik seděl chvíli tiše, ale pak se naklonil nad stůl a sevřel ruce. Jeho hlas byl utěšující, a ne vyčítavý, jak Gösta čekal. Překvapeně na Patrika pohlédl.

„Je pravda, že své práci nedáš všechno, to víme oba, ty i já. Ale o tom já s tebou diskutovat nebudu, to je věcí našeho šéfa. Pokud jde o Märtena, tím se nemusíš trápit. Zaprvé bys ho nikdy tak rychle nenašel, to by ti zabralo nejméně dva dny. A zadruhé si bohužel myslím, že s Jenny nemá nic společného.“

Gösta na něho s údivem zíral. „Ale já jsem si myslel, že je to hotová věc.“

„Ano, také jsem doufal. Nejsem si ještě úplně jistý, ale oba, Martin i já, jsme při výslechu získali dojem, že v tomhle prsty nemá.“

„Ech… kruci!“ Gösta se na dlouhou chvíli zamyslel, ale úzkost ho ještě docela nepřešla. „Tak co mám teď dělat?“

„Jak říkám, jistotu nemáme, ale vzali jsme Märtenovi krev a čekáme na výsledky z laboratoře, které ho buď vyloučí, nebo potvrdí. Snažil jsem se jim vysvětlit, jak moc to spěchá, ale ocenil bych, kdybys na ně mohl ještě trochu přitlačit. Pokud by to oproti očekávání byl skutečně on, mohla by být pro Jenny důležitá každá hodina.“

„Dobře, zařídím to. Zakousnu se do toho jako pitbul.“

Patrik se nad tím srovnáním musel pousmát. Kdyby skutečně Göstu srovnával s nějakým psím plemenem, pak by nejspíš šlo o unaveného starého bígla.

Nadšený, že mu Patrik nic nevyčítá, vyskočil Gösta ze židle a hrnul se s nebývalou aktivitou z místnosti. Ulehčení nad tím, že se velké chyby nedopustil, mu dalo křídla. Umiňoval si, že bude pracovat víc než obvykle, možná tu dokonce na chvíli zůstane přesčas. Ne, to vlastně nejde, zamluvil si čas na golf od páté. Nevadí, zůstane tady jindy.

Laine nenáviděla, když se musela prodírat špínou a starými krámy. Bylo to jako vstoupit do jiného světa. Opatrně překročila rozházené noviny, pytle s odpadem a bůhví co všechno. „Solveig?“

Nikdo neodpověděl. Tiskla si kabelku k hrudi a postoupila dál do haly. Tam ji našla. Laine v celém těle cítila úplně fyzicky nechuť. Nenáviděla ji tak jako nikoho na světě, dokonce ani svého otce ne. Byla na ní ale závislá. Ten pocit ji přímo dusil.

Solveižina tvář se roztáhla úsměvem, když ji zahlédla.

„No podívejme se, jsi přesná jako vždycky. Prostě dochvilná.“

Zavřela album, ve kterém se probírala, a naznačila Laine, aby se posadila.

„Já ti to raději rovnou dám, trochu spěchám…“

„Ale ne, Laine, přece znáš pravidla. Napřed si v klidu dáme kafe a potom teprve zaplatíš. To by ode mě bylo strašně nezdvořilý, abych nepozvala tak příjemnou známou…“

Její hlas byl plný pohrdání. Laine se nesnažila protestovat. Tento taneček musela podstoupit mnohokrát do roka. Opatrně otřepla kousek kuchyňské pohovky a nedokázala zadržet grimasu nechuti, když si sedala. Pokaždé, když se odsud vrátila domů, se mnoho hodin cítila špinavá.

Solveig se namáhavě zvedla ze židle a opatrně odsunula album. Postavila před každou hrníček s otlučeným okrajem a Laine se musela přemáhat, aby si ho neotřela.

Solveig k ní přisunula košík s olámanými finskými sušenkami a nabídla jí. Laine sáhla po maličkém kousku a úpěnlivě si přála, aby návštěva byla co nejdřív za ní.

„Je to skvělý, nemyslíš?“ Solveig si s velkou chutí máčela v kávě sušenku a mžourala na Laine. Ta mlčela.

Solveig pokračovala: „Člověk by ani nevěřil, že jedna z nás bydlí v panským domě a druhá v pastoušce, když tu tak spolu sedíme jako starý kámošky, nemyslíš?“

Laine k sobě tiskla oči a toužila, aby to ponížení už měla za sebou. Aspoň do příště. Pod stolem si svírala dlaně a připomínala si, proč to musí stále podstupovat.

„Víš, co mi dělá starosti, Laine?“ Solveig mluvila s plnou pusou a drobky jí z úst padaly na stůl. „Že jsi na moje chlapce poštvala policajty. Přece si pamatuješ, na čem jsme se my dvě domluvily? Ale když pak přišli sem a tvrdili něco tak směšnýho, jako že tys mý kluky udala, musela jsem se nad tím opravdu zamyslet.“

Laine se přinutila aspoň přikývnout.

„Asi si za to zasloužím omluvu, nezdá se ti? Řekla jsem pochopitelně fízlům, že tu oba se mnou celej večer byli, takže vám nemohli hodit kameny do oken.“ Polkla velký hlt kávy a hrníčkem namířila na Laine.

„Tak co? Čekám.“

„Promiň mi to.“ Laine poníženě mumlala do stolu.

„Cože? Neslyšela jsem, co jsi řekla.“ Solveig si demonstrativně nastavila dlaň za ucho.

„Promiň mi to prosím. Musela jsem vidět špatně.“ Navzdory slovům pohlédla na Solveig trucovitě. Švagrová se ale zdála být spokojená.

„Tak to bychom měly. Nebylo to snad tak těžký, ne? Teď vyřídíme to ostatní.“

Nahnula se nad stůl a olízla si rty. Laine neochotně zvedla z klína kabelku a vytáhla z ní obálku. Solveig se po ní nedočkavě natáhla a pečlivě přepočítala obsah tlustými prsty.

„Souhlasí na halíř. Jako obyčejně. Jo, to vždycky říkám, že na tebe je aspoň spolehnutí. Na tebe i Gabriela.“

S pocitem, že uvízla v pasti, se Laine zvedla a šla ke dveřím. Teprve venku se hluboce nadechla letního vzduchu. Solveig za ní volala: „Vždycky je milý se s tebou setkat, Laine. Zopakujeme si to příští měsíc.“

Laine přivřela oči a snažila se pomalu dýchat. Někdy ji napadlo, jestli to všechno vůbec má smysl.

Pak si připomněla pach otcova dechu a proč si musí ten život, který má, uchovat za každou cenu. Prostě to za to stojí.

Už ve dveřích viděl, že něco není v pořádku. Erika seděla na verandě zády k němu, ale bylo to jasné z držení jejího těla. Polekal se, ale potom si uvědomil, že kdyby bylo něco v nepořádku s děťátkem, zavolala by ho mobilem. „Eriko?“

Otočila se k němu a on viděl, že má oči zarudlé pláčem. Několika kroky byl u ní a sedl si vedle ní. „Ale holčičko, co se děje?“

„Pohádala jsem se s Annou.“

„Kvůli čemu tentokrát?“

Dobře znal všechny peripetie jejich komplikovaného vztahu i důvody, proč vždycky byla krize na dosah ruky. Ale od té doby, co se Anna rozešla s Lucasem, se zdálo, že bylo nastoleno příměří, a Patrik zauvažoval, co se mohlo stát.

„Anna Lucase policii nenahlásila, když tehdy ublížil Emmě.“

„Cože?“

„No ano. Když Lucas zahájil jednání, aby dostal děti do péče, myslela jsem si, že Anna drží trumf v ruce. Jenomže na něho nemá vůbec nic, zatímco on si vymýšlí všemožné lži, proč Anna není vhodná matka.“

„Ale na to přece Lucas také nemá žádný důkaz.“

„My to víme. Ale představ si, jestli se mu nakonec podaří ji očernit. Přece víš, jaký je. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby soud oslnil svým šarmem a dostal všechny na svou stranu.“ Erika zoufale zabořila obličej do Patrikova ramene. „To by Anna o děti přišla.“

Patrik ji objal a přivinul k sobě. „Zbytečně to vidíš černě. Bylo to od Anny hloupé, ale svým způsobem jí rozumím. Lucas jí už mnohokrát ukázal, že není radno si s ním zahrávat, tak je pochopitelné, že se ho bála.“

„Máš pravdu. Ale mě teď nejvíc mrzí, že mi celou tu dobu lhala. Pokaždé, když jsem se jí zeptala, co se po jejím oznámení stalo, mi řekla, že policie ve Stockholmu má moc práce, než všechna došlá oznámení zvládne. Však sám víš, co nám navykládala. Všechno byla jen lež. A nějakým způsobem se jí vždycky podaří, aby viníka v celém dramatu udělala ze mě.“ Znovu se rozplakala.

„No tak, miláčku. Uklidni se přece. Nechceme, aby si děťátko myslelo, že se narodí do slzavého údolí.“

Erika se musela mezi slzami usmát a utřela si oči rukávem.

„Teď mě poslouchej. Občas máte ty a Anna vztah víc jako matka s dcerou než jako sestry, však víš, že takové to bylo celou dobu. Starala ses o ni místo vaší matky a Anna má někdy potřebu, abys o ni pečovala, a jindy se zase od tebe potřebuje osvobodit. Chápeš, jak to myslím?“

Erika přikývla. „Ano, já vím. Ale je přece strašně nespravedlivé, abych byla trestaná za to, že jsem se o ni starala!“ Znovu se rozvzlykala.

„Ale teď už se lituješ trochu moc, ne?“ Odsunul jí pramen vlasů z čela. „S Annou se zase udobříte jako vždycky předtím. Možná bys tentokrát mohla být velkorysá. Anna to moc veselé nemá. Lucas je mocný odpůrce a myslím si, že tvá sestra má strašný strach. Pokus se ji Pochopit.“

Erika se mu vymanila z náruče a kysele na něho pohlédla. „Ty nestojíš na mé straně?“

„To dělám vždycky, můj miláčku, přesně to dělám.“ Pohladil ji po vlasech a vypadal, že je myšlenkami na míle daleko.

„Promiň mi. Já tu vykládám o svém trápení a ani se nezeptám, jak jde všechno vám.“

„Ech… ani o tom nemluv. Dnešek byl opravdu pekelný.“

„Ale nemůžeš jít do detailů,“ doplnila ho Erika.

„Nemůžu. Ale byl to opravdu strašný den.“ Povzdechl si, ale hned se napřímil.

„Neměli bychom si udělat hodně hezký večer? Zdá se, že bychom oba potřebovali povzbudit. Zaběhnu do rybárny a koupím něco dobrého k večeři. Zatím můžeš prostřít. Jaký je to nápad?“

Erika přikývla a nastavila ústa k polibku. Patrik opravdu nebude špatný otec jejího dítěte.

„Kup také nějaké brambůrky a zálivku. Ať toho využiju, když už jsem stejně tlustá.“

Rozesmál se.

„Jak poroučíte, šéfe.“

Martin rozladěně klepal propiskou do stolu. Byl na sebe naštvaný. Kvůli včerejším událostem úplně zapomněl zavolat otci Tanji Schmidtové. Nejraději by si nafackoval. Jedinou omluvou mu bylo to, že to včera vypadalo, že to už není důležité, když mají Märtena Friska. Nejspíš ho zase nezastihne dřív než večer, ale musí se o to aspoň pokusit. Pohlédl na hodinky. Devět. Rozhodl se, že nejdřív zjistí, jestli je pan Schmidt doma, než se spojí s Piou a poprosí ji o tlumočení.

Telefon vyslal několik signálů a právě ho chtěl položit, když se po pátém zazvonění ozval ospalý hlas. Omluvil se, že ho budí, a pak klopýtavou němčinou vysvětlil, kdo je a že hned zavolá znovu. Štěstí stálo při něm a Pia telefon hned zvedla. Souhlasila, že mu znovu pomůže, a o několik minut později měl na drátě oba.

„Nejprve ze všeho bych vám chtěl vyjádřit hlubokou soustrast.“

Muž na druhém konci tiše poděkoval a Martin cítil jeho smutek, který jako stín halil jejich rozhovor. Zaváhal, jak má pokračovat. Piin měkký hlas přetlumočil všechna jeho slova, a zatímco se zamýšlel nad dalšími, byl slyšet jen jejich dech.

„Víte už, kdo to mé dceři udělal?“

Hlas se mu lehce chvěl a Pia by ani nemusela překládat, Martin sám slova chápal.

„Ještě ne, ale zjistíme to.“

Stejně jako Patrika po setkání s Albertem Thembladem i jeho teď napadlo, jestli neslibuje příliš mnoho, ale snažil se zkonejšit mužův žal aspoň tak, jak sám mohl.

„Mluvili jsme s Tanjinou kamarádkou a ta si myslí, že Tanja do Fjällbacky přijela s nějakým záměrem. Ptali jsme se jejího bývalého manžela, ale ten netuší, proč by chtěla jet právě do Švédska. Nevíte o něčem vy?“

Martin zadržel dech. Následovalo nesnesitelně dlouhé ticho. Pak začal Tanjin otec mluvit.

Když skončil, Martin nevěděl, jestli smí věřit svému sluchu. Příběh byl až přespříliš fantastický. Ale přesto to byla nepochybně pravda a Martin mu věřil. Když chtěl sám zavěsit, uvědomil si, že na dalším konci stále ještě čeká Pia. Váhavě se zeptala: „Bylo to to, co jsi chtěl vědět? Myslím, že jsem to přeložila správně.“

„Tím jsem si naprosto jist. Ano, dozvěděl jsem se, co jsem potřeboval. Nemusím ti snad říkat, že…“

„Já vím, nesmím o tom s nikým mluvit. Slibuju, že ani nepípnu.“

„Díky. Poslyš, ostatně…“

„Ano?“

Slyšel správně, že v jejím hlase zaznělo očekávání? „Ale ne, nic. Můžeme to nechat na příště.“

„Dobře.“

Teď mu připadalo, že snad rozeznává jakési zklamání, ale po posledním maléru na poli lásky si už vůbec nedůvěřoval a ujišťoval se, že si to jen namlouvá. Srdečněji poděkoval a myšlenkami se vrátil k práci. Přepsal načisto své Poznámky z rozhovoru a přinesl je k Patrikovi. Konečně k případu něco měli.

Když se příště setkali, oba vyčkávali. Bylo to poprvé po katastrofální schůzce ve Västergardenu a oba čekali, jestli ten druhý udělá první krok ke smíření. Protože však zavolal Johan a Linda skutečně měla špatné svědomí za svůj podíl v hádce, ozvala se první ona.

„Poslyš, minule jsem plácala hlouposti. To jsem nechtěla. Byla jsem jen strašně naštvaná.“

Seděli na svém obvyklém místě na hromadě sena v seníku a Johanův profil byl jako vytesaný z kamene. Pak viděla, že jeho rysy změkly.

„Ech…, zapomeň na to. Reagoval jsem zbytečně tvrdě. To bylo jen…“ Zaváhal a hledal správné slovo. „Prostě pro mě bylo zatraceně těžký se tam vrátit ke všem vzpomínkám. S tebou to nemělo moc společnýho.“

Pořád ještě trochu opatrně se k němu Linda zezadu přitiskla a objala ho pažemi. Hádka přinesla něco nečekaného – získala k němu jakýsi respekt. Vždycky ho viděla jako chlapce, který se své matce schovává za sukně a slepě obdivuje velkého bratra, ale teď najednou viděla muže. Vzrušovalo ji to. Vlastně strašně moc. Zahlédla jeho nebezpečný rys a i to ji rozněcovalo. Byl vlastně dost blízko tomu, aby ji uhodil, viděla mu to v očích, a ta vzpomínka, když si teď tiskla tvář k jeho zádům, ji rozechvívala. Bylo to jako se vznášet nad hořící pochodní, dostatečně blízko, aby cítila její žár, ale tak opatrně, aby se nespálila. Pokud někdo ví, jak balancovat na hraně, je to jistě ona.

Hladově a žádostivě ho hladila. Pořád ještě cítila jeho zábrany, ale byla si jistá, že dosud nad ním má moc. Jejich vztah byl především fyzický a Linda si byla jistá, že ženy – a především ona sama – mají nad muži moc. A tu teď využívala. S uspokojením pozorovala, jak je jeho dech čím dál přerývanější a odpor taje.

Sedla si mu na kolena, a když se jejich jazyky setkaly, byla si jistá, že v tomto boji je vítězství její. V této iluzi setrvala až do okamžiku, kdy jí pevně sevřel vlasy a silou oddálil hlavu, aby jí mohl hledět shora do očí. Pokud chtěl, aby se cítila maličká a bezmocná, podařilo se mu to. Na okamžik v jeho očích spatřila stejný záblesk jako během hádky ve Västergardenu a napadlo ji, jestli by její volání o pomoc zaslechli v domě. Nejspíš ne.

„Pamatuj si: Musíš být na mě hodná. Jinak ptáček vycvrliká policii, co jsem tady viděl.“

Linda vytřeštila oči a vyhrkla: „To bys přece neudělal. Slíbil jsi mi to, Johane.“

„Podle toho, co se říká, neznamená slib někoho z Hultů příliš mnoho. To bys měla vědět.“

„To nesmíš! Prosím, udělám všechno, co budeš chtít.“

„Vida! Tak ani pro tebe krev není voda.“

„Přece sám říkáš, že vůbec nechápeš, jak to Gabriel mohl strýci Johannesovi udělat. A teď vyhrožuješ, že se zachováš stejně?“

Její hlas zněl opatrně. Všechno se jí vymklo z rukou a nechápala, jak se do takové podřízené situace mohla dostat. Přece to měla pod kontrolou.

„A proč ne? Svým způsobem by to byl osud. Kruh by se uzavřel.“

Zle se usmál. „Ale máš bod. Budu mlčet. Jen nezapomeň, že by se to mohlo kdykoliv změnit, takže nejlíp uděláš, když na mě budeš hodná…, miláčku.“

Pohladil ji po obličeji, ale stále ještě ji druhou rukou držel pevně za vlasy a hlavu tlačil dolů. Neprotestovala. Rovnováha sil se definitivně přehoupla v její neprospěch.

Léto 1979

Probudil ji něčí pláč ve tmě. Nepoznávala, odkud zvuk přichází, ale pomalu se posunovala, až ucítila látku a něco, co se jí pod prsty pohnulo. Ranec na zemi začal křičet děsem, ale snažila se dívku utišit a hladila ji po vlasech. Dobře věděla, jak strach ničí, dokud není změněn v beznaděj.

Jistě to bylo sobecké, ale byla šťastná, že už není sama. Připadalo jí už jako celou věčnost, kdy byla naposled s jiným člověkem, ale přesto se domnívala, že to nemůže být déle než dva dny. Bylo hodně těžké ve tmě hlídat čas. Existoval pouze nahoře, ve světle. Tady to byl nepřítel, připomínající, že je někde jiný život, který už pro ni minul.

Když se dívčin pláč začínal tišit, nahradily ho otázky, na které ale neměla odpověď. Snažila se jí vysvětlit, že je třeba všechno vzdát, nebojovat. Dívka jí však nechtěla rozumět. Plakala a vyptávala se, modlila se a prosila o pomoc Boha, ve kterého ona sama nevěřila. Snad někdy v dětství. Ale poprvé zadoufala, že se mýlí, že Bůh existuje. Co by si jinak počalo její dítě, bez matky nebo Boha, na něhož by se mohlo obrátit. Kvůli dceři se utápěla ve svém strachu a to, že ta druhá chtěla bojovat, ji zlobilo. Znovu a znovu se jí snažila všechno vysvětlit, ale k ničemu to nebylo, nechtěla jí naslouchat. Brzy ji nakazí svou bojovností a pak nebude trvat dlouho, než se vrátí i naděje a ona bude o to zranitelnější.

Zaslechla, že se otevřela dvířka a blíží se kroky. Rychle od sebe odstrčila dívku, která jí ležela hlavou na kolenou. Třeba bude mít tentokrát štěstí a bude ubližovat té druhé.

Ticho bylo ohlušující. Jennyino povídání vždycky plnilo celý prostor malého karavanu, ale teď tu panovalo ticho. Seděli proti sobě u malého stolku, pohrouženi do svých myšlenek. Každý do svého vlastního světa vzpomínek.

Kolem nich se jako ve filmu míhalo sedmnáct let. Kerstin v náručí cítila malou novorozenou Jenny a nevědomky paže složila do kolébky. Děťátko rostlo a zpětně měli pocit, že příliš, příliš rychle. Proč tolik drahocenného času promarnili žvaněním a hádkami? Kdyby tušila, co se Jenny stane, nikdy by na ni nezvýšila hlas.

Bosse vypadal jako zrcadlový obraz jejího vlastního vnitřního chaosu. Během dvou dní se změnil na osmdesátiletého starce a jeho tvář byla zbrázděná beznadějí. Měli by se sblížit, navzájem se podepřít, ale děs je ochromoval.

Ruce na stole se třásly. Bosse je sevřel ve snaze je uklidnit, ale hned je zase uvolnil, když ho napadlo, že vypadá, jako by se modlil. Ještě se neodhodlal vzývat vyšší moc. To by si pak musel přiznat to, co dosud odmítal. Upínal se ke směšné naději, že dcera zmizela kvůli nějaké nezodpovědné avantýře.

Ale v nitru cítil stále silněji, že už uplynula příliš dlouhá doba na to, aby to byla pravda. Jenny byla ohleduplná a milující, vědomě by jim takové utrpení nezpůsobila. Samozřejmě se občas pohádali, hlavně v posledních dvou letech, ale vždycky si byl jistý, že je mezi nimi silné pouto. Věděl, že je miluje a že jediná odpověď na to, proč se nevrátila domů, je, že se něco stalo. Něco zlého se stalo jejich milované Jenny. Přerušil mlčení. Hlas se mu zlomil a musel si odkašlat, aby mohl pokračovat.

„Nezavoláme znovu na policii a nezeptáme se, jestli něco nezjistili?“

Kerstin zavrtěla hlavou. „Volali jsme jim dnes už dvakrát. Ozvali by se, kdyby bylo něco nového.“

„Zatraceně, přece tu nemůžeme jen tak sedět!“ Rychle se zvedl a praštil se hlavou do skříňky nad sebou. „K čertu, je to tady strašně těsné. Proč jsme ji donutili odjet s námi na tu pitomou dovolenou s karavanem. Jenny sem přece nechtěla. Kéž bychom zůstali doma! Mohla se scházet s kamarády, místo aby tady s námi seděla zavřená v téhle pitomé díře.“

Bouchl pěstí do skříňky, o kterou se praštil. Kerstin ho nechala, a když jeho zloba přešla v pláč, beze slova se zvedla a objala ho. Tiše tak dlouho stáli, dlouho. Konečně se spojili ve svém žalu a úzkosti, jako kdyby – i když se zuby nehty drželi naděje – přestávali doufat.

Kerstin měla stále pocit, že v pažích cítí tíhu novorozeného děťátka.

Když Patrik kráčel Severní přístavní ulicí, svítilo tentokrát slunce. Několik vteřin zaváhal, než zaklepal na dveře. Povinnost převážila a ještě dvakrát zabušil důrazněji. Nikdo neotevíral. Pokusil se znovu, ale opět bez odezvy. Škoda, měl napřed zavolat, než se sem vydal. Když mu ale Martin vyprávěl o tom, co mu řekl Tanjin otec, okamžitě se sem rozjel. Rozhlédl se kolem. Před sousedním domem stála nějaká žena a rýpala se v květináčích.

„Promiňte, nevíte náhodou, co je s Struwerovými? Jejich auto tu stojí, předpokládal jsem, že jsou doma.“

Přerušila svou práci a přikývla. „Ano, jsou v kajutě u moře.“ Ukázala zahradnickou lopatkou na jednu z rudých boudiček, které byly obrácené k moři.

Patrik poděkoval a sestoupil po malém kamenném schodišti. U mola stálo lehátko a viděl, že se Gun opéká na slunci v maličkých bikinkách. Všiml si, že je po celém těle stejně hnědá jako v obličeji, a také stejně vrásčitá.

Někteří lidé se o riziko rakoviny zřejmě nezajímají. Odkašlal si, aby vzbudil její pozornost.

„Dobrý den, promiňte, že ruším hned dopoledne, ale rád bych s vámi chvíli mluvil.“ Patrik hovořil formálním tónem jako vždycky, když přinášel špatnou zprávu. Musel se stát policistou a nebrat to osobně. Byl to jediný způsob, jak se večer vrátit domů a dobře se vyspat.

„Ale jistě.“ Odpověď zněla jako otázka. „Jen okamžik, něco na sebe hodím.“ Zmizela v boudičce.

Patrik si sedl ke stolku a na krátkou chvíli si dovolil potěšení z pohledu na moře. Přístav byl prázdnější než obvykle, ale moře jiskřilo a racci nerušeně létali kolem a hledali si potravu. Byl to dost dlouhý okamžik, ale když se Gun konečně vrátila, měla na sobě krátké kalhoty a košili a za ní přicházel Lars. Vážně se s Patrikem pozdravil a sedl si vedle manželky ke stolku.

„Tak co se děje? Našli jste toho, co zavraždil Siv?“ zeptala se rozčileně.

„Ne, kvůli tomu tu nejsem.“ Patrik se odmlčel a vážil další slova. „Dnes ráno jsme mluvili s otcem té mladé německé dívky, kterou jsme našli zavražděnou vedle Siviny kostry.“ Znovu se odmlčel.

Gun netrpělivě zvedla obočí. „Ano?“ Patrik vyslovil jeho jméno a nebyl zklamán její reakcí. Škubla sebou a zalapala po dechu. Lars na ni tázavě pohlédl, ale nebyl natolik zasvěcen, aby chápal souvislost.

„Ale… to je otec Malin. Co mi to říkáte? Malin přece dávno zemřela.“

Nebylo snadné se vyjádřit diplomaticky a rozhodl se pro nepřikrášlenou pravdu.

„Nezemřela. To vám jen řekl. Měl pocit, že vaše nároky na něho by mohly být…, jak bych to řekl…, přehnané. Proto si vymyslel, že vaše vnučka zemřela.“

„Ale přece to děvče, co zemřelo, se jmenovalo Tanja, ne Malin?“ Gun vypadala jako živý otazník.

„Nejspíš jí změnil jméno na nějaké, které znělo více německy. Není žádná pochybnost o tom, že Tanja byla vaše vnučka.“

Pro jednou Gun Struwerová oněměla. Pak Patrik zahlédl, jak se v ní všechno začíná vařit. Lars jí položil ruku na rameno, aby ji uklidnil, ale ona ji setřásla.

„Zatraceně, kdo si myslí, že je? Slyšel jsi, Larsi, něco tak drzého? Lhal mi rovnou do očí a řekl mi, že má vlastní vnučka, má vlastní krev, je mrtvá. Všechny ty roky si spokojeně žila a já jsem si myslela, že moje milovaná holčička strašlivě zahynula. A teď má dokonce žaludek na to, aby tvrdil, že jsem ho k tomu dohnala já, slyšel jsi někdy něco tak sprostého? Jen proto, že jsem žádala, na co jsem měla právo?“

Lars se ji znovu snažil uklidnit, ale zase ho setřásla. Byla tak rozčilená, že se jí pěnilo u úst.

„Já mu to pěkně vytmavím. Máte přece na něho telefon. Hned mi ho dejte. Co ten zatracený Němčour uslyší, to si za rámeček nedá.“

Patrik si tajně povzdechl. Chápal, že ji to mohlo rozčilit, ale podle jeho názoru jí ušlo to podstatné. Nechal ji chvíli řádit a potom se klidně ozval: „Vím, že je pro vás těžké to slyšet, ale před týdnem byla tedy zavražděná právě vaše vnučka. Stejně jako Siv a Mona. A tak se vás musím zeptat: Měla jste jakýkoliv kontakt s dívkou, která si říkala Tanja Schmidtová? Nevyhledala vás?“

Gun přesvědčivě vrtěla hlavou, ale Lars vypadal zamyšleně. Pomalu pronesl: „Někdo nám dvakrát volal, aniž by něco řekl. Přece si na to pamatuješ, Gun. Bylo to před dvěma nebo třemi týdny a usoudili jsme, že je to nějaký uličník. Myslíte, že to mohla…?“

Patrik přikývl. „Je to možné. Její otec jí všechno vyprávěl před dvěma lety a asi pro ni nebylo snadné vám zavolat. Byla tady v knihovně a nechala si udělat kopie článků týkajících se zmizení její matky. Nejspíš sem přijela proto, aby si v tom udělala jasno.“

„Chudinka moje malá.“ Gun došlo, jaká by měla být její reakce, a začala ronit krokodýlí slzy. „Považte, že můj malý miláček stále žil a byla tu tak blízko. Škoda že jsme se nestačily setkat, než… Co je to za člověka, který mi to dělá? Napřed Siv a potom i malá Malin.“ Něco ji napadlo. „Nemyslíte si, že v nebezpečí mohu být i já? Nechce mě někdo dostat? Neměla bych mít policejní ochranu?“

Rozčileně přeskakovala pohledem z Larse na Patrika.

„Nemyslím si, že by to bylo třeba. Vraždy patrně nesměřovaly proti vám a být ve vaší kůži bych se neznepokojoval.“ Neodolal pokušení a dodal: „Kromě toho se zdá, že vrah napadá výhradně mladé ženy.“

Hned toho litoval a zvedl se, aby naznačil, že rozhovor skončil. „Omlouvám se, že jsem vám musel přinést takové zprávy. Byl bych rád, kdybyste mi zavolali, kdyby vás ještě něco napadlo.“

Na odchodu ještě naposled s trochou závisti pohlédl

na zvlněné moře. Gun Struwerová je očividně živým důkazem, že dobré věci nepřicházejí jen k těm, co si je zaslouží.

„Co řekla?“

Martin seděl v kuchyňce na jejich stanici společně s Patrikem. Káva už v konvičce stála příliš dlouho, ale na to byli zvyklí a lačně ji popíjeli.

„Neměl bych to říkat, ale je to hnusná bába. Nevadilo jí ani tolik, že přišla o roky vnuččina života, nebo to, že teď byla dokonce zavražděná, jako fakt, jak šikovně se dívčin otec vyhnul neodůvodněným finančním tlakům.“

„To je odporné.“

Ovzduší v místnosti bylo pochmurné, oba se zamýšleli nad lidskou hamižností. Na stanici byl neobyčejný klid. Mellberg si dnes přispal a ještě se tu neobjevil a Gösta s Ernstem v terénu honili provinilé řidiče. Nebo přesněji řečeno – zašili se na nějakém odpočívadle, popíjeli kafe a doufali, že u nich takový řidič sám zabrzdí, představí se a požádá, aby byl zadržen. Říkalo se tomu „preventivní policejní práce“. Vlastně to odpovídalo pravdě. Aspoň na tom odpočívadle bylo v tu chvíli bezpečně.

„Proč myslíš, že sem Tanja přijela? Jistě si nemínila hrát na detektiva a pátrat, kam se poděla její matka.“

Patrik zavrtěl hlavou. „Ne, to si nemyslím. Ale pochopil jsem, že chtěla vědět, co se skutečně stalo. Vidět všechno na vlastní oči. Jistě by dřív nebo později navštívila i babičku. I když si umím představit, že to, co se o ní dozvěděla od otce, ji moc nelákalo, a proto to oddalovala. Vůbec mě nepřekvapí, když na seznamu hovorů, které přišly Larsi a Gun Struwerovým, jich několik bude z telefonního automatu ve Fjällbace, nejspíš z toho, co je v kempu.“

„Ale jak nakonec skončila v Králově strži spolu s kostrami své matky a Mony Thernbladové?“

„To zatím ani jeden netušíme, ale napadá mě jedině to, že přišla na stopu pachateli, který měl co dělat se zmizením její matky a Mony.“

„V tom případě bychom mohli automaticky vyloučit Johannese. Ten leží na hřbitově ve Fjällbace.“

„A je to skutečně tak? Víme mimo vši pochybnost, že skutečně zemřel?“

Martin se rozesmál. „Žertuješ? Přece se oběsil v roce 1979. Nikdo asi víc mrtvý být nemůže.“

V Patrikově hlase se ozvalo vzrušení. „Já vím, že ti to připadá směšné, ale pokus se nad tím zamyslet. Co jestli se policie dostala příliš blízko k pravdě a začala ho pálit zem pod nohama? Šlo o Hulta, který může dát dohromady velkou spoustu peněz. I když ne sám, tak jistě jeho otec. Trochu podmazat tady, trochu tam, a hned má člověk falešný úmrtní list a prázdnou rakev.“

Martin se tak rozesmál, až se popadal za břicho. „Ty nemáš rozum! Přece žijeme ve Fjällbace, ne v Chicagu dvacátých let. Neseděl jsi moc dlouho na slunci? Připadá mi, že máš úpal. Vždyť stačí připomenout, že ho oběšeného našel jeho syn. Jak bys šestiletého kluka přiměl, aby vypravoval něco, co se nestalo?“

„Nevím, ale rád bych to ověřil. Půjdeš se mnou?“

„Kam?“

Patrik zvedl oči k nebi a vyslovoval zvlášť zřetelně. „Pohovořit si s Robertem, pochopitelně.“

Martin si povzdechl, ale zvedl se. Brblal: „Jako bychom neměli co dělat.“ Cestou si ještě na něco vzpomněl. „Ale co bude s těmi hnojivy? Chtěl jsem do oběda udělat seznam kupců.“

„Popros Anniku,“ zavolal Patrik přes rameno.

Martin se zastavil v recepci a dal Annice potřebné pokyny. Neměla moc práce a byla docela ráda, že dostala konkrétní úkol.

Martin měl stále pocit, že zbytečně ztrácejí drahocenný čas. Patrikův nápad mu připadal příliš za vlasy přitažený, příliš fantastický, než aby na něm něco mohlo být. Ale Patrik v tomto případě šéfuje…

Annika se vrhla na nový úkol. Poslední dny pro ni byly hektické, připadala si jako pavouk v síti a organizovala pátrání po Jenny. To teď po třech dnech marného úsilí odvolali, a protože spousta turistů kvůli událostem nedávné doby odjela, byla její telefonní ústředna tichá a na stanici vládlo prázdno. Dokonce i žurnalisté ztráceli zájem a zabývali se dalšími novinkami.

Pohlédla na lístek, na který si zapsala údaje od Martina, a vyhledala si číslo v telefonním seznamu. Po několika přepojeních získala jméno šéfa obchodního oddělení. Čekala, až se uvolní jeho linka, a zatímco jí do uší proudila hudba z pásku, využila čas ke vzpomínkám na týden prožitý v Řecku. Připadal jí už nekonečně vzdálený. Když se vrátila z dovolené, cítila se nádherně odpočatá, zdravá a krásná, ale poslední události všechno zastínily. S nostalgickou touhou viděla v duchu bílé břehy, tyrkysové moře a velké mísy řeckých specialit. Ona i manžel aspoň dvě kila přibrali, ale to je nijak neznepokojovalo. Ani jeden z nich si nezakládal na přílišné štíhlosti a byli šťastně nezávislí na dietních radách, kterých byly plné časopisy.

Když leželi těsně vedle sebe, křivky jejich těl se krásně doplňovaly v jedinou horkou vlnu. Během dovolené si spolu opravdu skvěle užívali.

Vzpomínky rázně přerušil melodický mužský hlas se zřetelným dialektem, jímž se mluvilo v okolí Lysekilu. Vyložila tomu člověku, oč jí jde.

„No, to je opravdu napínavé. Vyšetřování vraždy! Ačkoliv v branži pracuju už třicet let, nikdy mě nikdo o pomoc v takové záležitosti nežádal.“

To je milé, že ti mohu udělat radost, říkala si mrzutě Annika. Rozhodně ale svůj kyselý komentář úspěšně ukryla, aby muže neodradila. Někdy jí však připadal zájem veřejnosti docela morbidní.

„Potřebovali bychom seznam zákazníků, kteří u vás nakupují zemědělské hnojivo číslo FZ-302.“

„To moc snadné nebude, přestali jsme ho expedovat v roce 1985. Byl to zatraceně dobrý produkt, ale nové zákony o životním prostředí nás bohužel přinutily jeho výrobu ukončit.“

Těžce si povzdechl nad nespravedlností, že kvůli péči o přírodu je někdo připravil o výdělek.

„Ale nějakou dokumentaci jistě máte,“ nevzdávala se Annika.

„Ano. Spojím se s naším administrativním oddělením. Je dost pravděpodobné, že podobné údaje schováváme v archivu. Do roku 1987 se záznamy psaly ručně, potom už byly převedeny na počítače. Myslím si ale, že jsme nic nevyhodili.“

„Nepamatujete si náhodou někoho, kdo ze zdejšího kraje toto hnojivo kupoval?“

„Ne, bohužel, po takové době to nemohu vysypat z rukávu.“ Zasmál se. „Od té doby už uteklo hodně vody.“

„Ani jsem si nemyslela, že by to bylo tak snadné. Jak dlouho bude trvat, než mi to zjistíte?“

Zamyslel se. „No, když našim děvčatům donesu něco ke kávě a hezky je poprosím, snad by to mohly vyhledat ještě dnes nebo nejpozději zítra ráno. Stačilo by vám to?“

Bylo to rychlejší, než doufala, když začal mluvit o starém archivu. Srdečně mu poděkovala, napsala Martinovi na lístek výsledek svého snažení a položila mu ho na stůl.

„Poslyš, Gösto.“

„Ano?“

„Bude někdy ještě život lepší?“

Ernst a Gösta na odpočívadle parkoviště nedaleko Tanumshede obsadili jeden z dřevěných stolů. Nebyli to žádní amatéři, a tak si s sebou vzali pořádnou termosku s kávou, kterou si uvařili u Ernsta, a v pekařství v Tanumshede si koupili sáček se skořicovými šneky. Ernst si rozepnul policejní košili a vystavil svůj bílý propadlý hrudník slunci. Koutkem oka zíral na skupinu dívek hluboko pod dvacet let, které se smály a žertovaly nedaleko od nich na parkovišti.

„Poslyš, přestaň se olizovat. A zapni si košili. Považ, kdyby jel kolem nějaký kolega. Jak by to vypadalo!“

Gösta se ve své uniformě potil. Neodvažoval se policejní předpisy hodit za hlavu, a tak si ani nerozepnul košili.

„Ech, tolik se nestarej. Mají plné ruce práce s hledáním té holky. O nás se nikdo nezajímá.“

Gösta se zachmuřil. „Jmenuje se Jenny Möllerová, není to ‚ta holka‘. A neměli bychom raději pomáhat s jejím hledáním než tu sedět jako dva pitomí pedofilové?“ Kývl hlavou směrem k lehce oblečeným děvčatům, od nichž nemohl Ernst odtrhnout pohled.

„Zatraceně, ty jsi ale nějak pracovitý. Nikdy dřív jsem tě neslyšel stěžovat si, když jsem tě zachránil od nějaké Práce. Nestal ses náhodou na stará kolena workoholikem?“ Ernst odvrátil pohled a nespokojeně přimhouřil oči.

Gösta zařadil zpátečku. Možná bylo hloupé, že se ozval. Vždycky se Ernsta trochu bál. Připomínal kluky, co před školou čekali na slabšího spolužáka. Pokud člověk ukázal, že se bojí, bezohledně svou převahu využili. On sám párkrát zahlédl, jak se dařilo těm, co se mu postavili. Zalitoval svých slov a zamumlal: „Nic jsem tím nemyslel. Jen lituju její rodiče. Je jí teprve sedmnáct.“

„Stejně o naši pomoc nestáli. Mellberg z nějakého důvodu líže paty tomu zatracenému Hedströmovi a já mu nehodlám zbytečně pomáhat.“

Jeho hlas byl tak zlobný, že se dívky překvapeně podívaly jejich směrem. Gösta se ho neodvažoval okřiknout, ale sám ztišil hlas a doufal, že ho Ernst napodobí. Nechtěl mu připomínat, proč byl z vyšetřování odvolán. Dopustil se přece obrovské chyby, když nezaznamenal hlášení o Tanjině zmizení.

„Já myslím, že Hedström pracuje dobře a Martin Molin mu hodně pomáhá. Popravdě řečeno, ani já sám jsem neudělal tolik, kolik jsem mohl.“

Zdálo, že Ernst nevěří vlastním uším. „Zatraceně, co to tu blábolíš za pitomosti? Budeš mi tvrdit, že ti dva zelenáči, co nemají ani zlomek našich zkušeností, pracují líp než my? Zbláznil ses snad?“

Kdyby se Gösta předem trochu zamyslel, mohl odhadnout, jaká bude reakce Ernstova zraněného ega. Teď musel co nejrychleji vycouvat.

„Ne, tak jsem to nemyslel. Já jen…, no jasně že nemají naše zkušenosti. A výsledky zatím také nepřinesli…“

„No právě,“ souhlasil trochu spokojeněji Ernst. „Ani prd.“

Gösta si oddechl. Jeho potřeba ukázat páteř se rychle vytratila.

„No, co říkáš, nedáme si ještě trochu kafe?“ Gösta přikývl. Tak dlouho už šel cestou nejmenšího odporu, že mu to ani nepřipadalo divné.

Martin se kolem sebe zvědavě rozhlížel, když autem zahnuli ke stavení. Nikdy dřív u Solveig a jejích synů nebyl a fascinovaně zíral na obrovský nepořádek.

„Proboha, jak někdo může takhle žít?“

Vystoupili z auta a Patrik rozhodil rukama. „Jde to mimo mou představivost. Úplně mě svědí ruce, abych s tím něco udělal. Některé z těch vraků tu myslím stály už za Johannesova života.“

Když zaklepali, uslyšeli šouravé kroky. Solveig zjevně seděla na svém obvyklém místě u kuchyňského stolu a nespěchala otevírat.

„Co zase chcete? Nemůžete nechat slušný lidi na pokoji?“

Martin a Patrik si vyměnili pohledy. Její tvrzení se neslučovalo s trestním rejstříkem jejích synů, který vyplnil celý arch A4.

„Chtěli bychom si s vámi na chvíli pohovořit. A také s Johanem a Robertem, pokud jsou doma.“

„Ti spí.“

Mrzutě odstoupila ode dveří a pustila je dovnitř. Martin se znechuceně ušklíbl a Patrik do něho musel vrazit loktem, aby se kolega vzpamatoval. Rychle vyhladil obličej a šel za oběma do kuchyně. Nechala je tam a šla vzbudit syny, kteří právě tak, jak řekla, dosud spali ve svém společném pokoji.

„Vstávejte. Jsou tu zase čmuchalové a otravují. Že prý se chtějí na něco zeptat. Pospěšte si, ať ty otrapy co nejdřív dostaneme z domu.“

Nestarala se o to, že oba muži slyší, co říká. Klidně se vrátila zpět do kuchyně a sedla si na své staré místo.

Johan a Robert se rozespale připotáceli, oblečeni jen do slipů.

„Co tu zase buzerujete! To už vypadá na šikanování.“

Robert byl v pohodě jako vždycky. Johan je pozoroval pod patkou vlasů, spadající do obličeje, a natáhl se na stůl pro balíček cigaret. Jednu si zapálil a nervózně s ní poklepával, dokud na něj Robert nezasyčel, aby toho nechal.

Martin uvažoval, jak chce Patrik vytáhnout na světlo tak citlivou otázku. Byl si stále jistý, že je vedle jak ta jedle a honí se za větrnými mlýny.

„Máme několik otázek, které se týkají smrti vašeho manžela.“

Solveig i synové se na Patrika zadívali s krajním překvapením.

„Johannesovy smrti? Proč? Oběsil se a není o tom moc co říct, kromě toho, že právě vy jste ho k tomu dohnali.“

Robert na svou matku rozčileně zasyčel a blýskl očima po Patrikovi. „O co vám jde? Matka má pravdu. Oběsil se a to je všechno.“

„Chceme si jen situaci ujasnit. To vy jste ho tenkrát našel?“

„Jo. A na ten pohled do smrti nezapomenu.“

„Mohl byste nám podrobně popsat, co se ten den stalo?“

„Nechápu, k čemu by to bylo dobrý,“ namítl Robert kysele.

„Já bych ale stejně velmi ocenil, kdybyste to udělal,“ přemlouval ho Patrik a po chvilce čekání Robert lhostejně pokrčil rameny.

„Jo tak, tak po tom vyjdete…“ Rovněž si zapálil a kouř se linul malou kuchyní.

„Přišel jsem ze školy a šel jsem si ven hrát. Viděl jsem, že dveře do stodoly jsou otevřený a byl jsem zvědavej. Tak jsem se šel podívat. Byla tam tma jako vždycky, jediný světlo prosvítalo mezi prkny. Vonělo tam seno.“ Robert vypadal, že se propadl do jiného světa. Pak navázal: „Něco mi tam vadilo. Neumím to popsat, ale bylo to tam jiný.“

Johan fascinovaně hleděl na svého bratra. Martin měl pocit, že je to úplně poprvé, co slyší detaily o dni, kdy jeho otec zemřel.

Robert pokračoval: „Šel jsem opatrně dál. Dělal jsem, jako že jsem indián. Potichu jsem našlapoval ke hromadě sena, a když jsem o pár metrů popošel, zahlíd jsem, že něco leží na zemi. Když jsem viděl, že je to otec, byl jsem rád. Napadlo mě, že si se mnou hraje. Že až k němu dojdu, vyskočí a bude mě lechtat, nebo něco takovýho.“ Polkl. „Ale nehejbal se. Opatrně jsem se ho dotkl nohou, ale nic se nedělo. Potom jsem uviděl, že má kolem krku provaz. Když jsem se kouknul nahoru, byl tam kus omotanej kolem trámu.“

Ruka, v níž držel cigaretu, se mu třásla. Martin opatrně pohlédl na Patrika, jestli odhadne jeho reakci na vyprávění. Byl si jistý, že si Robert nevymýšlí. Jeho bolest byla tak zjevná, že měl chuť ho pohladit. Bylo mu jasné, že Patrik cítí totéž, a nesměle se zeptal: „A co bylo potom?“

Robert vyfoukl kouř do vzduchu a chvíli ho pozoroval.

