Jean Labrunie

Šerif

Román je inspirován skutečnou událostí. V červnu roku 1975 byl v Lyonu zavražděn vyšetřující soudce Renaud a zpráva o jeho smrti, publikovaná v tisku pod palcovými titulky, krajně pobouřila francouzskou veřejnost. Akt násilí, spáchaný na představiteli justice, byl totiž v té době ojedinělý a šokoval do té míry i proto, že byl důkazem vzrůstající moci gangů. Zároveň svědčil o chabých prostředcích, kterými je stát schopen se bránit proti terorismu. Co bylo tehdy hrůznou domněnkou, je v dnešní době, kdy teroristických akcí na Západě stále přibývá, bohužel krutou skutečností.

Jean Labrunie nenapsal román o okolnostech smrti skutečného soudce Renauda. Ty nejsou ostatně dodnes dostatečně vyjasněny, jisté je pouze to, že soudce zahynul při výkonu svého povolání. Zavražděný soudce se stal předobrazem hrdiny románu, jehož osud a charakter autor domyslel do důsledku, a tím dodal příběhu punc autentické skutečnosti. Děj je přemístěn do Paříže a strhující tok událostí uvádí čtenáře jak do prostředí soudu a policie, tak do svérázného pařížského podsvětí.

Soudce Jacques Marsan naráží na stopy činnosti velkého gangu a na vlastní pěst, v atmosféře nepochopení ze strany soudu i policie, vede samostatné pátrání. Odhalí zákulisí štrasburského gangu a nitky, které z podsvětí vedou k vysokým společenským a vládním místům. Když si však opatří dostatek usvědčujících důkazů, kruh se pro něj uzavře…

To, že hrdinou románu není inspektor kriminálky, starý známý všech znalců a příznivců detektivky, ale vyšetřující soudce, muž tradičně v pozadí, přináší nový, neznámý pohled na boj se zločinem, avšak neméně vzrušující.

Filmová verze románu se s úspěchem promítala i v našich kinech.

1

Kostky se kutálely po hrací ploše. Muž, nazývaný Malý Louis, stál opřen o pult, pohled upřený na zelené sukno. Naklonil se dopředu a zvolal vítězoslavně:

„632 „„

.Pak zdvihl hlavu a pobaveně se podíval na svou partnerku, mírně korpulentní ženu s hlubokým výstřihem, jež trůnila za barovým pultem. Obličej měla zabořen do dlaní a lokty pevně opřeny o zásuvky staré kontrolní pokladny, jako vystřižené z westernu. „Hrajete vy,“ řekl a zdvihl skleničku ke rtům.

Paní Olga se zřejmě o hru již nezajímala. Trochu se nadnesla na stoličce a zdvihla hlavu. Zdálo se, že veškerou pozornost soustřeďuje na vchod do vinárny. Do místnosti zavanul chladný vzduch. Vešel host. Malý Louis na paní Olgu podrážděně vyštěkl:

„Tak hrajete?“ V jeho hlase bylo cítit netrpělivost.

Byl uražen, a proto se ani nesnažil zahlédnout obličej příchozího. Aby zdůraznil svou nelibost, bubnoval lehce prsty na okraj hrací plochy. Nicméně paní Olga zůstala lhostejná k jeho divadélku a pozorovala i nadále příchozího, který jim přerušil partii hry zvané „421“.

„Promiň, Louisi, hned jsem zpátky.“

„Zrovna teď, když vyhrávám!“

Z večera byla vinárna „Lady Marlěne“ skoro prázdná. Přesto si muž, který se nyní bavil s paní Olgou, prohlížel místnost důkladně, jako by někoho hledal. Šel k pódiu, pak se pomalu vrátil k barovému pultu, následován paní Olgou, která za ním šla jako pejsek.

„Můžu rozsvítit v sále, jestli si chcete sednout ke stolku, pane Marsane.“

Úslužný tón a mimořádná horlivost naznačovaly, že nově příchozí patří mezi vzácné hosty. Malý Louis, rozzloben, že zůstal sám, vypil do dna svou sklenku a zavolal tónem, který měl znít kousavě: „Chtěl bych ještě jednu whisky.“

Podle všeho neznámý pochopil význam těchto slov. Trochu ironicky se pousmál, vylezl na barovou stoličku a řekl:

„Mně taky jednu, Olgo.“

Oslovená se vrhla za pult, znovu přehlédla Malého Louise a napřed obsluhovala nově příchozího.

„J. B. s ledem, nebo se pletu?“ a stoupla si přitom na špičky, aby dosáhla na láhev whisky uvedené značky.

„Přesně tak“

„Vidíte, pane Marsane, znám vaše zvyklosti, i když vás tady v poslední době není moc často vidět…“

Muž neodpověděl. Zdvihl sklenku k očím a tvářil se, že pozoruje interiér místnosti skrze jantarově žlutý nápoj.

„Pan Tony bude mít radost,“ pokračovala paní Olga v hovoru a přisunula hostu popelník. „Oznámím mu, že jste tady.“

Ještě jednou se podívala na barový pult a než se vzdálila, zeširoka se usmála, jako by tím chtěla říci: snad vám něco nechybí? Ten, kterému úsměv platil, se však již přestal o ni zajímat a soustředěně srkal svou whisky.

Po celou dobu se Malý Louis tvářil, jako by se ho to netýkalo. Úmyslně se ani jednou nepodíval na vetřelce. Obrátil se k němu zády a s předstíranou nenuceností si prohlížel kresby a arabesky, které zdobily registrační pokladnu. Když však paní Olga procházela kolem, neudržel se a zamumlal se špatně tajenou nevrlostí: „A moje whisky!?“

„Můžeš snad chvilku počkat!“ odsekla silná žena a otevřela dveře ve stěně, která byla potažena temně červeným sametem.

Malý Louis zůstal zticha. Navíc se najednou cítil nesvůj. Pochopil z pohledu paní Olgy že je v jeho vlastním zájmu zůstat způsobně ve svém koutečku a skrýt špatnou náladu. K „Lady Marlěne“ chodil už dost dlouho a nemohl se nedovtípit, jaké jsou jemné odstíny vztahu personálu k hostům. Jeho si zde příliš nepovažovali ve srovnání s příchozím, to bylo jisté. On, Malý Louis, nebyl totiž blízkým přítelem pana Tonyho. Jako třeba tenhle Marsan… Nakonec zvítězila zvědavost nad hrdostí. Neznatelně otočil barovou stoličku, na níž seděl, narovnal zkřížené nohy, pomalu natočil horní část těla a konečně se ocitl proti neznámému. Kdo-to je? Bezpochyby důležitá osobnost. Jinak by se totiž tlustá Olga neodhodlala opustit tak rychle své místo za barovým pultem… Dvacet let kapesních krádeží na nádražích a letištích ovlivnilo úsudek Malého Louise: podléhal jakémusi zvláštnímu profesionálnímu reflexu, totiž posuzovat lidi podle jejich oblečení. Střih kalhot, způsob, jakým byla uvázána kravata, to mu stačilo, aby odhadl obsah peněženky. Avšak po rychlém pohledu, který vrhl na neznámého, zůstal bezradný. Kalhoty z šedivého flanelu, tvídové sako a hedvábný šátek nedbale uvázaný kolem krku propůjčovaly neznámému muži sportovní, nonšalantní vzhled, který však nepříjemně kontrastoval s přísným, skoro tvrdým výrazem obličeje. Malý Louis se náhle necítil ve své kůži. Odhadl, že neznámý vypadá jako Angličan a že je mu dobrých padesát. Na^víc nepřišel. Pohled muže s cigaretou přilepenou na horním rtu se zprvu ztrácel v dálce a byl zcela nevýrazný. Nyní se na Malého Louise upřeně zadíval. Jeho popelavě modré, skoro šedé oči, přimhouřené pro kouř cigarety, se soustředily na ruce Malého Louise. Ruce kapsáře, šlachovité, nervní, stále v pohybu. Ten se cítil ještě více nesvůj. Otočil se proto k neznámému zády. Uvědomoval si, že se potí. Bylo mu, jako by byl chycen při činu.

Pocítil ohromnou úlevu, když se otevřely dveře ukryté ve stěně. Ještě malou chvilku a začal by se červenat. Takový pocit už zažil, cosi jako dětský stud, a to ve chvíli, kdy předseda senátu předčítal monotónním hlasem jeho trestní rejstřík. Vzpomínka, kterou je lépe zapomenout.

Přicházela paní Olga a za ní pan Tony. Ten proklouzl za barpult, Malého Louise přehlédl jako krajinu a vrhl se ke svému hostu. Podali si ruce a rozpovídali se jako přátelé, kteří se setkali po delší době. „Už jsme se hodně dlouho neviděli, co, Marsane. Co je nového?“ chrlil ze sebe šéf a hostu nalil další whisku.

Pan Tony, původem od pobřeží Středozemního moře, položil svému příteli ruku na rameno, jako by se chtěl ujistit o jeho hmatatelné přítomnosti.