„Utíkal jsem pochopitelně pro matku. Ta přišla a začala tak křičet, že mi málem praskly bubínky. Potom zavolala dědečkovi.“

Patrik se zarazil. „Ne policii?“

Solveig nervózně mačkala okraj ubrusu a potvrdila synova slova. „Ne, zavolala jsem Ephraimovi. To bylo to první, co mě napadlo.“

„A policie tu vůbec nebyla?“

„Ne. O všechno se postaral Ephraim. Zavolal doktoru Hammarströmovi, který byl tenkrát naším obvoďákem, ten se přišel podívat, napsal úmrtní list a dohlíd, aby ho odvezli.“

„Ale žádný policista?“

„Ne, přece to říkám. O všechno se postaral Ephraim. Doktor určitě s policií mluvil, ale tady nebyli. Proč by taky měli? Byla to přece sebevražda.“

Patrik nevysvětloval, že policie má za povinnost vyšetřit každou sebevraždu. Zřejmě se Ephraim Hult a doktor Hammarström svévolně rozhodli nepřivolat k tělu policii. Otázkou zůstává proč. I když se zřejmě odpovědi nedočkají.

Martina napadlo něco jiného: „Nezahlédli jste v okolí ženu? Pětadvacetiletou brunetku, normální postavy?“

Robert se rozesmál. Předchozí vážný tón už z jeho hlasu vymizel. „Když pomyslím na to, kolik holek tu běhá musíte popis trochu upřesnit.“

Johan se na ně zahleděl a poznamenal k Robertovi: „Přece jsi ji viděl v novinách. Tu Němku, co ji našli společně s dalšími kostrami.“

Solveig vybuchla: „Zatraceně, po čem zase jdete? Proč bychom ji tu měli vidět? Zas nás chcete máčet v nějaký špíně? Nejdřív obviníte Johannese a teď se zase chystáte potopit moje syny. Nechci vás tu vidět. Jděte k čertu!“

Zvedla se a začala je rukou vystrkovat. Pomáhala si celým mohutným tělem. Robert se rozesmál, ale Johan vypadal zamyšleně.

Když za nimi rozčilená Solveig práskla dveřmi a vrátila se, šel Johan beze slova zase nahoru. Přetáhl si deku přes hlavu a předstíral, že spí. Musel ale přemýšlet.

Anna se cítila hodně mizerně. Seděla na luxusní plachetnici a Gustav bez vyptávání souhlasil s tím, že hned odplují. Nechal ji v klidu na přídi s rukama semknutýma kolem kolen. S aurou velkomyslnosti akceptoval její omluvy a slíbil jí, že ji s dětmi odveze do Strömstadu, aby se mohla vrátit domů vlakem.

Její život byl jeden velký chaos. Pocit křivdy, který v ní vyvolala Eričina slova, ji štípal v očích, až musela potlačovat zlostné slzy, ale vztek se mísil s lítostí, že spolu neustále mají nějaká nedorozumění. S Erikou bylo prostě všechno komplikované. Nikdy jí nestačilo být jen starší sestrou, musela pořád do něčeho šťourat. Vžívala se do role matky, aniž by chápala, že tím jen zvětšuje prázdnotu po té matce, kterou měly mít.

Na rozdíl od Eriky Anna jejich matce Else nikdy nezazlívala lhostejnost vůči dcerám. Přinejmenším si myslela, že to akceptuje jako tvrdou a neměnnou skutečnost. Když pak ale oba rodiče náhle tragicky zemřeli, došlo jí, že i ona doufala, že matka s postupem let změkne a vklouzne do své mateřské role. To by potom Erika mohla být víc jen sestrou. Jenomže matčina smrt vedla k tomu, že neuměly vzájemný vztah narovnat. Období příměří se střídala s krizemi, které jim rvaly duši.

Erika a děti byly jediní, koho Anna měla. I když by to Erice nepřiznala, i ona Gustava viděla jako povrchního a rozmazleného muže. Přesto neodolala pokušení, a bylo přímo balzámem na její zraněnou duši ukazovat se s partnerem, jako je Gustav. Vedle něho ji bylo vidět. Lidé si šeptali a uvažovali, kdo je ta žena, se kterou teď chodí, a oceňovali luxusní oblečení, kterým ji zahrnul. 1 tady na vodě se všichni otáčeli za honosnou plachetnicí a Anna cítila směšnou hrdost, když jako šperk ležela na její palubě.

Jindy, když byla schopná se pravdě podívat do očí, se styděla za to, že děti její ctižádostí trpí. Měly to během let už dost špatné se svým otcem, ale Anna bohužel ani při nejlepší vůli nevěřila, že by s Gustavem udělala větší štěstí. Byl studený a netrpělivý a s dětmi ho jen nerada nechávala samotného.

Občas Erice ukrutně záviděla. Zatímco ona sama se s Lucasem přela o děti, nevycházela s penězi a trpěla osamělostí, Erika se vznášela životem jako těhotná Madona. Muž, kterého si zvolila za otce svých dětí, byl přesně takový, jaký by i Annu udělal šťastnou, jenomže ona z nějaké zabudované sebedestrukce podobný typ odmítala. Erika žila ekonomicky zajištěným životem a navíc si užívala statusu spisovatelky, a tak sesterská rivalita vystrkovala růžky. Anna nechtěla být malicherná, ale bylo dost těžké necítit trpkost nad tím, že se její život ubírá úplně jiným směrem.

Rozčilený křik dětí doprovázený Gustavovými nadávkami ji probral z lítostivých myšlenek. Přitáhla si k tělu halenku a opatrně prošla kolem zábradlí ke kajutám. Uklidnila děti a přiměla se usmát na Gustava. 1 když člověk nemá štěstí ve hře, musí hrát s těmi kartami, které dostal.

Jako už mnohokrát v poslední době Laine bez cíle bloudila velkým domem. Gabriel odjel na jednu ze svých četných obchodních cest a byla zase sama. Schůzka se Solveig jí v ústech zanechala pachuť a bezvýchodnost situace ji tížila. Nikdy nebude volná. Špinavý a pokřivený Solveižin svět na ní ulpíval jako zápach.

Zastavila se před schodištěm, které vedlo nahoru do levého křídla domu, do Ephraimova bytu. Laine tam nezavítala od té doby, co zemřel. A předtím jen málo. Byla to vždycky doména Jacoba a výjimečně i Gabriela. Ephraim si tam hověl a jako feudální pán udílel audience mužům. Ženy pro něho byly bezvýznamné stínové figurky, jejichž úkolem bylo pečovat o dům a muže.

Váhavě vyšla po schodech. Přede dveřmi se na chvíli zastavila a pak je rázně otevřela. Vypadalo to tam přesně tak, jak si pamatovala. Tichou místností se rozlévala mužská vůně. Tady její syn v dětství trávil mnoho hodin. Jak tenkrát žárlila! Ve srovnání s Ephraimem ona i Gabriel přicházeli zkrátka. Pro Jacoba byli obyčejní, nudní smrtelníci, ale Ephraim měl málem božskou gloriolu. Když pak najednou zemřel, bylo Jacobovou první reakcí obrovské překvapení. Přece dědeček nemohl jen tak zmizet! Jeden den tu byl a další neexistoval. A přitom s ním vždycky počítal s tak neotřesitelnou jistotou.

Styděla se za to, ale když pochopila, že Ephraim zemřel, cítila především velké ulehčení. A také triumfální zadostiučinění, že ani on nedokázal ovlivnit zákony přírody. Občas už o tom skoro pochybovala. Dovedl své okolí přesvědčit, že dokáže manipulovat i se samotným Bohem.

Jeho křeslo stálo u okna, s výhledem na les. Stejně jako Jacob, i ona neodolala pokušení a sedla si na jeho místo. Na okamžik měla pocit, že v místnosti cítí jeho ducha. Zamyšleně přejela prsty po tkanině.

Historky o schopnosti Gabriela a Johannese uzdravovat nemocné Jacoba silně ovlivnily. Ona je neměla ráda. Občas sešel dolů a měl v obličeji výraz, jako by byl v transu. Vždycky ji to vyděsilo. V takových chvílích ho silně objímala a tiskla si ho k sobě, dokud se jeho výraz neuvolnil. Do příště.

Ale teď už byl dědek dávno mrtvý a pohřbený. Zaplať pánbůh.

„Opravdu se ti zdá, že by na té teorii mohlo něco být? Že Johannes není mrtvý?“

„Vážně nevím, Martine. Ale právě teď se chytám každého stébla. Musíš se mnou souhlasit, že je hodně podivné, když policie nevidí místo sebevraždy.“

„Ano. Ale to by znamenalo, že by do podvodu byl zapleten jak lékař, tak hrobník,“ namítl Martin.

„Nejde ani zdaleka o nic tak nemožného. Nezapomeň, že Ephraim byl velmi bohatý muž. Za peníze se dá koupit ledacos. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se všichni dobře znali. Nejpřednější muž v obci byl jistě společensky činný.“

„Ale že by pomohl uprchnout muži podezřelému z vraždy?“

„Tehdy ne z vraždy, ale z únosu. Jak jsem pochopil, měl Ephraim neobyčejnou schopnost přimět lidi, aby dělali, co si přeje. Mohl je přesvědčit, že je Johannes nevinný, ale že si na něho policie zasedla, a to je jediný způsob, jak ho zachránit.“

„Ale stejně. Nechal by Johannes svou rodinu na pospas? Měl přece dva malé syny.“

„Nezapomeň, co se o něm říkalo. Byl to hráč a člověk, který vždycky šel cestou nejmenšího odporu. Který si nic nedělal ze zákonů ani předpisů. Pokud by někdo chtěl svou kůži zachránit na úkor rodiny, pak právě on. Perfektně by to na něj sedělo.“

Martin byl ale stále skeptický. „Ale kde se po všechny ty roky skrývá?“

Patrik se pozorně rozhlédl na obě strany, než zahnul doleva k Tanumshede. Potom se ozval: „Nejspíš v cizině. S penězi svého otce v kapse.“ Pohlédl na Martina. „Zdá se, že tě moje brilantní teorie neoslnila.“

Martin se rozesmál. „To můžu potvrdit. Připadá mi, že to jen zkoušíš na všech frontách, ale na druhou stranu v tomto případu zatím nic normálního nebylo, tak proč ne?“

Patrik zvážněl. „Mám před očima Jenny Möllerovou. Vězněnou na neznámém místě někým, kdo je k ní nelidsky krutý. To kvůli ní hledám jiné možnosti. Nesmíme si dovolit úzký pohled jako obvykle. Máme příliš málo času. Musíme přehodnotit i to, co se zdá být přitažené za vlasy. Je možné, spíš pravděpodobné, že je to ode mne čiré bláznovství, ale zatím mi nikdo nedokázal, že na tom něco nemůže být, a já to kvůli ní prostě musím prozkoumat.“

Martin už lépe chápal, jak Patrik uvažuje. Dokonce byl ochoten připustit, že na tom může něco být. „Ale jak na tak slabých základech získáš povolení k otevření hrobu?“

Patrik s trpkým pohledem odpověděl: „Tvrdohlavostí, Martine.“

Přerušil je Patrikův mobil. Zvedl ho a stručně odpovídal. Martin na něho s napětím hleděl a snažil se vyzkoumat, oč jde. Po nějaké minutě Patrik hovor ukončil.

„Kdo to byl?“

„Annika. Dostali jsme zprávu z laboratoře ohledně DNA Märtena Friska.“

„A?“ Martin zadržel dech. Z celé duše doufal, že se oba mýlili a že ve vazbě drží Tanjina vraha.

„Nesouhlasí. Sperma, které jsme našli na Tanjině těle, není jeho.“

Martin konečně pomalu vydechl. „Zatraceně. Ale až tak velké překvapení to pro nás není, že?“

„Ne, ale trochu jsem v to přece jen doufal.“ Seděli v pochmurném mlčení. Pak si Patrik hluboce povzdechl, jako by nabíral sílu k dalším úkolům, které se před nimi vršily do výšky Mount Everestu.

„No, takže musíme v nejkratší možné době získat povolení k exhumaci.“

Zvedl mobil a odhodlal se k útoku. Potřeboval znít přesvědčivěji než v celém dosavadním profesním životě. A ani on necítil stoprocentní jistotu.

Eričina nálada se blížila k bodu mrazu. Nečinně procházela domem, tu a tam něco zvedla a položila na jiné místo. Hádka s Annou jí nešla z hlavy a kazila jí pohodu. Kromě toho se také litovala. Jistě, svým způsobem bylo příjemné, že Patrik zase pracuje, ale nepočítala s tím, že ho to tak pohltí. 1 doma stále myslel na svůj případ. Přestože nepochybovala o jeho velké závažnosti, tenký hlásek v jejím nitru si sobecky přál, aby veškerou pozornost věnoval jen jí.

Zavolala Danovi. Třeba je doma a měl by chuť zajít na kávu. Telefon zvedla jeho nejstarší dcera a řekla jí, že tatínek je na lodi s Marií. Typické. Každý se baví, jen ona tu sedí nečinně sama a nemá do čeho píchnout.

Když telefon zazvonil, vrhla se po něm tak, že ho málem shodila z poličky.

„Erika Falcová.“

„Aha. Hledám Patrika Hedströma.“

„Je v práci. Mohu vám nějak pomoct, nebo chcete číslo jeho mobilu?“

Muž na druhém konci zaváhal. „Dostal jsem toto číslo od jeho matky. Naše rodiny se dávno znají, a když jsem s Kristinou naposled mluvil, navrhla mi, abych Patrikovi zavolal, pokud bych byl poblíž. Se ženou jsme přijeli do Fjällbacky a tak…“

Eriku napadla báječná myšlenka. Před ní na dosah ruky leželo řešení, jak se zbavit nudy.

„Nechcete se zastavit? Patrik bude doma kolem páté, tak bychom ho mohli překvapit. Aspoň bychom se do té doby stačili poznat. Říkáte, že jste byli přátelé v dětství?“

„No to by bylo skvělé. Ano, přátelili jsme se jako děti. Jako dospělí jsme se už tolik nestýkali, ale čas prostě strašně utíká.“ Rozesmál se.

„Ale tak ho musíme zadržet. Kdy tu můžete být?“

„Nemáme v plánu nic zvláštního, takže můžeme přijít hned, pokud to jde.“

„Skvělé!“

Erika cítila, že se jí zase vrací dobrá nálada. Popsala jim cestu a spěchala uvařit konev kávy. Když zazvonili, uvědomila si, že se ani nezeptala na jejich jméno. No co, to se hned dozví.

O tři hodiny později by si nejraději rvala vlasy. Z posledních sil se snažila nevypadat, že se k smrti nudí.

„Některé nejzajímavější aspekty mé práce spočívají ve sběru dat pro Call Data Record. Zvlášť cenné jsou informace o tom, jak dlouho kdo mluví telefonem, kam volá a tak podobně. Jsou fantastickým zdrojem podrobností o našich zákaznících…“

Zdálo, že bude žvanit nekonečně dlouho. Jörgen Bengtsson byl tak nudný, až se jí chtělo plakat, a jeho manželka se mu téměř vyrovnala. Ne snad, že by držela tak dlouhou přednášku jako on, naopak co přišli, neřekla ještě jediné slovo kromě svého jména.

Když Patrika zaslechla na schodech, s povděkem se zvedla z křesla a šla se s ním pozdravit.

„Máme návštěvu,“ šeptala.

„Kdo tu je?“ zeptal se stejně tiše.

„Tvůj kamarád z dětství s manželkou, Jörgen Bengtsson.“

„Ach ne, řekni, že žertuješ!“ tiše zanaříkal. „Bohužel ne.“

„Proboha, jak se tady ocitl?“

Erika provinila sklopila oči. „Pozvala jsem je. Mělo to pro tebe být překvapení.“

„Cože jsi?“ Skoro vykřikl, ale hned zase snížil hlas. „Proč jsi je sem proboha zvala?“

Erika svěsila ramena. „Strašně jsem se tu otravovala, a když řekl, že jste byli kamarádi, myslela jsem si, že tě potěším.“

„Máš tušení, kolikrát jsem se s ním jako dítě k smrti nudil? A ani potom nebyl o nic zábavnější.“

Zdrželi se už v hale nepřípustně dlouho, a tak se současně hluboce nadechli, aby sebrali síly.

„No ahoj, to je ale překvapení.“

Erice zaimponoval Patrikův herecký talent. Sama se jen pobledle posadila zpátky k Jörgenovi a Madeilene. O hodinu později byla na pokraji sebevraždy. Patrik měl několik hodin náskok, a tak stále ještě situaci zvládal.

„Jenom projíždíte?“

„Ano. Chceme jet autem podél pobřeží. Už jsme se zastavili u spolužačky Madeilene ve Smogenu a jednoho mého bývalého kolegy v Lysekilu. Spojili jsme dvě nejlepší věci na světě, navazujeme stará přátelství a přitom si odpočíváme.“

Oprášil si neviditelné smítko z kalhot a rychle si s ženou vyměnil pohled, než se znovu obrátil k Patrikovi a Erice. Nemusel ani otevřít ústa, přesně věděli, co bude následovat.

„No, když vidíme, jak to tu máte příjemné… a prostorné,“ pohledem ocenil obývací pokoj, „tak nás napadlo, jestli bychom u vás nemohli jednu dvě noci přespat. Všude je hodně plno.“

S nadějným očekáváním se zahleděli na Patrika a Eriku. Nepotřebovala žádnou telepatii – i tak jí bylo jasné, že ji Patrik v duchu proklíná. Její pohostinnost však zvítězila. Nedokázala by odmítnout.

„Jistě tu můžete zůstat, jestli chcete. Ubytujeme vás v pokoji pro hosty.“

„Skvělé! To je strašně milé! A kde jsem to vlastně přestal? Jo, když máme dost materiálu pro statistické analýzy…“

Večer uplynul jako těžký sen. Hodně se ale poučili o telekomunikační technice.

Volal jí pořád dokola, ale hovor nepřijala. Ozýval se jen nahraný vzkaz na mobilu: „Ahoj, tady je Linda. Po pípnutí mi zanech sdělení, zavolám ti zpět, jakmile to půjde.“

Johan rozčileně telefon položil. Nechal jí už čtyři vzkazy, ale nezavolala. S váháním vyťukal číslo do Västergardenu. Doufal, že Jacob bude v práci, a štěstí stálo při něm. Ozvala se Marita.

„Dobrý den, je Linda doma?“

„Ano, je ve svém pokoji. Kdo volá?“

Znovu zaváhal. Ale nejspíš Marita jeho hlas nepozná, i když řekne své jméno.

„Řekněte jí, že volá Johan.“

Slyšel, že položila sluchátko a jde nahoru. V duchu viděl interiér Västergardenu, teď naprosto jasně, když tam po dlouhých letech zase byl.

Po chvilce byla Marita zpět. Váhavě se ozvala: „Vzkazuje, že s tebou nechce mluvit. Mohu vědět, o kterého Johana jde?“

„Dík za pomoc, už musím končit.“ Rychle položil sluchátko.

Svářily se v něm protichůdné pocity. Nikdy žádnou jinou nemiloval tak jako Lindu. Když zavřel oči, vybavoval si vůni její kůže. Současně ji nenáviděl. Tu reakci nastartovala jejich nedávná hádka. Nenávist a chuť jí ublížit byly tak velké, že jim málem nedokázal odolat. Jak mohly vedle sebe existovat dva tak silné, ale protichůdné city?

Možná byla hloupost si myslet, že spolu mají něco společného. Že to pro ni není jen hra. Seděl u telefonu a připadal si jako idiot. Ten pocit dál žhavil jeho nenávist. Ale existuje možnost, jak zmenšit své ponížení. Linda bude ještě litovat, že si s ním pohrává.

Řekne, co viděl.

Patrik si nikdy nemyslel, že by ho mohlo těšit otvírání hrobu. Ale po včerejším příšerně nudném večeru to bylo zajímavé rozptýlení.

Mellberg, Martin a Patrik stáli tiše na hřbitově ve Fjällbace a pozorovali strašidelnou scénu, která se odehrávala před jejich očima. Bylo teprve sedm hodin ráno a teplota byla dosud příjemná, i když slunce už zářilo. Po silnici před hřbitovem jezdilo ještě málo aut a kromě ptačího zpěvu byly slyšet jen lopaty, které odhazovaly zem.

Pro všechny tři to znamenalo naprosto nový zážitek. K. exhumaci v jejich policejní praxi rozhodně nedocházelo často a ani jeden nevěděl, jak se to prakticky provádí. Přijede snad malý bagr a prohrabe se k rakvi? Nebo přijde tým profesionálních hrobníků, kteří to provedou ručně? Ta poslední možnost se blížila skutečnosti nejvíc. Titíž muži, kteří kopali hroby pro uložení mrtvých, teď dělali stejnou práci, aby vyzvedli toho, kdo už byl pohřben. Usilovně beze slova pracovali. O čem jiném by se také dalo mluvit? O včerejším sportu v televizi? O víkendovém grilování? Ne, vážnost chvíle cítili všichni a mělo to tak zůstat, dokud nevyzvednou mrtvého z hrobu.

„Víš opravdu, co děláš, Hedströme?“

Mellberg vypadal neklidně a Patrik ho velice dobře chápal. Včera musel použít veškeré své přesvědčovací schopnosti, prosit i hrozit, aby se mlýny spravedlnosti otáčely rychleji než jindy a oni dostali povolení otevřít hrob Johannese Hulta. A neměl jistotu, jen pouhé podezření. Patrik nebyl pobožný, ale myšlenka na rušení posmrtného klidu mu příjemná nepřipadala. Nad hřbitovem leželo cosi posvátného a on ze srdce doufal, že najdou něco, čím svůj čin omluví.

„Včera mi volal Stig Thulin z obecního zastupitelstva a můžeš si představit, že z toho žádnou radost neměl. Zřejmě se s ním spojil někdo z těch, s nimiž jsi včera mluvil. Vykládal jsi jim o tajném spojení mezi Ephraimem Hultem a dalšími dvěma váženými občany. Mluvil jsi prý o úplatcích a bůhví o čem ještě. Byl strašně rozčilený. Ephraim je mrtvý, ale doktor Hammarström dosud žije, stejně jako hrobník z té doby. Pokud se ukáže, že pro takové obvinění nemáme žádný podklad…“

Mellberg rozhodil rukama. Větu ani nepotřeboval dokončit. Patrik věděl, co by následovalo. Nejdřív by byl pokárán tak, jako nikdy v životě, a potom se na stanici stal terčem nekonečného posměchu.

Zdálo se, že Mellberg mu čte myšlenky. „Takže si zatraceně přej, aby na tom něco bylo.“

Ukázal tlustým prstem k Johannesovu hrobu a netrpělivě podupával. Hromada země už měla přes metr do výšky a hrobařům se perlil pot po čele. Už jim tak moc nezbývalo.

Mellbergova dobrá nálada posledních dní toto ráno citelně poklesla. Zřejmě to nebylo jen časnou ranní hodinou a nepříjemným úkolem. Skrývalo se v tom ještě něco dalšího. Mrzutost, která byla jeho nejvýraznějším rysem a během posledních týdnů jako zázrakem povolila, se opět vracela. Ne dosud v plné síle, ale skoro. Celou dobu, kdy čekali, si stěžoval, nadával a brblal. Nějakým způsobem to bylo snesitelnější než krátké období přátelskosti. Na jeho špatnou náladu byli zvyklejší.

Poodešel od skupinky a šel se vítat s techniky z Uddevally, kteří právě dorazili, aby jim asistovali. Martin zašeptal koutkem úst: „Ať šlo o cokoliv, zřejmě je to už zase pryč.“

„Co si myslíš, že to bylo?“

„Příležitostné pomatení smyslů,“ šeptal Martin zpět. „Annika včera něco legračního zaslechla.“

„A co? Vypravuj,“ škemral Martin. „Předevčírem odcházel brzy…“

„To ale přece není nic neobvyklého.“

„Ne, to máš pravdu. Ale Annika ho slyšela telefonovat na Arlandu. A pak rychle vypadl.“

„Na letiště? Jel tam snad pro někoho? On sám je tady, takže zřejmě nikam odletět nechtěl.“

Martin vypadal stejně zmateně, jako se cítil Patrik. A zvědavě.

„Nevím nic víc než teď ty. Ale je to tajnůstkář…“

Jeden z hrobníků na ně mávl. S napětím šli k velké hromadě země a pohlédli do jámy. Viděli hnědou rakev.

„Tady máte tu vaši mrtvolu. Zvedneme rakev?“

Patrik přikývl. „Buďte strašně opatrní. Zavolám sem ostatní.“

Zašel za třemi policejními techniky z Uddevally, kteří vážně hovořili s Mellbergem. Auto z pohřební služby najelo na štěrkovou cestu a stálo s otevřeným zadním prostorem, připravené k transportu rakve, ať s tělem, nebo prázdné.

„Už končí. Otevřeme rakev tady, nebo to uděláte u vás v Uddevalle?“

Šéf technické skupiny Torbjörn Ruud hned neodpověděl a instruoval jedinou ženu z jejich skupiny, aby zašla všechno vyfotit. Teprve když to zařídil, obrátil se k Patrikovi.

„Víko otevřeme hned tady. Pokud máš pravdu a nic v rakvi nenajdeme, tak je to jasné. Pokud – což je pravděpodobnější – tam nějaké tělo bude, odvezeme ho s sebou k identifikaci. To je asi to, co chcete, že?“

Jeho mroží knír se při řeči pohupoval a teď se Torbjörn tázavě zahleděl na Patrika.

Ten přikývl. „Ano. Pokud tam někdo leží, rád bych měl stoprocentní jistotu, že jde o Johannese Hulta.“

„To zjistíme. Už jsem požádal o jeho zubní kartu, takže na výsledek nebudete čekat dlouho. Přece to spěchá…“

Ruud pohlédl do země. Sám měl sedmnáctiletou dceru a znal důležitost rychlé práce policistů. Stačilo, aby si na zlomek vteřiny představil hrůzu, kterou prožívají Jennyini rodiče.

Tiše pozorovali, jak se rakev pomalu přibližuje k okraji hrobu. Nakonec viděli celé víko a Patrika začaly svědit dlaně napětím. Brzy to bude vědět. Koutkem oka zahlédl nějaký pohyb za hřbitovní zdí. Plnou rychlostí jako funící lokomotiva se sem blížila Solveig. Nedokázala běžet, kolébala se dopředu jako nákladní loď ve vlnobití a pohled měla upřený na vykopaný hrob, vedle něhož teď ležela rakev.

„Zatraceně, co to děláte, vy čuráci!“

Technici z Uddevally, kteří Solveig neznali, sebou při jejích hrubých slovech pořádně škubli. Patrik si příliš pozdě uvědomil, že něco takového mohli předvídat a včas se postarat o policejní zátaras. Doufal, že časné ráno stačí udržet zvědavce stranou. Ovšem Solveig byla naprosto speciální případ. Šel ji pozdravit.

„Solveig, tady byste teď neměla být.“ Vzal ji lehce kolem ramen. Odstrčila ho a přefuněla kolem něho.

„Nikdy nedáte pokoj! Dokonce už rušíte i Johannese v hrobě! Snažíte se nám za každou cenu zničit život!“

Než jí v tom někdo mohl zabránit, dostala se Solveig k rakvi a vrhla se na ni. Vyla jako italská matrona na pohřbu a bušila pěstmi do víka. Všichni stáli jako přimrzlí. Nikdo nevěděl, co dělat. Pak Patrik zahlédl dvě osoby, které sem přibíhaly. Johan a Robert na ně nenávistně pohlédli a pospíchali ke své matce.

„Nedělej to, maminko. Pojď, pojedeme domů.“

Všichni dosud stáli bez hnutí. Hřbitovem se rozléhalo Solveižino kvílení a hlasy jejích synů. Johan se obrátil.

„Celou noc nespala. Od té chvíle, co jste zavolali a řekli, co chcete udělat. Snažili jsme se ji doma udržet, ale utekla. Zatracení ďáblové, copak toho nikdy nebudete mít dost?“

Jeho slova byla ozvěnou matčiných. Na okamžik se všichni zastyděli, že museli udělat tak špinavou práci, ale jinak to nešlo. Nezbývalo než ukončit to, co začali.

Torbjörn Ruud kývl na Patrika a společně pomohli Robertovi a Johanovi zvednout Solveig z rakve. Zdálo se, že ji opustila poslední síla, a klesla Robertovi na prsa.

„Dělejte, co musíte, ale pak už nám dejte pokoj,“ ozval se Johan, aniž by na ně pohlédl.

Synové matku odváděli ke hřbitovním vratům. Teprve když zmizeli z dohledu, zase se všichni pohnuli, ale nikdo nekomentoval, čeho byli právě svědky.

Rakev vedle vykopaného hrobu dosud uchovávala své tajemství.

„Zdá se vám dost těžká na to, aby v ní někdo byl?“ zeptal se Patrik muže, který ji zvedal.

„To tak nejde říct. Je těžká sama o sobě. Někdy se stane, že se do ní nějakou skulinou dostane hlína. Pozná se to jedině, až ji otevřete.“

Okamžik nešlo dál odkládat. Fotografka už pořídila všechny potřebné snímky. S rukavicemi na rukou Ruud s kolegy přikročili k práci. Pomalu víko nadzvedli.

Všichni zadrželi dech.

Přesně v osm hodin Annika vyťukala číslo. V archivu měli na pátrání celé včerejší odpoledne a touto dobou už snad něco našli. Nepletla se.

„Perfektně jste to odhadla! Právě jsme našli složku se seznamem zákazníků hnojiva FZ-302. Bohužel nemáme dobré zprávy. Ve vaší oblasti jsme měli jen jednoho zákazníka. Je to Rolf Persson, který u nás stále nakupuje, i když pochopitelně nikoli tentýž produkt. Nadiktuju vám adresu.“

Annika údaj zaznamenala. Byla zklamaná, že jmen není víc, ale třeba to nakonec je dobrá zpráva. Potřebují přece jen jedno jméno.

„Gösto?“ Na kolečkové židli popojela ke dveřím na chodbu a zavolala. Žádná odpověď. Zkusila to znovu ještě hlasitěji a odměnou jí byla Göstova hlava, která vykoukla do chodby.

„Něco tu pro tebe mám. Máme jméno jednoho zemědělce z našeho okolí, co používal hnojivo, které jsme našli na oběti.“

„Nezeptáme se dřív Patrika?“

Göstovi se do ničeho moc nechtělo. Cítil se strašně ospalý a první část rána u svého stolu jen prozíval.

„Patrik, Mellberg a Martin jsou na hřbitově. Teď je nemůžeme vyrušovat. Víš, jak to spěchá. Neměli bychom ztrácet čas dodržováním pravidel.“

I normálně bylo dost těžké se Annice vzepřít, a teď musel přiznat, že má své dobré důvody. Hluboce si povzdechl.

„Ale raději nejezdi sám, ve hře není obyčejný přestupek. Vezmi si s sebou Ernsta.“ Tiše si mumlala, aby ji Gösta neslyšel: „Aspoň k něčemu by ten lenoch mohl být dobrý.“ Pak znovu zesílila hlas. „Dobře si to u něho prohlédněte. Kdybyste zahlédli cokoliv podezřelého, tak se tvařte jakoby nic a vraťte se sem. Poradil by ses s Patrikem, co dál.“

„Díky. Nevěděl jsem, že jsi ze sekretářky povýšila na policejního šéfa. Došlo k tomu během tvé dovolené?“ zeptal se kysele. Neodvážil se to ale říct tak nahlas, aby ho slyšela. To by nebylo chytré.

Ve své kanceláři se Annika u svého počítače usmívala. Brýle na čtení měla jako obvykle posunuté na špičce nosu. Uměla si dobře představit, na co teď právě Gösta myslí, ale bylo jí to jedno. Už dávno jeho názor přestala respektovat. Bylo dobré, když něco dělal, a snad se na tento úkol nevykašle. Poslat ho s Ernstem byla nebezpečná kombinace, ale v tomto případě nebylo zbytí. Člověk se musí spokojit s tím, co má.

Ernst moc neocenil, že ho někdo vytáhl z postele. Věděl, že šéf se vyskytuje jinde, a tak si s klidem přetáhl deku přes hlavu, dokud jeho přítomnost na stanici nebude nutná. Protivný zvuk zvonku tento záměr narušil.

„Zatraceně, kdo tam je?“

Přede dveřmi stál Gösta s prstem na zvonku.

„Máme práci.“

„Nemohlo to ještě aspoň hodinu počkat?“ rozčiloval se.

„Ne. Musíme vyjet a vyslechnout nějakého sedláka, co kupoval hnojivo, které technici našli na obětech.“

„To ti zase přikázal ten zatracený Hedström? A řekl, že s tebou mám jet? Myslel jsem si, že mě z vyšetřování odvolal.“

Gösta se rozmýšlel, jestli má říct, jak to bylo. Nakonec se pro to rozhodl.

„Ne. Hedström je teď ve Fjällbace s Molinem a Mellbergem. Požádala nás o to Annika.“

„Annika?“ Ernst zbrunátněl. „Takže ty přijímáš rozkazy od nějaké pitomé sekretářky? Ne ne, to si ještě chvíli zdřímnu.“ Začal Göstovi před nosem zavírat dveře. Zabrzdila ho ale Göstova noha mezi rámem dveří a prahem.

„Poslyš, já si myslím, že tam fakt musíme zajet.“ Odmlčel se a napadl ho jediný argument, kterému by mohl Ernst naslouchat. „Představ si, jak by se Hedström tvářil, kdybychom právě my dva ten případ rozlouskli. Kdoví, třeba právě ten zemědělec měl děvčata zahrabaná na dvoře. Nebylo by hezké přijít s takovou zprávou za Mellbergem?“

Na Ernstově obličeji spatřil výraz, který mu potvrdil, že argumentoval správně. Jako by už Ernst slyšel pochvalu od šéfa.

„Tak chvíli počkej, něco na sebe hodím.“

O tři minuty později ujížděli k Fjällbace. Statek Rolfa Perssona ležel na jih od pozemků rodiny Hultových a Gösta uvažoval, jestli to je skutečně jen náhoda.

Zajeli si, ale po krátkém zacouvání zaparkovali na dvoře. Nikde nezahlédli ani živáčka. Vylezli z auta a vydali se k obytnému stavení.

Vypadalo jako všechna ostatní v této oblasti. Stodola z tmavě červených prken ležela na dosah od bílého obytného domu s modrými rámy oken.

Navzdory všemu, co se psalo v novinách o příspěvcích od Evropské unie, které bohatě prší na švédské zemědělce, Gösta dobře věděl, že skutečnost tak růžově nevypadá. Že statku vyzařoval skličující dojem úpadku. Bylo zřejmé, že majitel dělá, co může, ale barva na obytném stavení i na stodole se začínala odlupovat a ze všeho čišela beznaděj. Vystoupili na verandu, která svědčila o tom, že dům byl postaven ještě za časů poctivé rukodělné práce. Moderní doba posvětila pojmy, jako je efektivita a rychlost.

„Pojďte dál,“ pozval je dovnitř skřípavý hlas staré ženy. Než vešli, důkladně si otřeli boty na rohožce přede dveřmi. Nízký strop Ernsta přinutil sehnout hlavu, ale Gösta, který nepatřil mezi dlouhány, se mohl pohodlně pohybovat bez obavy, že by se uhodil.

„Dobrý den, jsme od policie. Hledáme Rolfa Perssona.“

Stará žena, která zjevně připravovala snídani, si otřela ruce do utěrky.

„Hned pro něho dojdu. Šel se na chvíli natáhnout. Tak to vypadá, když je člověk starý,“ zakvokala a vyšla z kuchyně.

Oba muži se kolem sebe bezradně rozhlédli a pak se usadili u kuchyňského stolu. Kuchyně Göstovi připomínala jeho dětství, přestože manželé byli zřejmě jen o nějakých deset let starší než on sám. Žena mu nejdřív připadala hodně stará, ale na druhý pohled si všiml očí, které byly rozhodně mladší, než co naznačovalo tělo. Tvrdá práce lidi poznamená.

Dosud vařili na starých kamnech na dřevo. Podlaha byla pokrytá linoleem, pod nímž se zjevně skrývala prkna. V dnešní době bylo moderní prkennou podlahu odkrýt, ale pro jeho a starší generaci znamenala připomínku chudého dětství. Linoleum bylo zřetelné znamení, že se člověk odpoutal od bezútěšného života svých rodičů. Na stěnách bylo obložení z ořechového dřeva a rovněž budilo sentimentální vzpomínky. Neodolal projet ukazováčkem mezerou mezi dvěma dřevěnými panely a pocítil totéž, co kdysi v kuchyni rodičů. Chvíli se ozývalo jen tiché tikání kuchyňských hodin, ale pak zaslechli mumlání ze sousední místnosti. Jasně slyšeli jeden rozčilený a druhý uklidňující hlas. Po několika minutách se žena vrátila v doprovodu manžela. I on vypadal starší než na svých pravděpodobných sedmdesát a probuzení ze spánku mu rovněž neposloužilo. Byl rozcuchaný a tváře měl zbrázděné těžkou únavou. Žena se vrátila ke kamnům. Hleděla na plotnu a míchala něco v kastrolu.

„Co vás sem přivedlo?“

Měl přísný hlas a Gösta si povšiml, že sebou žena škubla. Pochopil, proč vypadá na své roky starší. Zarachotila s kastrolem a Rolf na ni zařval: „Nemůžeš přestat? Doděláš to později. Teď buď zticha.“

Sehnula hlavu a stáhla hrnec z plotny. Beze slova vyšla z kuchyně. Gösta měl chuť za ní zajít a věnovat jí několik milých, uklidňujících slov, ale nakonec to neudělal.

Muž si dal doušek pálenky a usadil se. Návštěvě nic nenabídl, ale stejně by museli odmítnout. Muž si ústa otřel hřbetem ruky a pohlédl na ně.

„Tak o co jde?“

Ernst toužebně zíral na prázdnou skleničku a Gösta se ujal slova.

„Používal jste hnojivo, které se jmenovalo…,“ pohlédl do bloku a dokončil: „FZ-302?“

Zemědělec Persson se srdečně rozesmál. „A kvůli tomu mě budíte? Vás zajímá, čím hnojím? Panebože, policajti teď opravdu nemají co dělat!“

Gösta zachoval kamennou tvář. „Pro tu otázku máme své důvody. Prosím, odpovězte nám.“ Muž mu byl každým okamžikem nesympatičtější.

„Jo jo, jen se nerozčilujte. Já nemám co skrývat.“ Znovu se zasmál a nalil si další skleničku.

Ernst se olízl a visel na ní očima. Soudě podle mužova dechu nebyly první, co dnes vypil. Vstával kvůli dojení jistě před mnoha hodinami, a kdyby to člověk dost velkoryse spočítal, dalo by se při dobré vůli říct, že pro Perssona už nastal čas oběda. 1 když i tak bylo ještě dost časně na alkohol, mínil Gösta. Ernst si očividně myslel něco docela jiného.

„Hnojil jsem s ním tak do roku 84, 85. Potom ho nějaký chytrák zakázal, že to prý mělo ‚negativní dopad na ekologii‘,“ řekl posměšně a ve vzduchu naznačil uvozovky. „Od té doby se musí používat hnojivo, které je desetkrát horší a desetkrát dražší. Zatracení idioti!“

„Jak dlouhou dobu jste to hnojivo používal?“

„Ech… možná nějakých deset let. Určitě to mám někde v knihách, ale zhruba v té době. A proč se o to tak zajímáte?“

Podezřívavě mžoural na oba policisty.

„Má to něco společného s jedním současným vyšetřováním.“ Gösta toho víc neřekl, ale přesto viděl, že starci zasvítily oči.

„S těmi děvčaty? Ty holky v Králově strži? A s tou, co teď zmizela? Myslíte snad, že jsem to udělal já? Jste pěkní pitomci.“

Nepevně se zvedl od stolu. Rolf Persson byl chlap jako hora. Tělo neměl stařecky vychrtlé, ale spíš houževnaté, a pod košilí se mu rýsovaly svalnaté paže.

Ernst v odzbrojujícím gestu pozvedl dlaně nahoru a také vstal. „Přesvědčil jste nás.“

Pro takové chvíle je Ernst užitečný, pomyslel si s povděkem Gösta.

„Sledujeme víc stop a budeme mluvit ještě s mnoha dalšími lidmi. Neberte si to tak, že podezříváme právě vás. Mohli bychom se tu trochu porozhlédnout? Jen abychom vás mohli vyškrtnout ze seznamu.“

Sedlák vypadal podezřívavě, ale nakonec přikývl. Gösta se vložil do řeči: „Nemohl bych si u vás odskočit na toaletu?“

Močový měchýř už nebyl jako dřív a potřeba teď byla docela akutní. Rolf přikývl a ukázal ke dveřím označeným štítkem WC.

„Jo jo, lidi teď kradou jako straky. Co s tím mají slušní lidé dělat, když…“

Ernst se špatným svědomím zmlkl, když se Gösta po úspěšné akci vrátil. Prázdná sklenička před ním jasně vypovídala, že tu štamprli, po které tak toužil, dostal, a se starým mužem teď vypadali jako nejlepší přátelé. O půl hodiny později sebral Gösta odvahu a vyčetl mu to.

„Fuj, smrdíš kořalkou. Jak si myslíš, že s takovým dechem projdeš kolem Anniky?“

„Ech, do prdele, nebuď jako slečna učitelka. Vypil jsem toho jen maličko, to snad není nic špatného. Bylo by nezdvořilé odmítnout, když mě pozval.“

Gösta se ušklíbl, ale už to dál nekomentoval. Cítil se poraženecky. Půlhodina bloumání po okolních polnostech nic nepřinesla. Nikde neobjevili sebemenší stopu po nějakém děvčeti nebo čerstvě vykopaném hrobu a ráno bylo ztracené. Ernst se ale s majitelem stačil spřátelit a povídali si spolu celou dobu, co prohlíželi statek. Gösta si osobně myslel, že je lepší od eventuálních podezřelých držet větší odstup, ale Ernst si vždycky dělal, co chtěl.

„Nic důležitého ses od něho nedozvěděl?“

Ernst dýchal do mističky z dlaní a pak se ozval: „Potřebuju tu zastavit, koupit si nějaké cucavé bonbony.“ Na otázku nereagoval.

Gösta otráveně zastavil u benzinové pumpy a čekal v autě, než si Ernst koupil něco, co jeho problém vyřeší. Teprve, když zase seděl v autě, odpověděl: „Ne, byli jsme úplně vedle. Je to příjemný muž a mohu odpřisáhnout, že s naším případem nemá nic společného. Ne, tuhle teorii můžeme rovnou odškrtnout. A to s tím hnojivem je také jen falešná stopa. Ti pitomí soudní technici si sedí na zadku v laboratoři a můžou se uanalyzovat, ale my, co pracujeme v terénu, víme, jak jsou jejich teorie směšné. DNA a vlákna nebo hnojivo a otisk pneumatik a všechny ty voloviny, co si vymýšlejí. To chce pořádnou ránu na správném místě, a pak se nám případ otevře jak kniha.“ Sevřel pěst, aby svůj názor patřičně ilustroval a ukázal, kdo jediný ví, jak má policejní práce vypadat. Opřel se do sedadla a zavřel oči.

Gösta mlčky pokračoval do Tanumshede. On sám si tak jistý nebyl.

O připravované akci se Gabriel dozvěděl včera večer. U snídaně seděli všichni tři tiše. Každý byl zahloubaný do vlastních myšlenek. Linda se k jejich velkému překvapení večer vrátila domů i se svými věcmi a beze slova si šla lehnout do svého pokoje, který byl pro ni stále připraven.

Laine váhavě přerušila mlčení. „To je milé, že ses vrátila domů, Lindo.“

Dívka jen něco zahučela s pohledem upřeným na plátek pečiva, který právě mazala máslem.

„Mluv zřetelně, Lindo. Mumlat je nezdvořilé,“ pokáral ji Gabriel.

Laine se na něho zamračila, ale o to se nestaral. Byl to jeho dům a on tu nehodlal šaškovat kvůli holce, která je na chvíli poctila svou přítomností.

„Říkala jsem, že tu zůstanu jen na jednu nebo dvě noci. Pak se zase vrátím do Västergardenu. Potřebovala jsem změnu. Pořád poslouchat ty svatý řeči. Člověk je úplně deprimovanej, když vidí, jak vychovávají děti. A jak svatouškovsky věčně žvaní o Kristu…“

„Ano, říkal jsem Jacobovi, že je na děti příliš ostrý. Myslí to s nimi ale dobře. A víra je pro Jacoba i Maritu důležitá, to musíme respektovat. Například vím, jak mu vadí, když tě slyší klít. Tak mladé dámy nemluví.“

Linda otráveně obrátila oči v sloup. Chtěla jen na chvíli zmizet Johanovi, sem se neodváží volat. Ale to jejich žvanění jí šlo příšerně na nervy. To se snad za bratrem vrátí ještě dnes večer. Takhle přece člověk nemůže žít.

„Asi jsi u Jacoba slyšela, že dnes mají otevřít Johannesův hrob. Tatínek tam hned večer zavolal, když ho kontaktovala policie. Prý mohlo jít o nějaký plán, který připravil Ephraim, aby to vypadalo, že je Johannes mrtvý. V životě jsem neslyšela nic hloupějšího.“

Na Lainině bílé kůži na prsou vyskočily rudé fleky. Nervózně si pohrávala s perlovým náhrdelníkem, který měla otočený kolem krku. Linda měla strašnou chuť po ní skočit a přetrhnout ho, až by se perly kutálely po zemi.

Gabriel si odkašlal a důstojně se vložil do řeči. Záležitost s otevřením hrobu ho velice rozzlobila. Rušila jeho život a vířila prach v jeho spořádaném světě. To neměl rád. Ani na okamžik si nemyslel, že by policie pro své podezření měla důvod, ale to není jeho starost. Ani to, že posmrtný klid bratra bude narušen, i když celá záležitost pochopitelně není nic příjemného. Ne, především mu vadilo vybočení z řádu, které ta procedura znamenala. Rakve je třeba do země ukládat, a ne je z ní vytahovat. Hroby mají zůstat zasypané, rakve se nemají otvírat. Tak to má být. Debet a kredit. Má dáti – dal.

„Podle mého názoru je dost podivné, že policie může jednat tak svévolně. Nechápu, koho museli podmazat, aby k něčemu takovému získali povolení, ale já si to zjistím. Nežijeme v policejním státě.“

Linda znovu něco zamumlala do talíře.

„Promiň, co jsi to říkala?“ Laine se k ní obrátila.