„Poslechněte,“ opakoval a zvýšil přitom hlas, „to je ale překvapení! Je to pěkně dávno, že, Marsane…“

Poslední věta vzbudila zvědavost Malého Louise. Postřehl už, že Marsan projevuje méně nadšení než šéf, že jeho tón je rezervovanější, že se snaží zachovat určitý odstup. Paní Olga Malému Louisovi navrhla, aby pokračovali v započaté partii, Malý Louis ale odmítl. Objednal si další whisky a snažil se posadit tak, aby mohl nepozorovaně poslouchat rozhovor. Popíjel malými doušky ze sve sklenky a číhal na něco zajímavého.

Důvěrný rozhovor obou mužů dráždil čím dál tím víc jeho zvědavost. Jeho znalosti podsvětí – byť dílčí – a to, co věděl o panu Tonym, v jeho očích potvrzovaly význam osoby příchozího. Třeba se stal čirou náhodou svědkem schůzky „na nejvyšší úrovni“. Malý Louis věděl, že se šéf nevzdal jisté obchodní činnosti a že „Lady Marlěne“ je ve skutečnosti jen pláštík pro výnosnější, i když méně zákonnou činnost. Chystají-li ti dva cosi, bude na to vidět jako z nejlepšího místa v lóži. Malému Louisovi stále hrozil zákaz pobytu v Paříži, na to nezapomínal. Malé upozornění by se vyplatilo…

Ten, komu na policii donáší, by jistě ocenil hlášku, týkající se plánů pana Tonyho.

Mamě se však Malý Louis namáhal. Rozhovor mezi oběma muži se omezoval na historky, na vzpomínání starých dobrých časů. Pan Tony probíral se svým zpěvavým přízvukem vzpomínky na Alžírsko a občas si nostalgicky zavzdychal. Druhý hovořil málo a spokojil se tím, že přizvukoval nebo upřesnil některou podrobnost. Šlo především o nejrůznější bary v Alžíru, v nichž se dříve zřejmě často vídali.

„Rád bych věděl, co se stalo s podnikem Automatic v Micheletově ulici,“ povzdychl šéf.

Znovu naplnil skleničku svého hosta a pokračoval:

„A vzpomínáte si na pláž Intaya?“

Malý Louis, celý nervózní, se obrátil znovu k paní Olze s otázkou: „Tak co, dohrajeme tu partii?“

Vzal kostky zvlhlýma rukama a hodil je nešikovně na sukno. Za jeho zády rozhovor potichu pokračoval. Paní Olga ho dvakrát napomenula, protože se nesoustřeďoval na hru. Malý Louis byl stále více přesvědčen, že návštěvník mluví o něm, a cítil, jak se mu svírá hrdlo. Zlobilo ho, do jakého stavu se dostal. Ve skutečnosti mu přece nic nehrozilo! Hodil kostky tak prudce, že jedna z nich vyletěla z hrací plochy, spadla na zem a zakutálela se až k nohám muže se šátkem.

„To se ti povedlo,“ komentovala paní Olga.

A protože se nehýbal, pokračovala podrážděně:

„Tak na co čekáš, dojdi pro ni, člověče!“

Malý Louis neměl ani dost síly, aby na její výzvu reagoval. Byl jako přibitý k židli a nemohl se vzchopit. Ochromil ho těžko definovatelný strach, který nemohl vůlí ovládnout. Proč se toho chlápka obával? Sotva si položil tuto otázku, ucítil tlak na paži a spatřil obličej neznámého těsně vedle sebe.

„Tady máte kostku…“

Držel ji mezi palcem a ukazovákem. S neurčitým úsměvem na rtech se díval na Malého Louise. Ten, místo aby kostku vzal a aspoň slovem poděkoval, se ani nepohnul. A tak muž hodil kostku na sukno, otočil se a vrátil se k panu Tonymu. Příhoda skončila. Ne však pro Malého Louise. Pot z něho jen lil, jako kdyby o vlásek unikl policejní kontrole.

„Tváříš se jako boží umučení,“ poznamenala ironicky paní Olga.

Malý Louis si setřel rukávem pot z čela a vzal kostky znovu do ruky. Nebral už hru vážně, místo aby kostky hodil, postrčil je jen po zeleném sukně.

„345…“

Dělalo mu potíž rozlišit malé černé body, uspořádané v řadách na ploškách jednotlivých kostek. Hra ho přestala zajímat, jeho mysl byla soustředěna na jedinou věc: odejít z „Lady Marlěne“ a ztratit se v noční tmě.

‚Je pozdě, musím jít domů!“ prohlásil návštěvník. „Kolik vám dlužím, Olgo?“

Jeho hlas byl nevýrazný, bez přízvuku, bez vřelosti. Malý Louis sebou trhnul. Ten hlas mu něco říkal. Najednou se mu srdce prudce rozbušilo. Ten člověk s ním kdysi dávno mluvil. Ale kdy a kde? Snažil se, seč byl, vybavit si v paměti obraz, který by uvedl do pohybu mechanismus vzpomínek, spojit hlas a obličej s určitým obdobím svého života. Před očima se mu vynořovaly jednotlivé pobyty ve vězení a různá grázlovství. Mamě. Nebyl schopen zařadit kamkoli hlas a postavu toho tajemného Marsana. Přitom v nejmenším nepochyboval o tom, že před ním kdysi stál tváří v tvář. Jeho instinkt se nemohl do té míry mýlit.

Bez jakýchkoli potíží se mu podařilo partii prohrát. Odmítl odvetu, kterou mu paní Olga nabídla, vytáhl z kapsy několik pomačkaných bankovek a zaplatil. Bylo načase odejít; byl nyní hluboce přesvědčen o tom, že Marsan patří k jeho dávným nepřátelům. I když si nevybavil událost, která s ním byla spojena, věděl velmi dobře, že jeho lehce kovový, monotónní hlas se ozval při příležitosti, která pro něho nebyla příznivá.

Ve chvíli, kdy se Malý Louis sesouval se své sedačky, podával si Marsan právě ruku s panem Tonym a chystal se rovněž k odchodu. Malý Louis přidal do kroku a se sklopenýma očima běžel až ke dveřím. Prchal jako zloděj.

Kráčel rychle k Elysejským polím. Křiklavá světla neonů a dav pro něj byly nejlepším útočištěm. Teprve, když byl na úrovni restaurace „Fouqueťs“, začal dýchat klidněji a zapálil si cigaretu. Ruce se mu ještě třásly.

Charly Balagny se bavil pozorováním malého vodotrysku na náměstí Pigalle, chvílemi osvětlovaném živými barvami neonů nočních podniků na Frochotově ulici. Hledal inspiraci. Seděl u vlažného piva, na talířku párek merguez z oslího masa, a s obličejem přilepeným na sklo pozoroval chování Tanie, která šlapala protější chodník. Už málem hodinu ta děvka nesbalila zákazníka. Přitom mu na tom velmi záleželo. Potřeboval za každou cenu získat do rána peníze, aby mohl uskutečnit svůj plán – vypadnout na dva tři dny z Paříže. Než se zapomene na to, že Charly Balagny byl ten večer v baru „Tropicana“. Přiblížil ke rtům sklenici s pivem, utřel si mastné prsty o roh stolu, uspokojeně si říhl a znovu sledoval prostitutku, kterou „pásl“. Konečně k ní přistoupil zákazník. Diskutoval o ceně, oči upřeny na obrovité Taniino poprsí, na dva ohromné kusy bílého masa, které úmyslně překypovalo z halenky a jež bylo vlastně Charlyho jediným zdrojem obživy. Tania vypnula hruď a zahoupala svými vnadami před obličejem zákazníka – ten kapituloval a poslušně šel za ní do nejbližšího hotelu. Charly se spokojeně usmál; měl koneckonců pravdu, když si ji ponechal, přes nepříjemnosti, které v poslední době prožíval. Díky Tanii by mohl zítra opustit Paříž. Teď už zbývalo jen rozvážit, jak nejlépe zpeněžit tip z baru „Tropicanau.

Hlášku, kterou měl z první ruky a kterou by si přálo mít mnoho lidí v této čtvrti. V naději, že se lépe soustředí na řešení problému, objednal si Charly kávu s calvadosem a odsunul na kraj stolu prázdný talířek. Pak rozložil před sebou noviny „Spécial-Demiěre“ a opřel se o ně lokty. Hlavu mezi rukama, pohled upřený na výsledky posledního dostihu ve Vincennes, rychle probíral okruh svých známostí. Bez valného výsledku. Nenapadal ho nikdo, kdo by tu informaci od něho koupil za přijatelnou cenu.

Docházelo mu, že nic kloudného nevymyslí. Číšník přinesl objednaný calvados. Alkohol mu příjemně zahřál útroby a nakrátko mu vrátil optimismus. Nestává se často, aby se bezvýznamný pasák jeho druhu mohl pochlubit, že zná tak velké tajemství. Jenže

– je třeba najít zájemce, a to rychle. Do tří dnů se akce zřejmě uskuteční a to, co ví, bude pak bezcenné. Charly probíral otázku ze všech stran. Věděl pochppitelně, že každý polda ve Francii by nebyl nespokojen, kdyby tuhle informaci znal. Ale co za to? Neurčité sliby, hezká slova díků, skrývající hluboké pohrdání, malé zažertování a možná dokonce docela normální vynadání: ti blbci byli schopni mu nevěřit a jeho typ nepoužít! Ne, to rozhodně není dobré řešení. Charly se vžíval do své role – když už by se stal donašečem, nejlepší by bylo se v očích policie „očistit“, získat něco jako nové jméno, které by mu umožnilo odjet s Taniou do Marseille. Se svou figurou – slušně řečeno plnoštíhlou

– by to pěkně roztočila třeba v „Pannier“. Aby si trochu oddechl od přemýšlení, Charly popustil uzdu fantazii. Zavřel oči, zapomněl na vodotrysk na náměstí Pigalle a promítal si v duchu svůj vlastní film. Viděl se na terase „Belle de Mai“, jak popíjí tomatovou šťávu, zatímco Tania zvládá svých padesát zákazníků denně. Zkrátka ztracený ráj…

Charly nadskočil a otevřel oči. Tania stála před nim, lehce rozkročena, lokty přitisknuté k bokům, prsa vystrčená dopředu. Rozzloben, že ho Tania nachytala, vyštěkl na ni několik nadávek. „Nehoň si triko,“ přerušila ho prostitutka a sedla si vedle něho. „Kámoška mi zrovna dala echo, že tu poldové udělají za chvíli šťáru. Radši se odtud zdekuju. Nechce se mi do antóna, víš? A jestli chceš něco vědět,“ dodala a přitom si opatrně nanášela vrstvu laku na oprýskané nehty, „tak bys měl vzít taky kramli. A rychle.“

‚Jdi se vycpat!“ odsekl Charly nasupeně. „Vidíš přece, že přemejšlím“

„To nevím, ale v base můžeš být na to tata. Jestli se necháš načapat v tomhle rajóně, ty pány může napadnout ošklivá myšlenka: zruší to, čemu říkaj podmíněné propuštění na svobodu pod soudním dohledem. A adié, svobodo. Vždyť já to s tebou myslím jenom dobře…“

Charly na ni vrhl zlý pohled. Ta potvora by byla docela spokojená, kdyby se dostal do kriminálu, aspoň by se ho načas zbavila. Musel ale uznat, že nemá tak úplně nepravdu. Byl venku „na podmínku“ a sebemenší chybný krok, který by udělal před soudním jednáním, které ho teprve čeká, by se mu mohl stát osudným. Podmíněná volnost pohybu! Zatracený výmysl, policie tak může pohodlně sledovat každého, o koho má zájem. Když je člověk venku „na podmínku“, připadá si jak kastrovanej, pomyslil si Charly a zapálil si cigaretu v kukuřičném papírku. Najednou ho osvítila myšlenka. Proč si na to nevzpomněl dřív? Čím víc promýšlel svůj nápad, tím samozřejmější mu připadal. Konečne našel ideálního kupce pro tip, o kterém věděl. Obchodní jednání bez jakéhokoli rizika, které by ho mohlo podstatně přiblížit k jeho každodenní skleničce v Marseille…

„Čekej, jsem zpátky za pět minut!“

„Copak hoří?“ zeptala se Tania.

Charly byl již daleko. Celá naštvaná se Tania otočila. Jak se Charly zvedal ze židle, strčil do ní a lak na nehty vytekl z lahvičky na celý

E

rst. Ruce měla natažené ve vzduchu, jako by držela loutky – ontrolovala, jak lak schne. Přitom sledovala očima Charlyho, který vrazil do kabiny a vrhl se na telefonní seznamy. Konec konců ji to rozptýlení potěšilo, umožnilo jí vypít si skleničku, než se vrátí na protější chodník.

Zavřen v kabině, Charly listuje horečně v telefonních seznamech. Otáčí zuřivě stránku za stránkou. U písmene M zpomaluje tempo. Klade telefonní seznam na přístroj, pečlivě studuje jedno po druhém jména tištěná malým písmem. Po chvíli začíná být nervózní a tlumeně sakruje. Má před sebou celý sloupec telefonních účastníků, samých Marsanů. Charly se ozbrojuje trpělivostí. Oči má upřeny na příslušnou stránku, pomáhá si ukazovákem, aby neztratil jednotlivé řádky, a pomalu čte povolání účastníků. Vyčerpal již skoro všechny možnosti. Teď vyráží vítězný pokřik. Mezi těmi všemi Marsany, kteří zabydlili telefonní seznam, objevuje konečně hledaného. Kupce pro své zboží. Pravděpodobně jediného muže v Paříži, kterého by mohla skutečně zajímat informace, týkající se štrasburského gangu.

Místo aby si poznamenal adresu a číslo telefonu, Charly vytrhl příslušnou stránku z telefonního seznamu a strčil ji do kapsy. Zbývalo mu jen spojit se s Marsanem. Nejjednodušší je zajet rovnou k němu. Do telefonu se nesvěřují důvěrné informace tohoto druhu.

Charly Balagny otevřel dveře kabiny a vrátil se k Tanii. Ze široka se usmíval. Když ho Tania zahlédla šťastného a sebejistého, dostala strach a okamžitě odpálila na štreku. A když Charly vyšel z hospody a zamířil ke stanovišti taxíků, mluvila už s kunčoftem, který se s ní dohadoval o ceně.

Právě vcházela do hotelu, když kolem projel taxík mířící k Seině. Řekla si, že Charly chystá nějakou lumpárnu. Vůbec se nepletla.

Marsan litoval večera a byl navztekaný, že se dostane do postele tak pozdě. Neměl chodit ani do „Lady Marlěne“, ani ke své bývalé milence Prisce. Začínalo svítat. Modř oblohy byla vybledlá, nebe nemělo hloubku. Poblíž nočního podniku „Lido“, na úrovni kuchyně, musel jít po vozovce, chodník byl celý zastavěný přeplněnými popelnicemi, z nichž přepadávala beztvará hmota odpadků a zkažených potravin. Přidal do kroku, cítil, že se mu začíná zvedat žaludek. Ten večer sice nic nejedl, zato do sebe nalil úctyhodné množství whisky a nepočítaných číší šampaňského, po němž ho navíc pálila žáha. Tahle noční povyražení již zřejmě neodpovídala jeho věku. Kolik je vlastně hodin? Podíval se na hodinky a rozmrzele povzdechl. Skoro čtyři. Měl těžkou hlavu a jakýsi smutek na duši, nemohl se ho zbavit od chvíle, kdy odešel od Prisky. Marsan se už několikrát pokusil vzchopit a udělat kříž nad nepodařeným večerem. Ale obličej Prisky se mu stále naléhavě objevoval a vtahoval ho do minulosti. Všechno přispívalo k jeho melancholii. V deštivé, prázdné a studené Paříži litoval o to víc, že opustil alžírské slunce a večerní bridžové partie v baru „Aletti“, hrané pod nafialovělou a růžovou oblohou, kdy město krásně vonělo po anýzovce a koření. Člověk by se nikdy neměl vracet k bývalým milenkám, nkal si Marsan, když platil parkovné nočnímu hlídači garáže.

Vystoupil z výtahu, kterým se dostal do podzemí parkoviště, stiskl vypínač – světlo se nerozsvítilo. Marsan zůstal chvíli ve tmě. Necítil se ve své kůži. Konečně objevil v šeru své BMW, otevřel dvířka a s úlevou dopadl plnou vahou na sedadlo. Palubní deska a celý vnitřek vozu mu připomínaly každodenní život a pomáhaly zapomenout na minulost, kterou si tak naivně chtěl připomenout během jediné noci. Byl si vědom své neupřímnosti k sobě. Nemohl přece obviňovat Prisku z onoho putovaní do minulosti. Jít do ‚Jokera“, nočního podniku své bývalé milenky, se přece rozhodl sám.

Marsan otočil klíčem zapalování, pomalu se rozjel a zamířil na klikatý výjezd s prudkým sklonem. Soustředil sé na řízení a tak na několik minut zapomněl na Prisčin obličej. Když se však dostal ven, do ulice, přeludy se vrátily a viděl před sebou tak jasně, až se podivil, své první setkání s Priskou. Bylo to v den osvobození Marseille. Nebylo jí tehdy ani patnáct a nabízela důkazy své lásky jak americkým vojákům, tak příslušníkům Francouzských ozbrojených sil domácího odboje. Zatracená Prisca! Dobře si zařídila život od marseilleských časů. Již v době, kdy se s ní vídával pravidelně, řídila v La Rochelle – se souhlasem policie – tajný bordel, plný po celou noc. Dnes konečně dosáhla vytoužené mety ve svém životě. ‚Joker“ byl výnosný podnik a dokonce úplně legální. Nicméně si Marsan nedělal iluze: Prisca jistě nezanechala svých styků s podsvětím. Byl o tom přesvědčen o to víc, že mezi společností v baru poznal několik postav z těchto kruhů. Nezmínil se jí o tom. Sám sobě už dávno slíbil, že bude při nočních flámecji zachovávat „pravidla hry“ a zapomene na své soudcovské povolání.