„Mohli byste trochu myslet i na Solveig, jaké to musí být pro ni, Roberta a Johana. Copak vám vůbec nedochází, co prožívají? Ne, vy se umíte jen litovat. Co kdybyste pro jednou mysleli i na někoho jiného?“

Hodila do talíře ubrousek a vyskočila od stolu. Laininy ruce se znovu zvedly k náhrdelníku a zdálo se, že váhá, jestli nemá jít za dcerou. Při pohledu na Gabriela však raději zůstala sedět na místě.

„Přece víme, po kom to zdědila,“ řekl vyčítavě. Laine mlčela.

„Prý se nezajímáme o Solveig a chlapce! Ta má ale žaludek. Jistě se snažíme, ale oni nám ustavičně oplácej zlým a náš soucit nechtějí. Jak si člověk ustele, tak s lehne.“

Laine svého manžela občas nenáviděla. Spokojeně seděl a s chutí jedl své vejce. Představila si, jak jde k němu a hodí mu talíř do klína. Místo toho začala pomalu uklízet ze stolu.

Léto 1979

Dělily se o bolest. Tiskly se k sobě jako dvě siamská dvojčata v symbióze lásky a nenávisti. Na jedné straně se cítila jistější, když už nemusela být ve tmě sama. Na druhé straně ale z touhy vyváznout rostla jejich vzájemná nenávist. Z přání, aby trpěla ta druhá, až zase přijde.

Moc spolu nemluvily. Hlasy byly v podzemní tmě příliš strašidelné. Když se kroky blížily, odtáhly se od sebe a zbavily se tělesného kontaktu, který byl jejich jedinou ochranou proti tmě a zimě. Teď šlo jen o to, jak uniknout bolesti, a zápasily spolu, aby do jeho ďábelských rukou padla ta druhá.

Tentokrát vyhrála ona a slyšela, jak druhá začala křičet. Svým způsobem to bylo skoro stejně strašné pro obě. Zvuk lámaných kostí důvěrně znala a křikem té druhé jí bolelo vlastní zraněné tělo. Věděla už, co bude následovat. Ruce, které páčily, kroutily, drtily a zraňovaly, se položí teplé a měkké na ta nejbolavější místa. Znala je stejně dobře jako své vlastní. Byly veliké a silné, ale současně hebké, bez mozolů a nepravidelností. Dlouhé prsty, citlivé jako u pianisty, a i když je ve skutečnosti nikdy neviděla, znala je dokonale.

Křik stoupal a ona si přála mít volné ruce, aby si mohla dlaně přitisknout na uši. Ale její paže ležely bezvládně podél těla a odmítaly poslušnost.

Když konečně křik utichl a malý otvor nad jejich hlavami se pootevřel a znovu zavřel, přesunula se k ní přes studenou zem. Nastal čas útěchy.

V absolutním tichu otevřeli víko rakve. Patrik se pootočil a neklidně pohlédl na věž kostela. Sám nevěděl, co čeká – snad jestli z věže do nich nesjede blesk a nepotrestá je za jejich bezbožnou činnost? Nic takového se ale nestalo.

Když v rakvi zahlédl kostru, pokleslo mu srdce. Zmýlil se.

„Tak vidíš, Hedströme. Jsme v prdeli.“

Mellberg vyčítavě potřásal hlavou a těmi několika slovy odsoudil Patrika na popravčí špalek. Měl ovšem pravdu. Je to zatracený průšvih.

„Odvezeme ho k nám, abychom potvrdili, že je to skutečně on. Nejspíš tu už k žádnému překvapení nedojde. Pokud nemáš nějakou teorii o vyměněných tělech a tak podobně…“

Patrik jen zavrtěl hlavou. Dostane, co si zasloužil. Technici dokončili svou práci, a když po chvíli rakev s ostatky odjížděla do Uddevally, nasedli Martin a Patrik do svého auta.

„Měl jsi pravdu. Exhumace nijak komplikovaná nebyla.“

Martin se ho snažil utěšit, ale Patrik zase zavrtěl hlavou. „Ne, ty jsi to viděl správně. K tak obrovské konspiraci by dojít nemohlo. Teď budu všem pro smích.“

„To asi ano,“ mínil soucitně Martin. „Ale vezmi si to z druhé strany. Nevydržel bys sám se sebou, kdybys to nezkusil, a pokud bys náhodou měl pravdu, mohlo by to Jenny Möllerové zachránit život. Tak ses aspoň pokusil. Přece musíme pracovat se všemi možnostmi, i když jsou třeba úplně bláznivé. Byl to pokus, jak ji včas najít.“

„Pokud už teď není pozdě,“ dodal pochmurně Patrik.

„No vidíš, právě tak nesmíme uvažovat. Ještě jsme ji mrtvou nenašli, takže žije. Jiná možnost pro nás neexistuje.“

„Máš pravdu. Já jen nevím, jak teď budeme pokračovat. Kde ji máme hledat? Celou dobu se vracíme k té zatracené rodině Hultových, ale nemáme nic konkrétního, po čem bychom mohli jít.“

„Je tu přece ten vztah mezi vraždami Siv, Mony a Tanji.“

„Ale z ničeho nevyplývá, že to souvisí i se zmizením Jenny.“

„Ne,“ připustil Martin. „Ale to teď není tak důležité, ne? Hlavní je, že děláme všechno pro to, abychom našli Tanjina vraha a Jennyina únosce. Teprve se ukáže, jestli jde o stejnou osobu, nebo ne. Ale děláme, co jde.“

Martin podtrhoval každé slovo poslední věty a doufal, že mají váhu. Chápal, proč Patrik po neúspěšném odkrytí hrobu sám sebe odsuzuje, ale pro úspěch pátrání si nemohli dovolit parťáka bez sebedůvěry. Musí věřit tomu, co dělá.

Když se vrátili na stanici, zastavila je Annika hned v recepci. V ruce držela sluchátko a mikrofon zakryla, aby ji volající neslyšel.

„Patriku, volá tě Johan Hult a hrozně na to naléhá. Přepojím ti to k tobě.“

Patrik přikývl a šel rychle ke svému stolu. O vteřinu později se telefon ozval.

„Patrik Hedström.“

Vzrušeně naslouchal, přerušil volajícího několika otázkami a pak s obnovenou energií vběhl k Martinovi. „Pojď rychle, Martine. Musíme zajet do Fjällbacky.“

„Přece jsme se odtamtud právě vrátili. Kam chceš jet?“

„Pojedeme si pohovořit s Lindou Hultovou. Myslím, že to bude hodně zajímavé.“

Erika doufala, že se manželé Bengtssonovi vydají během dne na moře a že si od nich aspoň na chvíli odpočine. V tom bodě se ale zklamala.

„My tak moc pro moře nehorujeme, že Madde? Raději ti budeme dělat společnost na zahradě. Máte tu opravdu nádherný výhled.“

Jörgen se s potěšením díval na ostrovy a připravoval se na den na sluníčku jako král do boje. Erika se snažila potlačit smích. Byl bledý jako albín a zřejmě si ten vzhled chtěl podržet. Namazal se tlustě slunečním krémem od hlavy k patě, čímž pokud možno ještě víc zbělel, a nos si pokryl nějakou neonovou mastí, která ho měla ochránit tuplované. Jeho vzhled doplňoval široký klobouk proti slunci a po půlhodinové námaze se spokojeným povzdechem klesl vedle své ženy do lehátka, které jim Erika připravila.

„To je hotový ráj na zemi, nezdá se ti, Madde?“

Zavřel oči a Erika si s vděčností pomyslela, že teď bude chvíli klid. Vtom jedno oko otevřel.

„Mohl bych tě poprosit o něco k pití? Velká sklenice šťávy by byla skvělá. Madde si jistě vezme také.“

Jeho žena jen přikývla, aniž by na Eriku pohlédla. Jakmile si sedla, zahloubala se do daňových předpisů. I ona se zjevně bála, aby se neopálila. Bránily tomu kalhoty až po paty a košile s dlouhým rukávem. Také měla klobouk proti slunci a pořádně natřený nos. Opatrnosti zřejmě nikdy není na škodu. Vedle sebe vypadali jako dva velcí bílí ptáci, kteří usedli na jejich trávník.

Erika se odkolébala připravit šťávu. Raději udělá cokoliv, jen aby se jejich společnosti vyhnula. Určitě to byli absolutně nejnudnější lidé, jaké v životě potkala. Kdyby mohla včera večer volit mezi jejich společností nebo malováním kuchyně, bylo jasné, pro co by se rozhodla. Musí příležitostně Patrikově matce poděkovat, že se s nimi štědře podělila o jejich telefonní číslo.

Patrik se jim mohl aspoň na chvíli vyhnout tím, že odešel do práce. I když na něm viděla, že je hodně unavený. Nikdy ho neviděla tak vyčerpaného a dychtivého po nějakých výsledcích. Ovšem nikdy dřív toho také nebylo tolik ve hře.

Přála by si mu víc pomáhat. Během vyšetřování smrti své přítelkyně Alexandry byla policii prospěšná hned několikrát, ale to měla k případu osobní vazbu. Teď ji brzdilo i nepohyblivé tělo. Těhotenství a horko se proti ní spikly a poprvé v životě ji přinutily k nedobrovolné nečinnosti. Dokonce i mozek jí nějak nefungoval jako dřív. Všechny myšlenky směřovaly k dosud nenarozenému dítěti a k námaze, která ji v blízké době čeká. Marně se snažila na delší dobu zaměstnat hlavu něčím jiným a cítila hluboký obdiv k nastávajícím matkám, které byly ještě před porodem schopné pracovat. Možná jen ona je jiná. Čím víc její gravidita postupovala, tím víc ji naplňovala potřeba „sedět na vejcích“. Každá buňka v jejím těle se připravovala k velkému úkolu – porodit dítě – a každý vetřelec jí vadil ještě víc než dřív. Prostě narušoval její koncentraci. V této chvíli už vůbec nechápala, že mohla samotu cítit jako obtíž. Byl to opravdu ráj na zemi.

Se vzdycháním připravila tác se šťávou, skleničkami i kousky ledu a donesla ho hostům na zahradu.

Ve Västergardenu rychle zjistili, že tam Linda není. Marita vypadala zvědavě, když se tam oba policisté objevili, ale nedokázala se přímo zeptat. Poslala je za ní k rodičům. Podruhé během několika dní Patrik projížděl dlouhou alejí a znovu ho napadlo, jak je krásná. Viděl, jak Martin vedle něho zívá.

„Zatraceně, někdo si ale umí bydlet.“

„Ano, někdo to nemá špatné,“ souhlasil s ním Patrik.

„A v tom velikém domě tedy bydlí jen dva lidé?“

„Tři, pokud se počítá i Linda.“

„Ježíši, pak se div, že je ve Švédsku nedostatek bytů,“ mínil Martin.

Tentokrát jim otevřela Laine. „Co si přejete?“

Nezaslechl Patrik v jejím hlase neklid?

„Hledáme Lindu. Byli jsme ve Västergardenu, ale vaše snacha nám řekla, že je tady.“ Martin neurčitě kývl směrem k Jacobovu domu.

„Co jí chcete?“ Gabriel se vynořil za Laine, která dosud neotevřela dveře tak, aby mohli vejít dovnitř.

„Chceme jí položit několik otázek.“

„Mé dcery se nebudete ptát na nic, dokud se nedozvím, o co vám jde.“ Gabriel se napřímil a připravil se k obraně své rodiny.

Než Patrik začal se svou argumentací, objevila se Linda. Byla v jezdeckém a zdálo se, že míří do stáje. „Hledáte mě?“

Patrik přikývl. Byl rád, že se nemusí pustit do konfrontace s jejím otcem. „Chtěli bychom ti položit několik otázek. Chceš s námi mluvit uvnitř, nebo venku?“

Gabriel se do toho vložil: „O co jde, Lindo? Neměli bychom něco vědět? Nedovolíme policii, aby se tě vyptávala bez naší přítomnosti.“

Linda najednou vypadala jako polekaná holčička a slabě přikývla.

„Půjdeme dovnitř.“

Jako bez vůle následovala Patrika a Martina do obývacího pokoje. Na zařízení jí očividně vůbec nezáleželo, protože si v oblečení páchnoucím koňmi sedla přímo na pohovku. Laine se vytvořila nespokojená vráska mezi očima a neklidně se zahleděla na bílý potah. Linda na ni vrhla vzdorovitý pohled.

„Souhlasíš s tím, abychom se tě ptali v přítomnosti rodičů? Kdyby šlo o výslech, museli by být přítomní, protože dosud nejsi plnoletá, ale my se tě chceme jen na něco zeptat…“

Gabriel se chystal znovu vložit do řeči, ale Linda jen pokrčila rameny. Patrik měl na okamžik pocit, že v jejích očích zahlédl jakési uspokojení smíšené s nervozitou. Vzápětí ale zmizelo.

„Před chvílí nám zavolal tvůj bratranec Johan Hult. Víš, oč jde?“

Znovu jen trhla rameny a s nezájmem si pohrávala s prsty.

„Vy jste se scházeli?“

Patrik pokračoval pomalu a opatrně. Johan jim řekl o jejich vztahu a bylo mu jasné, že tu novinu Gabriel a Laine neuvítají.

„Jasně, někdy jsme se viděli.“

„Do hajzlu, o čem to mluvíš?“ vyštěkl Gabriel.

Laine i Linda sebou škubly. Stejně jako Jacob, ani Gabriel normálně neklel. Nevzpomínaly si, že by něco takového od něho dříve zaslechly.

„O co jde? Přece se můžu scházet, s kým chci. O tom ty nerozhoduješ.“

Patrik pokračoval, než se situace stačila vyhrotit.

„Nám je úplně jedno, jestli se spolu scházíte nebo jak často, a pokud jde o nás, tak o tom si rozhoduj sama. Ale jedna schůzka nás velice zajímá. Johan nám řekl, že jste se sešli večer přibližně před dvěma týdny a že jste spolu byli na seníku ve Västergardenu.“

Gabriel byl v obličeji rudý vztekem, ale mlčel a čekal na dceřinu odpověď.

„Jo, je to možné. Byli jsme tam spolu několikrát.“

Pořád si s velkým soustředěním leštila nehty a nepohlédla na nikoho z dospělých.

Martin pokračoval místo Patrika: „Podle Johana jste ten večer zahlédli něco zvláštního. Pořád ještě nevíš, o čem mluvím?“

„Protože vy to zřejmě víte, tak mi to řekněte.“

„Lindo! Nezhoršuj všechno ještě tím, že budeš drzá. Odpověz na jeho otázku. Jestli víš, o čem mluví, tak to řekni. Jestli na tebe ten hulvát Johan něco nastražil…, tak já…“

„Nevíš o Johanovi ani hovno. Jsi tak svatej, že…“

„Lindo!“ Laine ji varovně přerušila. „Nedělej všechno ještě horší. Poslechni tatínka a odpověz na otázky policistů. O ostatním budeme mluvit později.“

Po chvilce přemítání vzala Linda matku za slovo a vzdorovitě prohlásila: „Nejspíš vám Johan řekl, že jsme viděli tu holku.“

„Kterou holku?“ V Gabrielově obličeji se zračil velký otazník.

„Tu Němku, co ji našli zavražděnou.“

„Ano, právě to nám Johan řekl,“ potvrdil Patrik. Mlčky čekal na Lindino pokračování.

„Já si nejsem tak jistá jako Johan, že to byla opravdu ona. V novinách jsme její fotku viděli a podobná jí byla, ale určitě spousta děvčat vypadá právě tak. A co by nakonec dělala ve Västergardenu? Ten přece neleží na turistické trase.“

Martin a Patrik otázku ignorovali. Přesně věděli, co ji tam přivedlo. Chtěla sledovat jedinou stopu, která zůstala po zmizení její matky: Johannese Hulta.

„Kde ten večer byly Marita a děti? Johan řekl, že doma ne, ale nevěděl, kam odešly.“

„Odjeli na několik dní k Maritiným rodičům.“

„Jacob a Marita to tak občas dělají,“ vysvětlovala Laine. „Když chce mít Jacob trochu klid a něco si dělat v domě, odjede jeho žena na dva dny s dětmi k rodičům, aby si je také užili. My bydlíme blízko, takže se s nimi vídáme prakticky denně.“

„Nebudeme řešit, jestli to skutečně byla Tanja Schmidtová, koho jste zahlédli, ale popiš nám, jak děvče vypadalo.“

Linda váhala. „Tmavovlasá, normálně vysoká. Vlasy po ramena. Jako každá jiná. Žádná krasavice,“ dodala sebevědomě s přesvědčením, že ona je na tom úplně jinak.

„Co měla na sobě?“

Martin se k ní naklonil a snažil se upoutat její pohled. Neuspěl.

„No, to už si moc nepamatuju. Je to dva týdny a byla skoro tma…“

„Pokus se,“ požádal ji znovu Martin.

„Nejspíš měla džíny. Nějaké tričko a vestu. Modrou a tričko bylo bílé. Nebo to bylo opačně? Jo, a také měla červenou tašku přes rameno.“

Patrik si vyměnil pohled s Martinem. Linda popsala oblečení, které na sobě Tanja měla, když zmizela. Tričko bylo skutečně bílé a vesta modrá, ne naopak.

„Kdy večer jste ji zahlédli?“

„Myslím, že dost brzy. Tak kolem šesté.“

„Vidělas, jestli ji Jacob pustil dovnitř?“

„Když klepala, tak nikdo ke dveřím nepřišel. Pak obcházela dům a už jsme ji neviděli.“

„Nevšimli jste si, jestli se vracela?“

„Ne, na cestu není ze seníku vidět. A já si opravdu nejsem jistá, že to byla právě ona.“

„Kdo jiný by to tedy mohl být? Nechodí tu přece tolik neznámých lidí, kteří klepou na dveře.“

Znovu lhostejně pokrčila rameny, ale po chvilce odpověděla: „Nevím, kdo by to mohl být, třeba někdo něco prodával?“

„Jacob se o tom později nezmínil?“

„Ne.“

Odpověděla co nejstručněji a oba muži pochopili, že jí to, co viděla, dělá větší starost, než je ochotná připustit. Možná i kvůli rodičům.

„Mohu se zeptat, co se děje? Jak jsem už řekl, mám pocit, že mou rodinu skutečně obtěžujete. Jako by to nestačilo, že jste rozkopali hrob mého bratra. A co jste zjistili? Byla rakev prázdná, nebo ne?“ ozval se znovu Gabriel.

Prostě se jim vysmíval a Patrik se kritice neměl jak vyhnout.

„Ano, v rakvi jsme našli osobu. Byl to zřejmě váš bratr Johannes.“

„Nejspíš.“ Gabriel přeložil na prsou ruce křížem. „A teď jste si zasedli na chudáka Jacoba?“

Laine překvapeně na manžela pohlédla. Jako by teprve teď pochopila, kam otázky policistů míří.

„No, snad si nemyslíte, že Jacob…,“ ruce jí vyletěly ke krku.

„V této chvíli si nemyslíme vůbec nic, ale zajímá nás, kde se Tanja před svou smrtí pohybovala. Jacob by pro nás mohl být důležitým svědkem.“

„Svědkem! Pokoušíte se to jen hezky zabalit. Ale nemyslete si, že to takhle nechám. Pokračujete v těch pitomostech, v nichž se vaši kolegové vyžívali v roce 79, a je vám úplně jedno, koho si tam dosadíte. Jen když to bude nějaký Hult. Nejdřív se snažíte všechny přesvědčit, že Johannes žije a po čtyřiadvaceti letech se dá do nového vraždění děvčat, a když se pak ukáže, že leží v rakvi, pustíte se do Jacoba.“ Gabriel se zvedl a ukázal na dveře. „Ven! Už vás tu nechci vidět bez soudního povolení a v takovém případě si zavolám advokáta. Do té doby jděte k čertu!“

Nadávky se mu začaly hrnout ze rtů a v koutcích úst se mu tvořily malé bubliny. Policisté chápali, že jejich přítomnost není nadále žádoucí, a zvedli se. Když se za nimi zabouchly vstupní dveře, slyšeli Gabriela řvát na dceru: „Zatraceně, co jsi to udělala!“

„Tichá voda…“

„Ano. Nevěřil bych, že pod povrchem bublá takový vulkán,“ ozval se Martin.

„Ačkoliv já ho na druhou stranu chápu. Když se na všechno podíváš z jeho perspektivy…“ Patrikovy myšlenky sklouzly znovu k rannímu fiasku.

„Už na to nemysli. Udělal jsi to nejlepší, co šlo, a teď se nelituj,“ napomenul ho Martin.

Patrik se po něm překvapeně podíval. Martin ucítil jeho pohled a omluvně pokrčil rameny. „Promiň. Zřejmě jsem také ve stresu.“

„Ne, máš naprostou pravdu. Teď není čas na sebelítost.“ Na vteřinu stočil pohled ze silnice na Martina a dodal: „Za to, že jsi slušný, se neomlouvej.“

„OK.“

Chvíli oba mlčeli. Když míjeli fjällbacké golfové hřiště, ozval se Patrik, aby chvíli odlehčil. „Nekoupíme si předplatné? Mohli bychom si spolu zahrát golf.“

Martin se rozpustile usmál. „Ty by sis něco takového dovolil? Třeba mám ke golfu vrozené nadání a roznesu tě na kopytech.“

„Jen se moc netěš. Totéž může platit o mně.“

„Tak to si musíme pospíšit, protože pak chvíli potrvá, než se spolu budeme prohánět po greenu.“

„Co tím myslíš?“ nechápal Patrik.

„Možná že jsi na to zapomněl, ale máš na cestě potomka. Za pár týdnů nebudeš mít na nic jiného ani pomyšlení.“

„Ech, čas se vždycky najde. Když jsou děti malé, tak pořád spí. Na golf bychom se jistě dostali. A Erika naprosto chápe, že musím mít i nějaký další zájem. To jsme si slíbili hned, když jsme se rozhodli mít dítě. Aby rodina fungovala, musí mít každý čas na své koníčky.“

Když Patrik končil, Martin slzel smíchy a potřásal hlavou.

„Nepochybuju, že budeš mít spoustu času na vlastní koníčky. Děti pořád spí, když jsou malé,“ napodobil jeho hlas a ještě hlasitěji se rozesmál.

Patrik, který věděl, že Martinova sestra má pět dětí, trochu zneklidněl. Napadlo ho, jestli snad Martin neví víc než on. Ale než se stačil zeptat, zazvonil mu mobil.

„Hedström.“

„Tady je Pedersen. Nevolám nevhod?“

„Vůbec ne. Počkej jen chviličku, než někde zaparkuju.“

Právě míjeli kemp v Grebbestadu a tváře obou mužů se zachmuřily. Patrik ujel ještě několik set metrů, než dorazil k parkovišti. Zahnul a zastavil.

„Už stojím. Našli jste něco?“

Nedokázal zakrýt neklid v hlase a Martin ho napjaté pozoroval. Kolem auta proudili turisté do obchůdků i míst s občerstvením. Patrik hleděl se závistí na jejich bezstarostné tváře.

„Ano i ne. Budeme to ještě zkoumat podrobněji, ale vzhledem k okolnostem jsem si říkal, že bys rád slyšel, jestli tvé snad trochu unáhlené otevření hrobu je k něčemu dobré.“

„To jistě. Připadám si jako idiot, a pokud něco máš, strašně by mě to zajímalo.“ Patrik zadržel dech.

„Především jsme podle zubní karty zjistili, že pohřbený muž je beze vší pochybnosti Johannes Hult. V tomto bodě tedy nemám nic zajímavého. Naproti tomu,“ patolog neodolal pokušení trochu Patrika napínat, „naproti tomu je holý nesmysl, že by zemřel oběšením. Jeho smrt zavinila rána tvrdým předmětem do zadní části hlavy.“

„Cože?“ Martin až povyskočil, když Patrik vykřikl.

„Jakým tvrdým předmětem? Chceš mi říct, že ho někdo praštil do hlavy?“

„Ano. Mám ho právě na stole. Jakmile zjistím něco dalšího, zavolám ti. Dokud ho detailně neprohlédnu, nemohu ti bohužel říct víc.“

„Jsem ti strašně vděčný, že jsi mi hned zavolal. Ozvi se, až budeš něco vědět.“

S triumfálním výrazem odložil Patrik mobil.

„Co říkal, mluv!“ Martin byl ukrutně zvědavý.

„Že naprostý idiot nejsem.“

„Jo, a na to potřebuješ patologa, aby ti to řekl? Tak co se stalo?“ naléhal Martin na odpověď, protože byl nerad, když ho Patrik napínal.

„Johannes Hult byl zavražděn.“

Martin vložil obličej do dlaní v předstíraném zoufalství. „Ne, zatraceně, v tomhle já nejedu. Tak ty mi chceš říct, že náš hlavní podezřelý v případu Siviny a Moniny smrti byl vlastně sám zavražděn?“

„Přesně tak. A pokud si Gabriel Hult myslí, že nás může zastrašit, tak se moc mýlí. Jejich špinavé prádlo je potřeba pořádně provětrat. Je jasné, že něco skrývají. Někdo z nich určitě ví, jak a proč byl Johannes Hult zavražděn a jak to souvisí s těmi děvčaty. O to se vsadím.“

Bouchl pěstí do dlaně a cítil, že ranní malomyslnost nahradil příliv energie.

„Jen bychom to potřebovali vyšetřit rychle. Kvůli Jenny Möllerové,“ připomněl Martin. Komentář zapůsobil na Patrika jako ledová sprcha. Nesmí zapomenout, proč svou práci dělají. Chvíli ještě mlčky seděli a pozorovali proudící lidi. Pak Patrik nastartoval a rozjeli se na stanici.

Kennedy Karlsson byl přesvědčený, že všechno začalo s jeho jménem. Koneckonců neměl si tak moc na co stěžovat. Jiní kluci zažili trápení s rodiči, kteří chlastali a pak je tloukli. On sám měl problém jen s tím jménem.

Jeho matka odjela hned po škole na několik let do USA. Dříve to v obci něco znamenalo, když se člověk vydal do světa. Ale v polovině osmdesátých let, kdy odjela jeho matka, už dávno neplatilo, že cesta do Ameriky znamená cestu jen tam, a už ne zpátky. Do velkých měst nebo do zahraničí mířily děti z mnoha rodin. Ale pořád platilo, že když někdo opustil bezpečí malé obce, panovalo všeobecné přesvědčení, že to nedopadne dobře. V případě jeho matky se to vyplnilo. Po dvou letech v zemi zaslíbené se vrátila s břichem. O svém vlastním otci nikdy nic nezaslechl. Ale ani to vlastně nevadilo. Ještě než se narodil, provdala se matka za Christera a ten byl jako jeho vlastní táta. Všechno bylo jen tím jménem. Matka se asi chtěla zviditelnit, a přestože se domů vrátila s hanbou, přála si ukázat, že žila ve velkém světě. On měl být živou připomínkou. Nevynechala žádnou příležitost k vypravování, že její nejstarší syn byl pokřtěn podle Johna F. Kennedyho, kterého během let v USA velice obdivovala. Vždycky si říkal, proč ho tedy raději nenechala pokřtít John.

Jeho sourozenci na tom byli líp. Rodiče je pojmenovali Emelie, Mikael a Thomas, což byla normální poctivá švédská jména, a rozdíl mezi nimi byl tak ještě citelnější. Věci nijak neprospělo, že jeho vlastní otec byl černý, i když barva pleti pro něho v tomto případě rozhodující nebyla. Za všechno mohlo jen to jméno, tím si byl jistý.

Těšil se na školu. Dosud si všechno jasně pamatoval. Napětí, radost, vzrušení, že začíná něco nového, že se před ním otevírá nový svět. Ale nadšení během dvou dnů vyprchalo. Zatracené jméno! Rychle se naučil, že není dobré, když člověk vyčnívá z davu. Podivné jméno, nemoderní oblečení, neobvyklý účes – mohlo to být cokoliv. Napovídalo to, že člověk není jako ostatní. V jeho případě byla přitěžující okolnost, že se podle druhých dělal kvůli svému jménu lepší. Jako by si ho sám vybral. Kdyby o tom mohl rozhodovat, chtěl by se jmenovat Johan, Oskar nebo Fredrik. S takovým jménem by ho do party automaticky přibrali.

Ani po prvních obtížných dnech se nic nezměnilo. Pokračovalo popichování, rány, vyloučení z kolektivu. Bránil se tím, že si kolem sebe vybudoval kamennou hradbu, a neměl daleko od myšlenky k činu. Zlobu, která se v něm nahromadila, začal dávat najevo a pak už bylo příliš pozdě. Škola pro něho byla ztracená stejně jako rodina a přátelé nestáli za nic.

Sám Kennedy prostě rezignoval a přijal osud, jaký mu jeho jméno připravilo. Utvrdil se ve svém přesvědčení a jednoduše žil podle očekávání okolí.

Všechno se změnilo, když jednou, vlastně proti své vůli, přišel do výchovného tábora mládeže v Bullarenu. Dostal to nařízeno, když ho zadrželi pro krádež auta, a on se nebránil, protože se mu tak trest snížil. Setkal se tam s Jacobem a jeho prostřednictvím s Bohem.

V jeho očích byli oba téměř totožní.

Nepřihodil se žádný zázrak. Neslyšel dunící hlas z nebes ani před ním nesjel blesk, který by mu dokázal existenci Pána. Ve skutečnosti to byly hodiny hovorů s Jacobem, v nichž začínal poznávat Boha. Jako ve skládačce se pomalu objevoval jeho obraz.

Nejdřív se té představě bránil. Bral do zaječích a řádil s partou. Opíjel se do němoty a s hanbou se znovu vracel. V následujícím dni se pokaždé setkal s Jacobovým mírným pohledem, v němž nikdy nezahlédl jedinou výčitku.

Vyložil mu tu záležitost se jménem a snažil se mu vysvětlit, že právě to zavinilo všechna jeho uklouznutí. Ale Jacob mu vysvětlil, že naopak jde o něco pozitivního, co naznačuje, kudy se má jeho život ubírat. Je to dar, který dostal po svém narození. Od prvního okamžiku svého života byl obdařen unikátní identitou, což naznačuje, že právě jeho si vyvolil Bůh mezi ostatními. Jméno ho ozvláštnilo.

Stejně horečně jako hladový sedá k prostřenému stolu, nasával Kennedy jeho slova. Pomalu začínal chápat, že má Jacob pravdu. Jméno dostal darem a vyzdvihlo ho mezi všemi ostatními, potvrdilo, že s ním má Bůh speciální plány. A objevil to jen díky Jacobovi, dřív než mohlo být pozdě.

Dělal si starosti, protože Jacob v poslední době vypadal ustaraně. Neušly mu klepy o jeho rodině, týkající se souvislostí se zavražděnými dívkami, a Jacobův neklid chápal. Sám na sobě dobře poznal zlomyslnost lidí, kteří cítí pach krve. Bylo zřejmé, že obětním beránkem se stávala Hultova rodina.

Opatrně zaklepal na Jacobovy dveře. Zdálo se mu, že zevnitř slyší rozčilený hlas, a právě když otevíral, pokládal Jacob sluchátko se zpustošeným výrazem v obličeji.

„Děje se něco?“

„Jen nějaké rodinné problémy. Nic, s čím by sis měl dělat starost.“

„Jacobe, přece víš, že tvůj problém je i můj. Nechceš mi říct, o co jde? Spolehni se na mě stejně, jako se já spoléhám na tebe.“

Jacob si unaveně protřel oči a jako by se celý scvrkl.

„Je to celé jen strašná hloupost. Kvůli nesmyslu, který můj otec udělal před čtyřiadvaceti lety, si teď policie myslí, že máme něco společného s vraždou německé turistky, jak se o tom psalo v novinách.“

„To je ale příšerné.“

„Ano. Dnes ráno dokonce vykopali z hrobu mého strýce Johannese.“

„Cože? Narušili odpočinek mrtvého?“

Jacob se pousmál. Před rokem by to Kennedy komentoval: No a co? O co jde?

„Bohužel ano. Trpí tím celá rodina. Nemůžeme ale proti tomu nic udělat.“

Kennedy cítil, jak v jeho nitru stoupá zloba. I když teď byla přece jen jiná. Zlobil se v něm Bůh.

„A nejde to nikomu ohlásit? Jako šikanování, nebo něco takového?“

Jacob se žalostně pousmál. „Ty se svou zkušeností s policií si myslíš, že bychom mohli něčeho dosáhnout?“

Ne, to je jasné. Ke čmuchalům žádný respekt necítil. Pokud někdo, tak on určitě Jacobovu situaci chápal.

Pocítil neskutečnou vděčnost nad tím, že se mu Jacob svěřil. To byl další dar, za který musí při večerní modlitbě poděkovat Bohu. Právě to chtěl Jacobovi říct, když je přerušil telefon.

„Promiň.“ Jacob zvedl sluchátko.

Když o několik minut později zavěsil, byl ve tváři ještě bledší. Z hovoru Kennedy pochopil, že volal Jacobův otec, a snažil se nedat najevo, jak dychtivě hovoru naslouchal.

„Něco se stalo?“

Jacob pomalu odložil brýle.

„Řekni mi to! Co se děje?“ Kennedy nemohl skrýt, jak mu srdce buší úzkostí a neklidem.

„Volal můj otec. Byla tam policie a vyptávala se mé sestry. Bratranec Johan zavolal na policii a tvrdil, že spolu s mou sestrou zahlédli tu zavražděnou dívku u nás na dvoře. Chvíli předtím, než zmizela. Bůh mi pomoz.“

„Bůh ti pomůže,“ zašeptal Kennedy jako ozvěna.

Shromáždili se v Patrikově kanceláři. Bylo tam těsno, ale při dobré vůli se tam všichni namačkali. Mellberg sice nabídl svou kancelář, která byla větší, ale Patrik nechtěl stěhovat všechno, co měl připevněné na tabuli za stolem. Byla plná různých lístků s poznámkami a uprostřed visely fotografie Siv, Mony, Tanji a Jenny. Patrik napůl seděl na stole otočený k ostatním. Poprvé za dlouho se tu sešli opravdu všichni současně. Patrik, Martin, Mellberg, Gösta, Ernst a Annika. Všechny mozky policejní stanice v Tanumshede. Všichni hleděli na Patrika. Cítil, jak mu ramena klesají pod tíží zodpovědnosti, a na zádech se mu perlil pot. Nikdy nestál rád v centru pozornosti a pomyšlení na to, že všichni čekají, co jim řekne, mu bylo nepříjemné. Odkašlal si.

„Před půl hodinou zavolal Tord Pedersen ze soudního lékařství a potvrdil, že ranní exhumace nebyla marná.“ Udělal přestávku a dovolil si na okamžik pocítit uspokojení nad faktem, který právě sdělil. Už si nemyslel, že v budoucnu bude pro kolegy za blázna.

„Vyšetření těla Johannese Hulta ukázalo, že se neoběsil. Zdá se, že byl zabit silnou ranou do zátylku.“

Mezi přítomnými to zašumělo. Patrik pokračoval a byl si vědom toho, že ho teď všichni napjatě poslouchají. „Máme tedy na krku další vraždu, i když starou. V této chvíli bychom si měli projít všechno, co už víme. Máte nějaké otázky? Ne? Tak začneme.“

Patrik shrnul veškerý materiál, který měli o Siv a Moně, včetně Gabrielova svědectví.

Pokračoval Tanjinou smrtí a vyjádřením patologa o tom, že na jejím těle našli stejný typ zranění, na jaká usuzují z kosterních pozůstatků Siv a Mony. Zmínil se, že Tanja byla dcerou Siv, a uvedl svědectví Johana, že s Lindou ji viděli ve Västergardenu.

Ozval se Gösta: „A co Jenny Möllerová? Já si rozhodně nejsem jist, že její zmizení souvisí s vraždami.“

Oči přítomných se zahleděly na fotografii sedmnáctileté plavovlásky, která se na ně usmívala z nástěnky. I na Patrika. Ten prohlásil: „Souhlasím s tebou, Gösto. Je to jen jedna teorie z mnoha. Ale skalní rozsedlina nám dosud žádné výsledky neposkytla a prověřování všech násilníků z kraje nás zavedlo na slepou stopu Märtena Friska. Takže musíme jen doufat, že k naší záchraně přispěje veřejnost, že někdo něco viděl, a současně pracujeme s možností, že Tanju zavraždila stejná osoba, která unesla i Jenny. Souhlasíš se mnou?“

Gösta přikývl. Odpověď znamenala, že vlastně policie vůbec nic neví, a potvrdila to, co si o tom myslel.

„Ostatně, slyšel jsem od Anniky, že jste byli ověřit záležitost s hnojivem. Nic to nepřineslo?“

Ernst odpověděl místo Gösty: „Vůbec nic. Hospodář, se kterým jsme mluvili, s tím nemá nic společného.“

„Ale pro jistotu jste se tam rozhlédli?“ Patrika Ernstovo ujišťování nepřesvědčilo.

„Jo jistě, jasně že jsme to udělali. A jak říkám, nebyl tam ani zlámaný groš,“ potvrdil kysele Ernst.

Patrik tázavě pohlédl na Göstu, který souhlasně přikývl.

„Dobře. Takže se zamyslíme nad tím, jestli je ještě jiná možnost sledovat tuto stopu. Dostali jsme svědectví od člověka, který Tanju viděl krátce před jejím zmizením. Ráno mi volal Johan Hult a je přesvědčen o tom, že Tanja navštívila Västergarden. Byla s ním Linda, dcera Gabriela Hulta. Dopoledne jsme za ní s Martinem zajeli a mluvili jsme s ní. Připouští, že tam někoho viděli, ale není přesvědčená o tom, že to byla právě Tanja.“

„Jak moc se na svědka můžeme spolehnout? Jeho trestní rejstřík a rodinná rivalita tvrzení nejspíš zpochybňují, ne?“ ozval se Mellberg.

„Ano, také mi to dělá starosti. Musíme počkat, co nám řekne Jacob Hult. Ale je skutečně zajímavé, že se pořád znovu k té rodině vracíme. Kam se obrátíme, tam narazíme na někoho z Hultů.“

V malé místnosti stoupalo horko. Patrik otevřel okno, ale to moc nepomohlo, protože ani venku nebyl chladnější vzduch. Annika se ovívala blokem. Mellberg stíral pot z čela dlaní a Gösta měl pod opálením znepokojivě rudou barvu. Martin si rozepnul košili a Patrik s trochou závisti konstatoval, že mladší kolega určitě nějaký čas věnuje posilování. Jen Ernst vypadal, jako by se ho horko netýkalo. Ozval se: „Vsadil bych se, že to udělal jeden z těch mladých hulvátů. Ti už toho napáchali dost.“

„I když otce zavraždit nemohli,“ připomněl Patrik.

„Jistě. Kromě něho. Potvrzuje to však, že je v té rodině něco prohnilého.“

„A co svědectví, že Tanja byla naposled viděna ve Västergardenu? Podle Lindy byl tou dobou Jacob doma. Neukazuje to spíš na něho?“

Ernst se ušklíbl. „A kdo říká, že tam to děvče bylo? Johan Hult. Ne, tomu chlapovi bych nevěřil jediné slovo.“

„Kdy si promluvíme s Jacobem?“ zeptal se Martin.

„Chtěl bych s tebou zajet do Bullarenu hned po schůzce. Volal jsem tam a potvrdil jsem si, že tam dnes pracuje.“

„Nemyslíš, že mu už Gabriel zavolal a varoval ho?“ upozornil ho Martin.

„To jistě ano, ale s tím nic nenaděláme. Uvidíme, co nám řekne.“

„A zmíníš se mu o tom, že byl Johannes zavražděn?“ dorážel Martin dál.

Patrikovi se nechtělo přiznat, že si s tím zatím sám neví rady. Dělo se toho současně příliš mnoho a bál se, jestli neudělá krok zpátky, když bude chtít všechno řešit současně. Mohl by se v tom utopit. Povzdechl si. „Musíme brát jednu věc za druhou. Nezmíníme se mu o tom. Nechci, aby se všechno hned dozvěděla Solveig a její synové.“

„Takže pak budeme mluvit s nimi?“

„Ano, předpokládám. Nemá někdo jiný návrh?“

Mlčení. Nezdálo se, že by někoho napadlo něco chytřejšího.

„A co budeme dělat my ostatní?“ Gösta těžce dýchal a Patrik se začal bát, aby v tom vedru nedostal infarkt.

„Annika říkala, že sem docházejí různá sdělení od veřejnosti, poté co byla v novinách uveřejněna Jennyina fotografie. Shrnula všechno, co vypadá aspoň trochu zajímavě, a ty s Ernstem byste ten seznam mohli začít ověřovat.“

Patrik doufal, že není chyba pustit Ernsta znovu k vyšetřování, ale měl by dostat další šanci, když s Göstou tak iniciativně prošetřili možnou stopu s umělým hnojivem.

„Anniko, prosím tě, spoj se znovu s tím prodejcem hnojiv a požádej ho, aby zákazníky rozšířili na větší okruh. Moc nevěřím, že by se hnojivo dováželo do větší vzdálenosti, ale radši to stejně ověř.“

„Žádný problém.“ Annika se ještě intenzivněji ovívala blokem. Nad horním rtem rty se jí leskly kapičky potu.

Mellberg žádný úkol nedostal. Patrikovi bylo zatěžko dávat úkol svému šéfovi a také se mu o hodně víc zamlouvalo, když se mu do vyšetřování nemíchal. I když mu musel přiznat, že se pořádně zasloužil, aby je městští politici nechali v klidu pracovat.

Určitě se s ním něco dělo. Normálně musel hrát vždycky všude prim, ale teď tu seděl tiše, zahleděný do neznáma. Jeho bodrost, která je v minulých týdnech tak mátla, teď nahradilo ještě podivnější mlčení. Patrik ho oslovil: „Bertile, nechceš něco dodat?“

„Cože? Promiň, co jsi říkal?“ škubl sebou.

„Nechceš ještě něco dodat?“ opakoval Patrik.

„Jo, aha,“ zareagoval a odkašlal si, když se na něho upřely všechny oči. „Ne, myslím, že ne. Zdá se, že to máš pod kontrolou.“

Annika s Patrikem si vyměnili pohled. Obvykle měla přehled o všem, co se u nich na stanici děje, ale teď jen pokrčila rameny a pozvedla obočí na potvrzení, že tomu nerozumí.

„Žádné další otázky? Ne? Tak se do toho dáme.“ S povděkem všichni opustili horkou místnost, aby si našli někde jinde trochu chládku. Jen Martin tu zůstal. „Kdy pojedeme?“

„Měli bychom si sníst oběd a potom můžeme vyrazit.“

„Dobře. Mám skočit něco koupit?“

„To bys byl strašně hodný. Stihl bych ještě zavolat Erice.“

„Pozdravuj ji.“ Vyběhl z kanceláře. Patrik vyťukal číslo a doufal, že ji Jörgen a Madde nestačili unudit k smrti.

„Je to tu hodně izolované místo,“ podotkl Martin. Hleděl kolem sebe, ale viděl jen stromy. Už čtvrt hodiny jeli po úzkých lesních cestách a začal uvažovat, jestli vůbec míří správně.

„Jen klid, mám to pod kontrolou. Byl jsem tu už jednou dřív, když jsme měli problém s nějakým chlapcem. Najdu to.“

Měl pravdu. Po chvilce zahnuli do usedlosti. „Vypadá to tu dobře.“

„Ano, zařízení má dobrou pověst. Aspoň zvenku to tak vypadá, i když jsem dost skeptický vůči přílišnému pobožnůstkářství. I pokud je záměr zpočátku dobrý, náboženské sekty vždycky postupem času nabalují podivné lidi. Nabízejí silnou soudržnost a velkou rodinu, což je lákavé pro lidi, kteří jsou v podstatě bez domova.“

„Ty o tom víš víc?“

„Ano. Moje sestra měla v dospívání nějaké problémy, ale naštěstí to nebylo moc zlé a vyvázla se zdravou kůží. Tehdy jsem dobře poznal, jak takové společnosti fungují, takže mám na pochybnosti nárok. Ale jak jsem už řekl, o Jacobově zařízení jsem nikdy nic negativního neslyšel, takže není důvod si myslet, že by tu nebyli korektní.“

„S naším vyšetřováním to stejně nemá nic společného,“ poznamenal Martin. Znělo to trochu jako varování, a tak svá slova i mínil. Patrik se normálně perfektně ovládal, ale teď v jeho hlase Martin rozeznával jakousi nechuť a polekal se, aby to neovlivnilo Jacobův výslech.

Patrik mu snad četl myšlenky a usmál se. „Neboj se. Jde jen o můj soukromý pocit a vyšetřování se to nedotkne.“

Zaparkovali a vylezli z auta. Usedlost šuměla aktivitou. Chlapci a dívky pracovali v domě i venku. Jedna skupina byla na pláži a ozývalo se odtamtud jejich povykování. Všechno se zdálo idylické. Zaklepali na dveře a otevřel jim nějaký chlapec. Oba se zarazili. Kdyby neměl tmavou pleť, vůbec by ho nepoznali.

„Ahoj, Kennedy.“

„Co chcete?“ zeptal se nepřátelsky.

Patrik a Martin na něho nepřestávali zírat. Mladík byl jako proměněný. Ty tam byly dlouhé vlasy, které mu ustavičně padaly do obličeje. Změnilo se i černé oblečení a nezdravá pleť. Chlapec, který stál před nimi, byl čistý, krátce ostříhaný a spořádaný. Jen jeho nepřátelský pohled znali od doby kdy ho opakovaně zadržovali kvůli krádežím aut, drogám a dalším věcem.

„Vypadáš skvěle, Kennedy,“ ozval se přátelsky Patrik. Vždycky mu bylo toho chlapce líto.

Kennedy se ani nenamáhal s odpovědí. Místo toho zopakoval: „Co tu chcete?“

„Potřebujeme mluvit s Jacobem. Je uvnitř?“

Kennedy se jim postavil do cesty. „Co mu chcete?“

Patrik odpověděl stále vlídným hlasem: „S tebou to nemá nic společného. Je uvnitř?“

„Nemáte právo ho šikanovat. Ani jeho rodinu. Slyšel jsem, co děláte, je to od vás hnusné. Stihne vás za to trest. Bůh všechno vidí a čte ve vašich srdcích.“

Martin s Patrikem si vyměnili pohled. „To bude v pořádku, Kennedy, ale teď bys nám měl uhnout.“ Patrikův tón byl teď už hodně důrazný a po chvilce vnitřního boje jim Kennedy jen nerad uvolnil vstup.

„Díky,“ ozval se stručně Martin a šel halou za Patrikem, který se uvnitř podle všeho vyznal.

„Jeho kancelář leží vzadu, pokud se pamatuju.“ Kennedy se šoural několik kroků za nimi, tiše jako stín. Navzdory vedru se Martin otřásl.

Zaklepali. Jacob seděl za psacím stolem a nevypadal nijak překvapeně.

„Vida. Dlouhá ruka zákona,“ pravil. „Chybí vám zločinci a nemáte koho honit?“

Za nimi v otevřených dveřích stál Kennedy a zatínal pěsti.

„Díky, Kennedy, zavři prosím za sebou dveře.“

Mlčky, i když zjevně nerad chlapec poslechl.

„Takže předpokládám, že víte, proč tu jsme.“

Jacob si stáhl brýle na čtení a naklonil se dopředu. Vypadal ztrhaně.

„Ano, otec mi před pár hodinami zavolal. Přišel s nějakou bláznivou historkou, že můj bratranec u nás viděl to zavražděné děvče.“

„A je to tak bláznivé?“ Patrik ho bedlivě pozoroval.

„Jistěže ano.“ Zabubnoval brýlemi do stolu. „Proč by chodila právě tam? Prý to byla turistka a naše usedlost leží stranou turistických tras. A pokud jde o tak zvané Johanovo svědectví…, víte přece, jak naše rodinná situace vypadá. Bohužel Solveig a její synové se chopí každé možnosti, jak očernit mou rodinu. Je to smutné, ale někteří lidé nenosí v srdci Boha, nýbrž někoho úplně jiného…“

„Možná máte pravdu.“ Patrik se opatrně usmál. „Ale my náhodou víme, že tu měla co dělat.“

Zahlédl v Jacobových očích neklid? Pokračoval: „Tanja ve Fjällbace nebyla jako turistka, ale chtěla tu poznat své kořeny. A také snad pátrat po zmizelé matce.“

„Matce?“ zeptal se nechápavě Jacob.

„Ano. Byla to dcera Siv Lantinové.“

Jacobovi upadly brýle na zem. Bylo překvapení hrané, nebo skutečné? Martin přenechal Patrikovi vedení rozhovoru a sám se soustředil na sledování Jacobových reakcí.

„Tak to je pro mě opravdu překvapení. Ale stále nechápu, proč by kvůli tomu jezdila do Västergardenu.“

„Jak jsem řekl, chtěla získat víc informací o tom, co se stalo s její matkou. A s přihlédnutím k tomu, že váš strýc byl pro policii hlavním podezřelým…“ Větu nedokončil.

„Musím říct, že mi to zní jako hodně divoká spekulace. Na mého strýce jste nedokázali nic najít, a přesto ho rušíte v jeho posmrtném klidu. A teď se asi místo něho toužíte zaměřit na někoho dalšího z nás. Co jste to za člověka, že máte takovou potřebu zničit všechno, co jsem vybudoval? Vadí vám naše víra a radost, kterou čerpáme z výsledků práce?“

Jacob přešel do kázání a Martinovi bylo jasné, proč měl tak obdivující následovníky. V jeho měkkém hlase, který stoupal a klesal, bylo něco úžasně přitažlivého.

„Děláme jen to, co musíme.“

Patrik se ozval jen krátce a ovládal se, aby neukázal svou nechuť vůči tomu, co pokládal za žvásty. I když i on si musel přiznat, že Jacob mluvit umí. Na slabší lidi, než je on sám, nepochybně dokázal zapůsobit. Pokračoval ve vyptávání.

„Takže vy říkáte, že Tanja Schmidtová tam nikdy nepřišla?“

Jacob rozhodil ruce. „Přísahám, že jsem ji neviděl. Máte ještě něco dalšího?“

Martin pomyslel na informaci, kterou jim zavolal Pedersen: že Johannes si sám život nevzal. Ta novina by asi Jacobem otřásla. Ale bylo mu jasné, že se Patrik rozhodl správně. Ještě by ani nestačili odejít, a už by se novinka šířila mezi ostatními členy rodiny.

„Ne, to je zatím všechno. Ale je možné, že se ještě vrátíme.“

„To mě nepřekvapuje.“

Jacobův hlas teď nezněl kazatelsky a byl znovu milý a klidný. Martin chtěl právě sáhnout na kliku, když se před ním dveře otevřely. Stál za nimi Kennedy. Určitě celou dobu poslouchal. Z očí mu čišela zášť. Martin až před tou nenávistí couvl. Jacob ho nejspíš naučil víc o principu „oko za oko“ než o lásce k bližnímu.

Kolem malého stolu panovalo stísňující ovzduší. Ne snad, že by jindy bylo příliš veselé. Ne od Johannesovy smrti.

„Kdy už tohle skončí!“ Solveig si přitiskla dlaň na prsa. „Vždycky se všechno podělá a každej si do nás s chutí kopne.“ Hlasitě zanaříkala. „Co teď lidi řeknou? Všichni vědí, že policie vyhrabala Johannese z hrobu. Už jsem doufala, že ty řeči konečně ztichnou, když našli tu poslední holku, ale teď to všechno začne znova.“

„Na lidi se vykašli. Co je nám sakra do toho, o čem žvaní?“

Robert zamáčkl cigaretu tak prudce, až převrátil popelník. Solveig rychle odtáhla alba.

„Roberte! Buď trochu opatrnej! Ještě mi to podpálíš!“

„Na tvoje pitomá alba kašlu. Sedíš tu ve dne v noci a jinak nehneš ani prstem. Copak nechápeš, že to všechno je už pryč? Uteklo sto let a ty si tu sedíš, vzdycháš a čumíš do těch zatracenejch fotek. Táta je mrtvej a ty už nejsi žádná královna krásy. Jen se na sebe podívej.“

Robert chytil album a hodil ho na zem. Solveig se po něm s křikem vrhla a sbírala snímky, které se rozsypaly kolem. To Roberta rozvzteklilo. Ignoroval její prosebné pohledy, sehnul se pro hrst fotek a začal je trhat na malé kousky.

„Ne, Roberte, ne moje fotky! Prosím tě, Roberte!“ Její ústa byla jako otevřená rána.

„Jsi stará tlustá čarodějnice, copak ti to nedochází? A otec se oběsil. Už bys to jednou měla pochopit.“

Johan, jenž do tohoto okamžiku seděl jako přimražený a strnule sledoval scénu, která se mu odehrávala před očima, se zvedl a chytil Roberta za ruku. Vyškubl mu z ní zbývající fotografie a přinutil ho poslouchat.

„Teď se uklidni. Přesně tohle přece chtějí, copak ti to nedochází? Abychom se obrátili proti sobě a rozbili rodinu. Ale my jim tu radost neuděláme. Budeme držet spolu! A teď mamince pomoz s těma fotkama.“

Robertův vztek vyšuměl jako vzduch z prasklého balonu. Přejel si rukama přes obličej a zděšeně se kolem sebe podíval. Solveig ležela na zemi jako obrovská hromada zoufalství a vzlykala nad malými kousky roztrhaných fotek. Její nářek byl srdceryvný. Robert klesl na kolena vedle ní a objal ji kolem ramen. Něžně jí uhladil uvolněný pramen vlasů z čela a pomohl jí nahoru.

„Odpusť mi to, maminko. Odpusť, odpusť. Pomůžu ti dát album zase do pořádku. To, co jsem roztrhal, už neslepím, ale tolik jich není. Ty nejhezčí ti zůstaly. Podívej se, jak jsi byla krásná!“

Držel před ní jednu z fotek. Solveig na sobě měla vykrojené plavky a přes prsa stuhu, na níž stálo: „Královna máje 1967.“ Byla opravdu krásná. Pláč přešel v křečovité vzlykání. Vzala od něho fotografii a na tváři se jí objevil úsměv. „Opravdu jsem byla krásná, Roberte?“

„Ano, maminko. Nejkrásnější děvče, jaké jsem v životě viděl.“

„Opravdu si to myslíš?“ Koketně se na něho usmála a pohladila ho po vlasech. Pomohl jí na židli.

„Ano, myslím si to. Čestný slovo.“

O chvíli později bylo všechno posbírané a Solveig se znovu šťastně probírala albem. Johan pokývl Robertovi, aby šel ven. Sedli si před domkem na schody a oba si zapálili cigaretu.

„K čertu, Roberte, teď nesmíš ztrácet hlavu.“

Robert hrabal nohou v pískové cestičce a mlčel. Co by nakonec měl říct? Johan se hluboce nadechl kouře a s požitkem ho vypouštěl mezi rty. „Nemůžeme jim přece nahrávat. Musíme držet při sobě.“

Robert stále mlčel. Styděl se. Vyhrabal nohou před sebou pořádnou jamku, než toho nechal. Odhodil nedopalek a hromádku písku uhladil. Bylo to v podstatě zbytečné opatření, protože dvorek před nimi byl doslova posetý špačky. Až po chvíli se k Johanovi obrátil.

„To s tou holkou, žes ji viděl ve Västergardenu,“ zaváhal a dořekl: „To je pravda?“

Johan vdechl poslední kouř a nedopalek rovněž odhodil. Postavil se, aniž by na bratra pohlédl.

„To je pravda.“ Pak vešel do domku.

Robert zůstal sedět. Poprvé v životě měl pocit, že mezi ním a jeho bratrem se vytvořila propast. Děsilo ho to.

Odpoledne uplynulo poměrně klidně. Než dostanou definitivní informace o Johannesových pozůstatcích, nechtěl se Patrik dopustit ničeho unáhleného. V podstatě čekal, až se ozve telefon. Byl neklidný a zašel si k Annice popovídat.

„Jak pokračujete?“ Jako obvykle na něho hleděla nad okrajem brýlí.

„Vedro nám nic neusnadňuje.“ V okamžiku, kdy to říkal, si uvědomil příjemný vánek v Anničině kanceláři. Na jejím stole bzučel velký ventilátor a Patrik přivřel oči úlevou.

„Proč mě to také nenapadlo? Koupil jsem takový ventilátor Erice. Proč jsem si jeden nevzal i sem? To bude první, co zítra ráno udělám.“

„A co Erika, jak se jí daří? V tom vedru to pro ni musí být hodně obtížné.“

„No, než jsem jí ten ventilátor koupil, tak se málem rozklížila vedrem. Pořádně se nevyspí, má křeče v lýtkách, nemůže ležet na břichu, však to sama znáš.“

„No, nemůžu tvrdit, že bych to právě já znala,“ opravila ho.

Patrik si vyděšeně uvědomil, co právě řekl. Annika s manželem děti neměli a on se nikdy neodvážil zeptat proč. Třeba je mít nemohli a to se opravdu měl raději kousnout do jazyka. Viděla, jak si svou poznámku vyčítá.

„Netrap se tím. My jsme se tak rozhodli. Po dítěti jsme nikdy netoužili a srdce věnujeme psům.“

Patrik se uklidnil. „Už jsem se lekl, co jsem to vypustil z pusy. V každém případě je to období hodně těžké pro nás oba, i když pochopitelně pro ni víc. Budeme rádi, až to bude za námi. Kromě toho v poslední době čelíme v domě invazi.“

„Invazi?“ nechápala Annika.

„Okupují nás příbuzní a lidi, co si myslí, že Fjällbacka v červenci je skvělý nápad.“

„Aha. Přijeli vám trochu pomáhat?“ zeptala se ironicky a pokračovala: „To známe také. Měli jsme vždycky v létě stejný problém, dokud jsme všechny parazity nevykázali. Od té doby je klid, ale takoví vyžírkové člověku vůbec nechybí. Opravdoví přátelé za námi přijdou i v listopadu a o ty ostatní není co stát.“

„Máš pravdu, ale snadněji se to říká, než provede. Ty první Erika nakonec dokázala vyhodit, ale teď tam máme další a ona chudák kolem nich musí celý den skákat.“ Povzdechl si.

„Tak by ses měl trochu vzmužit ty a pomoct jí s nimi,“ mínila.

„Já?“ Patrik na Anniku zaraženě pohlédl.

„No jistě. Jestli s nimi má Erika práci a ty si tu sedíš v pohodě, tak bys měl praštit pěstí do stolu a říct, že už potřebuje mít trochu klidu. To pro ni určitě není snadné. Je zvyklá na vlastní kariéru a najednou musí sedět celé dny sama doma, zatímco ty jedeš ve vyjetých kolejích.“

„Na to jsem nepomyslel,“ pravil kajícně.

„To si umím představit. Dohlédni večer na to, aby jí už hosti dali pokoj, ať ti zdvořilost velí cokoliv. A pořádně o nastávající maminku pečuj. Zeptáš se jí vůbec, jak se celé dny má? Předpokládám, že v tom horku ani nemůže moc ven a je pořád uvězněná doma.“

„Máš pravdu.“ V této chvíli už Patrik jen zdrceně šeptal. Připadal si, jako by ho přejel parní válec. Krk se mu svíral úzkostí. Nemusel být žádný génius, aby mu došlo, že má Annika pravdu. Směs krátkozrakého egoismu a pracovní vytíženosti způsobila, že si to vůbec neuvědomoval. Snad si dokonce myslel, jak je pro ni příjemné, že má volno a může se věnovat jen svému těhotenství.

Nejvíc ho zarazilo, že přece Eriku dobře zná a musel vědět, jak je pro ni důležité vykonávat nějakou smysluplnou práci. Nejspíš mu vyhovovalo lhát si do kapsy.

„No, neměl bys dnes odjet domů o chvíli dřív a postarat se o ni?“

„Musím počkat na telefon,“ řekl automaticky a hned na Annice viděl, že to byla špatná odpověď.

„Chceš říct, že tvůj mobil funguje jen tady na stanici? To by bylo trochu málo, nezdá se ti?“

„Jo,“ zakvílel Patrik zkroušeně. Vyskočil ze židle. „Máš pravdu, pojedu domů. Přepojíš mi ten hovor, až přijde…?“

Annika na něho pohlédla, jako by byl trochu zaostalý, a Patrik raději rychle vycouval ze dveří. Kdyby teď měl čepici, pokorně by ji svíral v hrsti a ukláněl by se.

Kvůli nepředvídaným okolnostem ale trvalo ještě další hodinu, než skutečně mohl odjet.

Ernst si u Hedemyra vybíral něco dobrého ke kávě. Původně si chtěl zajít do pekařství, ale odradila ho dlouhá fronta a změnil plán. Uprostřed složitého rozvažování, jestli si má vybrat skořicové šneky nebo delikatesní bochánky, jeho pozornost upoutal velký hluk z patra nad ním. Odložil pečivo a šel se podívat, co se děje. Obchod byl rozdělen do tří podlaží. Dole byla restaurace, stánek s novinami a prodejna knih. Uprostřed se nacházely potraviny a nahoře oblečení, boty a dárkové předměty. Dvě ženy u pokladny se praly o nějakou kabelu. Jedna z nich měla na prsou jmenovku s označením, že patří k personálu, zatímco druhá vypadala jako Ruska v nízkorozpočtovém filmu. Kratinká sukně, síťované punčochy, tričko, které by snad bylo tak dvanáctileté holčičce, a silný mejkap, který ji pokrýval jako barevnou mapu. „No, no my bat,“ křičela žena lámanou angličtinou.

„I saw you took something,“ obvinila ji z krádeže prodavačka také anglicky, i když se silnou švédskou intonací. Ulevilo se jí, když zahlédla Ernsta.

„Zaplaťpánbůh, zadržte tu ženu. Viděla jsem ji, jak obcházela regály a strkala si zboží do kabely. Pak se drze snažila odejít.“

Ernst dlouho neváhal. Dvěma kroky byl u nich a podezřelou zlodějku vzal za rameno. Protože anglicky neuměl, s nějakými otázkami se neobtěžoval. Vytrhl jí prostornou kabelu z ruky a jednoduše ji obrátil vzhůru nohama. Vysypal se z ní fén na vlasy, holicí strojek, elektrický kartáček na zuby a z nějakého nepochopitelného důvodu i keramické prasátko s věncem kolem krku.

„Co tohle znamená?“ zeptal se švédsky. Prodavačka překládala.

Žena jen vrtěla hlavou a snažila se předstírat, že o nic nejde. „I know nothing. Speak to my boyfriend, he will fix this. He is boss of the police!“

„Co to ta ženská říká?“ zasyčel Ernst. Strašně ho zlobilo, že je odkázán na prodavačku, aby věděl, o čem se mluví.

„Tvrdí, že o ničem neví. A že si máte promluvit s jejím přítelem. Prý je to šéf u policie.“

Prodavačka zmateně hleděla z Ernsta na ženu, která tu teď stála s pohrdlivým úsměvem.

„To jo. Na policii ji odvedu. Uvidíme, co bude vykládat tam. To možná funguje v Rusku, nebo odkud sem ta dáma přišla, ale tady to tak nechodí,“ rozkřičel se na ni s hlavou jen několik centimetrů od jejího obličeje. Nerozuměla mu ani slovo, ale vypadala teď trochu nejistě.

Ernst ji rázně vlekl od Hedemyrů přes ulici na policejní stanici. Žena klopýtala na vysokých podpatcích a lidé zpomalovali, aby si mohli tu podívanou vychutnat. Annika vykulila oči, když funěl kolem recepce.

„Mellbergu!“ zakřičel, až se to rozlehlo po chodbě. Patrik, Martin a Gösta vystrčili hlavy z kanceláří, aby se podívali, co se děje. Ernst ještě jednou zakřičel: „Mellbergu, pojď sem, přivedl jsem ti tvou snoubenku!“ Pořádně se rozchechtal. Teď něco uvidí. Z Bertilovy kanceláře se ale stále nic neozývalo a Ernsta napadlo, jestli někam neodešel během té chvíle, co sám nakupoval. „Mellbergu,“ zavolal potřetí, teď už s menší nadějí, že dá ženě pořádně její lež sežrat. Dlouhou minutu stál uprostřed chodby a ženu pevně svíral, zatímco na ně ostatní hleděli. Pak vyšel z kanceláře Mellberg. Ernstovi začalo pomalu docházet, že se věci nevyvinou tak pěkně, jak předpokládal.

„Bertile!“ Žena se mu vytrhla ze sevření a letěla k Mellbergovi, který ztuhl jako divoká zvěř před reflektory auta. Protože žena byla o dva decimetry vyšší než on, vypadalo hodně směšně, jak ho svírala v náručí. Ernst zůstal stát s otevřenými ústy. S pocitem, že by se měl nejraději propadnout pod zem, si začal sestavovat výpověď. Bude to lepší než čekat, až ho Mellberg vykopne. Zděšeně pochopil, že roky jeho podlézání šéfovi jsou v háji jediným nešťastným zákrokem.

Žena uvolnila sevření, obrátila se a ukázala prstem na Ernsta, který stál jako sloup a držel její kabelu v ruce, a obvinila ho: „This brutal man put his hands on me! He say I steal! Oh, Bertil, you must help your poor Irina!“

Mellberg ji nemotorně poklepal po rameni, přičemž musel zvednout ruku asi tak do výšky svého nosu. „You go home, Irina, OK? To house. I come later. OK?“

Jeho angličtina byla, optimisticky řečeno, hodně kostrbatá, ale žena rozuměla, co říká. Jenomže domů se jí nechtělo a odmítala se hnout. Chtěla vidět, jak dostane Ernst vynadáno. „No, Bertil. I stay here. You talk to that man, and I stay here and see you work, OK?“

Pevně potřásl hlavou a tlačil ji před sebou. Neklidně se obrátila a snažila se ho přesvědčit, že není žádná zlodějka: „But Bertil, honey, Irma not steal, OK?“

Potom na vysokých podpatcích vyplula ven s posledním zlomyslným pohledem na Ernsta. Ten ještě nepřestal hledět do země a neodvážil se setkat s Mellbergovým pohledem.

„Lundgrene! Přijď do mé kanceláře!“

V Ernstových uších to zaznělo jako umíráček. Poslušně odkráčel za Mellbergem. V chodbě zůstali ostatní dosud s vykulenýma očima a s ústy dokořán. Teď konečně pochopili, co bylo důvodem tak neobyčejných změn šéfových nálad.

„Teď mi prosím řekni, co se stalo,“ vyzval v kanceláři Mellberg Ernsta.

Ten váhavě přikývl. Celo měl mokré potem. Tentokrát to ale nebylo horkem.

Vyprávěl o povyku u Hedemyra a o tom, jak viděl, že se zadržená žena prala s prodavačkou. Třesoucím se hlasem ho informoval i o tom, jak jí vysypal kabelu a našel v ní zboží, za které nezaplatila. Pak zmlkl a čekal na rozsudek. K jeho překvapení se Mellberg s hlubokým povzdechem opřel do židle.

„Pěkně jsem si to zavařil.“ Okamžik váhal, pak se sehnul, vytáhl zásuvku a vyndal z ní něco, co přes stůl posunul k Ernstovi.

„Toho jsem se bál. Strana 3.“

Ernst zvědavě zvedl něco, co vypadalo jako školní tablo, a listoval na třetí stranu. Listy byly plné fotografií žen s krátkým údajem o výšce, váze, barvě očí a zájmech. V tom okamžiku si uvědomil, co je Irina zač. „Žena na objednávku“, i když fotografie a údaje pod ní neměly se skutečností moc společného. Ubrala si nejméně deset let, deset kilo a přidala další kilo šminků. Na snímku byla krásná, nevinná a hleděla s širokým úsměvem do fotoaparátu. Ernst se zahleděl na fotku a potom zpět na Mellberga. Ten rozhodil ruce.

„Tady vidíš, co jsem očekával. Rok jsme si dopisovali a já jsem se jí vůbec nemohl dočkat.“ Pokývl hlavou ke katalogu. „A potom přijela.“ Povzdechl si. „Bylo to jako studená sprcha. A hned to začalo: ‚Bertile, miláčku, kup mi to a ono.‘ Dokonce jsem jí dovolil prohlédnout mou peněženku, když mi nevěřila. Zatraceně. To jsem si pěkně zavařil.“

Prohrábl si hnízdo na hlavě a Ernst si uvědomil, že ten Mellberg, co chvíli dbal o svůj zevnějšek, tu už není. Košili měl znovu špinavou a propocené fleky pod pažemi velké jako talíře. Bylo to svým způsobem uklidňující. Všechno se zase vrátilo k normálu.

„Spoléhám se na tebe, že o tom nebudeš žvanit.“ Zahrozil Ernstovi prstem a ten horlivě přikývl. Neřekne ani slovo. Pocítil nesmírné ulehčení. Výpověď nebude.

„Mohli bychom snad na ten malý incident zapomenout? Dohlédnu, aby se to neopakovalo.“

Ernst se zvedl a couval z místnosti.

„A řekni jim, aby přestali čumět a věnovali se pořádné práci.“

Ernst se široce usmál. Šéf už byl zase v sedle.

Pokud snad měl o Anničiných slovech sebemenší pochybnosti, potvrdila se mu, jakmile doma překročil přes práh. Erika se mu vrhla do náruče a on na ní viděl velikou únavu. Znovu pocítil silné výčitky svědomí. Měl být pozornější, brát větší ohled na její stav. Místo toho se ještě víc než jindy zahrabal do své práce a nechal ji bloudit doma mezi čtyřmi stěnami bez rozumné činnosti. „Kde jsou?“ zašeptal.

„Na zahradě,“ odpověděla stejně. „Patriku, už to nevydržím ani den. Sedí celý den na zadku a čekají, že kolem nich budu kmitat. Já už opravdu nemůžu!“

V jeho náručí se uvolnila a Patrik ji hladil po vlasech. „Neboj se, postarám se o to. Je mi líto, že jsi s nimi měla tolik práce.“

„Ty ses mě přece ptal, jestli se můžeš vrátit do práce, a já jsem souhlasila. Nemohl jsi dělat nic jiného,“ mumlala do jeho košile. Navzdory špatnému svědomí to slyšel rád. Nemohl přece jednat jinak, když zmizela mladá dívka a je někde uvězněná. Současně ale věděl, že přednost musí mít Erika a zdraví její i dítěte.

„Nejsem tam sám, musím líp rozdělit úkoly. Ale teď je třeba vyřešit náš akutní problém.“

Odpoutal se od Eriky, nadechl se a šel rovnou do zahrady.

„Ahoj, měli jste se dobře?“

Jörgen a Madde k němu obrátili své nosy namazané krémem a přívětivě pokývli. To si myslím, že jste se tu s plnou penzí měli dobře, pomyslel si kysele, ale my tu hotel zdarma nevedeme.

„Poslyšte, vyřešil jsem váš problém. Trochu jsem se přeptal v okolí. V Grandhotelu mají volné pokoje, protože mnoho letních hostů Fjällbacku opustilo, ale to by pro vás asi nebylo, když chcete trávit hodně levnou dovolenou.“

Jörgen a Madde, kteří na okamžik vypadali maličko znepokojeně, si evidentně oddechli. Ne, hotel je opravdu nezajímal.

„Ale,“ pokračoval Patrik a ke svému uspokojení viděl, jak jim opět naskočila znepokojená vráska na čele, „zavolal jsem i do turistické ubytovny na Valo a považte – mají tam místo. Skvělé, že? Levné, čisté a pěkné. Nic lepšího nenajdete.“

Spráskl ruce přehnaným nadšením a předešel eventuálním námitkám, které už jim viděl na rtech. „Takže bude nejlíp, když se rovnou zabalíte, protože za hodinu vám odjíždí loď.“

Jörgen se chtěl ozvat, ale Patrik ho zadržel. „Ne, ne, neděkujte. Nebyla to pro mě žádná obtíž. Stačilo párkrát zatelefonovat.“

S úšklebkem šel do kuchyně, kde stála Erika a poslouchala u okna. Měli co dělat, aby se nerozesmáli nahlas.

„To bylo fantastické,“ šeptala Erika. „Netušila jsem, že žiju s mistrem Machiavelliho formátu.“

„Ještě toho moc o mně nevíš, miláčku. Jsem velice komplikovaná osobnost…“

„Ano? A já jsem si myslela, že jsi velice jednoduchý,“ zlobila ho.

„Kdyby ti nepřekáželo to bříško, tak bys koukala, jak moc,“ flirtoval s ní a cítil, jak se jeho napětí láskyplným žertováním uvolňuje.

Hned ale zvážněl. „Anna se neozvala?“

I Eričin úsměv zmizel z tváře. „Ne, vůbec. Byla jsem se podívat na nábřeží, ale jejich plachetnice už odplula.“

„Myslíš, že odjeli domů?“

„Nevím. Buď to, nebo se plaví dál podél pobřeží. Ale já se o to nechci starat. Už mě opravdu unavuje její nedůtklivost, a jak se vždycky hned naštve, když něco řeknu.“

Povzdechla si a chtěla ještě něco dodat, ale přerušili ji Jörgen a Madde, kteří kolem ní otráveně proběhli a šli si sbírat svoje věci.

O chvíli později, když Patrik obtížné hosty odvezl k lodi na Valo, se spolu usadili na verandě a vychutnávali si klid. Patrik toužil se zavděčit, a proto pořád ještě s pocitem dluhu masíroval Erice oteklé nohy a ona vzdychala potěšením. Myšlenky na zavražděné dívky odsunul stranou, a dokonce nemyslel ani na nezvěstnou Jenny. Duše si musí občas také odpočinout.

Ráno zazvonil telefon. Patrik, vedený svým rozhodnutím pečovat o manželku, se večer rozhodl, že si ráno trochu přispí, a právě v klidu na zahradě snídali, když zavolal Pedersen. Patrik s omluvným pohledem vyskočil od stolu, ale Erika se na něho jen usmívala. Vypadala rozhodne spokojenější než včera.

„Ano? Máš něco zajímavého?“ zeptal se Patrik.

„Dalo by se říct. Začnu s důvodem smrti Johannese Hulta – můj první odhad byl správný. Neoběsil se. Pokud říkáš, že ležel na zemi s provazem kolem krku, tak mu ho tam někdo uvázal až po smrti. Příčinou smrti byl prudký náraz tvrdým předmětem do zadní části hlavy, něčím s ostrými hranami. Měl rovněž zlomenou čelist, což svědčí i o úderu zpředu.“

„Takže není pochybnost, že šlo o vraždu?“ Patrik pevně svíral sluchátko.

„Ne, sám si ta zranění způsobit nemohl.“

„A jak dlouho byl mrtvý?“

„Těžko říct, ležel už dlouho v zemi. Odhaduji, že doba smrti souhlasí s nálezem jeho těla po údajném oběšení. Nebyl na místo přemístěn dodatečně, pokud uvažuješ právě o tom,“ uzavřel trochu pobaveně Pedersen.

V následující chvilce ticha přemýšlel Patrik o tom, co se dozvěděl, a pak si uvědomil, že Pedersen má ještě cosi na srdci. „Ty jsi něco našel?“

„Ano, to se ti bude líbit. Máme u nás na léto praktikantku a ta je ukrutně důkladná. Zamanula si, že nabere vzorky DNA z Johannesových pozůstatků, když už jsme ho nechali vyzvednout z hrobu. Srovnala ho se vzorky spermií, které jsme našli u Tanji Schmidtové.“

„Ano?“ Patrik slyšel svůj těžký dech, plný očekávání.

„Do prdele, věř tomu nebo ne, je tam shoda. Ten, kdo zavraždil Tanju, je příbuzný s Johannesem Hultem.“

Patrik dosud nikdy korektního Pedersena neslyšel sprostě nadávat, ale teď s jeho ohodnocením situace musel jen souhlasit. To je tedy něco! Když se po několika vteřinách vzpamatoval, zeptal se: „O jaké příbuzenství jde?“ Slyšel, jak mu buší srdce.

„Právě to zjišťujeme. Ale bylo by zapotřebí víc materiálu, takže tvým úkolem je nabrat krevní vzorky u všech členů rodiny.“

„Všech?“ Patrik zneklidněl při představě, jak klan bude asi reagovat na takový zásah do soukromí. Vřele poděkoval za zprávu a vrátil se ke stolu, u něhož Erika trůnila jako madona se vzdouvajícím se bříškem v bílé noční košili a rozpuštěnými plavými vlasy. Pokaždé mu úplně vyrazila dech.

„Tak jed,“ zamávala mu na cestu a on ji vděčně políbil.

„Máš dnes něco na práci?“ zeptal se.

„Výhodou otravné návštěvy je to, že člověk pak uvítá volný den. Jinými slovy, rozhodla jsem se, že dnes nebudu dělat vůbec nic. Lehnu si ven, budu si číst a něco dobrého sním.“

„To nezní špatně. Pokusím se přijít brzy, nejpozději ve čtyři. Slibuju.“

„Dobře, dobře. Přijdeš, jak to půjde. Teď jdi, vidím, že tě už pálí půda pod nohama.“

Nemusela to opakovat víckrát. Rychle vyběhl.

Když o dvacet minut později dorazil na stanici, seděli už všichni u dopolední kávy. Provinile si uvědomil, že se zdržel víc, než plánoval.

„Čau, Hedströme, zapomněl sis včera nařídit budík?“

Ernst po včerejšku znovu nabyl sebevědomí.

„Ani ne, vybral jsem si jen kousíček přesčasů. Potřebuju občas opečovat Eriku,“ odpověděl a mrkl na Anniku, která sem přišla od recepčního pultu.

„Jo jo, to si umím představit, že ráno si přispat patří mezi šéfovská privilegia.“ Ernst nedal pokoj.

„Jsem sice zodpovědný za toto vyšetřování, ale šéf nejsem,“ jemně připomněl Patrik. Pohled, jaký Annika vrhla na Ernsta, měkký rozhodně nebyl.

„A jako takový,“ pokračoval Patrik „mám trochu novinek a další úkoly.“

Informoval o tom, co se dozvěděl od Pedersena, a nálada všech se viditelně pozvedla.

„Takže teď můžeme pole působnosti vymezit na čtyři možnosti,“ ozval se Gösta. „Johan, Robert, Jacob a Gabriel.“

„A nezapomeň, kdo poslední viděl Tanju,“ připomněl Martin.

„Podle Johana ovšem,“ podotkl Ernst. „Uvědomte si, že to tvrdí jen Johan. Osobně bych měl raději spolehlivějšího svědka.“

„Ano, ale Linda to také říká…“

Patrik se vložil do diskuse Martina s Ernstem. „Ať je to, jak chce, nebudeme o tom muset dlouho spekulovat. Zjistíme to. Cestou sem jsem požádal o potřebná povolení. Všichni víme, jak to spěchá, a já čekám, že se úřad žalobce ozve každou chvíli.“

Nalil si šálek kávy a sedl si k ostatním. Na stole před sebou měl ležet mobil a ustavičně po něm šilhal.

„Co si myslíte o tom včerejším představení?“ Ernst se zachechtal a už nevěděl o svém slibu, že nebude žvanit o tom, s čím se mu Mellberg svěřil. Všechny už informoval o jeho partnerce z katalogu. Takovou novinku nikdo neslyšel hodně dlouho, a bylo to výživné téma na dobu šéfovy nepřítomnosti i pro budoucnost.

„K čertu,“ chechtal se, „když je někdo tak nadržený na ženskou, že si ji musí objednat ze zásilkové služby, tak může vyčítat jen sám sobě.“

„Jak se asi tvářil, když si ji vyzvedl na letišti a viděl, že jeho očekávání nesplňuje!“ Annika se srdečně smála. Bavit se neštěstím druhého nebylo tak strašné, když se to týkalo Mellberga.

„Ano, a musím jí přiznat, že neodpočívala na vavřínech. Rovnou do obchodu a nakrást si plnou tašku. Ani se moc nedívala, co bere, jen když na tom byla cenovka…,“ bavil se Ernst. „Ostatně, když jsme u zlodějů, starý Persson, co jsme za ním byli s Göstou včera, nám řekl, že mu nějaký prevít dokonce krade i hnojivo. Vždycky mu odnese pár velkých pytlů, když mu na pole dovezou novou objednávku. Můžete pochopit, že jsou lidi tak šetrní, že si nakradou i hnojivo? Jasně, je to drahé, ale stejně…“ Bouchl se do kolen. „Jo, Ježíši,“ dokončil a osušil si slzy smíchu z koutku očí. Pak teprve si uvědomil, jaké je v místnosti ticho.

„Co jsi to říkal?“ Patrik se ozval hlasem, který nevěstil nic dobrého. Ernst stejný tón slyšel přede dvěma dny, ale už to stačil zapomenout.

„No, říkal, že mu někdo krade hnojivo.“

„A když pomyslíš, že Västergarden leží nejblíž, nenapadlo tě, že by to mohla být důležitá informace?“

Patrikův hlas byl tak chladný, až Ernsta zamrazilo. Patrik se obrátil ke Göstovi. „Tys to také slyšel?“

„Ne, to mu ten sedlák zřejmě vyprávěl, když jsem šel na záchod,“ blýskl po Ernstovi očima.

„Vůbec mě to nenapadlo,“ bránil se Ernst hádavě. „Člověk přece nemůže pořád myslet na všechno.“

„Jenomže právě to by zatraceně měl. Ještě se k tomu vrátíme později. Teď se ale ptám, co to může znamenat pro nás.“

Martin zvedl ruku, jako by seděl ve škole. „Myslím si jen já, že bychom se měli zaměřit na Jacoba?“ Nikdo neodpověděl, tak svůj názor upřesnil. „Zaprvé máme svědectví, i když snad z pochybného zdroje, podle kterého byla Tanja ve Västergardenu těsně předtím, než zmizela. Zadruhé DNA z jejího těla ukazuje na Johannesova příbuzného a zatřetí byly ukradeny pytle hnojiva ze statku, který leží nejblíže Jacobovu bydlišti. Myslím si, že je to dost na to, abychom ho vzali k výslechu sem a mezitím se u něho trochu porozhlédli.“

Stále všichni mlčeli, a tak pokračoval: „Sám, Patriku, říkáš, jak to spěchá. Nemůžeme nic ztratit, když se tam trochu podíváme a Jacoba zmáčkneme. Špatné by bylo, kdybychom nedělali nic. Jasně, dozvíme se víc, až provedou testy DNA, ale do té doby přece nemůžeme jen sedět na zadku!“

Nakonec se ozval Patrik: „Martin má pravdu. Máme toho už dost na to, abychom ho pořádně vyslechli, a nemůže uškodit se u něho trochu porozhlédnout. Takže to uděláme tak: Já s Göstou zajedeme pro Jacoba. Martine, ty zavoláš na policii do Uddevally a objednáš posily k provedení domovní prohlídky. Požádej Mellberga o pomoc při získání povolení, ale dej pozor, aby se netýkalo jen domu, nýbrž i dalších stavení na pozemku. Všichni budeme ve spojení s Annikou. Je někomu něco nejasného?“

„Jak to bude s těmi odběry krve?“ zeptal se Martin.

„K čertu, na to jsem zapomněl. Potřebovali bychom se naklonovat.“ Zamyslel se.

„Martine, stihneš to ještě zajistit, až dostaneš pomoc z Uddevally?“

Přikývl.

„Dobře. Tak se spoj s lékařským střediskem ve Fjällbace a vyžádej si pomoc někoho, kdo krev odebere. Dohlédni na to, aby byla správně označená, a pošli ji Pedersenovi. Tak se do toho dáme. Nezapomínejte, že všechno spěchá.“

„A co mám dělat já?“ Ernst cítil šanci, že by zase mohl vyklouznout.

„Ty budeš mít službu tady,“ přikázal Patrik a nehodlal připustit žádnou diskusi.

Ernst trochu brblal, ale věděl, kdy má raději mlčet. Rozhodně si však pohovoří s Mellbergem hned, až se všechno přežene. Ničeho hrozného se přece nedopustil. Všichni jsou jen lidé.

Maritino srdce se nadouvalo pýchou. Bohoslužba na čerstvém vzduchu byla nádherná jako vždycky, a veškerá pozornost se soustředila na Jacoba. Rovný a silný, jistým hlasem zprostředkovával slovo Boží. Sešlo se hodně lidí. Kromě většiny mladých, kteří tu žili – někteří ještě světlo nespatřili a váhali –, se dostavila i dobrá stovka dalších příznivců. Seděli na trávníku s pohledy upřenými na Jacoba, který stál na svém obvyklém místě. Na skalním výběžku zády k moři. Kolem rostly břízy, vysoké a husté, a v horku poskytovaly stín. Svým šuměním doprovázely Jacobův melodický hlas. Občas ani nemohla věřit svému štěstí. Muž, kterého obdivovala nejvíc na světě, si zvolil právě ji.

Když ho poznala, bylo jí jen sedmnáct. Jacobovi bylo třiadvacet a už si v jejich církevní obci vybudoval pověst silného muže. Bylo to jednak díky dědečkovi, jehož sláva ulpívala i na něm, ale z větší části zásluhou vlastní výjimečnosti. Jemnost a síla tvořily neobvyklou kombinaci a poskytovaly mu neobyčejnou přitažlivost, jíž působil na každého ve své blízkosti. Její rodiče, a tedy i ona, byli součástí této sekty už dlouho a nevynechali žádnou pobožnost. Když šla poprvé na bohoslužbu, kterou měl vykonat Jacob Hult, svíraly se jí útroby, jako by tušila, co se stane. Nemohla od něho odtrhnout pohled a očima visela na jeho rtech, z nichž splývala Boží moudrost jako pramenitá voda. Když se jejich pohledy setkaly, modlila se k Bohu. Vysílala k němu horečné, vroucné modlitby. Ta, která dosud žila v přesvědčení, že člověk nesmí o nic žádat pro sebe, prosila o něco tak pozemského, jako je muž. Přestože málem cítila žár očistce čekajícího na hříšnici, v prosbách neustala, dokud neucítila, že Jacobův pohled na ní spočinul se zalíbením.

Nikdy nepochopila, proč právě ji si Jacob zvolil za ženu. Věděla, že vypadá všedně a je hodně tichá a uzavřená. Jacob ji přesto chtěl a v den, kdy se brali, si slíbila, že nikdy nebude zpochybňovat vůli Boží. Vyvolil si ji z mnoha jiných, tak to Bůh chtěl. S tím se spokojila. Možná že tak silný muž potřeboval mít vedle sebe slabou ženu, která by se mu nikdy v ničem nepostavila. To ona těžko posoudí.

Děti se vedle ní na trávníku neklidně vrtěly. Marita je rázně okřikla. Věděla, že by chtěly běhat a hrát si, ale to počká na později. Teď musí naslouchat svému otci, jak zvěstuje slovo Boží.

„Když nás potkají obtíže, stávají se zkouškou naší víry. Ale současně ji posilují. Bez protivenství člověk slábne a zpohodlní. Zapomínáme, proč se máme obracet k Bohu, aby nás vedl. Jak víte, já sám jsem v poslední době vystaven těžkým životním zkouškám. Se mnou i moje rodina. O naši víru se pokoušejí zlé síly. Je ale předem dáno, že neuspějí. Má víra bude ještě silnější. Bude tak silná, že žádné mocnosti světa s ní nic nesvedou. Buď požehnán, Bože, který mě takovou silou obdarováváš.“

Pozvedl paže k nebi a ze shromáždění se ozvalo: „Aleluja!“ Obličeje všech zářily radostí a vírou. Sama Marita pozvedla paže k nebi a děkovala Bohu. Jacobova slova jí dovolila zapomenout na potíže z posledních týdnů. Spoléhala na svého muže i Pána. Dokud jsou spolu, nemůže ji nic ohrozit.

Když Jacob o chvíli později bohoslužbu zakončil, shromáždila se kolem něho spousta lidí. Všichni mu chtěli podat ruku, poděkovat a ujistit ho o své podpoře. Zdálo se, že se ho všichni touží dotknout, přijmout od něho jeho klid a jistotu a jeho sílu si odnést s sebou do svých domovů. Všichni si přáli kousíček jeho samého. A Marita se držela v pozadí s triumfálním vědomím, že Jacob je jen její. Občas se kajícně zamýšlela nad tím, jestli je hříšné, že chce svého muže vlastnit do poslední částečky jeho bytosti, ale takové myšlenky nakonec vždycky potlačila. Byla to Boží vůle, aby žili společně, a tak to nemohl být hřích.

Když se lidé začali rozcházet, vzala děti za ruce a přistoupili k němu. Dobře ho znala a věděla, že to, co ho naplňovalo během bohoslužby, začne vyprchávat a přichází nesmírná únava, kterou mu už viděla v očích.

„Pojď, Jacobe, pojedeme domů.“

„Ještě ne, Marito. Něco tu napřed musím udělat.“

„Nic, co bys nemohl i zítra ráno. Teď tě odvezu domů, abys mohl odpočívat. Vidím, jak jsi unavený.“

Usmál se a vzal ji za ruku. „Jako vždycky máš pravdu, moje rozumná ženo. Jen si v kanceláři vezmu věci a pojedeme.“

Přicházeli ke stavení, když zahlédli, že se k nim blíží dva muži. Nejdřív nepoznávali, kdo to je, protože šli proti slunci. Teprve když přistoupili blíž, Jacob unaveně zasténal.

„Co tu zase chcete?“

Marita se udiveně podívala na muže a pak na Jacoba, dokud jí nedošlo, že to jsou policisté. Nenávistně na ně pohlédla. Právě ti jejich rodině v poslední době působili takové potíže.

„Chceme si s vámi na chvíli promluvit.“

„Co je ještě dalšího k mluvení? Všechno jsem řekl včera.“ Povzdechl si. „Tak ať to máme rychle za sebou. Pojďte do mé kanceláře.“

Policisté se ale nepohnuli. Starostlivě pohlédli na Maritu a děti.

„Tady ne. Potřebujeme si promluvit u nás na stanici.“

Hovořil ten mladší z obou policistů. Starší stál trochu stranou a vážně Jacoba pozoroval. Do Maritina srdce pronikl strach. Přiblížily se zlé mocnosti právě tak, jak to Jacob předpověděl ve svém kázání.

Léto 1979

Věděla, že druhá dívka zemřela. Ze svého koutku ve tmě slyšela její poslední sten a se sepjatýma rukama vášnivě prosila Boha, aby přijal její družku v bolesti. Svým způsobem jí záviděla. Záviděla jí, že její utrpení skončilo.

Byla tu už, když ona sama se propadla do pekla. Děs ji zkraje ochromoval, ale dívčiny paže a její teplé tělo přinášely aspoň nějaké bezpečí. Ale nebyla na ni vždycky jen hodná. Boj za přežití je stmeloval i rozděloval. Ona sama si ještě podržela naději. Siv ji už neměla a občas ji kvůli tomu nenáviděla. Proč by už nesměla doufat? Celý dosavadní život se učila, že každá zdánlivě nemožná situace má své řešení, a proč by to teď mělo být jiné? Vnitřním zrakem viděla otce a matku a věřila, že ji brzy najdou.

Ta druhá byla chudinka. Nikoho neměla. Poznala, o koho jde, hned jak ve tmě ucítila její teplé tělo, ale tam venku spolu dosud nikdy nemluvily. Podle němé domluvy se neoslovovaly jménem. Bylo by to příliš normální, než aby to odpovídalo jejich údělu. Mluvila ale o své dceři. To bylo jedinkrát, kdy její hlas ožil.

Sepnout ruce v modlitbě za tu, která odešla, ji stálo skoro nadlidské úsilí. Svaly ji neposlouchaly, ale posledními silami a vynaložením veškeré vůle to dokázala.

Trpělivě se ve tmě poddávala svému utrpení. Je to už jistě jen otázka času, kdy ji najdou, její otec, matka… Už brzy.

Jacob rozčileně protestoval: „Dobře, zajedu s vámi na stanici. Ale potom to už musí skončit. Pamatujte si to.“

Koutkem oka Marita zahlédla, že se sem blíží Kennedy. Cítila k němu vždycky nechuť. V jeho očích bylo něco ošklivého, smíšeného se zbožňováním, když se díval na Jacoba. Svěřila se se svými pocity manželovi, ale vymlouval jí je. Kennedy je nešťastný chlapec, který konečně začal nacházet mír v duši. Potřebuje lásku a péči, ne podezřívavost. Ale neklid ji neopustil.

Jacobův odmítavý pohyb ho zarazil a přiměl, aby se proti své vůli vrátil k domu. Maritě připadal jako hlídací pes, který chce chránit svého pána.

Jacob se k ní obrátil a vzal její obličej do dlaní. „Jed s dětmi domů. O nic nejde. Policie si jen potřebuje přiložit pár polínek na skomírající hraničku.“

Usmál se, aby ji uklidnil, ale Marita sevřela děti ještě pevněji. Neklidně hleděly na ni a na otce. Vycítily, že jejich dětský svět něco ohrožuje.