„Pan Marsan?“

Vstup do domu zůstal ve tmě, a proto nemohl vidět, kdo ho oslovil. Sel tápavě až k automatickému vypínači, šátral po zdi, když se rozsvítilo světlo. Viděl muže, opřeného o zeď z tesaných kamenů. Muž se na něj díval s úsměvem.

„Pane Marsane, něco pro vás mám.“

Snažil se vybavit si jméno, patřící k tomu špatně vyholenému a bezvýraznému obličeji, avšak mamě. Proto se příkře zeptal: „Kdo jste?“

, Jmenuju se Charly Balagny,“ odpověděl neznámý a hrál si špinavýma rukama s ohromným pečetním prstenem. „A vy mě moc dobře znáte.“ dodal a wcenil dva zlaté zubv.

Marsana ten úsměv podráždil. Uvažoval, zda nemá pokračovat v chůzi a o neznámého se nestarat. Zadržela ho však zvědavost. „Mám pro vás informaci o štrasburském gangu.“

Marsan najednou cítil, jak se mu všechny svaly napjaly. Jeho tvář se však ani nehnula. Oči upíral na pasáka.

„Mluv!“

„Ne tak rychle. Chci malou protislužbu. Chápete, jak to myslím. .“

„Miuvr v

Tón nepřipouštěl námitek. Marsanův pohled měl v sobě něco divokého a Charly Balagny bezděčně ustoupil o krok. Marsan se na něj vrhl, chytil ho za klopy saka a vší silou s ním zatřásl.

„Tak dělej/4

Marsan pronesl tato slova mírněji, skoro tichým hlasem. Objevil v Balagnyho očích strach a pochopil, že má vyhráno. Uvolnil sevření a prudce postrčil Charlyho ke kamenné zdi. A z Charlyho prýštil souvislý proud slov, nepřetržitě, bez nadechnutí. „Strasburský gang hledá řidiče, kterej se vyzná při loupežným přepadení. Profesionála. Platí předem. Pět miliónu starejch franků na ruku. Chystají to v nejbližších dnech, můžete mi věřit.. „ Marsanova tvář se neznatelně stáhla; sklonil se trochu, prohrábl si vlasy a pátral v kapsách saka po cigaretách.

Balagny znepokojeně sledoval každý jeho pohyb. První přerušil mlčení.

, Je to na beton. Nikdo jinej než oni by nemoh platit předem. . „A přitom takovou paletu,“ přerušil ho náhle Marsan a zapálil si gitanku.

„No právě,“ pokračoval Balagny v rozhovoru.

„Už s tím začali?^

Marsan se usilovně snažil ovládnout, aby skryl vzrušení. Potahoval nervózně cigaretu, oči upřené na dlaždicovou podlahu domovního vchodu‘.

„Nevím o tom nic jinýho,“ odpověděl Balagny. „Myslím ale, že tenhle tip stál za to, abych sem přišel, no ne?“

Marsan mlčel i nadále a nechával pasáka, aby se chytil do vlastní iéčky.

„Myslel jsem, že se zajímáte o štrasburskej gang. A tak sem si řek…“

„Poslechni, vypadni!“

Balagny váhal. Když se však střetl s Marsanovým pohledem, pochopil, že prodělá. Při tomhle „obchodu“ se nechal napálit! Omyl, který může zatraceně odskákat, jestli se Hezoun Zakian.dozví. 7.e. v té. věci sehrál roli nráskače.

„Táhni!“ opakoval Marsan.

Balagny couval pozpátku ke dveřím.

„Ale řek ste mi..

Ani nedokončil větu. Věděl zcela jednoznačně, že definitivně prohrál. Mumlaje nesrozumitelná slova, otevřel dveře; sestupoval již na chodník, když na něj Marsan zavolal:

„Balagny!“

Pasák se obrátil a zůstal ve střehu.

‚Jak ses dostal k mé adrese?“

„Z telefonního seznamu,“ odpověděl Balagny okamžitě.

Dveře se za ním zavřely. Marsan slyšel ještě jeho kroky na chodníku. Pak se rozhostilo ticho. Marsan, s klíči od svého bytu v ruce, zůstal chvíli bez pohnutí. V telefonním seznamu… Bylo to tedy takhle jednoduché.

2

Advokát Jeannin spíš běžel než šel „sálem ztracených kroků“ – velkou čekárnou v budově pařížského soudu. Spisy držel pod paží, dopínal si knoflíky taláru a prodíral se mezi kolegy, kteří postávali po skupinkách; někteří povzbuzovali své klienty, jiní si vyprávěli vtipy s předsedy tribunálu, se kterými se odpoledne střetnou. V této ohromné hale byli obhájci a žalobci navzájem promícháni. Výzdoba haly a její rozměry, černé taláry, které umocňovaly každý pohyb, přítomnost uniforem, byť nevtíravá, ustrašené pohledy civilních osob – to vše tvořilo rituál, jénž zvýrazňoval teatrální stránku soudnictví. I když měl zpoždění, advokát Jeannin si dovolil zvolnit krok. Chtěl do sebe nasát atmosféru prostředí. Od dětských let toužil kráčet jednou po těchto místech. Živým, trochu nadneseným pohybem zdvihl široký rukávec taláru a podíval se na hodinky. Měl nejvyšší čas, jestliže chtěl dosáhnout posunutí výslechu svého klienta u vyšetřujícího soudce o hodinu. Přidal, aby chytil výtah, ale ujel mu. Nakonec zpomalil, aby nepřišel do soudcovy kanceláře udýchaný. Šel po schodišti do druhého poschodí a probíral přitom v duchu nejdůležitější body procesu. Byl to jeho první velký případ. Klient, podezřelý z překupnictví, mu zaplatil už předem velmi slušný honorář. Státní zastupitelství požadovalo uvalení vyšetřovací vazby na dvacet čtyři hodiny a soudce měl dnes rozhodnout o dalším postupu. Na něm nyní vše záleželo. Jeannin doufal, že vyšetřující soudce nepodepíše příkaz k prozatímnímu zajištění a ponechá jeho klienta na svobodě. Ve svém orvním velkém oříoadu však niěl advokát Jeannin hned od počátku smůlu. Ze stovky vyšetřujících soudců, pracujících u pařížského soudu, vybralo státní zastupitelství toho nejméně přístupného a smířlivého úředníka. Mezi vězni platil za prevíta. Ponořen do svých myšlenek, vrazil advokát do soudního sluhy, který se mu připletl do cesty. Akta se rozlétla po zemi. Sluha pomohl advokátovi papíry sebrat. Jeannin se ho přitom zeptal na cestu. Budova se podobala bludišti a kanceláře soudců, umístěné v přístavcích soudní budovy, vypadaly jako pokojíky pro služku. Někteří vyšetřující soudci říkali dokonce svým kancelářím skříně na smetáky.

Advokát udělal ještě pár kroků, než se ocitl u dveří vyšetřujícího soudce. Nechal uplytiout několik vteřin, než zaklepal, upravil si bílý nákrčník a utřel zpocený obličej. Pak dvakrát za sebou krátce zaťukal na dveře a čekal. Nemohl potlačit jistou úzkost.

„Dále!“ ,

V tu chvíli se mu ulevilo. Do soudcovy kanceláře vstoupil už úplně klidný.

, Jsem advokát Jeannin,“ prohlásil a přiblížil se k Marsanově psacímu stolu.

Marsan se bavil se svým zapisovatelem. Zvedl hlavu, přesunul na stole stoh spisů a zamumlal:

„Co pro vás mohu udělat, pane advokáte?“

„Byl jsem ustanoven obhájcem ve věci Trelon.“

Marsan sešpulil ústa, aby dal najevo, že o záležitosti nic neví. Zdá –

lo se, že není informován, nebo že se na případ nemůže upamatovat. Otočil se tázavě na soudního zapisovatele. Jeannin rozpačitě pokračoval:

„Můj klient dostal předevčírem obsílku a má se k vám dostavit dnes po obědě.“

, Je to tak,“ zasáhl do rozhovoru zapisovatel, který se mezitím podíval do sešitu. „Výslech je stanoven na čtrnáct třicet.“

Pak se obrátil k Marsanovi a dodal:

‚Jde o první výslech, pane soudce.“

Marsan kývl hlavou a blahovolně se usmál. Prohlásil, že ještě neměl čas se s případem seznámit, a požádal advokáta, aby mu to prominul. Dodal, že samozřejmě nemá nic proti tomu, aby se výslech konal o hodinu později.