Mladý policista se znovu ujal slova. Tentokrát vypadal trochu rozpačitě. „Doporučoval bych vám, abyste se před večerem domů s dětmi nevracela. Budeme…,“ trochu zaváhal, než větu dokončil. „Budeme tam odpoledne dělat domovní prohlídku.“

„Co si myslíte, že tam najdete?“ Jacob byl tak rozčilený, až se zajíkal.

Děti nebyly zvyklé, že by otec někdy zvýšil hlas.

„To vám všechno řekneme u nás na stanici. Pojedeme?“

Jacob nechtěl ještě víc děti zneklidňovat, a tak rezignovaně přikývl. Pohladil je po hlavě, políbil Maritu na tvář a mezi dvěma policisty šel k autu.

Když odjeli, zůstala Marita jako zkamenělá a hleděla za nimi. Vzadu u domu stál Kennedy a díval se stejným směrem. Oči měl černé jako noc.

Také ve velkém domě panovalo pozdvižení.

„Zavolám svému advokátovi. To je absolutní nesmysl. Odebírat nám všem krev a jednat s námi jako s kriminálníky!“

Gabriel byl tak rozčilený, až se mu na klice třásla ruka. Martin před ním stál na schodech a klidně se setkal s jeho pohledem. Za ním byl jejich obvodní lékař, doktor Jacobsson, a po těle mu prýštil pot. Byl mohutné postavy a současné horké počasí mu nedělalo dobře, ale potil se především proto, že mu byla momentální situace nesmírně nepříjemná.

„Klidně mu zavolejte, ale vysvětlete mu, že máme povolení. Jistě vám vyloží, že postupujeme podle práva.“

„A pokud se tu neobjeví během čtvrthodiny, musíme jednat i bez něho vzhledem k tomu, jak je situace naléhavá.“

Martin vědomě mluvil co nejúředněji. Odhadoval, že ho tak bude Gabriel brát nejvíc vážně. Opravdu to fungovalo a muž je neochotně pustil dovnitř. Vzal od Martina příkaz a šel rovnou k telefonu. Martin přivolal dovnitř i dva policisty, které jim zapůjčili z Uddevally jako posily, a připravili se na čekání. Gabriel do telefonu mluvil rozčileně a vzrušeně gestikuloval. Po několika minutách se k nim do haly vrátil.

„Bude tu za deset minut,“ řekl zamračeně. „Dobře. A kde je vaše manželka a dcera? Musíme nabrat krev i od nich.“

„Ve stáji.“

„Mohl bys pro ně zajít?“ obrátil se Martin k jednomu z policistů.

„Jistě. Kde je stáj?“

„Kolem levého křídla vede úzká cesta. Jdi po ní, stáj je asi o dvě stě metrů dál.“

Navzdory tomu, že se situace Gabrielovi zřejmě vůbec nezamlouvala, se snažil nedávat to příliš najevo. Odměřeně je pobídl: „Můžete počkat uvnitř.“

Tiše se posadili na kraj pohovky a nikdo se necítil moc dobře, když přišly Linda a Laine.

„Co se děje, Gabrieli? Policista nám řekl, že je tu doktor Jacobsson a bude nám odebírat krev na vyšetření. To snad je nějaký hloupý omyl.“

Linda nespouštěla oči z mladého policisty, který je ze stáje přivedl, a očividně si myslela něco úplně jiného. „Bomba!“

„Bohužel, Laine, zdá se, že to myslí vážně. Ale už jsem zavolal advokátu Lövgrenovi a bude tu každým okamžikem. Dokud nepřijde, žádná krev se nabírat nebude.“

„Vůbec nechápu, proč to děláte.“ Laine vypadala překvapeně, ale přesto docela klidně.

„Bohužel, víc vám nemohu říct z důvodů vyšetřování. Brzy se ale všechno dozvíte.“

Gabriel pečlivě studoval úřední lejstro před sebou. „Tady stojí, že máte povolení na krevní rozbor i od Jacoba a Solveig a jejích chlapců.“

Namlouval si to, nebo Martin skutečně zahlédl, jak přes Lainin obličej přelétl stín? Za vteřinu na dveře zaklepal Gabrielův advokát.

Když o chvíli později vyřídili veškeré formality a advokát Gabrielovi a jeho rodině vysvětlil, že policie jedná oprávněně, lékař jim postupně odebral do zkumavek krev. Nejdřív Gabrielovi, pak Laine, která k Martinově překvapení vypadala stále neklidnější. Všimli si, že i Gabriel se na ženu překvapeně zahleděl. Naposled přišla na řadu Linda, která se na policistu tak zálibně dívala, že do něho musel výhružně strčit.

„Tak, a máme to.“ Jacobsson se namáhavě zvedl ze židle a posbíral si všechny pomůcky. Zkumavky, pečlivě označené jmény, jednu po druhé postavil do přenosné chladničky.

„Teď pojedete za Solveig?“ zeptal se Gabriel a ušklíbl se. „Nezapomeňte si nasadit ochranné helmy a neprůstřelné vesty. Jistě vám dobrovolně neposkytne ani jedinou kapku krve.“

„Nějak si snad poradíme,“ pravil suše Martin. Škodolibý lesk Gabrielových očí se mu nelíbil.

„Jen abyste neřekli, že jsem vás nevaroval…,“ rozchechtal se.

Laine na něho zasyčela: „Gabrieli, chovej se jako dospělý!“

Čistě ohromením, že ho manželka napomenula jako dítě, Gabriel zmlkl a posadil se. Hleděl na ni, jako by ji viděl prvně v životě.

Všichni společně vyšli a rozesadili se do dvou aut. Cestou k Solveig zavolal Patrik.

„Ahoj, jak to šlo?“

„Podle očekávání,“ odpověděl Martin. „Gabriel se nejdřív vztekal a zavolal si advokáta. Ale pak už běželo všechno jako na drátkách a teď právě jedeme za Solveig. Počítám, že u ní to tak jednoduché nebude…“

„To máš jistě pravdu.“

„Budu diplomatický. Neboj se. A co vy?“

„Všechno je v pořádku a teď všichni jedeme do Tanumshede.“

„Tak hodně štěstí.“

Martin ukončil hovor, právě když zahýbali do Solveižiny žalostné chýše. Tentokrát Martina zchátralost tolik nešokovala, byl tu nedávno. Ale znovu zauvažoval, co lidi přiměje k tomu, aby bydleli tak nechutně. Chudoba cti netratí, ale mohlo by to tu být čisté a spořádané.

Se značnou nervozitou zaklepal na dveře. Ale ani v nejbujnějších představách nečekal takové přivítání, s jakým se setkal. Na jeho pravou tvář mlaskavě padl pořádný políček, až překvapením ztratil dech. Spíš cítil, než viděl, že policista za ním napjal svaly a chystal se vtrhnout dovnitř, ale zastavil ho zvednutou dlaní.

„Klid, klid. Nechcete přece, abychom použili sílu, že ne, Solveig?“ řekl lehce ženě proti sobě. Ta rozčileně funěla, ale zdálo se, že ji jeho tón trochu uklidnil.

„Jak se tu opovažujete ukázat potom, co jste provedli Johannesovi?“ Dala si ruce v bok a zahradila jim cestu do domku.

„Já vás chápu, je to opravdu těžké. Děláme ale svou práci. A musíme v ní pokračovat. Nejlepší by bylo, kdybyste s námi spolupracovala.“

„Co chcete teď?“ procedila mezi zuby.

„Nepustíte mě dovnitř? Všechno bych vám vysvětlil.“ Obrátil se k policistům, kteří stáli za ním, a požádal je: „Počkejte chvíli, se Solveig zajdeme dovnitř a promluvíme si.“

Po svých slovech odvážně vstoupil a zavřel za sebou dveře. Solveig mu překvapeně uvolnila cestu. Martin ze sebe vydoloval veškeré diplomatické schopnosti a podrobně jí vyložil situaci. Po chvíli její protest zeslábl a po několika minutách otevřela dveře a pustila dovnitř i ostatní.

„Potřebujeme i chlapce. Kde jsou?“

Zasmála se. „Určitě sedí někde za domem a čekají, až budou vědět, proč tu jste. Vaše pitomý nápady je už otravujou.“ Pobaveně otevřela špinavé okno.

„Johane, Roberte, přijďte sem. Jsou tu zase čmuchalové.“

V křoví to zapraskalo a za chvíli oba přitáhli dovnitř. Vyčkávavě se zahleděli na společnost, která se tísnila v kuchyni.

„Co zase?“

„Vezmou nám krev,“ chladně konstatovala Solveig. „Krucinál, vy opravdu nemáte rozum. Žádnou krev vám nedám.“

„Roberte, teď se trochu uklidni,“ ozvala se unaveně Solveig. „Promluvila jsem si s tím policajtem a řekla jsem mu, že se proti tomu nebudeme bránit. Tak teď drž hubu. Čím dřív to bude odbytý, tím líp.“

K Martinovu ulehčení ji synové poslechli. Mrzutě dovolili doktorovi, aby jim krev do stříkačky odebral. Když byly všechny tři zkumavky naplněné, řádně označené a uložené do chladicí tašky, doktor si oddechl.

„Co s tím budete dělat?“ Zdálo se, že Johan je opravdu zvědavý.

Martin mu odpověděl stejně jako Gabrielovi. Pak se obrátil k mladšímu z obou policistů: „Vyzvedni i vzorek ze stanice a dohlédni, aby všechno někdo okamžitě odvezl do Goteborgu.“

Mladší muž, co před chvílí flirtoval s Lindou, přikývl. „Zařídím to. Dva muži právě jedou z Uddevally, aby vám asistovali při…,“ odmlčel se a nejistě pohlédl na Solveig a její syny, kteří pozorně naslouchali, „… při té druhé záležitosti. Setkají se s vámi…,“ znovu rozpačitá pauza, než dořekl, „na tom druhém místě.“

„Dobře.“ Martin se obrátil k Solveig. „Takže vám poděkujeme.“

Na okamžik pocítil pokušení, aby jim řekl novinku o Johannesovi, ale neodvážil se porušit Patrikův příkaz. Ten nechtěl, aby se to zatím vědělo, tak to tak musí zůstat.

Před domkem se na chvíli zastavil. Nebýt toho, že budova byla ve strašném stavu a všude kolem se válelo haraburdí a rezavé zbytky aut, bydleli by tu nadpozemsky nádherně. Zadoufal, že i oni aspoň občas pozvednou oči od své vlastní bídy a uvědomí si, jak je to kolem nich krásné. Ale vlastně o tom spíš pochyboval.

„Tak jo, příští stanice Västergarden,“ prohlásil nahlas a rázným krokem šel k autu. Něco už zvládli, něco na ně ještě čeká. Zamyslel se, jak to asi jde Patrikovi a Göstovi.

„Proč si vy sám myslíte, že jsme vás sem dovezli?“ zeptal se Patrik. Seděli v malé výslechové místnosti s Göstou vedle sebe proti Jacobovi.

Jacob je klidně pozoroval, sepjaté ruce mu spočívaly na stole.

„Jak bych to mohl vědět? Nic, čeho jste se vůči nám dopustili, nemá logiku, takže se jen snažím držet hlavu nad vodou.“

„Opravdu si myslíte, že si policie vzala za svůj úkol šikanovat vaši rodinu? Jaký by k tomu měla motiv?“ Patrik se k němu zvědavě naklonil.

Jacob znovu odpověděl stejně klidně: „Zlo a zlomyslnost žádný motiv nepotřebují. Ale co já vím, třeba jste si uvědomili, jak jste šlápli vedle s Johannesem, a teď se snažíte ospravedlnit.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Patrik.

„Pokud by se vám teď podařilo nás do něčeho namočit, vypadalo by to, že i tehdy jste měli pravdu.“

„Nezdá se vám, že je to trochu přitažené za vlasy?“

„Co si mám myslet? Vím jen, že na nás dorážíte jako sršni a nedáte nám pokoj. Mou jedinou útěchou je víra, že Bůh pravdu vidí.“

„O Bohu mluvíte hodně, příteli,“ ozval se Gösta. „Váš otec je stejně věřící?“

Otázka Jacobovi nebyla milá přesně tak, jak Gösta očekával. „Můj otec je věřící ve svém nitru. Ale jeho…,“ zdálo se, že hledá vhodná slova, „…jeho komplikovaný vztah k vlastnímu otci zavinil, že jeho přístup k víře není jednoduchý. Ale existuje.“

„Ano, jeho otec byl Ephraim Hult. Kazatel. Vy jste k němu měl hodně blízko.“ Gösta to řekl spíš jako konstatování než otázku.

„Nechápu, proč vás to zajímá, ale ano, s dědečkem jsme si byli velice blízcí.“ Jacob sevřel rty.

„Zachránil vám život?“

„Ano.“

„Jak na vašeho otce působilo, že jeho otec, ke kterému měl podle vašich slov dost komplikovaný vztah, dokázal váš život zachránit, zatímco on sám ne?“ pokračoval Patrik.

„Každý muž si přeje, aby byl pro svého syna hrdinou, ale já si nemyslím, že to otec cítil právě tak. Byl za to dědečkovi moc vděčný.“

„A co Johannes? Jaký měl vztah k vašemu dědečkovi – a k vašemu otci?“

„Opravdu nechápu, jaký smysl mají vaše otázky, je to už přece přes dvacet let.“

„To my víme, ale přesto bychom si přáli, abyste nám odpověděl,“ pokračoval Gösta.

Jacob byl jako na jehlách. Prohrábl si vlasy.

„Johannes… ano. S otcem sice měli nějaké problémy, ale Ephraim ho miloval. Ne snad, že by měli vroucí vztah, ale jeho generace už byla taková. Člověk své city tajil pod povrchem.“

„Hádali se hodně, váš otec s Johannesem?“ vyptával se Patrik.

„Jak se to vezme. Nějaké rozpory měli, ale sourozenci se přece hašteří…“

„Ale říká se, že to bylo víc než jen hašteření…, že Gabriel svého bratra nenáviděl.“ Patrik se rozhodl trochu přitlačit.

„Nenávist je hodně silné slovo, s tím by se nemělo žertovat. Ne, otec sice Johannese zrovna nemiloval, ale kdyby měl čas, určitě by mu Bůh ukázal cestu. Bratr se nesmí postavit proti bratrovi.“

„Máte na mysli Kaina a Ábela? To je zajímavé, že vás napadl právě tento biblický příběh. Bylo to mezi nimi tak špatné?“ zeptal se Patrik.

„Ne, to určitě ne. Otec přece svého bratra nezabil.“

Jacob zase trochu nabral klid, který na chvíli ztratil, a znovu sepjal ruce jako k modlitbě.

„A jste si tím jist?“ ozval se Gösta významně.

Jacob trochu zmateně pohlédl na oba muže před sebou.

„O čem to mluvíte? Johannes se přece oběsil, to ví každý.“

„Problém je v tom, že po vyšetření jeho pozůstatků bylo zjištěno něco jiného. Johannes byl zavražděn. Sám si život nevzal.“

Ruce do této chvíle sevřené na stole se začaly nekontrolované třást. Zdálo se, že se Jacob pokouší něco říct, ale nedostal ze sebe ani slovo. Patrik a Gösta se opřeli dozadu a mlčky ho pozorovali. Přinejmenším se zdálo, že ta zpráva je pro něj novinka.

„Jak reagoval váš otec, když se o Johannesově smrti dozvěděl?“

„Já… já přesně nevím,“ zakoktával se Jacob. „Tehdy jsem ještě byl v nemocnici.“ Zarazil se. „Snažíte se otci dokázat, že Johannese zavraždil?“ Sám se té myšlence usmál. „Hloupost. Že by můj otec zavraždil svého bratra… ne, to není možné.“ Teď se už hlasitě rozesmál. Patrik ani Gösta ale moc pobavené nevypadali.

„Připadá vám směšné, že byl váš strýc zavražděn? Je to snad zábavné?“ zeptal se odměřeně Patrik.

Jacob se okamžitě odmlčel a sklonil hlavu. „Ne, jistěže ne, byl to ale šok…“ Znovu na ně pohlédl. „Ale pak ještě méně chápu, proč chcete mluvit se mnou. Tehdy mi bylo deset let a ležel jsem v nemocnici, tak doufám, že nechcete tvrdit, že jsem s tím já měl něco společného.“ Zdůraznil slůvko „já“, aby ozřejmil, jak je to směšné. „Teď je přece konečně jasné, co se stalo. Pachatel, který zavraždil Siv a Monu, si musel oddechnout, když jste obětního beránka udělali z Johannese. Aby se z podezření nikdy nemohl očistit, vzal život i jemu a mělo to vypadat jako sebevražda. Vrah dobře věděl, jak lidé zareagují. Že to všichni budou pokládat za důkaz jeho viny, stejně jako by to bylo písemné doznání. A jistě je to táž osoba, která teď zavraždila i tu německou turistku. To přece sedí, ne?“ řekl rozčileně. Oči se mu leskly.

„Je to docela dobrá teorie,“ potvrdil Patrik. „Vůbec ne špatná. Pokud bychom ovšem mohli odhlédnout od testů DNA z Johannesova těla a spermatu nalezeném na mrtvém těle Tanji Schmidtové. Jejich srovnání nám ukázalo, že Johannes byl příbuzný Tanjina vraha.“ Čekal na Jacobovu reakci, ale žádná se nedostavila. Jacob seděl absolutně tiše.

Patrik pokračoval: „Dnes jsme nabrali krev na zjištění DNA u všech členů rodiny, včetně vás, a odeslali vzorky do Goteborgu k provedení srovnávacích testů. Pak budeme mít jistotu, kdo vraždil. Neměl byste nám rovnou říct, co víte? Tanju viděli u vás doma, vrah je příbuzný s Johannesem – to by bylo příliš mnoho náhod, ne?“

Jacob střídavě bledl a rudl a Patrik viděl, jak se mu hýbají čelisti.

„To svědectví je nesmysl, jak dobře víte. Johan se chtěl jen mé rodině pomstít. A pokud jde o krevní testy a to všechno kolem, budete mě muset prosit o odpuštění, až tu zprávu dostanete.“

„Slibuji, že se vám osobně omluvím,“ pravil klidným hlasem Patrik. „Do té doby ale trvám na vaší odpovědi.“

Moc si přál, aby Martin se svou skupinou stačili ukončit domovní prohlídku, dokud vyslýchají Jacoba. Ale hodiny ubíhaly a museli pracovat podle svých možností. Strašně rád by znal odpověď na otázku, jestli analýza půdy ve Västergardenu prokáže stopy hnojiva FZ-302. Doufal, že o případných známkách přítomnosti Tanji nebo Jenny se od Martina dozví brzy, ale analýza půdy se musí provést v laboratoři, a to chce svůj čas. Současně se obával, že na usedlosti nic nenajdou. Copak by šlo někoho ukrýt a zavraždit, aniž by si Marita a děti něčeho všimly? Cítil, že Jacob by mohl být hlavní podezřelý, ale o to byla situace složitější.

Jako by mu Jacob četl myšlenky, prohlásil: „Doufám, že doma neobrátíte všechno naruby. Marita zešílí, jestli se vrátí do hrozného nepořádku.“

„Muži budou opatrní,“ uklidňoval ho Gösta.

Patrik hleděl na telefon a toužebně si přál, aby se Martin ozval.

Johan se stáhl do ústraní. Šla mu na nervy matčina reakce nejdřív na otevření hrobu a teď zase na krevní testy. Nedokázal se vypořádat s tak vypjatými city a potřeboval chvíli osamění, aby si mohl promyslet všechno, co se stalo. Betonová podlaha, na níž seděl, byla tvrdá, ale příjemně chladila. Objal pažemi pokrčené nohy a položil si tvář na koleno. Právě teď postrádal Lindu víc než kdykoliv předtím, ale jeho touha byla stále promíchaná se vztekem. Třeba to už nikdy jiné nebude. Přinejmenším přišel o část své naivity a znovu získal kontrolu, o kterou nikdy neměl přijít. Linda je jed pro jeho duši. Její pevné mladé tělo z něho dělalo zamilovaného idiota. Zlobil se na sebe, že připustil, aby se mu ženská dostala pod kůži.

Věděl o sobě, že je snílek. Proto se tak zapomněl. Přestože Linda je příliš mladá, příliš sebejistá, příliš egoistická. Nikdy ve Fjällbace nezůstane a žádnou společnou budoucnost nemají, to věděl už dávno. Ale snílek v něm to odmítal akceptovat. Teď to už chápal.

Slíbil si, že se změní. Pokusí se být víc jako Robert. Tvrdý, mazaný, nepřemožitelný. Robert stál vždycky pevně oběma nohama na zemi. Nic se ho nedotklo. Opravdu mu to záviděl.

Zaslechl za sebou nějaký zvuk a byl si jistý, že za ním přichází Robert. Vzápětí mu však někdo stiskl hrdlo, až nemohl dýchat.

„Nehýbej se, jinak ti zakroutím krkem!“

Johanovi byl hlas povědomý, ale nedokázal ho zařadit. Když sevření povolilo, někdo s ním prudce praštil proti zdi a vyrazil mu dech.

„Zatraceně, co to děláš?“ Johan se snažil otočit, ale ten někdo ho držel v pevném sevření a tlačil mu obličej na studenou betonovou zeď.

„Drž hubu!“ Hlas byl nemilosrdný. Napadlo ho, jestli nemá křičet o pomoc, ale uvědomoval si, že v domku ho nikdo neuslyší.

„Co sakra chceš?“ Slova stěží vyslovoval, protože měl půlku obličeje přitisknutou ke zdi. „Co chci? To se hned dozvíš.“

Když mu útočník řekl, o co mu jde, nejdřív to Johan vůbec nechápal. Ale když se pak otočil a stál tváří v tvář tomu, kdo ho napadl, kousky skládačky zapadly na své místo. Rána pěstí do obličeje vzápětí doložila, že to útočník myslí vážně. Ale probudila v něm odpor.

„Jdi do hajzlu,“ mumlal. Ústa se mu pomalu plnila nějakou tekutinou, musela to být krev. Myšlenky se mu začaly mlžit, ale odmítl se poddat.

„Uděláš, co ti říkám!“

„Ne,“ mumlal Johan. Začaly na něho rytmicky pršet rány. Nakonec ho zahalila nekonečná tma.

Usedlost byla nádherná. Martin si toho nemohl nevšimnout, když začali se svou prací a vtrhli do soukromého života Jacoba a jeho rodiny. Barvy v domě byly jemné, z místností vyzařovalo teplo a klid a zařízení se neslo ve venkovském duchu, s bílými lněnými ubrusy a jemnými vlajícími záclonami. Takový domov by si přál mít. Teď ten poklid musel narušit. Metodicky procházel místnostmi, zkoumal je kousek po kousku. Nikdo neřekl ani slovo, všichni pracovali tiše. Sám se koncentroval na obývací pokoj. Frustrovalo ho, že ani netuší, co by měl hledat. Ani kdyby po děvčatech našli nějakou stopu, nebyl si jistý, že by to poznali. Poprvé za celou dobu, kdy byl tak silně přesvědčený o Jacobově vině, začal pochybovat. Jen těžko si dokázal představit, že by někdo, kdo bydlí v tak mírumilovném prostředí, byl schopen druhému člověku vzít život.

„Jak vám to jde?“ zavolal na policisty, kteří pátrali nahoře.

„Zatím nic nemáme,“ zavolal jeden z nich dolů. Martin si povzdechl a pokračoval s otevíráním zásuvek a probíráním jejich obsahu.

„Zajdu se podívat do stodoly,“ řekl pak kolegovi z Uddevally, který s ním byl v přízemí.

Stodola byla příjemně chladná. Chápal, proč se Linda s Johanem setkávali právě tady. Vůně sena ho lechtala v nose a přinášela vzpomínky z dětství. Vylezl po žebříku na půdu a díval se mezi prkny. Ano, odsud byl opravdu dobrý výhled na Västergarden, přesně tak, jak to řekl Johan. Nemohl být problém i na tuto vzdálenost někoho poznat.

Sešplhal zase dolů. Stodola byla prázdná až na nějaké staré a rezavé zemědělské stroje. Nevypadalo to, že by tady něco mohli najít, přesto požádá některého z policistů, aby se zašel podívat i sem. Vyšel ven a rozhlédl se kolem sebe. Kromě usedlosti a stodoly tu byla ještě kůlna na zahradnické náčiní a malý dětský domeček. Nedělal si žádnou naději, že by něco mohli najít právě tam, obojí bylo příliš malé na ukrytí člověka, ale pro jistotu musí nahlédnout všude.

Slunce ho pálilo do temene a na čele se mu perlily kapky potu. Vrátil se zpět do obytného domu, aby se znovu připojil k pátrání, ale dřívější nadšení už necítil. Srdce mu pokleslo. Ať už je Jenny Möllerová kdekoliv, tady to není.

I Patrik cítil zklamání. Po dvou hodinách výslechu stále nikam nedošli. Jacoba očividně šokovala novinka o Johannesově zavraždění, ale tvrdohlavě odmítal říct cokoliv jiného, než že jeho rodinu šikanují a on je nevinný. Patrik si uvědomil, že se stále častěji dívá na mobil, který ležel na stole před ním. Zoufale potřeboval dobré zprávy. Výsledky testů DNA se nedozví dřív než zítra ráno, to dobře věděl. A tak se jeho naděje upínaly k Martinovi a jeho týmu, který pátral ve Västergardenu. Nic ale nepřicházelo. Až chvilku po čtvrté odpoledne se Martin ozval a podal mu zprávu. Nic nenašli a prohlídku ukončí. Patrik mávl na Göstu, aby přišel z výslechové místnosti. „Volal Martin. Nic nenašli.“

Naděje vyprchala Göstovi z očí. „Nic?“

„Ne, vůbec nic. Takže se zdá, že nemáme jinou možnost než ho pustit domů. Do hajzlu!“ Praštil pěstí do zdi, ale zase se rychle vzpamatoval. „No, to bude jen dočasné. Zítra dostaneme zprávu o krevních testech a možná už ho konečně dostaneme.“

„Ano, ale pomysli na to, co může udělat ještě dnes. Teď ví, z čeho ho podezříváme, třeba půjde rovnou to děvče zavraždit.“

„Zatraceně, co ale můžeme dělat?“ Patrikova frustrace se měnila ve vztek, ale hned si uvědomil, že si ho nesmí vylévat na Göstovi, a omluvil se.

„Udělám ještě poslední pokus. Třeba už v laboratoři došli k něčemu, co by nám mohlo pomoct. Vědí, proč případ tak spěchá a že má přednost před vším ostatním.“

Vrátil se do své kanceláře a vyťukal číslo na soudní medicínu. Znal ho už nazpaměť. Před oknem v letním slunci šuměl dopravní ruch a Patrik na okamžik záviděl nic netušícím turistům, kteří kolem projížděli s nabalenými auty. Zatoužil být na jejich místě.

„Ahoj, Pedersene, tady je Patrik Hedström. Jen se chci zeptat, jestli už něco nemáte, než propustíme našeho podezřelého.“

„Neříkal jsem ti, že nebudeme mít nic dřív než zítra ráno? A to ještě musíme pracovat hodně hodin přesčas.“ Pedersen měl unavený a podrážděný hlas.

„Ano, já vím. Jen jsem to zkoušel.“

Dlouhé ticho Patrikovi naznačilo, že Pedersen o něčem uvažuje, a napřímil se na židli.

„Tak co, máte už něco, nebo ne?“

„Ech… je to jen předběžné. Je třeba ověřovat a znovu ověřovat, než něco od nás může odejít. Důsledky by jinak mohly být katastrofální. Testy se pak musí udělat i ve Státní kriminalistické laboratoři, naše vybavení není tak dokonalé jako jejich a…“

„Ano, jistě,“ skočil mu Patrik do řeči. „Ale ve hře je život sedmnáctileté dívky, tak snad bys nemusel tak trvat na předpisech.“ Zadržel dech a čekal.

„Dobře. V každém případě s informacemi zacházej hodně opatrně, neumíš si představit, co by se mi sneslo na hlavu, kdyby…“ Pedersen větu raději nedokončil.

„Čestné slovo. Tak povídej!“ Sluchátko bylo mokré potem, jak pevně ho svíral.

„Pochopitelně jsme začali analyzovat ze všeho nejdřív krev Jacoba Hulta. Něco zajímavého jsme zjistili. Samozřejmě, jen předběžně!“ znovu ho varoval Pedersen.

„Podle prvních testů sperma, které jsme našli na oběti, není Jacoba Hulta.“

Patrik dlouze vydechl. Ani si neuvědomoval, že zadržoval dech.

„Jak moc se na to dá spolehnout?“

„Jak jsem řekl, testy musíme opakovat několikrát, abychom mohli mít naprostou jistotu, ale je to už spíš jen formalita. Můžeš počítat s tím, že to souhlasí,“ mínil Pedersen.

„Zatraceně! To všechno staví do jiného světla!“ Patrik nedokázal skrýt zklamání. Byl si jistý, že je to právě Jacob, koho hledají. Teď se ocitli opět na samém začátku. No, aspoň skoro.

„A nenašli jste shodu s jinou krví?“

„Tak daleko jsme ještě nedošli. Předpokládali jsme, že se máme zaměřit na Jacoba Hulta, a to jsme udělali. Proto jsme kromě toho stačili udělat jen jedny další testy. Během zítřejšího dopoledne ti podám zprávu o těch ostatních.“

„Dobře, ale do té doby musím propustit našeho podezřelého muže z výslechové místnosti a patřičně se mu omluvit,“ vzdychal Patrik.

„Jo, ještě něco.“

„Ano?“

„Ta druhá zkouška, na které zatím pracujeme, se týká Gabriela Hulta. A…“

„Ano?“ opakoval Patrik napjatě.

„Podle analýzy jejich struktur DNA nemůže být Gabriel Jacobovým otcem.“

Patrik úplně zkameněl a nezmohl se na slovo.

„Jsi tam?“ ujišťoval se Pedersen.

„Ano. Jenom jsem něco takového nečekal. Je to jisté?“ Ve stejném okamžiku si uvědomil, jaká odpověď musí přijít, a předešel ho. „Jistě, je to jen předběžné, a musíte ještě udělat další testy a tak podobně, já vím.“

„Může to mít pro vaše vyšetřování nějaký význam?“

„Právě teď má význam úplně všechno. Moc ti děkuju.“

Patrik hezkou chvíli jen bezradně seděl s rukama spojenýma za krkem a nohama na stole. Kvůli Jacobovým negativním testům musí všechno znovu promyslet. Stále zbýval fakt, že Tanjin vrah je příbuzný s Johannesem, a pokud je Jacob ze hry venku, zbývá už jen Gabriel, Johan a Robert. Jeden vypadl, tři zbývají. Ale i když to Jacob nebyl, Patrik by se vsadil, že něco ví. Během výslechu u něho cítil, že Jacob mluví uhýbavě, jako by se za každou cenu snažil něco skrýt. Pedersenova informace jim snad poskytne převahu, kterou nutně potřebují, aby s ním mohli trochu otřást a přimět ho k řeči. Sundal nohy ze stolu a zvedl se. Krátce informoval Göstu a společně se vrátili do výslechové místnosti. Oba muži se dohodli na další taktice.

Jacob si unuděně čistil nehty. „Jak dlouho mě tu ještě budete držet?“

„Máme právo vás zadržet na šest hodin. Ale jak jsme už říkali, můžete si zavolat svého advokáta.“

„Nepotřebuju ho,“ odpověděl Jacob. „Nevinný nepotřebuje jiného obhájce než víru v Boha, který ho ochrání.“

„Takže se nemusíte ničeho bát. Zdá se, že jste s Bohem jedna ruka.“ Patrik zvedl ruku a ukázal na dva spojené prsty, ukazováček a prostředníček.

„Je stále se mnou,“ řekl Jacob odměřeně.

„Je mi líto těch, kteří jdou životem bez Něho.“

„Takže nás chudáky litujete?“ ozval se pobaveně Gösta. „S vámi mluvit je pouze ztráta času. Zatvrdili jste svá srdce.“

Patrik se k němu naklonil. „Všechny ty řeči o Bohu a ďáblu, hříchu a tak podobně jsou zajímavé. Jak se k té záležitosti staví vaši rodiče? I oni žijí v souhlasu s Božím poselstvím?“

„Otec od církevního života upustil, ale svou víru si podržel a s matkou jsou věřící.“

„Jste si tím jistý? Chci říct – víte, jak skutečně žijí?“

„Co máte na mysli? Své rodiče znám. Chcete zase na ně hodit nějakou špínu?“

Jacobovi se třásly ruce a Patrik cítil uspokojení, že se mu podařilo narušit jeho klid.

„Míním tím, že určitě nevíte o všem, co se událo v životě někoho jiného. Vaši rodiče mohou mít na svědomí hříchy, o kterých nemáte ani tušení, nemyslíte?“

Jacob se zvedl a zamířil ke dveřím. „Ne, teď toho už mám dost. Buďto mě obviňte, nebo pusťte domů. Tady už dál nebudu sedět a poslouchat vaše lži.“

„Víte například o tom, že Gabriel není váš otec?“

Jacob se zarazil uprostřed pohybu, s rukou nataženou ke klice. Pomalu se obrátil. „Cože?“

„Ptal jsem se, jestli víte o tom, že Gabriel není váš otec. Právě jsem mluvil s člověkem, který provádí krevní testy, a není o tom žádná pochybnost. Není to váš otec.“

Z Jacobova obličeje zmizela všechna barva. Očividně to pro něho bylo překvapení.

„Současně se vám musím omluvit,“ pokračoval Patrik. „Vaše krev nesouhlasí s DNA ze spermatu na oběti.“

Jacob splaskl jako prázdný balon a bezvládně se znovu posadil na židli.

„A co bude teď?“

„Jste očištěn od podezření z vraždy Tanji Schmidtové. Ale já jsem si jistý, že nám něco skrýváte. Máte možnost to teď říct. Myslím si, že byste to měl udělat, Jacobe.“

Ten ale jen zavrtěl hlavou. „Nic nevím. Už vůbec nic nevím. Prosím, pusťte mě domů.“

„Zatím ne. Musíme mluvit s vaší matkou dřív než vy. Předpokládám, že na ni pár otázek mít budete.“

Jacob němě přikývl. „Ale proč s ní musíte mluvit? Ta přece s vaším vyšetřováním nemá nic společného.“

Patrikovi se vybavila slova, která řekl před chvílí Pedersenovi. „Všechno teď má co dělat s naším případem. Vy něco skrýváte, na to bych vsadil celý měsíční plat. A musíme se to dozvědět jakýmikoliv prostředky.“

Jacob jako by ztratil všechnu sílu a přiměl se jen rezignovaně přikývnout. Novinka ho zcela ochromila.

„Gösto, můžeš zajet pro Laine?“

„Přece nemáme povolení k tomu, abychom ji sem přivezli,“ namítl mrzutě Gösta.

„Jistě už ví, že tu vyslýcháme Jacoba. Myslím si, že s tebou přijede dobrovolně.“

Patrik se zvedl a obrátil se k Jacobovi. „Nechám vám přinést něco k jídlu a pití. Potom tu ještě počkáte, dokud nepohovoříme s vaší matkou, ano?“

Jacob apaticky přikývl. Byl hluboce pohroužený do vlastních myšlenek.

Se smíšenými pocity strčila Anna klíč do dveří svého stockholmského bytu. Vyjet si na dovolenou bylo nějaký čas nádherné pro ni i pro děti, ale její nadšení pro Gustava nakonec trochu povadlo. Po pravdě řečeno, na plachetnici bylo dost náročné vyhovět jeho pedantství. Navíc ji zneklidňovalo něco, co zaslechla v Lucasově hlase, když s ním naposled mluvila. Jistě, psychicky i fyzicky ji týral, ale přesto se vždycky zdálo, že má plnou kontrolu nad sebou i situací. Teď poprvé u něho vycítila jakousi paniku. Zřejmě se mu všechno začalo rozpadat pod rukama. Přes nějaké známé zaslechla klepy o tom, že má problémy v práci. Přišel opilý na poradu, při jiné příležitosti urazil zákazníka a v jeho fasádě se objevovaly trhliny. Děsilo ji to. Vlastně strašně moc.

Něco divného bylo se zámkem, klíč se nechtěl otočit na správném místě. Po chvíli zápolení si uvědomila, že je to proto, že dveře nejsou zamčené. Byla si naprosto jistá, že když před týdnem odjížděla, byt pečlivě zamkla. Přikázala dětem, aby stály na místě, a opatrně otevřela. Zalapala po dechu. Její první vlastní byt, na který byla tak hrdá, byl zničený. Nezbyl tam jediný kousek nerozbitého nábytku, stěny byly postříkané černou barvou. „Děvka“ stálo tiskacími písmeny na stěně obývacího pokoje. Přitiskla si dlaň na ústa a začaly jí téct slzy. Nemusela moc přemítat, aby přišla na to, kdo to způsobil. To, co ji v podvědomí po rozhovoru s Lucasem strašilo, se stalo jistotou. Věci se mu začaly vymykat z rukou. Nenávist a zloba, které ležely pod povrchem, vybublaly.

Vycouvala zpět na chodbu a přitiskla si děti k sobě. Prvním popudem bylo zavolat Erice, ale vzápětí se rozhodla, že všechno musí zvládnout sama.

Byla tak pyšná na svůj nový život. Cítila se silná. Poprvé ve svém životě se osamostatnila. Nebyla už jen Eričinou mladší sestrou, ani Lucasovou manželkou. Stála na vlastních nohou. Teď bylo všechno zničené.

Dobře věděla, co bude následovat. Zvítězila kočka, myšička se neměla kam schovat. Udělá cokoliv, jen aby neztratila děti.

Věděla jediné. Prohrála, může si s ní dělat, co chce. Ale pokud se dotkne dětí, zabije ho. Bez nejmenších pochybností.

Nebyl to dobrý den. Gabriela tak strašně rozčilila návštěva policie, že se zavřel ve své pracovně a odmítl vyjít ven. Linda šla znovu ke koňům a Laine zůstala sedět v obývacím pokoji sama a zírala do zdi. Vědomí, že Jacob sedí u výslechu na policii, ji nesmírně pobuřovalo. Jako matka si ho přála uchránit od všeho zlého, v dětství i v dospělosti, a i když věděla, že to nemůže nijak ovlivnit, cítila to jako vlastní selhání. Hodiny tiše tikaly a monotónní zvuk ji hypnotizoval. Při zaklepání na venkovní dveře sebou trhla. S úzkostí šla otevřít. Snad každé zaklepání teď přinášelo nepříjemné překvapení. Proto nebyla nijak udivená, když uviděla Göstu. „Co zase chcete?“

Gösta neklidně přešlápl. „Potřebovali bychom vaši pomoc při objasnění několika otázek. LI nás na stanici.“ Odmlčel se a čekal silný protest. Laine ale jen přikývla a vyšla za ním ven.

„Neřeknete svému muži, kam jedete?“ zeptal se překvapeně.

„Ne,“ zněla krátká odpověď. Zkoumavě na ni pohlédl. Na vteřinu ho napadlo, jestli si na rodinu nezasedli až příliš. Pak si ale připomněl, že v těchto zamotaných rodinných vztazích se někde ukrývá vrah a zmizelá dívka. Těžké dubové dveře za nimi zapadly a Laine, podobná pokorné japonské manželce, cupitala několik kroků za ním k autu. V tísnivém tichu dojeli na stanici. Za celou dobu se Laine jen zeptala, jestli je u nich stále ještě její syn. Když Gösta přikývl, po zbytek cesty jen němě zírala z okna. Pomalu se snášel soumrak a slunce zbarvilo celou krajinu do ruda. Okolní krása ale ani jednoho z nich momentálně nezajímala.

Patrik si oddechl, když Gösta s Laine vešli do budovy. Než přijeli, chodil neklidně sem a tam po chodbě s hlubokým přáním, aby Jacobovi dokázal číst myšlenky.

„Dobrý den,“ přikývl krátce, když Laine vešla. Bylo zbytečné se znovu představovat a potřásání rukou cítil vzhledem k okolnostem jako prázdné gesto. Nebyli tu proto, aby si vyměňovali zdvořilosti. Patrik se trochu bál, jak Laine zvládne jejich dotazy. Vypadala vždycky nesmírně křehce, zranitelně, jen uzlíček nervů. Rychle však pochopil, že takové starosti jsou zbytečné. Kráčela za Göstou sice rezignovaně, ale klidně.

Protože na stanici měli pouze jedinou výslechovou místnost, zašli se posadit do kuchyňky. Laine odmítla šálek kávy, ale jak Gösta, tak Patrik ji dost potřebovali. Káva sice za moc nestála, ale vypili ji, i když se trochu ošklíbali. Ani jednomu nebylo jasné, jak začít, ale k jejich překvapení je Laine předešla.

„Slyšela jsem, že máte pár otázek,“ pokývla směrem ke Göstovi.

„Ano,“ potvrdil pomalu Patrik. „Máme určitou informaci a nejsme si úplně jistí, jak s ní naložit. Ani jak zapadá do našeho vyšetřování. Možná s ním opravdu nesouvisí, ale máme příliš málo času na to, abychom jednali v rukavičkách. Takže půjdu přímo k věci.“ Patrik se zhluboka nadechl. Laine na něho hleděla se zdánlivým klidem, ale když se podíval na její ruce, které měla sepjaté na stole, viděl, jak jí zbělely klouby.

„Dostali jsme předběžný výsledek analýzy DNA z vaší krve.“ Teď se její ruce začaly třást a napadlo ho, jak asi dlouho ještě dokáže udržet klidný výraz. „Jako první vám mohu říct, že Jacobova DNA ho vylučuje jako možného vraha Tanji Schmidtové.“

Laine se málem zhroutila a ruce se jí nekontrolované chvěly. Pochopil, že přijela, aby si vyslechla, že jejího syna zadrželi pro vraždu. Obličej se jí rozsvítil úlevou a musela několikrát polknout, aby zadržela slzy. Když mlčela, pokračoval: „Naproti tomu se zjistila nesrovnalost ohledně krve Jacoba a Gabriela. Zřetelně se ukázalo, že Jacob není Gabrielovým synem…“ Tónem hlasu tvrzení změnil na otázku a čekal na její reakci. Po očištění Jacoba jako možného vraha se jí zřejmě tolik ulevilo, že váhala jen vteřinu, než potvrdila. „Ano, to souhlasí. Gabriel není jeho otcem.“

„A kdo tedy?“

„Nechápu, co to má společného s vyšetřováním vraždy. Hlavně teď, když je Jacob zbaven podezření.“

„Jak jsem už řekl, teď si nemůžeme dovolit nečinnost. Potřebuji, abyste laskavě odpověděla na mé otázky.“

„Přirozeně vás k tomu nutit nemůžeme,“ připojil se Gösta, „ale mladá dívka je nezvěstná a každá informace může být důležitá, jakkoliv by vám pro naše pátrání připadala nepodstatná.“

„Musí se to dozvědět můj muž?“

Patrik zaváhal. „Nemůžu vám nic slíbit, ale nevidím důvod, proč bychom mu to měli říkat. Ale…,“ znovu zaváhal, „ale Jacob to ví.“

Škubla sebou a ruce se jí znovu začaly třást. „Co na to řekl?“ zašeptala.

„Nebudu vám lhát. Dost ho to sebralo. A pochopitelně přemýšlí, kdo je tedy jeho otcem.“

Kolem stolu se rozhostilo naprosté ticho a Patrik i Gösta napjatě čekali, až Laine promluví. Po chvilce zašeptala: „Johannes.“ Pak dodala silnějším hlasem: „Johannes byl jeho otcem.“

Zřejmě i ji samotnou překvapilo, že něco takového dokáže vyslovit, aniž by z nebe sjel blesk a zabil ji na místě. Tajemství ji zjevně s každým rokem tížilo stále víc a zdálo se, že se jí ulevilo, když slova splynula z úst. Rychle pokračovala: „Šlo o krátký vztah. Nedokázala jsem mu odolat. Byl jako přírodní síla, přišel a vzal si, co chtěl. Gabriel je… úplně jiný.“ Laine váhala nad volbou slov, ale Patrik a Gösta chápali, co má na mysli.

„S Gabrielem jsme se už nějaký čas o dítě pokoušeli, a když jsem pak otěhotněla, byl přešťastný. Věděla jsem, že dítě může být jich obou, ale přes veškeré komplikace, které to mohlo přinést, jsem si přála, aby otcem byl Johannes. Jeho syn mohl být – úžasný. Johannes kypěl životem, byl krásný, skvělý.“

Její oči se rozzářily a v té chvíli vypadala o deset let mladší. Nepochybně Johannese milovala. Při pomyšlení na něj ještě i dnes, po tolika letech, zrudla.

„A jak jste poznala, že dítě je Johannesovo, a ne Gabrielovo?“

„Věděla jsem to hned, když mi ho položili na prsa.“

„A co Johannes? Věděl, že je Jacob jeho syn?“

„Ach ano. Miloval ho. Vždycky jsem věděla, že jsem pro něho byla jen krátkodobé pokušení, i když bych ráda věřila něčemu jinému. Ale s Jacobem to už i pro mě bylo jiné. Když Gabriel někam odcestoval, Johannes se u nás často zastavil, aby se na dítě podíval a pohrál si s ním. Až když byl Jacob tak velký, že by to chápal a mohl o tom otci říct, musel s návštěvami přestat,“ řekla smutně. Pak pokračovala: „Nenáviděl, jak bratr jeho prvorozeného syna vychovává, ale nechtěl se zříct života, jaký vedl. A také nechtěl opustit Solveig,“ přiznala nerada.

„Jak jste pak žila?“ zeptal se soucitně Patrik. Pokrčila rameny.

„Napřed to bylo hotové peklo. Bydlet tak blízko vedle Johannese a Solveig, vidět, jak se narodili oba chlapci, Jacobovi bratři. Ale já jsem měla svého syna a potom, o hodně let později, se narodila Linda. Vím, že tomu nebudete věřit, ale s lety jsem se naučila mít Gabriela ráda. Nemilovala jsem ho tak jako Johannese, ale asi zraleji. K Johannesovi se žena nemohla přiblížit blízko, aniž by se spálila. S Gabrielem to bylo neskonale nudnější, ale současně i snadnější.“

„Nebála jste se, že se všechno prozradí, když Jacob onemocněl?“ zeptal se Patrik.

„Ne. Tehdy jsem se bála něčeho jiného,“ řekla trochu ostře. „Kdyby Jacob zemřel, nezáleželo by na tom, kdo byl jeho otcem. Bylo by to naprosto bezvýznamné.“ Pak její hlas změkl. „Johannes se tehdy o něho moc bál. Byl zoufalý, že je jeho syn nemocný a že on nemůže nic dělat. Nemohl ani sedět u jeho lůžka v nemocnici. Bylo to pro něho hodně těžké.“ Ztratila se v minulosti, ale přinutila se v myšlenkách vrátit zpět.

Gösta se zvedl, aby si dolil kávu, a tázavě pozvedl konvičku před Patrikem, který přikývl. Když zase seděl, zeptal se: „Skutečně to nikdo ani v nejmenším netušil? Nesvěřila jste se nikdy nikomu?“

Laine se zablýsklo v očích. „Johannes se ve slabé chvíli svěřil Solveig. Dokud žil, neodvážila se nic udělat, ale po jeho smrti přišla nejdřív s malými požadavky a pak s většími, jak se její kasa prázdnila.“

„Vydírala vás?“ upřesnil Gösta.

Laine přikývla. „Ano. Platím jí už čtyřiadvacet let.“

„Mohla jste jí dávat peníze, aniž by si toho Gabriel všiml? Nejspíš nešlo o zanedbatelné částky.“

Znovu přikývla. „Nebylo to snadné. Gabriel je sice puntičkář, když jde o větší účty, ale vůči mně nebyl nikdy lakomý a dostala jsem tolik peněz, kolik jsem chtěla. Na nákupy, na domácnost. Abych mohla zaplatit Solveig, musela jsem hodně šetřit a dávala jsem jí většinu toho, co jsem dostala.“ V jejím hlase zazněla trpkost, ale i síla. „Předpokládám, že teď nebudu mít jinou možnost než Gabrielovi všechno říct. V tom případě už nebudu mít se Solveig žádný problém.“

Pousmála se, ale hned zase zvážněla. Pohlédla Patrikovi do očí. „Tohle všechno snad přineslo i něco dobrého – už mi nezáleží na tom, co mi Gabriel řekne, i když jsem se tím trápila pětatřicet let. Nejdůležitější je pro mě skutečnost, že je Jacob očištěn. Je to tak, ne?“ Pronikavě pohlédla na oba muže.

„Ano, zřejmě ano.“

„Tak proč ho tu pořád držíte? Mohu si ho odvést?“

„Ano, můžete,“ potvrdil klidně Patrik. „Ale stejně bychom vás chtěli o něco požádat. Jacob o současných tragických událostech něco ví a už kvůli němu samotnému je třeba, aby nám to řekl. Zajděte na chvíli za ním a pohovořte s ním o všem, ale pokuste se ho také přesvědčit, aby nám netajil to, co ví.“

Laine se ušklíbla. „Já ho naprosto chápu. Proč by vám měl pomáhat po tom všem, čemu jste naši rodinu vystavili?“

„Protože čím dřív všechno vyšetříme, tím dřív vás zase necháme klidně žít.“

Pro Patrika bylo dost těžké mluvit přesvědčivě, protože dosud nechtěl prozradit víc o výsledku analýzy, podle níž sice pachatelem není Jacob, ale někdo jiný z rodiny. Byl to jejich trumf a ten nemohl dát z ruky, dokud to nebude nevyhnutelné. Zatím doufal, že Laine jeho důvodům porozumí. Po chvíli přikývla. „Ano, udělám, co budu moct. Ale nejsem si jistá, že máte pravdu. Jacob o celé záležitosti asi neví víc než kdokoliv jiný.“

„To dřív nebo později zjistíme,“ odpověděl suše Patrik. „Takže půjdeme?“

Pomalu šla k výslechové místnosti. Gösta se k Patrikovi obrátil s vráskou mezi očima. „Proč jsi jí neřekl, že byl Johannes zavražděn?“

Pokrčil rameny. „Přesně nevím. Ale mám pocit, že bych se tomu zatím měl vyhnout. Jacob možná řekne Laine něco, co ji vyvede z rovnováhy. A snad, snad se nám potom někdo z nich svěří.“

„Ty si myslíš, že i Laine něco tají?“ podivil se Gösta.

„Nevím,“ odpověděl Patrik. „Ale viděl jsi její výraz, když se dozvěděla, že už Jacoba nepodezříváme? Byla překvapená.“

„Asi máš pravdu,“ připustil Gösta a přejel si unaveně rukama přes obličej. Byl to hodně dlouhý den.

„Počkáme, až si trochu popovídají, a pak se pojedeme domů najíst a vyspat. Nemělo by smysl, abychom se tu dnes úplně vyřídili.“

Posadili se a čekali.

Jako by zvenku něco zaslechla. Ale pak se zase rozhostilo ticho a Solveig jen pokrčila rameny a vrátila se zpět ke svým albům. Po citových náporech posledních dní bylo příjemné odpočívat v bezpečí u ohmataných fotografií. Ty se nikdy neměnily, možná jen byly o něco bledší a zažloutlejší.

Pohlédla na kuchyňské hodiny. Chlapci samosebou chodí ven a domů, jak se jim zlíbí, ale na dnešní večer slíbili přijít včas a doma se najíst. Robert chtěl donést pizzu a Solveig zakručelo v žaludku. Vzápětí uslyšela na štěrku venku kroky a namáhavě se zvedla, aby vytáhla skleničky a příbory. Talíře byly zbytečné, snědí to jako obvykle přímo z krabic.

„Kde je Johan?“ Robert položil pizzy na kuchyňskou linku a rozhlédl se.

„Myslela jsem, že je s tebou. Neviděla jsem ho už spoustu hodin,“ odpověděla Solveig.

„Určitě je v kůlně, zajdu pro něho.“

„Řekni mu, ať si pospíší, nebudu na něj čekat,“ volala za ním Solveig a lačně začala otvírat krabice.

„Johane?“ Robert zavolal už před boudou, ale nikdo neodpověděl. To ovšem nic neznamenalo. Někdy, když si tam Johan zalezl, byl jako slepý a hluchý.

„Johane?“ zesílil hlas, ale nic se nepohnulo. Rozčileně otevřel dveře kůlny, připravený svému mladšímu bratrovi pořádně vynadat, že zase ve dne sní. Na něco takového ale rychle zapomněl.

„Johane! Sakra!“

Jeho bratr ležel na zemi s rudou svatozáří kolem hlavy. V příští sekundě Robert pochopil, že je to krev. Johan se nehýbal.

„Johane!“ Robert vykřikl znovu, ale tentokrát žalostně a z prsou se mu vydralo vzlyknutí. Klekl si na zem vedle Johanova ztlučeného těla a zmateně ho hladil. Chtěl mu pomoct, ale nevěděl, co má udělat, aby mu ještě víc neublížil. Bratrovo zasténání ho přimělo jednat. S krvavými koleny se postavil a utíkal k domu.

„Mami, mami!“

Solveig otevřela dveře a zamžourala na něho. Měla upatlané ruce i ústa, protože se už začala cpát. Rozčililo ji, že ji vyrušuje.

„Zatraceně, jde snad o život?“ Vzápětí uviděla Robertovy potřísněné kalhoty a pochopila, že to není barva. „Co se stalo? Kde je Johan?“

Letěla ke kůlně, jak jen jí to její tlusté tělo dovolovalo, ale Robert jí zatarasil cestu.

„Tam nechoď. Žije, ale někdo z něho málem vyrazil duši. Je pěkně zrasovaný. Musíme zavolat záchranku.“

„Kdo…?“ Začala naříkat a bezmocně jako loutka se na Roberta pověsila. Podrážděně ji setřásl a odstrčil ji.

„To je teď jedno. Nejdřív mu musíme pomoct. Jdi rychle zatelefonovat, já se k němu vrátím. Zavolej i doktorovi, protože záchranka sem pojede až z Uddevally.“

Rozkazoval důrazně jako generál a Solveig ho na slovo poslechla. Běžela zpět do domu a Robert se vrátil k bratrovi.

Když přijel doktor Jacobsson, nikdo z nich se nezmínil o tom, že se dnes už jednou viděli za jiných okolností. Robert se s ulehčením odsunul od bratra, vděčný, že si někdo jiný dokáže se situací poradit, a s napětím čekal na lékařova slova.

„Žije, ale musíme ho co nejrychleji odvézt. Záchranku už jste prý volali.“

„Ano,“ potvrdil slabým hlasem Robert.

„Přineste nějakou deku. Zakryjeme ho.“

Robert chápal, že ho lékař chce spíš něčím zaměstnat, než že by se Johan potřeboval zahřát, ale byl vděčný za konkrétní úkol. Protáhl se kolem Solveig, která stála ve dveřích kůlny a tiše plakala. Nenašel sílu na to, aby ji nějak utěšil. Měl co dělat, aby se sám udržel na nohou. Musí se o sebe postarat sama. Z dálky zaslechl sirénu. Nikdy v životě nepocítil takovou vděčnost, jako když mezi stromy uviděl probleskovat modré světlo.

Laine seděla u Jacoba půl hodiny. Patrik by nejraději přitiskl ucho ke stěně, ale přinutil se k trpělivosti. Jen jedna kývající se noha dosvědčovala jeho duševní stav. Oba s Göstou se vrátili do svých kanceláří a pokoušeli se něco dělat, ale nešlo to. Patrik by sám rád věděl, co si přeje tou šarádou získat, ale vzdal to. Doufal jen, že Laine dokáže stisknout správný knoflík, aby se Jacob vyzpovídal. Ale také je možné, že se ještě víc uzavře. Nevěděl. Na jedné straně vah byl zisk, na druhé ztráta. Vysvětlit logicky se to nedalo.

Byl nešťastný i z toho, že na výsledky krevních testů musí čekat až do zítřejšího rána. Nejraději by pracoval celou noc a pátral po Jennny, ale nebylo kde. Teď mohl vycházet jen z předběžné zprávy o testech. Nejspíš se zbytečně moc spoléhal na to, že prokážou Jacobovu vinu. Když se mu teď celá teorie zbortila, ocitl se zpět na samém začátku. Děvče je neznámo kde a ví o ní ještě méně než předtím. Jediným konkrétním výsledkem celé dosavadní práce bylo, že rozbili jednu rodinu a mohli konstatovat, že sebevražda před čtyřiadvaceti lety byla vražda. A to je všechno.

Posté se zadíval na hodinky a frustrovaně klepal tužkou do stolu. Možná, možná Jacob právě teď vypráví své matce něco, co jim pomůže…

O čtvrt hodiny později už věděl, že jeho promyšlený tah nevyšel. Při zavrzání dveří vyskočil ze židle a šel matce a synovi naproti. Setkal se se dvěma zcela chladnými tvářemi. Tvrdé oči na něho neústupně pohlédly a on si v tom okamžiku byl jistý, že ať už Jacob skrývá cokoliv, nic neprozradí.

„Řekl jste, že mohu odejít se synem,“ poznamenala Laine ledovým hlasem.

„Ano,“ potvrdil. Nebylo, co říct víc.

Zbývalo udělat jen jediné, o čem mluvil před chvílí s Göstou. Odjet domů, najíst se a vyspat s nadějí, že zítra dokážou pracovat s obnovenou energií.

Léto 1979

Bála se o svou nemocnou matku. Jak se bez její pomoci obejde? Naděje, že by ji mohli najít, se zvolna rozplývala v děsu ze samoty ve tmě. Bez možnosti doteku druhého teplého těla byla tma ještě temnější.

Trýznil ji i pach. Sladký, dusivý pach smrti přehlušoval všechny ostatní, dokonce i zápach výkalů. Několikrát se pozvracela, z úst jí vycházela jen žluč, protože žaludek měla prázdný. Zatoužila po smrti. To ji vyděsilo víc než cokoliv jiného. Smrt s ní začala flirtovat, našeptávat a slibovat, že ji zbaví bolesti a útrap.

Čekala na kroky někde nad ní, zvuk otvíraných dvířek, odsunutá prkna a znovu kroky, směřující pomalu dolů. Věděla, že až je uslyší příště, bude to naposled. Její tělo už nevydrží víc bolesti a stejně jako ta druhá se poddá lákání smrti.

Jako by ho přivolala, zaslechla ten strašný vrzavý zvuk. S lítostí v srdci se připravila na smrt.

Jistěže by bylo nádherné, kdyby Patrik dnes večer přišel domů dřív. Ale za současných okolností to ani nečekala. S vlastním dítětem na cestě chápala poprvé opravdově úzkost a hrůzu rodičů Jenny Möllerové.

Najednou pocítila špatné svědomí za to, že se celý den cítila tak spokojeně. Po odjezdu hostů se nad domem rozložil klid a mír, který jí umožnil, aby si povídala s kopajícím děťátkem, na chvíli si lehla a četla si. Odvážila se i do kopce na Galarbacken a nakoupila něco k jídlu, nezapomněla ani na pořádný sáček pečiva ke svačině. Kvůli tomu ovšem měla také špatný pocit. Dětská sestra ji důrazně varovala, že během gravidity není cukr zdravý a že kdyby víc sladila, mohlo by se dítě narodit na něm už závislé. Jistěže mluvila o větším množství, ale Erice ta slova přesto uvízla v hlavě. Když se zadívala na dlouhý seznam připevněný na ledničce, který obsahoval potraviny, jimž se má vyhýbat, někdy jí připadalo, že porodit zdravé dítě je nadlidský úkol. Například některé ryby neměla jíst vůbec, jiné nanejvýš jednou týdně, a kromě toho byl rozdíl v tom, jestli šlo o sladkovodní, nebo mořské…, a k tomu to dilema se sýry. Erika milovala všechny sýry a učila se nazpaměť, které smí a které ne. K jejímu žalu byl na seznamu zakázaných potravin i plesnivý sýr a už teď se těšila, co všechno si dopřeje, až nebude kojit.

Byla tak zabraná do myšlenek, že ani nezaslechla přijít Patrika. Polekal ji a trvalo chvíli, než se jí srdce zase uklidnilo.

„Panebože, tys mě vyděsil.“

„Promiň, to jsem opravdu nechtěl. Myslel jsem si, že mě slyšíš.“

Složil se vedle ní na gauči a Erika se zarazila, když viděla, jak vypadá.

„Patriku, jsi v obličeji úplně šedivý. Stalo se něco?“ Napadlo ji něco hrozného. „Našli jste ji?“ Srdce jí sevřela ledová obruč.

Patrik ale zavrtěl hlavou. „Ne.“ Čekala, až bude pokračovat. Teprve za chvíli se znovu ozval: „Zatím jsme ji nenašli. A zdá se mi, že jsme dnes udělali pár kroků zpátky.“

Naklonil se dopředu a složil obličej do dlaní. Erika se k němu opatrně přitiskla, objala ho pažemi a tvář položila na jeho rameno. Spíš cítila, než slyšela, že se tiše rozplakal.

„Zatraceně! Je jí teprve sedmnáct! Dokážeš něco takového pochopit? Sedmnáct let a nějaký choromyslný ďábel si myslí, že si s ní může dělat, co chce. Kdoví, co musí vytrpět, zatímco my tu pobíháme jako nekompetentní idioti a nevíme, co máme dělat. Jak jsme si kruci mohli myslet, že takové vyšetřování zvládneme? Normálně stačíme na krádeže kol a podobné ‚zločiny‘. Co to bylo za blbce, který nám – vlastně mně – dovolil vést tohle proklaté vyšetřování!“ Bouchl pěstí do dlaně.

„Nikdo by nebyl úspěšnější, Patriku. Jak myslíš, že by to dopadlo, kdyby sem poslali nějakou cizí skupinu z Goteborgu? Nebo existovala ještě jiná alternativa? Neměli by místní znalosti, neznali zdejší lidi a nevěděli nic o tom, jak to tady funguje. Nebylo by to o nic lepší, spíš horší. A navíc jste na tu práci vlastně nebyli sami. Nezapomeň, že vám poslali na výpomoc policisty z Uddevally, abyste mohli udělat rojnici a pátrat ve skalách a to všechno. Ty sám jsi mi onehdy vyprávěl, jak dobře vaše spolupráce funguje. Zapomněl jsi?“

Erika s ním mluvila jako s dítětem, ale bez nejmenšího podceňování. Chtěla mu jen zřetelně vyložit, jak to cítí ona. Zdálo se, že to účinkuje. Patrik se zklidňoval a uvolnil se.

„Ano, máš pravdu,“ přiznal zdráhavě. „Udělali jsme všechno, co jsme mohli, ale je to beznadějné. Čas nám klouže mezi prsty a já sedím doma, zatímco Jenny možná právě teď někde umírá.“

Znovu mu v hlase začala stoupat panika a Erika ho dál konejšila.

„Takhle nesmíš uvažovat,“ trochu přitvrdila. „Teď se nesmíš sesypat. Jestli něco jí a jejím rodičům dlužíš, tak to je chladná hlava při dalším vyšetřování.“

Seděl mlčky, ale Erika věděla, že jí naslouchá.

„Její rodiče mi dnes volali třikrát. Včera čtyřikrát. Myslíš, že už vzdávají naději?“ ozval se.

„Ne, to si nemyslím. Spoléhají se na tebe, že děláš všechno, co můžeš. A teď právě musíš nabrat sílu na další pracovní den. Nic by se nevyřešilo, kdyby ses zhroutil.“

Patrik se slabě usmál. Jako by slyšel svá vlastní slova, když před chvílí mluvil s Göstou.

Vzal ji za slovo. Ačkoliv neměl chuť k jídlu, snědl, co před něho postavila, a potom spal lehkým, neklidným spánkem. Zdálo se mu, že mu stále uniká mladá plavovlasá dívka. Když ji doháněl a už už se jí mohl dotknout, škádlivě se zasmála a uhnula mu. Budík ho probudil promočeného potem a unaveného.

Erika v noci nemohla spát a přemýšlela o Anně. Stejně, jako byla včera rozhodnutá, že první krok neudělá, teď věděla, že své sestře zavolá hned ráno. Cítila, že se děje něco nedobrého.

Pach nemocnice ji vždycky děsil. Bylo v něm něco neodvolatelného. Sterilní vzduch, bezbarvé stěny, nudné kopie na zdech. Během noci nedokázala usnout ani na minutu. Teď měla pocit, že se kolem ní všichni pohybují jako zpomalené mátohy. Šustění sesterských uniforem ji bodalo do uší. Bála se, že každým okamžikem se jí zhroutí celý svět. Johanův život visel na vlásku, to jí k ránu vážným hlasem řekl lékař, a ona už dopředu cítila zoufalství. Co jí zbývá? Všechno, co v životě měla, proteklo mezi prsty jako písek, který odvál vítr. Nic jí nezůstalo. Johannes, život ve Västergardenu, budoucnost synů – všechno je pryč. Zůstala jí jen vlastní holá existence.

Neměla kam utéct. Plně na ni dolehla skutečnost. S Bohem se rozešla už dávno, ale teď ho prosila o synův život. Mumlala všechny modlitby, na které si vzpomněla z doby svého dětství, dávala sliby, které nikdy nemínila dodržet, ale snad její dobrá vůle bude stačit k tomu, aby Johan přežil. Vedle ní seděl Robert s nevěřícným výrazem v obličeji, který mu vydržel celou noc. Strašně si přála ho obejmout a utěšit ho jako matka. Ale během let důvěrnosti odvykli. Teď vedle sebe seděli jako cizinci, spojeni jen láskou k tomu, který ležel uvnitř na lůžku. Oba mlčeli a věděli, že Johan byl z nich ten nejlepší.

Chodbou se k nim pomalu blížila povědomá postava. Linda netušila, jak ji přijmou, ale řevnivost všechny přešla. Tiše se posadila vedle Roberta a až po chvíli se ho odvážila oslovit. „Jak mu je? Slyšela jsem, že jste ráno volali otci.“

„Napadlo mě, že by to měl Gabriel vědět,“ ozvala se Solveig stále s nepřítomným pohledem. „Krev není voda. Myslela jsem si, že mu to musíme zavolat.“ Znovu se v myšlenkách vzdálila a Linda přikývla. Pak ale Solveig dodala: „Pořád ještě ho operují. Nevíme víc, než… než že může umřít.“

„Ale kdo mohl…?“ nechápala Linda a naléhavě se otočila k Solveig.

„Nevíme,“ odpověděl místo ní Robert. „Ale ať to byl kdokoliv, draze za to zaplatí.“ Tvrdě bouchl do opěradla lavice a na okamžik se vzchopil. „A co tu zatraceně děláš ty?“ zeptal se a teprve teď ho překvapilo, proč je tu právě sestřenice, se kterou se nikdy nestýkali.

„Já… my… já…“ Linda koktala a hledala slova, jimiž by popsala svůj vztah s Johanem. Udivilo ji, že o tom Robert nevěděl. Jistě, Johan jí říkal, že o nich s Robertem nemluvil, ale stejně si myslela, že mu všechno řekl. Že to Johan udržel v tajnosti, bylo pro ni důkazem, jak je pro něho důležitá, a hluboce se zastyděla.

„My… jsme se trochu stýkali, já a Johan.“ Podrobně studovala pečlivě upravené nehty.

„Jak to myslíš, stýkali?“ Robert na ni zmateně pohlédl. Pak pochopil. „Aha? Vy jste spolu…?“ Rozesmál se. „To teda žasnu. Vida bratříčka. To je ale tajnůstkář!“ Vzápětí mu smích uvízl v krku, když si uvědomil, kde je a proč tu sedí, a znovu se zatvářil zdrceně.

Hodiny ubíhaly. Všichni tři seděli vedle sebe na neútulné chodbě a úzkostlivě čekali na to, až se objeví lékař a sdělí jim rozsudek. Aniž by to tušili, všichni tři se modlili.

Když mu Solveig časně ráno zavolala, byl sám překvapen hloubkou svého soucitu. Rodinné sváry trvaly už tak dlouho, až se nepřátelství proměnilo v druhou přirozenost. Když však zaslechl, v jakém stavu se Johan nachází, všechna zášť byla ta tam. Johan je syn jeho bratra, jeho vlastní krev, a to je nejdůležitější. Přesto mu nepřipadalo úplně přirozené jet do nemocnice, nějakým způsobem se mu to jevilo jako prázdné gesto, a proto byl rád, když se Linda nabídla, že tam zajede. Dokonce jí zaplatil jízdu taxíkem do Uddevally, přestože normálně by to pokládal za rozmařilost.

Teď seděl bezradně u svého psacího stolu. Celý svět se mu obrátil naruby a všechno bylo jen čím dál horší. Jako by to kulminovalo v posledních čtyřiadvaceti hodinách. Jacob na policii u výslechu, domovní prohlídka ve Västergardenu, odběr krve celé rodině, a teď Johan v nemocnici v ohrožení života. Jistota, kterou celý svůj život pečlivě budoval, se mu hroutila před očima.

V zrcadle na protější stěně zahlédl vlastní obličej, a jako by ho viděl poprvé. Svým způsobem to tak bylo. Uvědomil si, jak v posledních dnech zestárl. Pevný pohled zmizel, tvář byla hluboce zbrázděná starostmi, vždycky upravené vlasy měl rozházené na všechny strany a bez lesku. Musel si přiznat, že je sám sebou zklamaný. Vždycky se pokládal za člověka, který roste s překážkami, a může se na sebe spolehnout i v horších časech. A najednou jako by z nich dvou byla Laine ta silnější. Nakonec to možná vždycky tušil. Snad i ona to věděla a ponechávala mu jeho iluzi, protože tak byl šťastnější. Pocítil v nitru teplo, klidnou lásku. Nějaký cit ležící dosud pod jeho egocentrickým povrchem teď vyplaval na povrch. Třeba ze současného neštěstí vzejde i něco dobrého.

Myšlenky přerušilo zaklepání na dveře. „Pojď dál.“

Laine opatrně vešla a Gabriel si znovu uvědomil její proměnu. Nervózní výraz obličeje zmizel, dlaně, které si obvykle mačkala, ležely klidně podél těla. Ona sama jako by se trochu napřímila.

„Vyspala ses dobře?“

Přikývla a sedla si do jednoho ze dvou křesel, které měl v kanceláři pro své návštěvníky. Zkoumavě na ni pohlédl. Kruhy pod očima nesvědčily o klidné noci. Přesto zůstala na lůžku víc než dvanáct hodin. Včera večer, když vezla Jacoba, zamumlala jen, že je unavená, a šla si do svého pokoje lehnout. Bylo mu jasné, že se něco děje. Laine teď na něho od svého příchodu ani jednou nepohlédla. Klopila oči na své střevíce. Stoupal v něm neklid, ale nejdřív ze všeho jí musel říct, co se stalo Johanovi. Reagovala překvapením i soucitem, ale přesto od ní očekával něco jiného. Její vlastní myšlenky ji natolik zaměstnávaly, že ani Johanovo neštěstí nevzbudilo hluboký zájem. Gabriel dostával strach.

„Stalo se něco? Dělo se něco zvláštního včera na policii? Mluvil jsem s Maritou a potvrdila, že Jacoba propustili, takže nemohou…“ Nebyl si jistý, jak má pokračovat. Myšlenky mu vířily hlavou a zamítal jedno vysvětlení po druhém.

„Ano, Jacoba očistili od podezření,“ přitakala Laine. „Opravdu? To je přece fantastické!“ Rozzářil se. „Jak… co…?“

Laine měla na tváři stále stejně trpký výraz a vyhýbala se jeho očím.

„Něco bys měl vědět,“ zaváhala. „Johannes…“

Gabriel se na židli netrpělivě zavrtěl. „Co je s Johannesem? Máš na mysli tu zbytečnou exhumaci?“

„Ano, i tak by se to dalo říct.“ Znovu se odmlčela a Gabriel měl chuť s ní zatřást, aby se konečně všechno dozvěděl. Hluboce se nadechla a začala z ní proudit slova tak rychle, že je sotva chápal.

„Řekli Jacobovi, že z vyšetření pozůstatků zjistili, že Johannes nespáchal sebevraždu, ale byl zavražděn.“

Tužka vypadla Gabrielovi z prstů. Zahleděl se na Laine, jako by přišla o rozum. Pokračovala dál:

„Vím, že to zní úplně bláznivě, ale je to naprosto jisté. Někdo ho zabil.“

„A ví se kdo?“ To bylo to jediné, co ho napadlo říct.

„Skoro určitě ne,“ odsekla Laine. „Vždyť to právě zjistili a od té doby uplynulo hodně let…“ Mávla rukou.

„Tak to je opravdu novinka. A co Jacob? Omluvili se mu?“ zeptal se příkře.

„Jak jsem řekla, nevidí ho už jako podezřelého. Podařilo se jim dokázat, co jsme my sami dobře věděli,“ ušklíbla se.

„Ano. To byla jen otázka času. Ale jak…?“

„Z těch krevních testů. Srovnali jeho krev se stopami spermatu, které po sobě pachatel nechal, a nesouhlasila.“

„To jsem jim mohl říct rovnou. Což jsem ovšem udělal, pokud mě paměť neklame,“ řekl namyšleně. Cítil, jak strašně se mu ulevilo. „Na to si otevřeme šampaňské, Laine. Nechápu, proč se tváříš tak zdrceně.“

Konečně mu pohlédla přímo do očí. „Protože analyzovali i tvou krev.“

„Ano, ale tam nic nemohlo souhlasit,“ rozesmál se Gabriel.

„Ne, ne s vrahem. Ale… nesouhlasilo to ani s Jacobem.“

„Co? Cože? Co nesouhlasilo?“

„Zjistili, že nejsi Jacobovým otcem.“

Rozhostilo se mrtvolné ticho. Gabriel se znovu zahlédl v zrcadle, ale teď se už vůbec nepoznával. Viděl cizince s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima, který na něho nechápavě zíral. Nedokázal se na něho dívat a raději rychle odvrátil pohled.

Naproti tomu Laine vypadala, jako by jí z ramen spadla všechna tíha světa a její rysy se uvolnily. Okamžitě ho napadlo, jak pro ni muselo být těžké nést po všechny ty roky v sobě tak velké tajemství, ale pak převládl strašný vztek.

„Zatraceně, co mi to říkáš?“ zařval na ni, až ucouvla.

„Pravdu. Nejsi Jacobovým otcem.“

„A kdo tedy?“

V nastalém tichu začínal chápat pravdu. Opřel se do židle a zašeptal: „Johannes.“

Laine to ani nemusela potvrdit. Najednou mu všechno bylo naprosto jasné, průhledné jako sklo a on proklínal vlastní hloupost. Že si toho nevšiml dříve! Kradmé pohledy, pocit, že u nich někdo byl, když odjel mimo domov, Jacobova až zarážející podoba s bratrem.

„Ale proč…?“

„Chceš vědět, proč jsem spala s Johannesem?“ V ledovém hlase zazvonil kov.

„Protože byl všechno, co ty ne. Mě sis vybral jen jako náhradnici, byla jsem manželka z praktických důvodů, někdo, kdo musí vědět, kde je jeho místo, a dohlížet, aby byl tvůj život co nejpohodlnější. Všechno muselo být dobře zorganizované, logické, racionální, prostě – bez života.“ Hlas jí zjihl. „Johannes neudělal nic, co by nechtěl. Miloval, když si to přál, nenáviděl, kdy chtěl, žil tak, jak si přál… Být s Johannesem bylo jako objevit přírodní zákony. On mě skutečně viděl, viděl mě, neprošel jen kolem cestou na příští obchodní schůzku. Naše každé setkání bylo jako znovu se narodit a zemřít.“

Gabriel se zachvěl pod náporem vášně, kterou slyšel v jejích slovech. Pak odezněla a Laine ho opět střízlivě pozorovala.

„Je mi líto, že jsem tě tolik let podváděla a neřekla ti o Jacobovi pravdu. Věř mi, že skutečně líto. Z celého srdce tě prosím o odpuštění. Ale neprosím tě o to, abys mi prominul, že jsem milovala Johannese.“

Impulzivně se naklonila dopředu a položila dlaně na Gabrielovy ruce. Odolal přání se jí vytrhnout a nechal je pasivně ležet na místě.

„Měl jsi takovou šanci, Gabrieli. Vím, že mnoho z Johannese bylo i v tobě, ale tys to dusil. Mohli jsme spolu prožít mnoho krásných let a já jsem tě milovala. Přese všechno tě mám pořád ráda, ale znám tě dobře a vím, že už mi to nedovolíš.“

Gabriel neodpověděl. Věděl, že má pravdu. Celý život se snažil, aby jen nežil ve stínu svého bratra, a Lainina zrada ho zasáhla na nejcitlivějším místě.

Připomněl si noci, kdy spolu s Laine bděli u synova nemocničního lůžka. Tenkrát si přál, aby pro Jacoba byl tím nejdůležitějším a aby to syn věděl. Chtěl, aby potřeboval jen jeho. Dva proti všem. Teď bylo směšné na to jen pomyslet. Vlastně to on sám k nim nepatřil. Jediný Johannes měl právo sedět vedle Jacoba, držet ho za ruku a ujišťovat ho, že všechno bude zase dobré. A také Ephraim, který mu život skutečně zachránil. Ephraim a Johannes, dvojice, mezi niž se nikdy nedostal. Nepřemožitelní.

„A Linda?“ Odpověď znal, ale musel se zeptat. Když ne jinak, tak chtěl aspoň Laine zranit. Ušklíbla se.

„Linda je tvoje dcera. O tom není ani nejmenších pochyb. Johannes byl jediný muž, s nímž jsem ti během našeho manželství byla nevěrná. Z toho teď vyvodím důsledky.“

Něco jiného ho pálilo ještě víc. „Jacob to ví?“

Zvedla se a smutně na Gabriela pohlédla. „Během dne si sbalím nějaké věci. Do večera odejdu,“ řekla tiše.

Nezeptal se jí, kam chce jít. Bylo to jedno. Na ničem už nezáleželo.

Opravdu byli hodně opatrní. Ona i děti by si sotva povšimly, že u nich byla policie. Současně se však něco změnilo – na co nešlo ukázat prstem, ale přesto to existovalo. Pocit, že domov už není tím bezpečným místem jako dosud. Na všechno sahaly cizí ruce, cizí lidé všechno obrátili a prohlédli. Něco hledali – v jejich domě. Jistěže je švédská policie hodně ohleduplná, ale poprvé v životě Maritu napadlo, jaké to musí být po policejní prohlídce v některé diktatuře nebo policejním státě, o nichž se dozvídala v televizních zprávách. Potřásla vždy hlavou a hluboce litovala lidi, kteří musí žít pod neustálým tlakem. Ani tak ale opravdově nechápala, jak pošpiněný se pak člověk cítí a jak velkou má úzkost, co se může přihodit příště.

V noci postrádala Jacoba v posteli. Přála by si, aby byl vedle ní, aby ho mohla vzít za ruku a ujistit se, že všechno bude zase v pořádku. Když během včerejšího večera nepřišel, zavolala na policii a tam jí řekli, že ho vyzvedla jeho matka. Předpokládala, že tedy spí u nich. Pochopitelně měl zavolat, ale jen na to pomyslela, už se za takovou myšlenku pokárala. Jacob vždycky dělá to, co je pro jejich rodinu nejlepší, a pokud ji tolik rozrušila návštěva policistů v domě, uměla si představit, jak těžké by pro něho bylo odpovídat na její nekonečné otázky. Pomalými pohyby uklidila po snídani. Potom váhavě zvedla sluchátko a vyťukala číslo k jeho rodičům, ale vzápětí se zastyděla a telefon položila. Jistě ještě spí a nemůže ho rušit. V tom okamžiku se telefon ozval a Marita až poskočila překvapením. Na displeji viděla, že hovor přichází z tchánova domu, a byla si jistá, že volá Jacob.

„Ahoj, Marito, tady je Gabriel.“

Svraštila obočí. Tchánův hlas stěží poznávala. Zněl jako hlas starého muže.

„Ahoj, Gabrieli, jak se vám všem vede?“

Srdečný tón maskoval její neklid a napjatě čekala, co řekne dál. Napadlo ji, jestli se něco Jacobovi nestalo, ale než se stačila zeptat, tchán pokračoval:

„Máš tam někde Jacoba?“

„Jacoba? Přece ho Laine včera vyzvedla na stanici. Spal snad u vás, ne?“

„Ne, tady nebyl. Laine ho vysadila včera večer u vašeho domu.“ V jeho hlase zaslechla stejnou paniku, jakou cítila sama.

„Ale kde tedy je?“

Dala si ruku přes ústa a snažila se neztratit hlavu.

„Jistě musel… asi šel…“ Gabriela nenapadlo, co dál říct a jeho úzkost rostla. Pokud Jacob není ani doma, ani u nich, mnoho jiných možností neexistovalo. Najednou ho napadlo něco strašného. „Johan leží v nemocnici. Včera ho někdo napadl a zranil.“

„Cože? Co je s ním?“

„Neví se, jestli to přežije. Linda jela za ním a ozve se, až budou vědět víc.“

Marita těžce klesla na kuchyňskou židli. Srdce se jí svíralo úzkostí a nemohla dýchat. Stáhlo se jí hrdlo.

„Nemyslíš si snad…“

Sotva slyšela Gabrielův hlas. „Ne, to jistě ne.“

Současně si oba uvědomili, že jejich strach vychází ze skutečnosti, že je vrah dosud na svobodě. Ticho tu možnost násobilo.

„Zavolej policii, Marito. Přijdu za tebou.“

Pak už slyšela jen vyzváněcí tón.

Bezradně seděl u telefonu. Snažil se najít něco smysluplného, co by mohl dělat, místo toho, aby jen seděl a zíral na aparát. Přání dozvědět se konečně všechny odpovědi bylo tak silné, až ho pálilo na jazyku. Hodiny neúprosně pomalu tikaly. Rázně se rozhodl, že se musí vypořádat s nějakým papírováním, a vytáhl si všechno na stůl. O půl hodiny později se jich ještě ani nedotkl a hleděl do prázdna. Dolehla na něj únava po špatném spánku. Vypil doušek kávy, ale zašklebil se. Byla už úplně studená. Se šálkem v ruce se zvedl, aby si nalil čerstvou, ale vtom se ozval telefon. Sáhl po sluchátku tak rychle, až mu studená tekutina vyšplouchla na stůl.

„Patrik Hedström.“

„Jacob zmizel.“

Byl tak připravený na to, že volají ze soudního lékařství, až mu okamžik trvalo, než zareagoval. „Prosím?“

„Tady je Marita Hultová. Můj muž včera večer zmizel.“

„Zmizel?“

Pořád ještě mu to úplně nedocházelo.

„Včera se nevrátil domů. A nespal ani u rodičů. S pomyšlením na to, co se stalo Johanovi, tak…“

Teď už opravdu nic nechápal.

„Počkejte, trochu pomaleji. Co se stalo s Johanem?“

„Je v nemocnici v Uddevalle. Někdo ho přepadl a strašně ztloukl. Není jisté, jestli to přežije. Co jestli stejný člověk napadl i Jacoba? Třeba někde leží a je zraněný.“

Panika v jejím hlase se stupňovala a teď to konečně Patrik všechno pochopil. O žádném napadení Johana Hulta však zatím nic nezaslechl. Snad hlášení o události přijali kolegové v Uddevalle. Hned tam musí zavolat. Že všeho nejdřív se ale snažil Jacobovu ženu uklidnit.

„Marito, Jacobovi se určitě nic nestalo. Ale já k vám někoho pošlu a potom se spojím s Uddevallou a zjistím, co vědí o Johanovi. Neberu na lehkou váhu, co jste mi sdělila, ale myslím si, že není důvod, abyste se o něho bála. To se občas stává, že někdo z nějakého důvodu pár nocí přespí venku. Jacob byl asi hodně rozrušený po tom, co jsme s ním včera mluvili, a potřeboval o všem v klidu přemýšlet. Tak to nejspíš bylo.“

Marita ale zničeně namítla: „Jacob by mi řekl, kdyby chtěl někde zůstat. U něho to je naprosto nemyslitelné.“

„Já vám opravdu věřím a slibuju, že se do toho hned dáme. Někdo si s vámi přijede pohovořit, ano? Kdybyste viděla manželovy rodiče, pozvěte je k vám, mohli bychom si s nimi promluvit současně.“

„Bude snad jednodušší, když půjdu k nim,“ řekla Marita, kterou zřejmě trochu uklidnilo, že se něco hned začne dělat.

„Tak jsme domluveni.“ Patrik ji naposled ujistil, že není třeba myslet hned na nejhorší.

Dřívější pasivitu odvál vítr. Navzdory všemu ujištění, které Maritě poskytl, se obával, že za Jacobovým zmizením vězí něco nepříjemného. Tím spíš, že byl současně napaden Johan, nebo spíš, že se ho někdo pokusil zavraždit. Existoval skutečně vážný důvod k neklidu. Nejdřív ze všeho zavolal do Uddevally. O chvíli později už o přepadení věděl všechno, což zrovna mnoho nebylo. Někdo chlapce včera navečer tak strašně ztloukl, že dosud nebylo jisté, jestli to přežije. Protože zatím nebyl schopen o ničem vypovídat, neměli žádné stopy. Mluvili se Solveig i Robertem, ale nikdo z nich si ničeho nevšiml. Na krátký okamžik Patrik podezříval Jacoba, ale hned si uvědomil, že to není možné. Právě tou dobou seděl u nich na policejní stanici.

Zaváhal, co nejdřív. Někoho musí poslat do nemocnice, aby znovu pohovořil se Solveig a Robertem, co kdyby je přece jen něco napadlo. A také je třeba, aby někdo zašel za rodinou. Po krátkém váhání se rozhodl, že do Uddevally zajede sám a za Hultovými pošle Martina s Göstou. Právě když se zvedal, se ozval telefon znovu. Tentokrát volali skutečně ze soudního lékařství.

S úzkostí se připravil na to, co se z laboratoře dozví. Možná že v nejbližším okamžiku získá střípek, který mu chybí do skládačky. Ani v nejbujnější fantazii si však neuměl představit to, co pak uslyšel.

Než Martin a Gösta dorazili k panskému sídlu, celou cestu diskutovali o tom, co se od Patrika dozvěděli. Ani jeden z nich to nechápal. Ale neměli čas se věnovat sáhodlouhým úvahám. Museli jít dopředu, děj se co děj.

Před schodištěm do hlavní budovy museli obejít několik velkých cestovních tašek. Martin byl opravdu zvědavý, kdo a kam hodlá cestovat. Nevypadalo to na zavazadla, jaká si bral Gabriel na své obchodní cesty, takže to odhadoval spíš na Laine.

Tentokrát je nevedli do obývacího pokoje, ale dlouhou chodbou do kuchyně v zadní části domu. Ocitli se v místnosti, která od prvního okamžiku působila na Martina velice příjemně. Obývací pokoj byl jistě krásný, ale hodně neosobní. V kuchyni vládla pohoda a měla jednoduchý venkovský ráz, který se vzpíral elegantnímu stylu charakteristickému pro celé sídlo. V pokoji si připadal jako venkovan, zatímco tady by měl chuť vyhrnout si rukávy a míchat něco vonícího ve velkém kastrolu na plotně.

LI velikého rustikálního kuchyňského stolu seděla na nejzazší židli Marita a tiskla se ke zdi. Vypadala, jako by hledala bezpečí v situaci, která byla děsivá a nečekaná. Z dálky slyšel povykující děti, a když natáhl krk a vyhlédl z okna do zahrady, viděl po trávníku běhat Maritiny a Jacobovy ratolesti.

Všichni si navzájem jen pokývli na pozdrav. Oba muži si pak sedli vedle Marity. Martin měl pocit, že tu panuje podivné ovzduší, ale nedovedl odhadnout, o co jde. Gabriel a Laine seděli od sebe nejdál, jak to šlo, a všiml si, že na sebe ani nepohlédli. Vzpomněl si na zavazadla přede dveřmi a došlo mu, že Laine jistě Gabrielovi řekla o svém milostném románku s Johannesem. Nebylo se pak čemu divit. A že tašky dosud ležely přede dveřmi, mělo své logické vysvětlení. Matku doma držela společná starost o Jacoba.

„Tak začneme od začátku,“ prohlásil Martin. „Kdo z vás viděl Jacoba naposled?“

Laine zvedla ruku. „Jistě já.“

„A kdy to bylo?“ navázal Gösta.

„Kolem osmé. Když jsme se vrátili od vás,“ kývla k policistům u stolu.

„A kde jste se rozešli?“ zeptal se Martin.

„U vjezdu do Västergardenu. Nabídla jsem se, že ho zavezu až domů, ale řekl, že je to zbytečné. Špatně se tam obrací a je to jen nějakých dvě stě metrů, tak jsem ho nepřemlouvala.“

„V jakém byl stavu?“ vyzvídal Martin.

Opatrně se podívala po Gabrielovi. Všichni věděli, o čem je řeč, ale nikdo to nechtěl vyslovit přímo. V tom okamžiku Martina napadlo, že Marita možná dosud o změně Jacobových příbuzenských vztahů neví. Na to teď však bohužel nemohl brát zřetel. Potřebovali co nejdřív znát všechna fakta a nebyl čas hrát si se slovíčky.

„Byl…,“ Laine hledala správný výraz, „… byl zamyšlený. Možná až šokovaný.“

Marita zmateně pohlédla na ni a pak na oba policisty.

„O čem to mluvíte? Proč šokovaný? Co jste mu udělali? Gabriel přece řekl, že už ho z ničeho nepodezříváte, proč by tedy měl být šokovaný?“

Laine lehce zaškubalo v obličeji, což byla jediná známka citové bouře, která v ní zuřila. Položila klidně ruku na Maritinu a vysvětlila: „Jacob se včera něco dozvěděl. Před dávnými roky jsem něco udělala a celou dobu jsem to tajila. Kvůli policii,“ nenávistně pohlédla na oba muže, „to Jacob včera zjistil. Vždycky jsem mu to chtěla říct, ale čas tak rychle ubíhal a myslím, že jsem stále čekala na správný okamžik.“

„Správný okamžik pro co?“

„Abych mu řekla, že jeho otcem není Gabriel, ale Johannes.“

Při každém dalším slově se Gabriel víc a víc bolestně chmuřil, jako by mu nořila nůž do hrudi. Nevypadal však už tak šokovaně jako poprvé. Už si na skutečnost začínal zvykat a nebyla pro něho tak těžká jako včera.

„Cože?“ Marita na Laine i Gabriela vykulila oči. Potom se celá schoulila. „Panebože, to ho muselo zdrtit.“

Laine se zachvěla, jako by dostala políček. „Prostě se to stalo. Teď je nejdůležitější, abychom Jacoba našli, a teprve potom můžeme řešit ostatní.“

„Laine má pravdu,“ ozval se Gabriel. „Ať už testy ukázaly cokoliv, Jacob je synem v mém srdci“ – sáhl si na hruď – „a musíme ho najít.“

„Najdeme ho,“ slíbil Gösta. „Možná není tak divné, že chce být chvíli sám a o všem přemýšlet.“

Martin byl vděčný za uklidňující jistotu, která ze staršího Gösty vyzařovala. Teď se obzvlášť hodila, protože pomáhala tišit úzkost, a Martin pokračoval s otázkami.

„Takže domů vůbec nepřišel?“

„Ne,“ potvrdila Marita. „Laine volala, když od vás odjížděli, takže jsem věděla, že jsou na cestě. Ale když pak nepřišel, tak jsem si pomyslela, že určitě jel s matkou domů a přespí tam. Vlastně mu to nebylo moc podobné, ale na druhou stranu jsme celá rodina byli v posledních dnech v takovém presu, že jsem si říkala, že chce být chvíli doma.“

Současně s vyslovením posledních slov váhavě pohlédla na Gabriela, ale on se na ni jen matně usmál. Bude to trvat, než si všichni zvyknou, že není Jacobův otec.

„Jak jste se dozvěděli, co se stalo Johanovi?“ zeptal se Martin.

„Solveig nám časně ráno zavolala.“

„Měl jsem pocit, že spolu moc nekomunikujete,“ podotkl opatrně.

„Ano, dalo by se to tak označit. Ale rodina je rodina, a když se stane něco takového…“ Gabriel nechal slova vyznít do ztracena. „Linda je teď v nemocnici. Zdá se, že si s Johanem byli bližší, než jsme tušili,“ dodal trpce. „Víte něco nového?“ vyzvídala Laine.