Jeannin mu poděkoval a opustil soudcovu kancelář ve veselé a optimistické náladě. Marsanovo chování na něj zapůsobilo. Usoudil, že nebude tak hrozný, jak se o něm říká. Jistě, rád prosazuje svou, všechno ale záleží na správném přístupu. V soudním paláci se s oblibou vytvářely různé legendy. S trochou štěstí vyjde jeho klient ze soudcovy kanceláře na svobodu.

Hector Rosembert byl nejbližším Marsanovým spolupracovníkem, a to už skoro deset let. Znal svého představeného dokonale. Uvědomoval si význam jeho práce a snažil se mu ji co nejvíce usnadňovat. Méně důležité případy často vyřizoval sám. Proto nepovažoval ani za účelné předat soudci akta Trelonova případu, tím spíše, že Marsan dnes dopoledne zřejmě neměl příliš jasnou hlavu. Napřed ztratil klíček od skříňky ve zdi, do které si ukládal kartony gitanek; od toho okamžiku přestal kouřit a špatnou náladu si vyléval na svém zapisovateli. A pak, měl dnes podle všeho den, kdy ho trápily utkvělé myšlenky. Sotva se po příchodu do kanceláře usadil za psací stůl, požádal o spisy, týkající se loupežného přepadení pošty v Bordeaux. Přes rok starý případ, který nepokročil ani o píď. Prokurátor republiky zahájil řízení proti neznámému pachateli, ve vyšetřování se však od začátku přešlapova –

lo na místě. Policie ostatně předala vyšetřujícímu soudci takřka prázdný spis. Marsan strávil část dopoledne úvahami nad těmi akty. Občas si něco zapsal, vzápětí poznámky roztrhal. Pak požádal o jiný spis, tentokrát novějšího data. V Montreuil šlo o zadržení rukojmí v pobočce Banque nationale de Paris. I zde bylo zahájeno řízení proti neznámému pachateli, prakticky však neexistovalo nic, o co by se dalo při projednávání případu opřít. „Rosemberte, podejte mi spis o přepadeních samoobsluh z letošního ledna,“ požádal Marsan, aniž zvedl hlavu od svých papírů. Rosembert vstal od svého starého psacího stroje a otevřel kovovou skříň s neuzavřenými případy. Bylo mu jasné, že Marsan jde za utkvělou myšlenkou. Jako dobrý soudní zapisovatel znal Rosembert případy stejně dobře jako vyšetřující soudce. Začínal proto chápat důvody, které Marsana vedly ke čtení starých spisů. Všechny trestní případy, jejichž šanony si soudce dal předložit, měly společného jmenovatele: pachatelé těchto loupežných přepadení byli stále na svobodě. Rosembert znal velmi dobře názor policie na věc. Skoro dva roky páchal dokonale organizovaný gang ozbrojené útoky po celé Francii. K dnešnímu dni se celková částka, získaná gangem, odhadovala na víc než pět miliard starých franků…

„Něco nového o štrasburském gangu?“ zeptal se, když kladl další spisy na poslední volné místo na stole.

„Mohlo by být,“ zamumlal Marsan.

Rosembert dál nenaléhal. Marsanovi zřejmě nebylo do řeči. Vrátil se tedy ke svému stolu a pokračoval v psaní na stroji. Občas zahlédl ze vzdálenosti několika metrů šéfův obličej, orámovaný dvěma ohromnými stohy spisů. Unavený obličej se ztrhanými rysy.

Když spatřil, že soudce zívá, nemohl se ubránit shovívavému úsměvu. Věděl něco o Marsanových nočních flámech, neměl mu je ale za zlé, vzhlížel k němu v profesionálních záležitostech především s upřímným obdivem.

Marsan měl pořádnou kocovinu, po návratu z flámu se mu nepodařilo ani na chvilku usnout. Sdělení Charlyho Balagnyho ho rozrušilo. Pokud by informace, získaná od pasáka, byla pravdivá,

v nejbližší době bylo možno očekávat nové loupežné přepadení. Ale kde a iak? Až dosud se štrasburskému gangu vždy podařilo policii uniknout, nebyla schopna zjistit totožnost ani jediného člena bandy. Na základě některých svědectví došla policie k závěru, že gang vznikl ve Štrasburku a že byl úzce napojen na některé zločince v Spolkové republice. Takové zprávy ovšem pro konkrétní zátah nestačily, ale tip získaný od Balagnyho přivedl celou záležitost znovu na přetřes. Marsan poprvé předběhl protivníka

o koňskou délku. Pokud by se policii podařilo zjistit, který „specializovaný“ šofér byl gangem angažován, šlo by vysledovat stopu snad až k pohlavárům bandy a v den plánované akce dala by se připravit i past. A „neznámy pachatel, který se neustále objevoval ve spisech, by se změnil v docela konkrétní osobní kartu. Bylo však třeba jednat rychle.,

Marsan se na chvíli odpoutal od přítomnosti. Snil o tom, že ve spisech je založen seznam viníků; představil si, že podepisuje dožádání o právní pomoc, vyšetřuje obviněné, předkládá státnímu zastupitelství úplný, dokonalý spis. Bohužel, uskutečnění této idylické představy bylo zatím v nedohledné budoucnosti. V současné době figuroval ve spisech stále jen „neznámý pachatel“, synonymum nezdaru. Pomalu se ho zmocňovalo pobouření. Marsan měl pověst tvrdohlavého a houževnatého člověka a příliš si vážil svého povolání, než by připustil, aby spravedlnost ztroskotala. Když se občas musel smířit s tím, že se ve vyšetřování případu nebude pokračovat, byl vždy roztrpčen. Měl nepříjemný pocit, že je zesměšňována sama spravedlnost.

Zazvonil telefon. Rosembert ho vzal, několikrát přitakal, položil sluchátko na svůj psací stroj a obrátil se na Marsana:

„Prokurátor Roquelaure. Ptá se, zda za vámi může přijít.“ Marsan přikývl a ponořil se do studia spisů o loupežném přepadení samoobsluh. V tomto případě si gang vybral chvíli, kdy se převážely peníze. Jeden strážce byl na místě zabit, jeden kolemjdoucí vážně zraněn. Zisk gangu z akce: čistých čtyřicet miliónů. Málo za život člověka, pomyslel si Marsan, kterému se příčilo násilí. Šel sám otevřít dveře prokurátorovi Roquelaurovi, který vrazil do kanceláře jako střela a dopadl prudce na židli.

„Milý Marsane, jenom na chvilicku.“

Prakticky bylo třeba počítat alespoň s hodinou. Marsan si znovu sedl do křesla za svým stolem, zatímco prokurátor na něj upřeně hleděl.

Oba mužové měli zcela protichůdné povahy a nijak neskrývali vzájemné nepřátelství. Roquelaure, starý úředník, jako vystřižený z nějaké komedie, si nijak necenil Marsanova volnomyšlenkářství a uvolněných způsobů. Opakovaně, a dost neomaleně, mu vytýkal zjpůsob oblékání. Marsan pochopitelně nedal na prokurátorovy pnpomínky a s určitou drzostí se vyjádřil, že má raději londýnské krejčí než představy, které má o pánské módě časopis Krásná zahradnice. „Hovořil jsem právě s komisařem Cosnakem,“ začal prokurátor a utřel si čelo kapesníkem. „Poslal ke mně jistého Edmonda Gabela, majitele garáže, kterého podezřívá z prodávání kradených aut. Pročetl jsem protokoly, moc toho tam není. Je jisté, že ten chlap není neviňátko, konkrétní důkazy ale nejsou k dispozici a při činu taky nebyl přistiženy

„Vždy je obtížné rozhodnout, zda jde o překupnictví, bez ohledu na typ zboží…“

„Vím,“ pokračoval Roquelaure. „Tentokrát jsou však podklady velmi nedostačující, to mi můžete věřit, drahý příteli. Mohu říci rovnou, že ve spisu není nic…“

Prokurátor se odmlčel a mezi oběma muži nastalo trapné ticho. Marsan ho pokradmu pozoroval. Proč za ním vlastně přišel? Bylo na prokurátorovi zahájit šetření. Práce vyšetřujícího soudce se omezovala – jak vyplývala z označení funkce – na další vyšetřování. Navíc silně pochyboval o tom, že Roquelaure by se obtěžoval do jeho kanceláře jen pro přátelskou radu. Byl hluboce přesvědčen, že prokurátor zatím tají skutečnou příčinu své návštěvy. Ostatně velmi brzy se přesvědčil, že hádá správně.

„Myslím, že komisaře Cosnaka znáte dost dobře?“ zeptal se Roquelaure a pečlivě se přitom vyhnul Marsanovu pohledu. „Pravda, studovali jsme společně práva a dost jsme se spřátelili. Proč?4

Roquelaura zřejmě zarazila bezprostřednost reakce.