Gösta zavrtěl hlavou. „Ne, podle posledních zpráv se jeho stav nezměnil. Ale Patrik Hedström jel za ním, takže uvidíme, s čím se vrátí. Kdyby se tam něco dělo, jistě to uslyšíte stejně rychle jako my, Linda vám určitě zavolá.“

Martin se zvedl. „Takže nic dalšího už asi vědět nepotřebujeme.“

„Myslíte si, že ten člověk, co zavraždil německou dívku, se pokusil zabít i Johana?“ Maritě se viditelně třásl spodní ret.

„Zatím tomu nic nenasvědčuje,“ odpověděl přátelsky Martin. „Jsem si jistý, že na to brzy přijdeme. Johan i Robert se pohybují v pochybných kruzích, a je tedy dost pravděpodobné, že jde o nějaké vyřizování účtů.“

„Jak teď budete hledat Jacoba? Uděláte rojnice a budete procházet okolí?“ vyptávala se tvrdohlavě Marita.

„Nemyslím si, že začneme právě s tím. Spíš věřím tomu, že někde sedí a přemýšlí o své situaci… a každou chvíli se objeví doma. Takže by bylo nejlepší, kdybyste se vrátila domů a okamžitě nám zavolala, kdyby přišel, ano?“

Nikdo nic neřekl, takže to vzali jako souhlas. Skutečně toho moc dělat nemohli. Martin si ovšem musel přiznat, že sám necítil takovou jistotu, jakou dával před rodinou najevo. Byla to skutečně hodně podivná shoda náhod, že Jacob zmizel ve stejný večer, kdy byl jeho bratranec – nebo snad teď spíš nevlastní bratr – málem zavražděn.

V autě cestou zpět se právě o tom zmínil Göstovi, který souhlasně přikývl. I on měl tušení, že to není v pořádku. Podivné shody okolností se moc často nestávají a policista se na ně rozhodně nemůže spoléhat. Doufali, že Patrik přijde s něčím zajímavým.

Léto 2003

Probudila ji děsivá bolest hlavy a ulepený pocit v ústech. Nechápala, kde je. Pamatovala si jen tolik, že si stopla auto – a teď se najednou probrala na nějakém podivném temném místě. Nejdřív se ani nebála. Připadalo jí, že to musí být jen nepříjemný sen, z něhož se každou chvíli probudí na lůžku v jejich rodinném karavanu.

Až po chvíli začala chápat, že o sen nejde. V panice kolem sebe začala ve tmě tápat, až pod prsty nahmatala prkna. Dřevěné schodiště. Začala po něm vystupovat a opatrně každý schod nohou osahávala. Vzápětí se ale uhodila do hlavy. Už po dvou schodech totiž narazila na strop a cítila, jak v ní roste klaustrofobie. Pochopila, že je prostor jen nepatrně vyšší než ona sama. Rychle osahala stěny – byly od sebe jen asi dva metry. Pokusila se zvednout prkna nad hlavou – mezi sebou měly nepatrné škvíry, ale zaslechla jen, jak na poklopu zarachotil visací zámek. Po několika dalších pokusech ho vyrazit si sedla zklamaně na hliněnou podlahu a pažemi objala kolena. Zvuk shora ji přiměl, aby se odsunula do nejzazšího kouta.

Když muž sešel dolů, uměla si jeho obličej představit, přestože kolem ní vládla hluboká tma. Pamatovala si ho, když jí zastavil, a věděla také, v jakém jel autě. Ten fakt ji polekal. Mohla ho identifikovat, a proto ji živou z vězení nepropustí.

Začala křičet, ale položil jí na ústa měkkou dlaň a tichým hlasem ji uklidňoval. Když se ujistil, že už nebude křičet, stáhl ruku z jejích úst a začal ji svlékat. Dotýkal se jejího těla s potěšením, málem láskyplně. Slyšela, jak je jeho dech čím dál rychlejší a pevně stiskla oči před tím, co přijde.

Pak ji požádal o prominutí. Zaplavila ji bolest.

Hustota dopravy byla vražedná. Patrikovo rozčilení rostlo s každým ujetým kilometrem, a když zahnul na parkoviště u nemocnice v Uddevalle, přinutil se několika hlubokými nádechy trochu uklidnit. Normálně mu karavany, které zabíraly skoro celou šířku silnice, nijak nevadily, ani řidiči na dovolené, kteří se rozhlíželi kolem sebe a nezajímali se o to, že se za nimi tvoří konvoje aut. Avšak zklamání nad výsledkem testů ho rozhodilo, takže byl mnohem méně tolerantní než obvykle.

Sotva věřil svým uším. Žádný vzorek nesouhlasil se spermatem na Tanjině těle. Byl si tak jistý, že test ukáže na vraha, že se dosud z překvapení nedokázal probrat. Tanju zavraždil někdo, kdo byl příbuzný s Johannesem Hultem. To souhlasilo. Ale nebyl to nikdo z těch, kdo poskytli vzorek krve.

Netrpělivě vyťukal číslo jejich policejní stanice. Annika dnes začínala trochu později a už se jí nemohl dočkat.

„Ahoj, tady je Patrik. Promiň, že jsem trochu netrpělivý, ale mohla by ses co nejrychleji podívat, jestli v našem kraji nežije víc příbuzných rodiny Hultových? Mám na mysli nějaké nemanželské dítě Johannese Hulta.“

Slyšel, jak si Annika dělá poznámky, a držel si palce. Jak to teď viděl, byla to jeho poslední nepatrná naděje. Strašně si přál, aby něco našla. Jinak mu už zbývá sednout si na zadek a rvát si vlasy.

Po pravdě se mu teorie, kterou vymyslel cestou do Uddevally, docela líbila. Že Johannes měl nějakého dalšího syna, o němž neměli tušení. S pomyšlením na to, co se dozvěděli, mu to nepřipadalo nemožné, naopak čím dál pravděpodobnější. Mohl to být i důvod, proč byl Johannes zavražděn, i když souvislost zatím neznal. Žárlivost byla vždycky výborný motiv vraždy. Impulzivní, neplánované vraždy. Nával zloby a žárlivosti, která vyvrcholila zabitím.

Jenomže jak by to šlo dohromady s vraždami Siv a Mony? Právě tento kousek skládačky se mu dosud nepodařilo nikam umístit, ale třeba mu pomůže to, co zjistí Annika.

Zabouchl dvířka auta a šel ke vchodu. Po troše hledání a s pomocí zaměstnanců se dostal na správné oddělení. Na chodbě našel všechny tři lidi, s nimiž chtěl mluvit. Jako ptáci na telefonním vedení seděli vedle sebe, aniž by spolu komunikovali. Všichni zírali do prázdna. Ale zahlédl, jak se Solveig blýsklo v očích, když ho zahlédla. Namáhavě se zvedla a kolíbala se k němu. Vypadala, jako by celou noc nespala, což zřejmě byla pravda. Měla na sobě pomačkané oblečení a páchla potem. Rozcuchané vlasy trčely na všechny strany a pod očima se jí rýsovaly temné kruhy. Robert vypadal stejně unaveně, ale ne tak zanedbaně jako jeho matka. Jen Linda byla čilá, s jasným pohledem a upraveným vzhledem. Dosud nevěděla, že její domov byl převrácen vzhůru nohama.

„Už jste ho našli?“ Solveig chytila Patrika za rameno.

„Bohužel zatím nic nevíme. Řekl vám už něco lékař?“

Robert zavrtěl hlavou. „Je pořád na operačním sále. Má něco s mozkem. Zřejmě mu otevřeli celou hlavu. Asi tam stejně nic nenajdou, měl ji úplně dutou.“

„Roberte!“ Solveig se k němu hněvivě obrátila a zamračila se, ale Patrik pochopil, že právě toho chtěl Robert dosáhnout. Ukrýt vlastní strach a trochu si ulevit žertem. I u něho tato metoda fungovala.

Složil se na jednom z volných kříženců mezi židlí a křeslem. Solveig se znovu posadila.

„Kdo to mohl mýmu chlapci udělat?“ zanaříkala a houpala se v židli dopředu a dozadu. „Viděla jsem ho, když ho odnášeli na nosítkách. Byl samá krev.“

Linda sebou pořádně škubla. Robert nehnul brvou. Když Patrik pohlédl blíž na jeho džíny a košili, viděl, že je má potřísněné krví.

„Vy jste včera večer vůbec nic nezaslechli ani neviděli?“ zeptal se.

„Ne,“ ozval se otráveně Robert. „Už jsme všechno řekli těm policajtům. Kolikrát to ještě musíme opakovat?“

„Moc se omlouvám, ale ty otázky vám položit musím. Mějte se mnou ještě chvíli trpělivost.“

Soucit v jeho hlase byl nefalšovaný. Někdy se mu těžko pracovalo, když se jako policista musel vnucovat lidem, kteří měli vážné osobní problémy. Dostal ale nečekanou podporu od Solveig.

„Pomoz mu, Roberte. Musíme udělat všechno pro to, aby našli toho darebáka, kterej Johanovi tolik ublížil, chápeš?“

Obrátila se k Patrikovi.

„Měla jsem dojem, že jsem něco zaslechla. Chvíli předtím, než mě Robert zavolal. Ale nikoho jsme neviděli – ani předtím, ani potom, co jsme ho našli.“

Patrik přikývl. Pak se obrátil k Lindě. „Nesetkala ses včera večer s Jacobem?“

„Ne,“ zmateně opáčila. „Bydlím teď u rodičů. Jacob byl přece doma, ve Västergardenu. Proč se na to ptáte?“

„Včera večer se nevrátil domů. Tak mě napadlo, jestli jsi ho někde nezahlédla.“

„Ne, jak říkám. Ale zeptejte se otce a matky.“

„To jsme udělali. Ale ani oni ho neviděli. Nevíš o nějakém místě, kde by mohl být?“

Linda zneklidněla. „Ne.“ Vzápětí ji ale něco napadlo. „Možná jel do Bullarenu a přespal tam. Jistěže to dřív nedělal, ale…“

Patrik se praštil pěstí do stehna. Jak mohl být tak zabedněný, že na to nepomyslel? Omluvil se a hned šel zavolat Martinovi. Musí tam okamžitě zajet.

Když se vrátil, ovzduší se změnilo. Zatímco volal, Linda telefonovala domů a teď na něho hleděla vzdorovitě.

„O co tu vlastně jde? Otec mi řekl, že Marita Jacoba nahlásila jako nezvěstného a že u nich byli dva policajti a kladli jim spoustu otázek. Je strašně neklidný.“

Stála před Patrikem, ruce zapřené v bok.

„Není žádný důvod ke znepokojení,“ zopakoval totéž, co tvrdili i Martin s Göstou. „Nejspíš se tvůj bratr drží někde stranou, aby mohl o všem přemýšlet. My ovšem taková oznámení musíme vážně prošetřovat.“

Linda na něho podezřívavě hleděla, ale zřejmě ji trochu uklidnil. Pak se tiše ozvala: „Otec mi také řekl to o Johannesovi. Kdy jim to chcete prozradit?“

Pohodila hlavou směrem k Robertovi a Solveig. Patrik fascinovaně hleděl, jak její plavé vlasy poletují vzduchem. Musel si připomenout, jak je mladá, a zděsil se, že by ho mohla fyzicky přitahovat.

Odpověděl stejně tiše: „Ještě s tím chvíli počkáme. Teď k tomu vzhledem k Johanově situaci není vhodná doba.“

„To se strašně mýlíte,“ řekla klidně. „Právě teď by potřebovali taky něco pozitivního. A věřte mi, znám Johana dost na to, abych věděla, že zprávu o tom, že si Johannes nevzal život sám, budou všichni chápat jako nesmírně dobrou novinku. Jestli to neuděláte, řeknu jim to sama.“

Byla hrozně tvrdohlavá. Ale Patrik byl ochoten připustit, že může mít pravdu. Možná čekal zbytečně dlouho. Mají právo to vědět.

Přikývl a odkašlal si.

„Solveig, Roberte, vím, že se vám nelíbilo otevření Johannesova hrobu.“

Robert vyletěl ze židle jako raketa. „Zatraceně, nemáte ani špetku rozumu. To to musíte vytahovat právě teď? Máme dost jinejch starostí, jak dobře víte.“

„Sedni si, Roberte,“ vykřikla Linda. „Vím, co vám chce říct, a věř mi, že to uslyšíte rádi.“

V úžasu nad tím, jak ho jeho křehká sestřenice uzemnila, se posadil a zmlkl. Patrik pokračoval, zatímco Solveig a Robert se mračili při vzpomínce na rakev, která se vynořila z hrobu.

„Patolog pečlivě vyšetřil… pozůstatky… a objevil něco hodně zajímavého.“

„Zajímavého…,“ ušklíbla se Solveig. „Máte opravdu podivný slovník.“

„Ano, omluvte mě, ale není žádný lepší způsob, jak to říct. Johannes si sám život nevzal. Byl zavražděn.“

Solveig zalapala po dechu. Robert seděl jako přimrzlý, neschopný pohybu.

„Co to povídáte, člověče?“ Solveig se zachytila Robertovy ruky.

„Jak jsem řekl. Byl zavražděn.“

Z uplakaných Solveižiných očí začaly kanout další slzy. Pak se její mohutné tělo začalo otřásat a Linda se triumfálně podívala na Patrika. Solveig plakala štěstím.

„Já jsem to věděla,“ vzlykala. „Věděla jsem, že by nebyl schopnej se sám zabít. A všichni tvrdili, že se oběsil, protože zavraždil ty holky. Teď ať se chytnou za nos. Určitě ho zamordoval stejnej vrahoun. Všichni se budou plazit po kolenou a prosit nás o odpuštění. Za všechny ty roky, co…“

„Mami, nech už toho,“ okřikl ji podrážděně Robert. Vypadal, jako by Patrikova slova úplně nepochopil. Asi na to potřebuje víc času.

„Co děláte pro to, abyste Johannesova vraha našli?“ zeptala se horečně.

Patrik se neklidně zavrtěl. „Nebude to nijak snadné. Od té doby uteklo hodně vody a nenajdeme už žádné důkazy. Ale uděláme všechno, co bude možné, to vám mohu slíbit.“

Solveig se ušklíbla. „Nó, to si umím představit. Pokud vyšetřování budete věnovat tolik úsilí jako tenkrát tomu, abyste ho obvinili, nemůže to bejt žádnej problém. Vy se nám musíte omluvit nejvíc ze všech.“

Namířila prst na Patrika a ten měl pocit, že je nejvyšší čas, aby odsud vypadl. Vyměnil si pohled s Lindou, která mu diskrétně naznačila, aby šel. Ještě ji naposled požádal: „Jestli něco uslyšíš o Jacobovi, slib mi, že nám hned zavoláš. Ale nejspíš máš pravdu. Jistě bude v Bullarenu.“

Přikývla, ale v očích měla starost.

Právě zahnuli na parkoviště před stanicí, když Patrik zavolal. Martin znovu vyjel, tentokrát do Bullarenu. Vedro po příjemně chladném ránu tlačilo rtuť teploměru nahoru. Gösta si rozepnul límec košile. „Kdyby už aspoň to proklaté horko přešlo!“

„Na golfové dráze si na něj nestěžuješ, ne?“ smál se mu Martin.

„To je něco úplně jiného,“ řekl Gösta kysele. V jeho světě se o golfu nesmělo žertovat. Na vteřinu zatoužil, aby zase pracoval s Ernstem. S Martinem to sice bylo produktivnější, ale musel si přiznat, že se mu líbily přestávky, které si s Ernstem dopřávali. Ernst sice měl své stinné stránky, ale nikdy nenamítal nic proti tomu, aby se na několik hodin někde zašili a vypili si pár piv. V příštím okamžiku si ale před očima vybavil fotografii Jenny Möllerové a pocítil špatné svědomí. Náhle si uvědomil, že se z něho stal zatrpklý starý muž, až strašidelně podobný svému otci. Jestli bude takhle pokračovat, skončí stejně jako on v osamění v nějakém domově důchodců. Jenomže bez dítěte, které by se za ním aspoň z povinnosti tu a tam zastavilo.

„Co myslíš, bude tam?“ ozval se, aby přehlušil nepříjemné myšlenky.

Martin se na chvíli zamyslel. „Asi ne. Vlastně by mě to dost překvapilo. Podívat se tam ovšem musíme.“

Zahnuli na dvůr a znovu je udivila idyla, rozkládající se před jejich očima. Dvůr se utápěl v měkkém slunečním světle, které zvýrazňovalo tmavorudou barvu dřevěného stavení a zvyšovalo kontrast s modrým mořem v pozadí. Jako minule chlapci a dívky cílevědomě pobíhali sem a tam a každý se věnoval svým úkolům. V Martinově vědomí se vynořila slova jako nádherné, zdravé, užitečné, čisté, švédské, ale kombinace všech těch výrazů mu najednou připadala nepříjemná. Ze zkušenosti věděl, že když něco vypadá příliš skvěle, je v tom nějaký zakopaný pes.

„Je to jako Hitlerjugend, nezdá se ti?“ prohodil Gösta a vystihl Martinovy pocity.

„Svým způsobem ano. Možná je to ale příliš silné slovo. Raději takovými výrazy neplýtvej,“ opáčil suše.

Gösta se zatvářil ublíženě. „Tak promiň,“ urazil se. „Netušil jsem, že jsi policajt přes slova. Ostatně, kdyby to byl nacistický tábor, nevzali by mezi sebe někoho, jako je Kennedy.“

Martin jeho komentář ignoroval a zamířil ke vstupním dveřím. Jedna ze zdejších asistentek jim otevřela. „Co si přejete?“

Bylo zřejmé, že Jacobova nechuť vůči policistům byla nakažlivá.

„Hledáme Jacoba,“ vysvětlil Martin. Gösta se pořád ještě mračil.

„Tady není. Zkuste to doma.“

„Jste si naprosto jistá, že bychom ho tu nikde neobjevili?“

Žena se neochotně pohnula ze dveří a pustila oba dovnitř.

„Kennedy, máme tu zase policii. Chtějí se podívat do Jacobovy kanceláře.“

„Cestu najdeme sami,“ podotkl Martin. Žena ho však ignorovala. Právě k nim rázně mířil Kennedy. Martina napadlo, jestli tu chlapec snad působí ve funkci průvodce, nebo jestli jen tak rád všem pomáhá.

Mlčky kráčel před Martinem a Göstou chodbou ke kanceláři. Zdvořile zaklepali a s očekáváním otevřeli dveře do místnosti. Po Jacobovi tam nebyla ani stopa. Pozorně se rozhlíželi, jestli nenajdou nějaké potvrzení, že

tam přespal. Deku na křesle, budík, cokoliv. Ale nic tam

nebylo. Zklamaně vyšli ven. Kennedy klidně stál a čekal.

Odhrnul si rukou vlasy, které mu spadaly do čela, a Martin zahlédl jeho černé a nevyzpytatelné oči.

„Nic. Ani ň,“ komentoval Martin, když se vraceli do Tanumshede.

„Ne,“ souhlasil jednoslabičně Gösta. Martin protočil panenky. Zřejmě byl ještě pořád naštvaný. No tak ať.

Göstovy myšlenky se ale zaměstnávaly něčím úplně jiným. Něco tam zahlédl, ale stále mu unikalo, co to bylo. Snažil se o tom přestat přemýšlet, aby mohlo zapracovat podvědomí, ale bylo to tak nesnadné, jako nemyslet na zrnko písku v oku. Něco viděl a měl by si vzpomenout co.

„Jak to šlo, Anniko? Nic jsi nenašla?“

Zavrtěla hlavou. Patrikův vzhled ji zneklidňoval. Příliš málo spal, nepravidelně jedl a moc se stresoval. Zmizelo mu poslední opálení a pleť zešedla. Jako by na ramenou nesl tíhu světa a člověk nemusel být génius, aby věděl, oč jde. Přála si mu říct, aby do své práce nepletl city, ale nakonec se k tomu neodhodlala. I ona cítila silný tlak, a než večer zavřela oči, vždycky si vybavila zoufalý výraz rodičů Jenny Möllerové.

„Jak se ti daří?“ vzmohla se jen na běžnou otázku a pohlédla na něho nad okrajem brýlí.

„Tak, jak může za těchto okolností.“ Netrpělivě si prsty prohrábl vlasy a na hlavě se mu postavily jako na karikatuře bláznivého profesora.

„Je to na hovno?“ prohodila soucitně. Vždycky věci nazývala jejich pravým jménem. Pokud něco nestálo za nic, smrdělo to, i když to člověk polil voňavkou. To bylo její životní krédo.

Patrik se usmál. „Máš docela pravdu. Fakt jsi v registru nic nenašla?“

„Ne, bohužel. V matrice není žádný záznam o tom, že by Johannes Hult měl nějaké další potomky, a není moc kde jinde hledat.“

„Mohl i tak mít další děti.“

Annika se na něho zahleděla, jako by byl trochu opožděný. „Naštěstí neexistuje žádný zákon, který by matky nutil uvést jméno otce. Takže se dítě může skrývat pod rubrikou ‚otec neznámý‘.“

„A nech mě hádat. Je jich hodně…“

„Ne nutně. Záleží to na tom, jak moc hledání rozšíříme. Lidé v našem kraji byli až podivuhodně úctyhodní. A také si uvědom, že nemluvíme o čtyřicátých letech. Johannes byl nejaktivnější v šedesátých a sedmdesátých letech. V té době už nebyla taková hanba mít nemanželské dítě. Občas se to málem pokládalo za výhodu.“

Patrik se rozesmál. „Pokud máš na mysli éru Woodstocku, tak si myslím, že květinové děti a volná láska se nikdy ve Fjällbace neuchytily.“

„Jen neříkej. Tichá voda…,“ dobírala si ho s potěšením, že se jí podařilo atmosféru na jejich stanici trochu uvolnit. V posledních dnech to tu vypadalo spíš jako v pohřebním ústavu. Ale Patrik hned zase zvážněl.

„Takže by teoreticky bylo možné sestavit seznam nemanželských dětí z našeho okolí, u nichž nebyl uveden otec.“

„Ano, to bych mohla udělat nejen teoreticky, ale i docela prakticky. Jenomže chvíli to bude trvat,“ varovala ho.

„Udělej to tak rychle, jak dokážeš.“

„A jak potom zjistíš, které z případných dětí by mohlo být Johannesovo?“

„Budu telefonovat a vyptávat se. Jestli neuspěju – no, to budu řešit později.“

Otevřely se dveře recepce a vstoupili Martin a Gösta. Patrik Annice poděkoval a šel jim naproti. Martin se zastavil, ale Gösta hleděl se díval do země a pokračoval beze slova do své kanceláře.

„Ani se neptej,“ zavrtěl Martin hlavou.

Patrik svraštil čelo. Neshody mezi personálem byly to poslední, co teď potřeboval. Stačily mu potíže s Ernstem. Martin mu četl myšlenky. „Nejde o nic vážného, pusť to z hlavy.“

„Dobře. Vypijeme si spolu šálek kávy?“

Martin přikývl a šli si do kuchyňky sednout k jídelnímu stolu. „Žádné stopy po Jacobovi jste v Bullarenu nenašli?“

„Ne, vůbec nic. Vypadá to, že tam nebyl. A co ty?“

Patrik ho rychle informoval o své návštěvě v nemocnici.

„Ta analýza DNA je jedna velká záhada. Víme, že hledáme Johannesova příbuzného, ale není to ani Gabriel, ani Jacob, Johan nebo Robert. A vzhledem k druhu zkoumaného materiálu můžeme vyloučit ženy. Máš nějaký nápad?“ zeptal se Martin.

„Ano. Poprosil jsem Anniku, aby se pokusila zjistit, jestli tu neměl Johannes nějakého nemanželského syna.“

„Skvělé. U tohohle člověka by se nejspíš nějaký nemanželský potomek dal čekat.“

„A co říkáš na nápad, že stejná osoba, která napadla Johana, má na svědomí i Jacoba?“ Patrik opatrně usrkával kávu. Byla čerstvá a horká.

„Že jinak by to byla dost podivná náhoda. Co si myslíš ty?“

„Totéž. Bylo by dost nepravděpodobné, kdyby byl útočníkem někdo jiný. Zdá se, že Jacoba od včerejšího večera pohltila zem, nikdo ho neviděl. Mám z toho strach,“ přiznal Patrik.

„Ty jsi měl celou dobu pocit, že něco skrývá. Myslíš si, že právě proto se mu něco stalo?“ zeptal se váhavě Martin. „Že někdo slyšel, že jsme ho u nás vyslýchali a myslel si, že by nám mohl říct něco, co by nás k němu dovedlo?“

„Snad,“ mínil Patrik. „V tomto okamžiku je možné úplně všechno a my o tom můžeme jen spekulovat.“ Začal počítat na prstech: „Mona a Siv byly zavražděné v roce 1979, Johannes ve stejném roce, Tanja o čtyřiadvacet let později, Jenny Möllerovou patrně unesli, když stopovala, Johana někdo těžce napadl – možná zavraždil –, podle toho, jak se to vyvine, a nakonec tu máme nezvěstného Jacoba. Celou dobu je společným jmenovatelem rodina Hultových, přesto máme důkaz, že nikdo z nich nezavraždil Tanju. A všechno nasvědčuje tomu, že u všech tří dívek šlo o stejného pachatele.“ Bezmocně složil ruce. „Je to pěkný guláš. A my v tom vězíme až po uši a přešlapujeme na místě.“

„Ale jdi, nasloucháš moc protipolicejní propagandě,“ usmál se Martin.

„Co teď budeme dělat? Už mě vůbec nic nenapadá. Jenny má jistě na kahánku, pokud ještě žije.“ Náhle změnil téma hovoru. „A co to děvče? Pozval jsi ji někam?“

„Jaké děvče?“ zeptal se Martin a snažil se nasadit udivený výraz.

„Jen se nedělej, víš dobře, koho mám na mysli.“

„Pokud Piu, tak o nic nejde. Jen nám trochu pomohla s tlumočením.“

Patrik se po něm zaopičil: „Jen nám trochu pomohla s tlumočením. Přestaň se užírat a dej se do boje. Slyšel jsem ti to přece na hlase, když jsi s ní mluvil. 1 když to možná není tvůj typ. Zřejmě není zadaná jako tvoje předchozí lásky,“ usmál se, aby ulomil hrot své pichlavosti.

Martin právě vymýšlel kousavou odpověď, když se ozval Patrikův mobil. Nastražil uši, aby věděl, oč jde. Zřejmě něco kolem analýzy, patrně volal někdo z laboratoře, ale z Patrikova komentáře moc moudrý nebyl.

„Co divného? – Aha. – Tak? – Zatraceně, co to říkáš? Ale jak…? – OK. – Aha.“

Martin musel potlačit chuť se zeptat. Patrikův výraz naznačoval, že se něco děje, ale osobě, s níž mluvil, odpovídal jen jednoslovně.

„Takže se vám podařilo zmapovat jejich příbuzenské vztahy.“ Patrik se pokusil Martinovi zprostředkovat trochu informací.

„Ale já pořád nechápu, jak to souvisí…? – Ne, to je nemožné. Ten je mrtvý. Musí existovat jiné vysvětlení… Ne, k čertu, ty jsi přece expert! Poslouchej, co ti říkám. Přece musí být jiné vysvětlení!“

Napjatě čekal, zatímco osoba na druhém konci telefonu očividně přemýšlela. Martin zašeptal: „Co se děje?“

Patrik si položil prst na ústa. Zdálo se, že se právě teď něco dozvěděl.

„Ne, to vůbec není přitažené za vlasy. Právě v tomto případě to je docela dobře možné.“ Obličej se mu rozzářil. Martin viděl, jak se Patrikovi ulevilo. „Díky. Strašně ti děkuju!“ Vypnul mobil a obrátil se k Martinovi, stále s radostným výrazem.

„Už vím, kdo unesl Jenny Möllerovou! Nebudeš věřit svým uším, až ti to řeknu.“

Operace skončila. Johana odvezli na pooperační pokoj a napojili na mnoho různých hadiček. Byl hluboce ponořen do svého temného světa. Vedle jeho lůžka seděl Robert a svíral v ruce jeho dlaň. Solveig je jen nerada opustila, protože musela na toaletu, a tak měl Robert na chvíli bratra jen pro sebe. Linda dovnitř nesměla. Tlustá hadička, kterou měl Johan zavedenou do úst, byla napojená na tiše vrnící aparát. Robert se musel upomínat, aby nedýchal ve stejném rytmu jako respirátor. Bylo to, jako by chtěl Johanovi pomáhat dýchat, dělat cokoliv, aby přemohl svůj pocit bezmoci.

Palcem přejel přes Johanovu dlaň. Napadlo ho prozkoumat, jak dlouhou má čáru života, ale nebyl si jistý, která z těch tří to je. Johan měl dvě dlouhé a jednu krátkou a Robert doufal, že ta se týká něčeho jiného.

Neunesl pomyšlení, že by Johana ztratil. Věděl, že to normálně vypadalo tak, jako by on byl z nich dvou silnější, ale ve skutečnosti by bez bratra nebyl nic. Johan měl v povaze jakousi měkkost, kterou Robert potřeboval, aby si podržel vlastní lidskost. On sám ji ztratil, když tehdy nalezl svého otce, a bez Johana by vítězila jen tvrdost.

Když teď seděl vedle něho, dával si mnoho slibů. Všechno už musí být jiné, přestane krást, najde si práci, pokusí se žít tak, aby jeho život měl nějaký smysl. Dokonce si slíbil i to, že se nechá ostříhat. Do posledního předsevzetí se mu moc nechtělo, ale snad právě to bylo na vahách života rozhodující. Ucítil lehounké chvění Johanovy ruky, slabý pohyb ukazováčku, jako by se pokusil Robertovu dlaň pohladit. Nebylo to mnoho, ale v té chvíli to stačilo. Nedočkavě čekal, až se vrátí Solveig, aby ji mohl ujistit, že Johan bude zase v pořádku.

„Martine, volá nějaký člověk a prý má informace o přepadení Johana Hulta.“ Do kanceláře strčila hlavu Annika a Martin se obrátil.

„K čertu, nemám teď čas.“

„Mám mu říct, že mu zavoláš později?“ zeptala se překvapeně.

„Ne, zatraceně, už k tomu jdu.“

Martin utíkal do Anničiny kanceláře a vzal si sluchátko. Chvíli pozorně poslouchal, pak se ještě na něco zeptal a vyběhl ze dveří.

„Anniko, musíme s Patrikem hned odjet. Najdi Göstu a řekni mu, aby mi okamžitě zavolal na mobil. Kde je Ernst?“

„Gösta s Ernstem se šli naobědvat. Ale já je zastihnu mobilem.“

„Dobře.“ Znovu vyběhl a o několik vteřin později se srazil s přicházejícím Patrikem.

„Spojila ses s Uddevallou, Anniko?“

Pozvedla palec. „Jasně, jsou na cestě.“

„Skvělé.“ Obrátil se k odchodu, ale ještě si na něco vzpomněl. „S tím seznamem nemanželských dětí už čas neztrácej.“ Pak i on zmizel dlouhými kroky na chodbě.

Energie na stanici zjevně stoupala, byla cítit málem fyzicky. Patrik ji už do situace stručně zasvětil a i Annika měla nervy napjaté k prasknutí. Snad se konečně něco děje a blíží se k cíli. Zamávala Patrikovi a Martinovi, než vyběhli z domovních dveří.

„Hodně štěstí,“ ještě za nimi zavolala, ale už ji možná ani neslyšeli. Rychle vyťukala číslo na Göstu.

„Jo, stojí to za starou belu, Gösto. My sedíme na zadku a mladí kohouti se naparují.“ Ernst už zase přemílal své oblíbené téma a Gösta si musel přiznat, že ho s tím už otravuje. Sice se ho předtím Martin dotkl, ale byl spíš jen naštvaný, že ho poučuje někdo o polovinu mladší. Zpětně musel připustit, že vlastně zase o tolik nešlo. Zajeli si autem do Grebbestadu a teď seděli v restauraci Telegraf a obědvali. Nabídka v Tanumshede tak velká nebyla, takže ji člověk znal nazpaměť, a do Grebbestadu to trvalo jen o deset minut déle.

Najednou se ozval mobil, který si Gösta položil na stůl. Na displeji oba viděli číslo jejich centrály.

„Zatraceně, vykašli se na to a neodpovídej. Máme snad právo se v klidu naobědvat.“ Ernst po něm sáhl, aby ho vypnul, ale kolegův pohled ho zarazil uprostřed pohybu. V této chvíli bylo v restauraci plno a hodně hlučno, a pár hostů se mračilo, že je někdo ruší. Gösta jim oplatil sveřepým pohledem a dal si záležet na hodně hlasité odpovědi. Když skončil, položil na stůl bankovku a pokynul Ernstovi, aby se rovněž zvedl. „Máme co dělat.“

„Copak to nemůže počkat? Ještě mi nepřinesli ani kávu,“ otráveně namítl Ernst.

„Tu si vypiješ potom u nás. Teď musíme pro jednoho člověka.“

Dnes už podruhé zamířili do Bullarenu, teď seděl za volantem Gösta. Informoval Ernsta o tom, co mu řekla Annika, a když po půlhodině dorazili na místo, skutečně už na ně u cesty kus od usedlosti čekal mladý chlapec.

Zastavili a vystoupili. „Ty jsi Lelle?“ zeptal se Gösta.

Mladík přikývl. Byl velký a silný, se zápasnickým krkem a mohutnými svaly. Ten by měl dělat vyhazovače, pomyslel si Gösta. Spolupachatel se špetkou svědomí.

„Volal jsi k nám. Tak o co jde?“ zeptal se.

„Jo jo, uděláš nejlíp, když to hned vybalíš,“ zaútočil Ernst a Gösta na něho varovně pohlédl. Tento úkol bude vyžadovat jemnější přístup.

„No, jak jsem řekl tý ženský na stanici, udělali jsme včera s Kennedym pěknou blbost.“

Kdyby blbost! pomyslel si Gösta. Mládenec zřejmě poněkud podcenil situaci.

„Ano?“ zeptal se vyčkávavě.

„Natloukli jsme jednomu muži, Jacobovu příbuznýmu.“

„Johanu Hultovi?“

„Jo, myslím, že se jmenuje Johan.“ Hlas se mu zadrhl. „Přísahám, nevěděl jsem, že po něm chce Kennedy jít tak tvrdě. Měl si s ním jen promluvit a trochu mu nahnat strach. Nic víc.“

„Ale dopadlo to jinak.“ Gösta se snažil mluvit otcovsky, i když mu to moc nešlo.

„No. Napřed Kennedy žvanil něco o tom, jak je Jacob šílenej dobrák a že Johan jeho práci ničí. Tvrdil, že prej z něj musí cosi dostat, ale když se mu Johan postavil, tak ho začal příšerně tlouct. Samý podpásovky.“

Mládenec se musel nadechnout. Gösta doufal, že pochopil, co mladík vyprávěl.

„A co jsi tam dělal ty? Koukal se z okna?“ zeptal se opovržlivě Ernst a Gösta na něho znovu varovně pohlédl.

„Já jsem ho držel,“ přiznal tiše Lelle. „Držel jsem ho za ramena, aby se nemohl bránit, ale nevěděl jsem, že ho Kennedy bude tlouct jako šílenej. Jak jsem to měl tušit?“ hleděl střídavě na oba muže. „Co teď se mnou bude? V táboře už asi nemůžu zůstat. Zavřete mě do vězení?“

Mohutný obr měl blízko k pláči. Vypadal jako malý bojácný chlapec a Gösta se teď opravdu nemusel snažit o vlídný tón. Nasadil ho automaticky.

„To budeme řešit později. Teď musíme mluvit s Kennedym. Buď tady počkej, než pro něho zajedeme, nebo můžeš sedět v autě. Co je ti milejší.“

„Sednu si do auta,“ pravil mladík tiše, „stejně budou všichni vědět, že to já jsem ho práskl.“

„Dobře, tak pojedeme.“

Dojeli posledních sto metrů k domu. Tatáž žena, která ráno otvírala Martinovi a Göstovi, byla znovu u dveří a její rozčilení zřejmě povážlivě stouplo.

„Co tu už zase chcete! Vsadíme sem létací dveře pro policajty. Něco takového jsem v životě neviděla. Po vší té dobré spolupráci, kterou jsme s policií měli…“

Gösta jí skočil do řeči a vypadal nesmírně vážně. „Na to teď nemáme čas. Musíme okamžitě mluvit s Kennedym.“

Žena pochopila závažnost situace a zavolala Kennedyho. Když se pak znovu ozvala, byl její hlas trochu přívětivější.

„O co jde? Udělal Kennedy něco?“

„To se dozvíte později,“ bryskně ji uťal Ernst. „Teď je naším úkolem dovést toho mládence k nám na policii. Odvezem i toho druhého, Lelleho.“

Kennedy vyšel ze stínu. V tmavých kalhotách, bílé košili, perfektně učesaný – vypadal jako chlapec z anglické internátní školy, ne dřívější chovanec výchovných ústavů. Obraz dokonalosti rušily jen krvavé škrábance na kloubech rukou. Gösta se mlčky proklel. Právě toho si ráno povšiml a pak na to zapomněl.

„S čím vám, pánové, mohu pomoct?“ zeptal se příjemně modulovaným hlasem, možná až trochu příliš příjemným. Bylo zřejmé, že se snaží o perfektní vystupování.

„Mluvili jsme s Lellem. Jistě pochopíš, že musíš jet s námi.“

Kennedy sklonil hlavu v tiché rezignaci. Pokud ho Jacob něco naučil, tak to, že člověk musí nést následky svých činů, aby byl hoden stát před Bohem.

Lítostivě se rozhlédl kolem sebe. Usedlost mu bude chybět.

Tiše seděli proti sobě. Marita s dětmi odešla do Västergardenu, aby tam čekala na Jacoba. Venku švitořili ptáčci, ale v domě bylo naprosté ticho. Pod schody dosud stály Laininy kufry. Nemohla odjet, dokud nebude vědět, že je Jacob v pořádku.

„Neozvala se Linda?“ zeptala se nejistým hlasem. Bála se narušit dočasné příměří mezi sebou a Gabrielem.

„Ne, ještě ne. Chudák Solveig,“ dodal.

Laine pomyslela na letité vydírání, ale mlčela. Matka nedokáže nepocítit soucit se ženou, jejímuž dítěti bylo tolik ublíženo.

„Myslíš si, že i Jacob…?“ Slova jí uvízla v krku.

Nečekaným gestem Gabriel položil ruku přes její. „Ne, to si nemyslím. Slyšela jsi přece policii. Odešel někam do ústraní, aby mohl o všem přemýšlet. Sneslo se toho na něj teď hodně.“

„Ano, to máš pravdu,“ souhlasila trpce.

Gabriel mlčel, ale nechal svou ruku na její. Bylo to překvapivě konejšivé gesto a takovou něhu jí ukázal vůbec poprvé. Tělem se jí rozlilo teplo, vzápětí vystřídané bolestí z rozchodu. Nepřála si ho opustit. Iniciativy se chopila jen proto, aby ho ušetřila ponížení, že ji sám vykáže z domu. Nebyla si však úplně jistá, jestli je to správné. Pak ruku stáhl a okamžik minul.

„Víš, dodatečně si musím přiznat, že jsem měl vždycky pocit, že je Jacob víc podobný Johannesovi než mně. Bral jsem to jako výsměch osudu. Zvenčí se zdálo, že si s otcem stojíme blíž než otec s Johannesem. Ephraim přece bydlel u nás, já jsem zdědil jeho dům a to všechno. Ale je to omyl. Dohadovali se spolu jen proto, že si byli tak podobní. Jako by byli jedno tělo, jedna duše. Já jsem stál vždycky mimo. Když se pak Jacob narodil a já jsem viděl, jak moc se podobá mému otci i bratrovi, připadalo mi, že se mi tím otevírá možnost se s nimi sblížit. Kdybych mohl syna k sobě pevně připoutat, poznat ho ze všech stran, poznával bych tím současně Ephraima i Johannese a stal se součástí jejich společenství.“

„Já vím,“ pronesla měkce Laine, ale Gabriel jako by ji neslyšel. Hleděl oknem do dálky a pokračoval: „Záviděl jsem mu, že skutečně otci uvěřil, že máme schopnost uzdravovat. Považ, jakou mu ta představa musela poskytovat sílu! Dívat se na své ruce a žít v domnění, že jsou Božím nástrojem. Že se nemohoucí lidé dokážou zvednout a chodit, slepí uvidí, a věřit, že to způsobuje on sám. Já jsem prohlédl, že je to jen hra. Viděl jsem, jak otec v zákulisí všechno řídil a organizoval. Nenáviděl jsem každou minutu. Johannes vnímal jen ty nemocné a svou cestu k Bohu. Jak musel být zoufalý, když s tím otec přestal! A já jsem s ním nesoucítil. Byl jsem strašně rád. Konečně jsme mohli být obyčejní kluci, Johannes a já. Konečně stejní jako všichni. Ale nestalo se to. Johannes dál každého okouzloval, zatímco já…,“ hlas mu selhal.

„Máš všechno, co měl Johannes. Ale jsi ostýchavý. To byl jediný rozdíl mezi vámi, věř mi.“

Poprvé za všechny roky, co spolu žili, viděla v jeho očích slzy. Ani tehdy, když byl Jacob nemocný, si nedovolil plakat. Vzala ho za ruku a Gabriel ji silně stiskl.

Ozval se: „Nemohu ti slíbit, že dovedu odpustit. Ale určitě se o to pokusím.“

„Já vím, Gabrieli, já to vím.“ Položila si jeho dlaň na tvář.

Eričina úzkost rostla každou hodinou. Cítila neklid jako trvalou bolest v zádech a nepohodlně se masírovala konečky prstů. Celé dopoledne se snažila dovolat Anně, domů i na mobil, ale sestra telefon nebrala. Na informacích si zjistila číslo Gustavova mobilu, ale ten jí jen řekl, že včera odpluli do Uddevally a Anna s dětmi odtamtud odjela vlakem domů. Večer měli být ve Stockholmu.

Vadilo jí, že z jeho hlasu necítila žádné obavy. Pouze jí logicky vysvětlil, že buďto chtěla v klidu spát a vytáhla telefon ze zásuvky, mobil se jí vybil, anebo – vesele se rozesmál – nezaplatila účet. Ten komentář ji úplně zvedl ze židle a rozčileně položila sluchátko. Pokud předtím byla ustaraná jen trochu, tak teď už určitě hodně.

Pokoušela se zavolat Patrikovi a poradit se s ním, co by měla dělat, přinejmenším se nechat uklidnit, ale neodpovídal ani na mobilu, ani na pevné lince. Zavolala na ústřednu Annice a dozvěděla se, že je Patrik na výjezdu a nikdo neví, kdy se vrátí.

Tvrdohlavě dál vyťukávala číslo. Brnění v zádech nepřestávalo. Právě když to chtěla konečně vzdát, někdo Annin mobil zvedl.

„Haló?“ Byl to dětský hlas. Určitě Emma.

„Ahoj, miláčku, tady je teta. Kdepak jste?“

„Ve Stockholmu,“ zašišlala. „Už máš děťátko?“

Erika se usmála. „Ne, ještě ne. Emmo, mohla bych mluvit s maminkou?“

Holčička její otázku ignorovala. Když konečně jednou měla možnost se dostat k matčině mobilu, chtěla jí pořádně využít.

„Víš co?“ zeptala se.

„Nevím, miláčku. Pak si o tom popovídáme. Teď bych ale ráda mluvila s maminkou.“ Trpělivost ji opouštěla. „Víš co?“ tvrdohlavě opakovala Emma. „Ne. Co mám vědět?“ zeptala se Erika unaveně. „My jsme se stěhovali.“

„No, to já přece vím.“

„Ne. Stěhovali jsme se dnes,“ řekla triumfálně Emma. „Dnes?“

„Ano. Stěhovali jsme se zase za tatínkem domů.“

S Erikou se zatočil pokoj. Než stačila něco říct, tak se ozvalo: „Tak ahoj, jdu si hrát.“

S pokleslým srdcem Erika položila sluchátko.

Patrik rázně zaklepal na dveře ve Västergardenu. Otevřela Marita.

„Dobrý den. Máme povolení k domovní prohlídce.“

„Ale přece jste tu už byli?“ podivila se.

„Máme teď nové poznatky. Je se mnou celý pátrací tým, ale požádal jsem je, aby počkali, než s dětmi odejdete. Je zbytečné, aby se vylekaly.“

Němě přikývla. Starost o Jacoba jí vzala všechnu energii a nevzmohla se na žádný protest. Obrátila se, aby zašla pro děti, ale Patrik ji ještě zastavil. „Jsou na vašem pozemku ještě nějaké další budovy, než ty, které tu kolem vidíme?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Je tady jen dům, stodola, dílna a dětský domeček. To je všechno.“ Patrik přikývl.

O čtvrt hodiny později byl dům prázdný. Začali s hledáním. Patrik dal všem poslední instrukce.

„Už jsme to tu jednou prohledali, ale tentokrát musíme být ještě o hodně důkladnější. Hledat všude, a tím myslím opravdu všude. Pokud se budete potřebovat dostat pod podlahu nebo za stěnu, tak to udělejte. Jestli přitom rozbijete nábytek, tak se nedá nic dělat. Je vám to jasné?“

Všichni přikývli. Vládla zde osudová nálada, přesto byli plní energie. Patrik už venku všechny krátce informoval o vývoji případu a teď si nepřáli nic jiného než ho vyřešit.

Po hodině pátrání byl dům ve strašném stavu, ale nikam nedošli. Patrik pomáhal v obývacím pokoji, když dorazili Gösta s Ernstem a v úžasu hleděli kolem sebe.

„Sakra, co to tu děláte?“ zajímal se Ernst.

Patrik neodpověděl a místo toho se zeptal: „Šlo to s Kennedym dobře?“

„Ale ano. Přiznal se bez vytáček a sedí za mřížemi. Zatracený blbec!“

Patrik jen ve stresu přikývl.

„A co se to děje tady? Asi jsme jediní, kteří nic nevědí. Annika nám nic nechtěla říct, jenom že máme jet za vámi do Västergardenu.“

„Teď vám to nestačím vyložit,“ odvětil Patrik netrpělivě. „Zatím se spokojte jen s tím, že všechno ukazuje na to, že Jenny Möllerovou drží Jacob, a myji musíme najít.“

„Ale on přece tu Němku nezavraždil?“ připojil se Gösta. „Krevní testy…?“ Vypadal hodně zmateně.