„Mluvil se mnou o vás, to je vše“

Odmlčel se na okamžik, jako by hledal slova, a pak teprve rozpáčitě pokračoval:

, Jestli jsem dobře rozuměl, přál by si, abyste provedl výslech toho Gabela. Co si o tom myslíte?“

Marsan musel vyvinout značné úsilí, aby se nedal do smíchu. Vyšetřujícím soudcem už byl dost dlouho na to, aby okamžitě objevil nástrahu, navíc tak primitivní. Roquelaure chtěl, aby se vyjádřil k věci, kterou neznal. To by u soudního úředníka bylo možno kvalifikovat jako vážný prohřešek.‘

„Sdělím vám svůj názor po výslechu Edmonda Gabela,“ odpověděl Marsan úmyslně úředním tónem.

„Pochopitelně, drahý příteli,“ řekl okamžitě Roquelaure.

Vstal, přešel několikrát místností, pak se zastavil před Marsanovým stolem.

„Dobrá, domluveno – pošlu vám Gabela.“

„Souhlasím, ale až po čtvrté hodině.“

„Výborně, po oběde budete mít spis k dispozici.“

Naklonil se nad stohem papírů a podal Marsanovi přes stůl svou měkkou ruku. Když viděl, že se Marsan chystá zvednout ze židle, zdvořile pozornost odmítl.

„Neobtěžujte se, já trefím.“

Marsan už bral do ruky sluchátko, hodlal zavolat pařížskou kriminální ústřednu na Zlatnickém nábřeží, když se k němu prokurátor Roquelaure od dveří vrátil.

„Marsane, pokud ten člověk neřekne nic zajímavého, nepodepisujte příkaz k prozatímnímu zajištění. V protokolech skutečně nic není a mohli bychom z toho mít jen nepříjemnosti. Tak opatrně, příteli.“

Marsan odpověděl s kamenným výrazem.

„Pane prokurátore, udělám, jen co je moje povinnost.“

„Nebuďte hned nakvašený,“ vykoktal Roquelaure, který zřejmě od Marsana nečekal tak prudkou odpověď. „Žertoval jsem. Všichni zde u soudu oceňují vaši usilovnou práci, musíte ale uznat, že shovívavost nepatří k vašim silným stránkám.“ Prokurátor byl již na odchodu a zmizel z místnosti dříve, než mu Marsan mohl odpovědět. Ten vyměnil alespoň spiklenecký pohled se zapisovatelem a zvedl sluchátko z vidlice.

Kdykoli Marsan projevil shovívavost vůči některému obžalovanému, vzápětí toho litoval.

Úřadovny kriminálky na Zlatnickém nábřeží a soud měly společné jedno: ani tam, ani tu nefungovaly pořádně telefony. Marsan musel čekat dobrých deset minut, než ho spojili s komisařem Cosnakem. Přátelé se neviděli přes měsíc a mluvili napřed hodnou chvíli o všem možném, než Cosnac přešel k jádru veci. Podle něho Edmond Gabel prodával dlouhá léta kradené zboží a udržoval pravidelné styky s podsvětím. Mimoto dodával pachatelům trestných činů vozy, často přestříkané či jinak upravené.

„Našli jsme v jeho dílně dodávkový vůz, který by mohl být totožný s tím, který byl použit při přepadení v Montreuil,“ prohlásil Cosnac.

„Myslíš, ze by mohl být ve styku se štrasburským gangem?“ zeptal se Marsan vzrušeně.

„Dobrý postřeh,“ smál se Cosnac. „Ale jdeš na to trochu zhurta. Zatím všechno popírá. Právě si něco ověřujeme. Myslel jsem, že by ses mohl pokusit trochu ho proklepat.“

„Můžeš se na mě spolehnout, tím spíš, že…“

Marsan si uvědomil přítomnost Rosemberta a nedokončil větu. Přes důvěru, kterou měl ke svému zapisovateli, neměl chuť ho informovat o svém setkání s Charlym Balagnym. S Cosnakem se ovšem musel sejít co nejdřív a sdělit mu tip, který dostal od pasáka. Naznačil komisaři, že by se s ním rád co nejdříve setkal. Domluvili se na půl druhou v bufetu soudní budovy.

Sotva zavěsil, uvědomil si Marsan, že má dnes obědvat s Claire. Zaváhal. Má odvolat schůzku s Cosnakem? Rychle tu myšlenku zavrhl. Pokud chtěl skutečně využít informace o štrasburském gangu, času bylo málo. Na druhé straně ani schůzku s Claire nemohl odložit na jindy. Volala mu včera večer a dnes ráno se jí musel přiznat, že v noci flámoval. Aby se vykoupil, navrhl jí, že spolu poobědvají. Měli sraz v půl jedné na terase u „Lippa“. „Rosemberte, vrátím se ve dve,“ řekl a vstal od stolu. „Abych nezapomněl, mrkněte se na ten Trelonův spis. Pokud si dobře pamatuji, jde o nějaký podvod. Nebudu mít ani čas prostudovat materiály.“

Když utíkal se schodů soudního paláce, uvědomil si, jak netrpělivě očekává setkání s Edmondem Gabelem.

Zdvihl spokojeně sklenici ke rtům. Krémově bílá pěna se lehce chvěla. Čerstvě natočené pivo s trochu štiplavou chutí mu zaplnilo ústa. Jedním lokem vypil polovinu sklenice a automaticky otevřel „FranceSoir“. Roger Caze, majitel pivnice „Lipp“, dohlížel dole na schodech na číšníky. Marsan položil noviny a vrhl pohled na terasu s nadějí, že uvidí přicházet Claire. Jako obvykle měla zpoždění. Sklouzl pohledem na nástěnné malby ve stylu dvacátých let, které byly na stěnách i stropu pivnice. Právě nad jeho hlavou natahovala kyprá černoška s turbanem ruku k papouškovi s černým a zeleným peřím. I když byl Marsan stálým hostem pivnice, vždycky byl znovu fascinován malbami Léon-Paula Fargua. Měl rád tenhle z módy vyšlý půvab, naivní smyslnost, jež vyzařovala z kresby.

„Nazdar…“

Claire stála před ním. Vstal, políbil ji na špičku nosu a nabídl jí místo vedle sebe.

‚Jdu pozdě,“ řekla s úsměvem. „Musela jsem ale ještě něco vyřídit.“

Na její tváři se objevily dva malé důlky a Marsan se nemohl ubránit vzrušení nad půvabem své milenky. Kabelku položila těsně vedle sebe, jako by ji chtěla schovat.

„Rezervoval jsem stůl,“ řekl. „Půjdeme si k němu sednout?“ Claire sešpulila rty.

‚Já bych napřed taky chtěla aperitiv, ty sobče!“

Zasmála se. Marsan se nenápadně podíval na hodinky. Spěchal, ale netroufal si Claire popohánět. Objednala si bílé martini a vyprávěla mu o své práci.

„Začala jsem obraz, celý v modrém,“ sdělovala mu vesele. „Trochu jednotvárné, ne?“

Marsan si rád dělal legraci z jejího malování, které považoval za nesrozumitelné a studené. Přesto Claire začínala mít skutečný úspěch, o její poslední výstavě se kritika vyjádřila velmi lichotivě. „Ty tomu nerozumíš,“ rozhodla Claire. „Podařilo se mi objevit osmnáct druhů modře.“

S úsměvem v očích k nim přistoupil Roger Caze a upozornil je, že mají prostřeno – mohou přejít ke stolu, až bude libo. Marsan využil situace a vstal.

„Ty zase spěcháš?“

Nepřesvědčivě to popřel. Claire nechala nedopité martini, zvedla se a šla před Marsanem k rezervovanému stolu. Marsanovó chování ji zamrzelo a zklamalo. Měla na sobě rovnou šantungovou sukni, staženou širokým koženým páskem, jenž zvýrazňoval štíhlý pás a dokonale zaoblený zadeček. Marsan neviděl pod její hedvábnou halenkou náznak podprsenky. Zamyslel se. Že by byla nahá

i pod sukní? řekl si pro sebe.

„Zůstaneš u ‚piva?“

Ponořen do svých myšlenek, Marsan neodpověděl.

‚Já bych si dala víno,“ pokračovala trochu podrážděným hlasem. ‚Já taky,“ řekl a studoval jídelní lístek.

Objednali dva baltské sledě jako předkrm a pak jehněčí žebírka. Aby řeč nestála, Claire se Marsana zeptala, co dělal včera večer. Nebyl na otázku připraven a zalhal, že strávil večer u přítele Cosnaka

„Víš, kolikátého je?“

Marsan tušil, že je to léčka. Přesto po pravdě odpověděl:

„Ano, patnáctého května. Pročpak?“

‚Jen tak,“ řekla a zatvářila se skoro tajuplně.

Byl přesvědčen, že za otázkou, kterou mu Claire položila, se něco skrývá. V duchu honem prošel data různých svátků a narozenin, patnáctý květen mu však nic neříkal. Trochu popuzeně poznamenal:

‚Fakt, dneska vypadáš děsně tajemně.“

„A ty máš myšlenky bůhví kde,“ odsekla Claire.

‚Jsi na omylu, jsem moc rád, že spolu obědváme. Dokonce jsem odložil schůzku s Cosnakem, abych mohl být s tebou. Mám se s ním sejít ve dvě, v bufetu soudního paláce.“

Odmlčel se a pohlédl na Claire. Byl docela spokojen se způsobem, jakým oznámil svou schůzku s policejním komisařem. Claire však rozuměla poznámce po svém.

„Výborně! Tak ti děkuju, žes mi laskavě věnoval hodinu v rámci svého časového rozvrhu…“

Marsanovi bylo jasné, že se brzy začnou hašteřit. Jemně položil ruku na Claiřino rameno.

„Poslyš, neblázni!“

Myslel, že začne plakat. Chřípí nosu jí najednou zbělelo a ústa se lehce sevřela.

‚Jestli chceš co vědět, hloupější ženskou abys pohledal. Měla jsem takovou radost..“

„Co je ti?“

Slza jí stekla po tváři. Přiblížil ruku k jejímu obličeji.

„Nech mě,“ odtáhla se a otevřela kabelku.

Vzala malý batistový kapesníček a osušila si oči.

„A zrovna, když jsem si namalovala řasy…“

Popotáhla a pokračovala:

„Patnáctého května. A já myslela…“

Marsanovi se rozsvítilo.

„No jistě, patnáctého května šedesát osm, že?“ r

„Konečně!“ zvolala a obrátila k němu zářící tvář.

Bylo to výročí jejich prvního setkání.

„Sedm let…“

Marsan nenáviděl výročí.

„Podívej, to je pro tebe..“

Vyndala z kabelky malý čtverhranný předmět a položila jej k jeho talíři. Marsan cítil, že se mu svírá hrdlo, vykoktal banální poděkování a políbil ji na rty.

„Tak to otevři!“

Byla vzrušená a vypadala jako holčička. S typickou mužskou nešikovností začal rozvazovat stuhu, kterou byl balíček ozdoben. „Marsane!“ Byl to známý hlas.

Zvedl hlavu a uviděl předsedu senátu Tishe, hrozného mluvku.

V rozpacích schoval balíček pod ubrousek a povstal, aby pozdravil předsedu čtrnáctého trestního senátu. Claire v tu chvíli proklínala veškeré soudní úřednictvo.

Tish zůstal věrný své pověsti a dobrou čtvrthodinu ho zdržoval řečmi. Claire se sklonila k talíři a úmyslně si ho nevšímala. Když si Marsan znovu sedl, měla své jehněčí žebírko snědené. „Promiň mi, nedalo se nic dělat…“

Nepromluvila ani slovo. V rozpacích začal jíst. Maso bylo studené, smažené hranolky gumové. Sáhl po láhvi s vínem, aby si nalil, když se ho Claire tiše zeptala:

„Dárek se ti líbil?“

Jak ho mohl zapomenout rozbalit?

„Promiň mi…, ten otravný Tish. .

„Žádná tragédie.“

Mezitím však už vstala, sebrala kabelku a podívala se na něj. Čelisti měla pevně stisknuté a oči zalité slzami.

„Sbohem. Abys nezmeškal schůzku se svým přítelem Cosnakem.“

Odešla rychlým krokem.

Marsan odstrčil talíř a požádal o účfet.

Choval se hnusně.

Pomalu otevíral balíček. Alespoň teď si dával záležet, aby vychutnal krátký okamžik radosti.

Právě totiž zjistil, že má Claire skutečně rád, a začal mít z toho strach.

Komisař Cosnac si zapálil x-tou cigaretu Boyard maís – značku, kterou měl zvlášť rád, oprášil si trochu sako, posypané popelem, a prohlásil:

„Vidím jim až do žaludku, můžeš mi věřit. Lidé z ministerstva mě chtějí odstavit, já ale mám do penze ještě daleko.“

Marsan se podíval s něhou na svého přítele. Co znal Cosnaka, vždycky měl výhrady vůči nadřízenému ministrovi. Byl to leítmotiv, který se stal mezi nimi skoro heslem; a málokterý rozhovor začínal jinak než útokem proti ministrovi vnitra nebo ministrovi spravedlnosti. Dnes však výjimka potvrzovala pravidlo – stížnosti komisaře Cosnaka byly oprávněné. Na ministerstvu se potajmu připravovala reorganizace soudní policie a Cosnac patřil mezi ty, kteří by na ni mohli doplatit. Od skandálu v Lyonu, v němž byli namočeni i někteří policisté, nepřestalo ministerstvo vnitra šikanovat útvary, pověřené bojem proti banditismu. Cosnac, odchovanec staré školy a horlivý zastánce metody pronikání policie a jejích spolupracovníků do podsvětí, měl nepříjemnosti jako jeden z prvních. Vedle toho i u soudní policie hrála rivalita velkou roli. Nastoupila nová generace, z ní mnozí záviděli komisaři Cosnako –

– z rodu velkých strážců zákona – jeho pověst i úspěchy. „Musím se smát jejich nové metodě! Představ si, co si nedávno vymysleli: prý se zruší tajné fondy, určené pro konfidenty. Teď už čtrnáct dní probírají pod drobnohledem mé vyúčtování výdajů. Myslí si možná, že se dá zjistit, co se v rajónu děje, pomocí křišťálové koule. Blbci!“

Marsan znal dobře Cosnakovy výbuchy vzteku a přerušil ho: „Mimochodem, včera jsem získal tip, který by tě mohl mimořádně zajímat.“ ,

Cosnac se uklidnil a naklonil se k Marsanovi.

„Povídej/4

„Dobrá. Čirou náhodou jsem se dozvěděl, že na Pigalle hledají řidiče, který se vyzná při loupežných přepadeních.“

„Chystá se nějaké?“

„Ano. A řeknu ti, že řidič dostane peníze na ruku…“

„Kolik?“ přerušil ho Cosnac.

„Pět miliónů – je to hodně i ve starých francích.“

„Sakra!“

Cosnac vyskočil ze židle a černý popel cigarety, balené do kukuřičného papírku, se mu rozsypal po kravatě. Procedil mezi zuby: „Štrasburský gang… Jen ti monou dát takové prachy.“ „Uvažujeme stejně.“

‚Je to jistý tip?“ zeptal se Cosnac.

„Mám ten dojem.“

Mluvili spolu potichu. Bufet byl natřískaný a ani jeden ani druhý si nepřáli, aby je někdo slyšel. Marsan zahlédl jednoho ze svých kolegů a pozdravil ho kývnutím ruky. Kolega však pozdrav úmyslně přehlédl. Nepřátelský postoj, který ho konec konců neudivil. S většinou kolegů měl napjaté vztahy; žárlili na jeho úspěchy a vyčítali mu především jeho metody. Navíc byl ve společnosti policisty. K těm většina vyšetřujících soudců zaujímala blahovolně přezíravý postoj, i když z titulu své funkce by s nimi měli úzce spolupracovat. A obráceně, mnoho policejních inspektorů si nepřálo, aby se vyšetřující soudci podíleli na jejich pátrání. V tom směru byl Marsan výjimkou, neboť udržoval dobré vztahy s většinou policistů. Cenil si jejich odvahy a obětavosti.

Objednal druhou kávu a zeptal se Čosnaka:

„Pověz mi něco o Gabelově případu. Roquelaure se mi o tom dnes dopoledne zmínil, ale znáš no!“

„No jo. Musel jsem usilovat o to, aby zahájil šetření.“

„Nechce se do ničeho namočit. Podle něho jsou protokoly o výslechu nedostačující.“

„Prosím tě, Gabel kšeftuje už snad od narození. Navíc jeho garáže slouží jako přestupní stanice. Jak jsem ti řekl do telefonu, našli v icho dílně dodávkový vůz z té akce v Montreuil.“

„A důkazy?“

Cosnac se zavrtěl na židli. Zřejmě byl v rozpacích.

„Řekněme – domněnky…“

Marsan se neubránil úsměvu. Cosnafkova poznámka symbolicky vyjadřovala hranici, která oddělovala justici od policie. Pro policii k obvinění často stačilo podezření nebo jen domněnky. Naproti tomu justice, striktnější – její úloha byla konec konců méně vděčná – vyžadovala důkazy. Důkazy, které měl najít vyšetřující soudce.

„Moji hoši našli na zadním blatníku několik stop po střelách, samozřejmě pečlivě zamaskovaných.“

„Tvým chlapcům se podařilo zasáhnout dodávkový vůz při akci v Montreuil, že?“

„Ano,“ odvětil Cosnac.

„A Gabel? PromluvilT

, Ještě ne,“ zavrčel komisař. „Zpracováváme ho od včerejška, zatím bez výsledku. Proto jsem si řekl, že ti ho pošlu.“

„Chápu.“

Chvilku mlčeli. Marsan přemýšlel. Dosáhne přiznání od Gabela během výslechu? Ve skutečnosti všechno záleželo na osobě majitele garáže.

Najednou si vzpomněl: „Byl už trestán?“

‚Jednou, za přechovávání kradeného zboží. Před deseti lety. .