Patrik rozčileně odpověděl: „Ale ano, nejspíš právě on Tanju zavraždil.“

„Ale kdo tedy zavraždil ty první dívky? To byl přece Jacob ještě malý…“

„Ne, tehdy to nebyl on. Vysvětlím vám to později. Teď pomáhejte při hledání.“

„Co tedy máme hledat?“ chtěl vědět Ernst.

„Příkaz k domovní prohlídce leží v kuchyni na stole a tam je seznam všeho, o co se zajímáme.“ Patrik se odvrátil a pokračoval v prohlížení knihovny.

Další hodina uběhla bez nejmenšího výsledku a Patrik už ztrácel odvahu. Co jestli opravdu vůbec nic nenajdou!

Přešel z obývacího pokoje do pracovny a i tam hledal bezvýsledně. Narovnal se a přinutil se k několika pořádným nádechům. Pohledem těkal po místnosti. Pracovna byla malá, ale velice úpravná. Police se složkami a pořadači, pečlivě označenými štítky. Na stole neležely žádné papíry volně, i v zásuvkách bylo všechno pečlivě srovnané. Zamyšleně se zahleděl znovu k sekretáři. Mezi obočím se mu utvořila hluboká rýha. Byl to opravdu hodně starý sekretář. Starožitnosti ho vždycky zajímaly a myšlenky mu zabloudily k možné tajné schránce, jaká ve starém nábytku bývá. Začal hledat nad pracovní plochou, u části s velkým množstvím malých zásuvek. Vytáhl jednu po druhé a pečlivě prsty propátral. Až v poslední něco ucítil. Malý kovový předmět, který se pod jeho prsty poddal. Otevřela se dutina se schránkou. Pulz se mu zrychlil. Viděl, že tam leží malá knížka vázaná v černé kůži. Rychle si natáhl gumové rukavice a opatrně ji zvedl. S rostoucím ohromením se do ní začetl. Byl opravdu nejvyšší čas najít Jenny.

Vzpomněl si na lékařskou zprávu, které si před chvílí všiml v jedné ze zásuvek. Po chvilce hledání ji znovu objevil. Logo nemocnice v jednom rohu potvrzovalo, kdo byl odesílatelem. Přejel po ní očima a přečetl si jméno uvedené dole. Vytáhl mobil a zavolal Annice.

„Prosím tě, zjisti mi jednu věc.“ Krátce jí všechno vysvětlil. „Musíš mluvit s doktorem Zoltanem Czabou. Ano, onkologické oddělení. Zavolej mi, jakmile něco budeš vědět.“

Dny se nekonečně vlekly. Několikrát za den se ptali na policii, ale marně. Když se Jennyina tvář objevila na prvních stranách deníků, volali jim nepřetržitě různí lidé. Přátelé, příbuzní, známí. Všichni byli ustaraní a pokoušeli se Kerstin a Bosseho povzbudit. Někteří se nabízeli, že za nimi přijedou do Grebbestadu. To s povděkem, ale naprosto rezolutně odmítli. Jako by teprve potom bylo definitivně potvrzené, že se děje něco osudového. Když zůstanou v karavanu a budou čekat, jednoho se tu jistě Jenny objeví a všechno bude jako dřív.

A tak tam seděli den za dnem, uvězněni ve vlastní úzkosti. Dnešek byl snad ještě strašnější než dřívější dny. Celou noc se Kerstin zdály hrozné sny. Házela sebou v neklidném spánku a nezřetelné obrazy se jí míhaly před očima. Stále viděla Jenny, nejčastěji jako malou. Doma na trávníku před domem, na pláži v kempu. Ale takové obrázky po celou dobu zastiňovaly jiné, tmavé a podivné výjevy, které nemohla rozeznat, i když se ve snu snažila sebevíc. Ráno se probudila s pocitem, že se ocitla na dně. Hodiny ubíhaly a teplota v malém prostoru narůstala. Tiše seděla vedle Bosseho a pokoušela se přivolat pocit dceřina těla ve svém náručí. Ale stejně jako dříve ve snu to nedokázala. Pochopila. Zvedla pohled od desky stolu ke svému manželovi a prohlásila: „Zemřela.“

Nevyvracel jí to. V okamžiku, kdy to vyslovila, věděl, že je to pravda.

Léto 2003

Dny následovaly jako v krutém snu. Obviňovala se tak, jak by nikdy nevěřila, že je to možné. Proklínala se. Kdyby jen nebyla tak hloupá a nešla si stopnout auto, nikdy by se to nestalo. Maminka a tatínek ji tolikrát nabádali, že nesmí nastoupit do cizího auta, ale ona si myslela, že je nezranitelná.

Připadalo jí to všechno jako už hodně dávno. Snažila se znovu přivolat ten starý pocit, prožít ho ještě aspoň na okamžik. Důvěru, že se jí nic zlého stát nemůže, že takové věci se přihodí jen někomu jinému, ale jí ne.

Ležela na boku a nataženou rukou hrabala v hlíně. Druhá paže byla nepoužitelná a ona se nutila hýbat aspoň jednou, aby jí v těle cirkulovala krev. Snila o tom, že jako jilmová hrdinka se na něho vrhne a přemůže ho, až zůstane ležet na zemi v bezvědomí a ona unikne k zachráncům, kteří ji jistě hledají. Byl to krásný, i když neuskutečnitelný sen. Na nohy se už postavit nemohla.

Život z ní pomalu unikal a ona si představovala, jak prostupuje půdou a poskytuje život jiným organizmům. Hmyzu, který čerpal z její energie.

Když ztrácela poslední síly, myslela na to, že už nikdy nebude moct rodiče poprosit o odpuštění, že se v posledních týdnech chovala tak nemožně. Věřila, že i tak jí porozumí.

Celou noc ji držel v náručí. Vychládala. Tma kolem nich byla kompaktní. Doufal, že i pro ni byla tma stejně bezpečná a útěšná jako pro něho. Připadalo mu, že ho pokrývá měkká černá deka.

Na zlomek vteřiny se mu před očima zjevily jeho děti, ale až příliš mu připomínaly skutečnost, tak ten obraz raději potlačil.

Johannes mu ukázal cestu. On, Johannes a Ephraim byli trojice, to vždycky věděl. Oni jediní se dělili o dar, který Gabriel nikdy neměl. Proto jim nemohl ani rozumět. Oni tři byli naprosto unikátní. Stáli Bohu blíž než kdokoliv jiný. Byli jedineční, Johannes to popsal ve své knize.

Nemohla být náhoda, že právě on našel Johannesův černý poznámkový sešit. Jako by ho něco řídilo, přitahovalo k tomu, co bylo jeho dědictvím po Johannesovi. Dojalo ho, co byl Johannes ochoten obětovat pro záchranu jeho života. Pokud to vůbec někdo mohl chápat, tak právě on. Bylo ironií osudu, že se to nakonec ukázalo jako zbytečné. Dědeček Ephraim byl vyvolen, aby ho zachránil. Bolelo ho, že Johannes neuspěl. Škoda těch děvčat, která tehdy musela zemřít. On ale teď má víc času než Johannes. Jemu se to podaří. Musí postupovat pomalu, aby nalezl klíč k vnitřnímu světlu. To, o čem mluvil dědeček, měl také, ukryté v hlubině svého nitra. Přesně stejně jako Johannes, jeho otec.

Omluvně pohladil dívčinu studenou paži. Ne že by její smrti nelitoval. Ale ona byla jen obyčejný člověk a Bůh jí přisoudil speciální úkol – měla se obětovat za něho, Božího vyvolence. Něco ho napadlo: Možná že Bůh očekával jistý počet obětí, dokud mu neumožní najít klíč. Možná že to tak bylo i s Johannesem. Nešlo o to, že by snad neuspěl, ale že jejich Pán očekával víc důkazů víry, než jim ukáže cestu.

Ta představa se mu líbila. Musí to být právě takhle. Sám vždycky víc věřil Starému zákonu. Bůh žádal krvavé oběti.

Jedna věc ho v podvědomí trochu znepokojovala. Odpustí mu Bůh, že neodolal žádosti těla? Johannes byl jistě silnější. Ten nikdy pokušení nepodlehl a Jacob ho za to hluboce obdivoval. Sám cítil měkké tělo na svém a probouzelo to v něm hluboce zasuté pocity. Na krátkou chvíli ho přemohl ďábel a on mu podlehl. Ale pak toho hluboce litoval, a to přece Bůh viděl. Ten, který mu nahlížel přímo do srdce, musel vidět, že jeho lítost je upřímná, a odpustil mu.

Houpal dívku v náručí. Odsunul pramen vlasů, který jí spadl do obličeje. Byla krásná. Hned, jak ji zahlédl u silnice s palcem nahoru, věděl, že je to ta pravá. Ta první byla znamením, na které čekal. Roky si pročítal Johannesova slova v zápisníku a byl jimi fascinován. Když se pak dívka objevila u jeho dveří a ptala se na svou matku, ve stejný den, kdy on sám dostal svůj Rozsudek, pochopil, že je to znamení.

Nezdrtilo ho, že ani s její pomocí nenalezl sílu. Johannes přece s její matkou také hned neuspěl. Důležité bylo to, že se vydal na správnou cestu. Vydal se ve stopách svého otce.

Uložit je pak společně v Králově strži byl jeho způsob, jak naznačit světu, že pokračuje v tom, co započal Johannes. Nemyslel si, že by to někdo pochopil, ale stačilo, že mu rozuměl Bůh a bral to jako správné.

Pokud by snad ještě potřeboval nějaký důkaz, dostalo se mu ho včera večer. Byl si naprosto jist, když začali mluvit o výsledcích krevních testů, že ho zavřou jako zločince. Nepomyslel na to, že ďábel na těle zanechá stopy.

Ale pak se mu mohl vysmát rovnou do tváře. K jeho obrovskému překvapení mu policisté sdělili, že je mimo veškeré podezření. To byl poslední důkaz, který potřeboval k jistotě, že jedná správně a nikdo ho nemůže zastavit. Byl vyvolený, ochráněný, požehnaný.

Pomalu dívce znovu uhladil vlasy. Bude si muset najít nějakou jinou.

Za pouhých deset minut mu Annika zavolala nazpět.

„Je to tak, jak sis myslel. U Jacoba znovu propukla rakovina. Tentokrát ale nemá leukemii, nýbrž velký nádor na mozku. Dostal zprávu, že už žádná léčba není možná, došlo to příliš daleko.“

„Kdy se zprávu dozvěděl?“

Annika pohlédla na své poznámky, které si narychlo načmárala. „Tentýž den, kdy zmizela Tanja.“

Patrik těžce klesl do křesla v obývacím pokoji. Všechno už věděl, přesto bylo těžké tomu uvěřit. Dům vydechoval takový klid. Nebylo tu ani stopy po zlu, jehož potvrzení měl v rukou. Všechno působilo normálně. Květiny ve váze, poházené dětské hračky, rozečtená kniha na stolku. Nikde žádné lebky, krví potřísněné oděvy nebo obětní svíce. Nad krbem visel obraz Krista po jeho zmrtvýchvstání, se svatozáří kolem hlavy. Modlící se lidé klečeli na zemi v jeho blízkosti a vzhlíželi k němu vzhůru.

Jak mohl člověk provádět ty nejstrašnější činy s přesvědčením, že mu k tomu dal Bůh své svolení? Ale možná že to tak divné není. V minulosti byly v jeho jménu zavražděny miliony lidí. Taková moc lidi opájela.

Patrik se vytrhl ze svých teologických úvah a uvědomil si, že na něho hledí jeho tým a čeká na další rozkazy. Rychle je seznámil s tím, co zjistil. Snažili se nemyslet na strašné nebezpečí, které Jenny hrozí, pokud ještě žije.

Naneštěstí neměli nejmenší tušení, kde ji ukrývá. Během té chvíle, kdy čekal na Anničino zavolání, ještě jednou horečně prošel domem a rovněž zavolal do panského sídla a zeptal se Marity, Gabriela a Laine, jestli nemají tušení, kde by se mohl skrývat. Jejich otázky odbyl. Na ty teď není čas.

Prohrábl si vlasy, které už i tak byly jako vrabčí hnízdo. „Zatraceně, kde jen může být? Přece nemůžeme centimetr po centimetru propátrat všechny přilehlé pozemky. Stejně dobře by ji mohl schovávat někde v okolí Bullarenu nebo na cestě mezi oběma domy.“

„Do prdele, co budeme dělat?“ vyhrkl frustrovaně.

Martin cítil stejnou bezmoc a mlčel. Patrik to ostatně jako otázku ani nemyslel. Pak ho něco napadlo. „Musí to být někde venku poblíž Västergardenu. Našli jsme přece stopy hnojiva. Hádám, že Jacob používá stejné místo jako Johannes, a pak je logické, že to musí být někde tady poblíž.“

„Máš pravdu, ale všichni se shodují, že tu už žádná další budova nestojí. Mohl by to být i nějaký sklípek nebo něco podobného, ale víš, jak rozsáhlé pozemky rodině patří? Je to jako hledat jehlu v kupce sena.“

„To je pravda. Ale co Solveig a její synové? Což se zeptat jich? Přece tu dřív bydleli a mohli by vědět víc než Marita.“

„Dobrý nápad. V kuchyni u telefonu mají seznam. Linda má s sebou mobil, takže jí můžeme zavolat rovnou.“

Martin zašel do kuchyně a přinesl pečlivě napsaný telefonní seznam s vyznačeným Lindiným číslem. Patrik ho netrpělivě vyťukal. Po chvíli, která jim připadala jako věčnost, se Linda ozvala.

„Lindo, tady je Patrik Hedström. Potřeboval bych mluvit se Solveig nebo Robertem.“

„Jsou na intenzivce u Johana. Probudil se,“ řekla radostně.

Patrik si smutně pomyslel, že se jí radost z hlasu brzy vytratí.

„Přived někoho z nich, je to moc důležité.“

„Dobře. S kým chcete mluvit raději?“

Zamyslel se. Kdo může znát své okolí lépe než dítě? Volba byla snadná. „S Robertem.“

Slyšel, že přístroj položila a šla pro něho. Napadlo ho, že v některých prostorách nemocnice je jistě zakázáno používat mobil, aby se nenarušil chod lékařských přístrojů. Pak uslyšel Robertův hlas.

„Dobrý den, tady je Patrik Hedström. Potřebovali bychom, abyste nám s něčím pomohl. Je to strašně důležité,“ rychle připojil.

„No…? O co jde?“ zeptal se Robert váhavě.

„Nevíte, jestli na pozemku kolem Västergardenu neleží něco dalšího, než jsou hospodářské budovy? Nemusel by to být právě domek, ale prostě nějaké místo, kam by se člověk mohl schovat, jestli chápete, co mám na mysli. Ale dost velké, aby se tam vešel víc než jen jeden člověk.“

Jako by viděl otazníky v Robertově hlavě, ale k jeho ulehčení se Robert na nic nevyptával. Po chvíli rozmýšlení váhavě odpověděl: „Vzpomínám si jen na protileteckej kryt. Leží o kus dál v lese. Když jsme byli malí, tak jsme si tam hrávali, Johan a já.“

„A co Jacob? Zná ho i on?“

„Jo. Jednou jsme udělali tu chybu, že jsme mu ho ukázali. Hned to utíkal žalovat otci a ten se s ním vrátil a přísně nám zakázal tam chodit. Řekl, že je to moc nebezpečný. A to byl konec. Jacob vždycky všechno pokazil,“ řekl mrzutě, když si připomněl zklamání svého dětství.

Patrik mu rychle poděkoval a nechal si ještě popsat cestu.

„Myslím, že to už vím, Martine. Svolej všechny na dvůr.“

O pět minut později už stálo osm vážných policistů na slunci. Čtyři z Tanumshede, čtyři z Uddevally.

„Máme důvodné podezření, že se Jacob Hult nachází o kus dál v lese ve starém protileteckém krytu. Patrně tam vězní Jenny Möllerovou a nevíme, jestli je mrtvá, nebo živá. Proto musíme jednat, jako by žila, a být krajně opatrní. Pomalu půjdeme ke krytu a potom ho obklíčíme. Ale tiše!“ ostře zdůraznil a zvlášť se zahleděl ještě na Ernsta. „Připravte si zbraně, ale použijete je jen na můj výslovný rozkaz. Je to jasné?“ Všichni vážně přikývli.

„Záchranka z Uddevally je už na cestě, ale nepojede s modrým světlem ani se sirénou, a zůstane stát kus před vjezdem do Västergardenu. Zvuk by se rozléhal daleko po lese a nechceme pachatele varovat. Jakmile budeme mít situaci pod kontrolou, zavoláme i zdravotníky.“

„Neměl by někdo z nich jít rovnou s námi? Jenny by mohla potřebovat akutní péči,“ ozval se jeden z uddevallských kolegů.

„Máš pravdu, ale nemáme čas na ně čekat. Teď je nejdůležitější, abychom ji našli. Takže budeme pomalu postupovat dopředu.“

Podle Robertova popisu se vydali lesem a asi po sto metrech narazili na úzkou pěšinku, která se vinula až ke krytu. Byla téměř neznatelná, člověk by ji minul, kdyby ji nehledal. Tiše po ní směřovali k cíli a asi po kilometru něco zahlédl mezi stromy. Beze slova se obrátil a kývl na muže za sebou. Bezhlesně se rozmístili kolem krytu, ale přece jen se to neobešlo bez praskání větviček. Patrik se při každém zvuku zamračil a jen doufal, že tlusté stěny krytu každý zvuk pohltí.

Vytáhl pistoli a koutkem oka viděl, že Martin udělal totéž. Po špičkách se blížil dopředu a opatrně sáhl na kliku. Bylo zamčeno. Zatraceně, co teď? Neměli s sebou žádné vybavení na vylomení dveří a jedinou alternativou bylo vyzvat Jacoba, aby vyšel ven. Patrik s úzkostí zabušil na dveře a rychle se odsunul stranou.

„Jacobe! Víme, že tam jste! Vyjděte ven!“

Žádná odpověď. Zkusil to znovu.

„Jacobe, my víme, že jste těm děvčatům neublížil schválně. Udělal jste jen to, co před vámi i Johannes. Pojďte ven, ať si o tom můžeme popovídat.“

Možná s sebou měli mít nějakého psychologa nebo policejního vyjednavače. Ale teď si musel vystačit sám s vlastními nápady, jak vypudit psychopata z úkrytu.

K velkému překvapení o vteřinu později zaslechl cvaknout zámek. Dveře se pomalu otevíraly. Patrik a Martin stáli každý po jedné straně a výmluvně na sebe pohlédli. Pistole drželi připravené, těla napjatá. Jacob vyšel ze dveří a v náručí nesl Jenny. Nebylo nejmenších pochybností, že je mrtvá, a Patrik cítil, jak zklamání a žal sevřely srdce všech policistů, kteří tu stáli s vytasenými zbraněmi.

Jacob všechny ignoroval. Místo toho pohlédl nahoru a zvolal: „Já to nechápu. Přece sis mě vyvolil. Měl jsi mě ochránit!“ Zmateně se rozhlédl kolem sebe, jako by se právě svět obrátil vzhůru nohama. „Proč jsi mě zachránil včera, když v Tvé milosti nejsem i dnes?“

Patrik s Martinem se na sebe podívali. Jacob se zdál být naprosto mimo realitu. O to však byl nebezpečnější. Mohl jednat naprosto nevypočitatelně. Stále na něho mířili pistolemi.

„Položte to děvče,“ přikázal mu Patrik.

Jacob však dál hleděl k nebi a mluvil se svým neviditelným Bohem. „Vím, že jsi mi poskytl dar, ale potřebuji více času! Proč se teď ode mne odvracíš?“

„Položte děvče a zvedněte ruce nad hlavu,“ ostře opakoval Patrik. Jacob ale stále nereagoval. Držel dívku v náručí a zřejmě nebyl ozbrojen. Patrik zauvažoval, jestli po něm má skočit a srazit ho na zem. O jeho oběť se už bát nemuseli, bylo příliš pozdě. Nestačil to ale ani domyslet, když zleva vyrazila dlouhá postava. Patrik byl tak šokovaný, až se mu prst zatřásl na spoušti a málem střelil Jacoba nebo i Martina. S úžasem sledoval, jak Ernst proletěl vzduchem a padl na Jacoba, který se převrátil dozadu. Jenny mu vypadla z rukou a přistála mu před nohama jako pytel mouky.

Ernst s triumfálním výrazem přidržel Jacobovi ruce na zádech. Ten se nevzpíral, jen stále užasle zíral k nebi.

„Takhle se to musí,“ konstatoval spokojeně a očekával pochvalu. Všichni stáli jako zkamenělí, a když si Ernst všiml temných mraků na Patrikově obličeji, napadlo ho, že možná zase jednou jednal trochu ukvapeně.

Patrik se dosud třásl při vědomí, jak málo chybělo a mohl někoho těžce zranit, takže se musel držet, aby Ernsta nechytil pod krkem a jednoduše ho neuškrtil. Ale to si vyřídí později. Teď se museli postarat o Jacoba.

Gösta vytáhl želízka a šel je Jacobovi nasadit. Spolu s Martinem mu rázně pomohli na nohy a tázavě pak pohlédli na Patrika. Ten se obrátil ke dvěma uddevallským policistům. „Vezměte ho zpět do Västergardenu. Hned tam za vámi přijdu. Informujte personál záchranky, kde nás najdou, a že mají s sebou vzít nosítka.“

Pohnuli se i s Jacobem, ale Patrik je ještě zastavil. „Počkejte okamžik, chci se mu jen podívat do očí. Rád bych viděl do tváře člověku, který dokáže udělat něco tak příšerného.“ Kývl hlavou k Jennyině bezduchému tělu.

Jacob se bez lítosti střetl s jeho pohledem, ale stále se stejně zmateným výrazem. K Patrikovi podotkl: „Není to podivné? Včera Bůh učinil zázrak, aby mě zachránil, a dnes připustí, abyste mě odvedli?“

Patrik se na něho zadíval, jestli to myslí vážně nebo jestli to je pouhá hra se slovy, aby se zachránil před následky vlastních činů. Pohled, s nímž se setkal, byl ale průzračný a on pochopil, že hledí do očí šílence. Unaveně namítl: „Nezachránil vás Bůh, ale Ephraim. Krevní zkouška se neshodovala z toho důvodu, že vám Ephraim tehdy poskytl svou kostní dřeň. To znamená, že se vám tvořila krev s jeho DNA. Proto také nesouhlasila vaše DNA se spermatem, které jsme na Tanje našli. Pochopili jsme to až tehdy, když laboratorní experti dokázali, že podle vlastní krve jste vlastně byl otcem Johannese a Gabriela.“

Jacob jen přikývl. Pak se zasněně ozval. „Ale není to snad skutečný zázrak?“

Potom ho odvedli.

Martin, Gösta a Patrik stáli nad Jennyiným tělem. Ernst se rychle připojil ke zbývajícím policistům z Uddevally a snažil se být neviditelný.

Všichni tři si přáli něčím zakrýt Jennyinu nahotu, která byla nesmírně dojímavá. Viděli její zranění. Byla stejná jako ta, která našli na Tanjině těle. Patrně taková měla i Siv a Mona, když zemřely.

Johannes byl navzdory svému impulzivnímu založení velice metodický. Do svého sešitu si podrobně zapsal všechna zranění, která svým obětem způsobil, než se je snažil vyléčit. Choval se jako vědec. Stejná zranění na obou ve stejném pořadí. Možná chtěl sám sobě předstírat, že jde o vědecký pokus. Pokus, se kterým souvisely i nehody, nutné oběti. Nutné kvůli tomu, aby mu Bůh vrátil dar uzdravovat, který měl v dětství. Postrádal ho celý svůj dospělý život a nutně ho musel získat zpět, když jeho prvorozený syn Jacob těžce onemocněl.

Bylo to nešťastné dědictví, které Ephraim vnukl svému synovi a vnukovi. Jacobovu fantazii podpořilo vyprávění o tom, že Gabriel a Johannes měli v dětství dar uzdravovat. Pro větší efekt Ephraim vždycky dodal, že jeho vnuk má patrně stejný dar, a živil tuto představu v době jeho nemoci, kdy byl chlapec blízko smrti. Jacob pak jednou našel Johannesovy zápisky a podle toho, jak byly listy ohmatané, v nich zřejmě často čítal. Nešťastná náhoda, že se ve Västergardenu objevila Tanja právě stejného dne, kdy se dozvěděl o své smrtelné chorobě, vyústila posléze v to, že teď hleděli na mrtvou dívku.

Když Jacobovi vypadla z náruče, skulila se na bok, jako by se skrčila do prenatální polohy. Oba se s překvapením dívali, jak si Gösta rozepnul košili a vystavil na odiv křídově bílý hrudník bez chlupů. Snažil se ji přes Jenny co nejlépe rozprostřít.

„Člověk tu přece nemůže stát a koukat na holku, která na sobě nemá ani nit,“ zabrblal a překřížil si ruce na prsou, aby se chránil před eventuálním vlhkým chladem, který by se mohl tvořit pod korunami stromů.

Patrik klesl na kolena a vzal dívčinu chladnou ruku do své. Umřela sama, ale nemusí tu čekat v osamění.

O dva dny později největší rozruch utichl. Patrik seděl na židli proti Mellbergovi a rád by to měl už co nejdřív za sebou. Šéf si přál slyšet podrobný popis všeho dění, a přestože Patrik dobře věděl, že Mellberg chtěl hlavně shrábnout chválu za úspěch v případu Hubových, nijak zvlášť mu to nevadilo. Poté, co osobně musel Jennyiným rodičům sdělit, že jejich dcera už nežije, neměl v souvislosti s případem chuť sklízet žádné vavříny. Přenechá je ochotně Mellbergovi.

„Já ale pořád nerozumím, jak to bylo s tou krví,“ ozval se teď.

Patrik si hluboce povzdechl a už potřetí se mu to snažil vyložit, tentokrát ještě o hodně pomaleji.

„Když Jacob jako malý onemocněl leukemií, poskytl mu jeho dědeček Ephraim svou kostní dřeň. To znamenalo, že krev, která se mu pak tvořila, měla stejnou DNA jako dárce dřeně, tedy Ephraim. Jinými slovy, Jacob měl ve svém těle dvojí DNA. Jednu shodnou s dědečkem v krvi a druhou svou původní v ostatních částech těla. Proto když jsme analyzovali Jacobovu krev, získali jsme vlastně DNA jeho dědečka. Ale protože vrah na oběti nechal stopy svého spermatu, laboratorní zkoušky prokázaly, že tato DNA s Jacobovou krví není shodná, jelikož šlo o jeho původní. Takže výsledky nesouhlasily. Podle Státní kriminalistické laboratoře je téměř vyloučené, aby k něčemu takovému docházelo, ale stalo se…“

Mellberg konečně pochopil. Potřásl v údivu hlavou. „To je jako ve science fiction. Opravdu musím říct, že jsme odvedli skvělou práci. Policejní šéf z Goteborgu mi včera osobně zavolal a děkoval za skvělé vyřešení tak obtížného případu, a já jsem s ním musel jen souhlasit.“

Patrik měl jiný názor, protože děvče nezachránili, ale nekomentoval to. Některé věci se prostě nezmění a s tím moc nenadělal.

Poslední dny byly hodně těžké. Svým způsobem prožíval dobu smutku. Špatně spal a trýznily ho představy, které vyvolával obsah Johannesova zápisníku. Erika se vedle něj neklidně převalovala a věděl, že ani ona nespí. Ale nějak se po ní nedokázal natáhnout. Musel vším projít sám.

Dokonce ani pohyby děťátka ho nenaplňovaly dřívějším štěstím. Jako by najednou pochopil, jak je svět nebezpečné místo pro život a jak strašní mohou být zlí nebo nemocní lidé. Začal se Erice a dítěti vzdalovat. Jak by dokázal své dítě ochránit? Bál se, aby jednou neprožíval stejnou bolest, jakou viděl ve tvářích Kerstin a Bosseho Möllerových, když jim s pláčem na krajíčku sděloval, že našli Jenny mrtvou. Jak něco takového vůbec člověk může přežít?

V nejhorších nočních chvílích se mu dokonce chtělo uprchnout. Sbalit si svých pět švestek a zmizet od zodpovědnosti a povinností. Od rizika, že láska k dítěti se stane zbraní, obrácenou proti němu. On, který býval zosobněnou povinností, se poprvé vážně zabýval představou, že by mohl ode všeho zbaběle utéct. Současně ovšem věděl, že Erika jeho podporu potřebuje víc než kdykoliv předtím. Byla zoufalá z toho, že se Anna s dětmi vrátila k Lucasovi. To všechno věděl, ale přesto se k ní nedokázal přiblížit.

Proti němu se hýbala Mellbergova ústa: „Nevidím důvod, proč by nám napříště neměli zvýšit rozpočet, když uvážím, kolik námahy jsme museli vynaložit…“

Bia, bia, bia, říkal si Patrik. Bezvýznamná slova. Peníze, sláva, více prostředků, pochvaly od nadřízeného. Všeho víc. Měl chuť zvednout svůj šálek kávy a vychrstnout ji na Mellberga. Jen aby už konečně zmlkl.

„Tvého přínosu jsem si vědom,“ pokračoval Mellberg.

„Fakticky jsem policejnímu šéfovi řekl, jak velkou oporou jsi mi při vyšetřování byl. Jen mi to nepřipomínej, až budeš chtít zvýšit plat,“ rozkašlal se smíchy a mrkal na něj. „Ale ještě mi není jasné, jak je to se smrtí Johannese Hulta. Pořád jste ještě nezjistili, kdo ho zavraždil?“

Patrik zavrtěl hlavou. Mluvili už o tom i s Jacobem, ale zdálo se, že ani on to netuší. Vražda patřila mezi nevyřešené případy a patrně to tak zůstane.

„Jo, to by byla ještě třešinka na dortu, kdybyste objasnili i ten kousek. Zlatá hvězdička vedle jména by neuškodila, nemyslíš?“ Ale pak se zase zatvářil vážně. „Pochopitelně že jsem zaznamenal kritiku Ernstova chování, ale při pomyšlení na jeho roky ve službě si myslím, že musíme ukázat trochu velkorysosti a za tím jeho malým incidentem udělat tlustou čáru. Přece všechno nakonec dopadlo dobře.“

Patrik si vybavil svůj třesoucí se prst na spoušti zbraně. Na mušce měl Martina i Jacoba. Teď se mu roztřásla i ruka, v níž držel šálek kávy. Jakoby ze své vlastní vůle se hrníček zvedal proti Mellbergovi. Zastavil se uprostřed pohybu, protože zaslechl zaklepání na dveře. Byla to Annika.

„Patriku, někdo tě volá.“

„Nevidíš, že máme práci?“ zasyčel Mellberg.

„Já si ale myslím, že na to zavolání čeká,“ opáčila a významně na Patrika pohlédla.

Zvědavě se na ni podíval, ale už nic víc neřekla. Když vešli do její kanceláře, ukázala na sluchátko ležící na stole, a diskrétně se vzdálila.

„Zatraceně, jak to, že nejsi na mobilu?“

Pohlédl na přístroj, který mu visel v pouzdře u pasu.

„Je vypnutý. O co jde?“ Nechápal, proč to Eriku tak rozčililo. Přece se mu vždycky může dovolat přes centrálu.

„Protože to už začalo! A ty jsi to nebral ani na své pevné lince, ani na mobilu a…“

Zmateně se zeptal: „Co začalo?“

„Přece porod, ty pitomče. Mám bolesti a už mi odešla voda. Musíš pro mě rychle zajet, je čas.“

„Ale děťátko se má narodit až za tři týdny.“ Stále vůbec nic nechápal.

„Ono to ale asi neví. Chystá se na svět právě teď.“ Pak už zaslechl jen vyzvánění.

Stál jako zkamenělý se sluchátkem v ruce. Na rtech se mu objevil hloupý úsměv. Jeho dítě je na cestě. Jeho a Eričino.

Na třesoucích se nohou vyběhl k autu a marně se ho snažil otevřít. Někdo mu poklepal na rameno. Za ním stála Annika s klíčky od vozu v ruce.

„Myslím, že to půjde rychleji, když si ho odemkneš.“

Vytrhl jí klíčky z ruky a rychle jí zamával. Pak sešlápl pedál plynu až dolů a vyrazil ke Fjällbace. Annika hleděla na vydřené stopy, které po něm zůstaly na asfaltu. S úsměvem se vrátila na své místo v recepci.

Srpen 1979

Ephraim měl starosti. Gabriel tvrdohlavě tvrdil, že Johannese viděl s těmi zmizelými děvčaty. Ephraim neměl chuť tomu věřit, ale současně věděl, že Gabriel by byl ten poslední, kdo by lhal. Pro něho byla pravda a pořádek důležitější než vlastní bratr, a právě proto to Ephraim nemohl jen tak odsunout stranou. Upínal se k naději, že Gabriel prostě viděl špatně. Že ho jednoduše při soumraku podvedly vlastní oči a viděl jen nějaký stín, nebo něco podobného. Sám ovšem cítil, jak je to nepravděpodobné. Ale Johannese přece zná. Svého bezstarostného a nezodpovědného syna, který poletoval životem jako motýlek. Ten by nebyl schopen někoho připravit o život!

Opíral se o hůl a šel z panského domu do Västergardenu. Vlastně ani hůl nepotřeboval, byl fyzicky zdatný jako dvacetiletý, přinejmenším podle vlastního mínění, ale hůl mu přidávala na důstojnosti. S holí a kloboukem vypadal jako majitel panství a to se mu líbilo.

Trápilo ho, jak se každým rokem zvětšoval odstup mezi nimi třemi. Věděl, že Gabriel je přesvědčený, že on sám dává přednost Johannesovi, a kdyby měl být poctivý, nejspíš na tom něco bylo. Ale s Johannesem se prostě o moc líp vycházelo. Jeho šarm a otevřenost přispívaly k tomu, že s ním člověk mohl jednat s mírným nadhledem a pak se více cítit jako patriarcha. Johannese mohl jednoduše odkázat do patřičných mezí, a to on občas potřeboval, přinejmenším proto, aby zůstával nohama na zemi, když se kolem něho rojilo příliš mnoho děvčat. Gabriel byl úplně jiný. Vždycky na otce hleděl s pohrdáním, a Ephraim s ním kvůli tomu musel jednat s chladným odstupem. Věděl, že chyba je na jeho straně. Zatímco Johannes propukal v nadšení pokaždé, když Ephraim vedl bohoslužbu, ke které používal i své syny, Gabriel by nejraději zalezl pod zem. Ephraim to věděl a byl za to zodpovědný, ale dělal to přece pro ně! Když zemřela Ranghilda, zbyly mu jen vlastní výmluvnost a šarm, aby dětem zajistil potravu a oblečení. Byla to šťastná náhoda, že mu nakonec bláznivá vdova Dyblingová odkázala usedlost a všechen svůj majetek. Teď by měl i Gabriel víc ocenit výsledek, a ne ho stále trápit výčitkami kvůli svému „strašnému“ dětství. Kdyby tehdy nepřišel na ten geniální nápad používat děti při svých bohoslužbách, neměl by to, co má dnes. Nikdo neodolal, když dva krásní malí chlapci, kteří dostali dar od Boha, léčili a uzdravovali. Spolu s vlastním charizmatem a schopností řečnit byli neporazitelní. Věděl, že je stále ještě pokládán za legendárního kazatele v rámci volných církevních sekt a strašně se tím bavil. Miloval i fakt, že se mu přezdívalo Kazatel.

Velice ho překvapilo, když viděl zoufalství, s jakým tehdy Johannes přijal jeho tvrzení, že během dospívání chlapci o svůj „dar“ přišli. Pro Ephraima to tehdy byla dobrá výmluva, jak se svými podvody skončit. Gabriel to vzal jako velké ulehčení. Ale Johannes byl zoufalý. Ephraim chtěl svým synům jednou prozradit, že z jeho strany šlo jen o podvod a ti lidé, které „uzdravil“, byli ve skutečnosti zdraví, odměnění za svou účast ve hře. Ale jak šly roky, začal váhat. Johannes vypadal tak zranitelně! A právě proto si teď Ephraim dělal takové starosti kvůli policejním výslechům. Syn byl křehčí, než vypadal, a Ephraim si nebyl jistý, jak to na něho bude působit. Proto ho teď napadlo, aby zašel do Västergardenu a promluvil si s ním. Ujistil se, že chlapec všechno zvládne.

Na Ephraimových rtech se objevil úsměv. Před týdnem se z nemocnice vrátil Jacob a znovu trávil dlouhé hodiny s dědečkem. Zachránil vnukovi život, a to je navždy spojilo pevným poutem. Jeho ale nebylo snadné ošálit. Gabriel nejspíš věřil, že je Jacob jeho syn, ale on, Ephraim, dobře věděl o tom, co se dělo. Byl to Johannesův syn a v jeho očích to zřetelně četl. No, nebylo to nic, do čeho se hodlal plést. Chlapec byl ale jeho velikým štěstím. Jistě, měl rád i Roberta a Johana, ale ti byli ještě malí. Strašně ho bavilo poslouchat Jacobovy chytré úvahy a hřálo ho nadšení, s jakým poslouchal jeho historky. Chlapec miloval vyprávění o tom, jak byli Gabriel a Johannes malí a všichni společně cestovali po celé zemi. Ephraim tomu říkal „uzdravovací historky“ a Jacob o ně často žebronil. „Dědečku, vypravuj o uzdravování,“ žadonil pokaždé, když zašel za ním nahoru. Ephraim neměl nic proti tomu si staré časy připomínat. Bylo to skvělé. A nikomu neublížilo, když příběhy ještě trochu vyšperkoval a zveličil. Zvykl si své vyprávění zakončit dramatickým odmlčením. Pak zapíchl prst do Jacobových prsou a prohlásil „I ty, Jacobe, máš ten dar. Někde hluboko uvnitř, kde čeká na správné vnuknutí.“

Chlapec sedával u jeho nohou s vykulenýma očima a pootevřenými ústy a Ephraim miloval pohled na jeho hluboké zaujetí.

Zaklepal na dveře domu. Žádná odpověď. Všude bylo ticho a zdálo se, že Solveig ani chlapci nejsou doma. Bývalo je slyšet z dálky. Zaslechl nějaký zvuk ze stodoly a vešel tam. Johannes něco dělal s kombajnem a nevšiml si ho, dokud Ephraim nestál přímo za ním. Trhl sebou.

„Máš hodně práce?“

„Ano, pořád je co dělat.“

„Zaslechl jsem, že tě znovu zavolali k výslechu,“ pravil Ephraim, který nebyl zvyklý chodit dlouho kolem horké kaše. „Ano,“ krátce odpověděl Johannes. „A co zase chtěli vědět?“

„Měli další otázky kvůli tomu Gabrielovu svědectví, to je přece jasné.“

Johannes předstíral, že je plně zaměstnaný, a na otce nepohlédl.

„Přece víš, že by ti Gabriel nechtěl ublížit.“

„Ano, já vím. Ale výsledek je stejný, jako kdyby chtěl.“

„To je pravda.“ Ephraim se zhoupl na patách a zamyslel se, jak má pokračovat dál.

„Je skvělé, že je Jacob už zase na nohou,“ řekl ve snaze o neutrální téma. Na Johannesově obličeji se rozzářil úsměv.

„Ano, skvělé. Jako by nikdy nebyl nemocný.“ Zvedl se a pohlédl svému otci do očí. „Budu ti za to na věky vděčný, otče.“

Ephraim jen přikývl a spokojeně se pohladil po vousech. Johannes opatrně pokračoval: „Otče, kdybys ho nemohl zachránit vlastní dření, myslíš, že bys…“ Zaváhal, ale pak rozhodně pokračoval „Myslíš, že by ses pokusil znovu přivolat svou schopnost uzdravovat? Abys Jacoba vyléčil?“

Ephraim ucouvl překvapením a zděšeně si uvědomil, že vytvořil větší iluze, než si kdy přál. Úzkost a pocit dluhu vyvolaly špatný pocit a vyjel „Snad nejsi takový hlupák, synu! Doufal jsem, že dřív nebo později dospěješ natolik, abych ti nemusel věšet bulíky na nos. Přece to nebylo doopravdy! Nikdo z těch, co jste s Gabrielem ‚uzdravili‘“ – ve vzduchu naznačil uvozovky – „nebyl opravdu nemocný. Zaplatil jsem jim.“ Vykřikl ta slova a do vzduchu se vznesly kapičky slin. Ve vteřině zapochyboval, jestli udělal správně. Z Johannesova obličeje vyprchala všechna barva. Zakymácel se jako opilý a Ephraima napadlo, jestli snad u syna nepropuká nějaký záchvat. Pak Johannes zašeptal tak tiše, že ho bylo sotva slyšet. „V tom případě jsem ty dívky zavraždil zbytečně.“

Hrůza, lítost, pocit viny v Ephraimovi explodovaly a kolem něho všechno ztmavlo. Bolest ze sebe musel nějakým způsobem uvolnit. Sevřel pěst a vší silou udeřil Johannese do brady. Jako ve zpomaleném jilmu viděl, jak syn s překvapeným pohledem padá dozadu na železné části kombajnu. Stodolou se rozlehl tupý zvuk a křupnutí. Ephraim zděšeně hleděl na bezvládné tělo. Svezl se na kolena a zoufale se snažil nahmatat synův pulz. Přiložil ucho na jeho ústa a doufal, že zaslechne aspoň nepatrný dech. Ale nic. Zvolna si uvědomoval, že je Johannes mrtvý. Zahubila ho ruka vlastního otce.

Prvním impulzem bylo utíkat pro pomoc. Pak převládl pud sebezáchovy. Vždycky na prvním místě šlo o přežití. Kdyby přivolal pomoc, musel by vysvětlovat, proč Johannese udeřil, a to za žádnou cenu nesmělo vyjít najevo. Dívky byly tak jako tak mrtvé stejně jako i Johannes. Jakýmsi biblickým způsobem byla zjednaná spravedlnost. On sám rozhodně nemínil své poslední dny trávit ve vězení. Dost velkým trestem bude žít do konce života s vědomím, že Johannese zabil.

Energicky začal pracovat na tom, aby svůj zločin utajil. Naštěstí existovalo mnoho lidí, kteří byli jeho dlužníky.

Se svým životem se cítil spokojený. Lékaři mu dávali nanejvýš půl roku života a on ty zbývající měsíce mohl prožít v klidu a pohodě. Jistě, Maritu a děti postrádal, ale každý týden za ním přicházely na návštěvu a dobu mezi tím věnoval modlitbám. Odpustil už Bohu, že ho v poslední chvíli opustil. I Ježíš stál v Getsemanské zahradě a ptal se svého otce na nebi, proč ho opustil, v ten večer, kdy Bůh svého jediného syna obětoval. Když mu mohl odpustit Ježíš, dokáže to i Jacob.

Nejvíc času trávil právě v nemocniční zahradě. Věděl, že se mu ostatní vězni vyhýbají. Všichni byli za něco odsouzeni, nejčastěji právě za vraždu, ale z nějakého důvodu jim připadal nebezpečný. Nechápali ho. Jeho nebavilo ta děvčata zabíjet a nedělal to pro vlastní potěšení. Byla to jeho povinnost. Ephraim mu přece vyložil, že stejně jako Johannes patří i on mezi vyvolené. Jeho povinností bylo své dědictví spravovat a nepodlehnout nemoci, která se ho snažila zničit.

Nehodlal se jí poddat. Nevzdá to. V posledních týdnech ho napadalo, že možná jeho a Johannesova cesta nebyla úplně správná. Hledali reálný způsob, jak získat zpět svůj dar, ale možná neměli postupovat právě takhle. Možná měli začít s hledáním ve svém nitru. Modlitby a zdejší klid mu prospívaly. Postupně stále častěji dosahoval stavu meditace, kdy cítil, že se blíží původnímu Božímu záměru. Naplňovala ho energie a v těch chvílích byl plný očekávání. Brzy začne sklízet plody svého nového poznání. Jistěže ho netěšilo, že byly obětovány životy bezdůvodně, ale mezi dobrem a zlem vždycky probíhal boj a děvčata přinesla nutnou oběť.

Hřálo ho odpolední slunce. Dnešní chvíle modlitby byla zvláště přínosná a cítil, že sám vydává záři jako slunce. Když pohlédl na dlaň, viděl na ní proužek jasu. Usmál se. Už to začíná.

Na zemi vedle lavičky uviděl holuba. Ležel na boku, příroda už započala s jeho rozkladem a měnila ho v humus. Byl tuhý a špinavý, s očima pokrytýma bílou blánou. Napjatě se k němu shýbl a studoval ho. Bylo to znamení.

Zvedl se z lavičky a sedl si na bobek vedle mrtvého ptáka. Něžně na něho hleděl. Z jeho dlaně vyzařoval žár. Zachvěl se a položil ukazováček pravé ruky na holuba a nechal ho lehce spočívat na rozčepýřeném peří. Nic se nedělo. Zaplavilo ho zklamání, ale přinutil se zůstat na místě, na které ho přiváděly jeho modlitby. Po chvilce sebou holub škubl. Nejdřív se pohnula jedna ztuhlá noha, pak se všechno stalo najednou. Peří se mu zalesklo, blána z očí zmizela, postavil se a s mohutným zamáváním křídel se vznesl k obloze. Jacob se spokojeně usmál.

U okna vedoucího do zahrady stál doktor Stig Holbrand a pozoroval Jacoba společně s Fredrikem Nydinem, který byl právě na stáži na oddělení soudní medicíny.

„To je Jacob Hult. Speciální případ. Umučil dvě dívky k smrti, aby je mohl uzdravit. Podlehly svým zraněním a on byl odsouzen pro vraždy. Nezvládá psychiatrické vyšetření a kromě toho má neléčitelný nádor na mozku.“

„Kolik času mu zbývá?“ zeptal se stážista. Chápal tragičnost celého případu, ale současně mu připadal nesmírně zajímavý.

„Asi šest měsíců. Tvrdí, že se dokáže sám vyléčit, a většinu dne medituje. Necháváme ho na pokoji. Nikomu neubližuje.“

„Ale co to dělá teď?“

„No, neříkám, že se občas nechová hodně podivně.“ Doktor Holbrand se zahleděl z okna a rukou si zaclonil oči, aby líp viděl. „Myslím, že právě háže do vzduchu holuba. No, ten chudák už byl aspoň mrtvý předtím,“ suše podotkl.

Odešli společně za dalším pacientem.