To je dobré znamení, uvažoval Marsan. I když to znělo paradoxně, mnoho pachatelů, kterým se podařilo zapírat policii, vyklopilo všechno vyšetřujícímu soudci. Důvody pro takový zvrat byly různé. Někdy podezřelý považoval partii za ztracenou, když byl předán justici, a doufal v soudcovu shovívavost, učiní-li úplné doznání. Na mnohé působilo prostředí soudního paláce. Pochopitelně taková reakce neexistovala u těch pachatelů, kteří si zvykli na jednací síně, a jejichž trestní rejstřík se podobal románu na pokračování. Pro ně nebyl velký rozdíl mezi vyšetřovacím soudcem a policajtem.

„Kamaráde,“ pokračoval Cosnac, „je zcela mimo pochybnost, že Gabel je ve styku s některým článkem štrasburského gangu. Ty ho musíš zmáčknout tak, aby ti pověděl o tom spojení.“

Marsan mlčel. V hlavě mu začínala klíčit myšlenka, zatím ještě bez přesných obrysů.

„A když promluví?“

„To je jednoduché, pošleš ho do věznice La Santé, aby si odpočinul, a my se pokusíme najít stopu…“

Cosnac se na Marsana podíval překvapeně.

„Netváříš se nadšeně!“

Skutečně, Marsan vypadal roztržitě, jako by byl duchem nepřítomen.

Zeptal se: „A potom?“

„No potom… teda. .“

Cosnac ani nedokončil větu. Místo toho si jen znechuceně povzdechl.

„No jo, je mi to jasný,“ zabručel Cosnac a zapálil si znovu cigaretu, která mu visela na rtu.

Muži na sebe pohlédli. Rozuměli si beze slov. Oba mysleli na stejnou věc. Bez přistižení při činu nemohou doufat v zatčení členů gangu, leda po dalších letech úsilí, po nesčetných pokusech sledovat podezřelé. A navíc by museli mít ještě hocjně štěstí… Marsan první přerušil ticho. Řekl pomalu:

„Mám nápad. Během výslechu Gabelovi pohrozím a pak ho pustím.“ ,

„Udělat z něho donašeče?“

„Přesně to.“

„Bylo by to ideální,“ povzdechl Cosnac. „Ale je v tom riziko.“ Marsan odpověděl rozhodně:

„Beru to riziko na sebe. A co ty, máš dost lidí, aby ho sledovali ve dne v noci?“

‚Je to obtížné, ale nějak to zařídím. A co Roquelaure?“

„S tím se vypořádám sám.“

Cosnac se najednou rozzářil. Položil ruku Marsanovi na rameno a prohlásil:

„Kdyby všichni vyšetřující soudci byli jako ty!“

Marsanův obličej potemněl. Kolikrát jen mu vyčítali, že není vyšetřující soudce jako ostatní. Byla to pravda, svým kolegům se příliš nepodobal. Jeho pojetí práce vyšetřujícího soudce bylo jiné než jejich. Pro něho vyšetřování případu, hledání pravdy, bylo úzce spjato s osobní morálkou. Myšlenková nezávislost, touha po činnosti, stejně jako neústupnost mu nedovolily upadnout do běžné rutiny. Pevně věřil jak ve své poslání, tak i v prostředky, které používal. Snažil se co nejlépe sloužit zájmům spravedlnosti. Přesto se mu sevřelo srdce při pomyšlení na reakce kolegů a nadřízených, kdyby se dozvěděli, že v nejbližších dvou hodinách propustí na svoDoau viníka jen proto, aby z něho udělal vějičku. Chvilku uvažoval, že upustí od plánu, lovecká vášeň však byla silnější. Gabel teď pro něj představoval konkrétní naději, jak se dostat na kobylku štrasburskému gangu. Seznam jeho obětí byl dostatečně dlouhý, aby takový postup ospravedlnil.

Rychle se dohodli o podrobnostech akce. Cosnac přislíbil, že dva inspektoři nespustí majitele garáže ani na okamžik z očí. Pro Marsana nemělo být příliš obtížné najít legální cestu, jak obviněného propustit. V nejhorším, pokud Gabelova vina bude příliš zjevná, použije právní formule o propuštění na svobodu pod soudním dohledem. Pak se rozešli, dříve si však slíbili, že spolu někdy povečeří v dobré restauraci a že nebudou mluvit o práci. Čirá fantazie…

„Proč to není zapsáno ve vaší účetní knize!?“

Marsan skoro křičel.

„Tak odpovězte,44 opakoval stroze.

Gabel hledal očima pomoc u svého advokáta.

„Odpovězte vyšetřujícímu soudci,44 podotkl advokát a vzhlédl od spisů.

„Nevím. . asi jsem zapomněl…44 „No prosím,44 zamručel advokát.

Marsan načmáral několik slov na papír a upřeně se podíval na Gabela. Pomyslel si – je zralý. Na Gabelově čele se perlily velké kapky potu. Muž začal ztrácet hlavu. Neustále si popotahoval kravatu a vrhal úpěnlivé pohledy na svého advokáta. Ten však nepromluvil. Seznámil se totiž s akty teprve před hodinou a nebyl schopen argumentovat. Navíc znal dobře právnické povolání a věděl, že je často zbytečné v průběhu prvního výslechu u vyšetřujícího soudce zasahovat. Marsan se chvilinku bavil tím, že se snažil uhodnout Gabelovy myšlenky podle toho, jak se tvářil. Bylo jasné, že Gabel umírá strachem a už se vidí v přijímací kanceláři věznice La Santé. V té chvíli b Marsan přesvědčen, že se mu podaří Gabela „obrátit44. Nemohl však jednat v tomto směru v přítomnosti advokáta. Proto využil příležitosti, když zahlédl, že advokát Richard se netrpělivě dívá na hodinky.

„Pane advokáte, nechtěl bych vás tu déle zdržovat. Zahájím vlastní výslech až později. Pokud spěcháte, jste volný. Pošlu vám zítra protokol vnitřní poštou.44

Advokát Richard byl nadšen. Srovnal si papíry, zvedl se a stiskl svému klientovi ruku.

„Uvidíme se zítra,44 řekl Gabelovi. Ten propadl panice, když viděl, že jeho obhájce odchází.

„Ale kde?44 zaúpěl majitel garáže.

Advokát se dal do smíchu.

„Na to se, vážený příteli, musíte zeptat pana soudce Marsana.44 A odešel.

Když zůstal s Gabelem sám, Marsan si klidně zapálil cigaretu a podíval se na Rosemberta způsobem, kterému zapisovatel dobře rozuměl. Rosembert se pohledem dotázal Marsana na stráž, jež stála za vyšetřovaným. Soudce pokývl hlavou na souhlas. Věc byla jasná. Bylo třeba za každou cenu odstranit na několik minut dozorce, aby Marsan mohl vyrukovat s nabídkou.

Zapisovatel opustil psací stroj a zašeptal několik slov stráži. Jestli chce, může si na chvíli odpočinout a vykouřit cigaretu na chodbě. Stráž se nedala dvakrát prosit a ihned opustila kancelář.

Marsan teď mohl jednat zcela volně. Složil několik papírů, které se povalovaly na stole, a ponechal si na očích jen protokol o výslechu o osobních poměrech. Pak se na Gabela obrátil klidným, takřka otcovskýn nlasem.

„Dobrá, když jsme teď mezi sebou, promluvme si na rovinu. Myslím, že je v zájmu nás obou dohodnout se.“

Poslední věta byla pronesena pevnějším tónem a Gabelovi se zdá –

lo, že za slovy je takřka nezastřená hrozba. Celý shrbený si mnul zapocené ruce, vyškrabával zbytky špíny nahromaděné pod nehty a snažil se vyhnout Marsanovu pohledu. Pak zasípal:

„Pane soudce, všechno, co vím, jsem řekl už policii.“

Marsan si odkašlal.

„Všechno, kromě toho nejpodstatnějšího. Můžete mi důvěřovat, kamaráde, a svěřit se mi bez obav. Uvidíme pak, jestli je ta záležitost skutečně tak vážná, jak tvrdí policisté, kteří vás vyslýchali.“

V očích majitele garáže zazářil záblesk naděje. Marsan si s uspokojením uvědomil, že získal bod. Jeho smířlivý, trochu otcovský tón zapůsobil na Gabela a vytvořil ovzduší důvěry.

„Dobrá. Nikdy jsem se příliš nestaral o původ vozů, které jsem prodával dál. To víte, pane soudce, nejsem v tomhle povolání jedinej…“

Marsan ho přerušil a prohlásil monotónním hlasem, kterému dal zvlášť chladný přízvuk:

„Musím vás upozornit, že zákon vám dává právo neodpovídat bez přítomnosti advokáta.“

„Ten ale právě odešel…“

„Proto budete vyslýchán o vlastní záležitosti až později, v jeho přítomnosti. Pochopitelně – pokud si to přejete – můžete učinit z vlastní vůle jakékoli prohlášení, které považujete za účelné pro svou obhajobu.“

Gabel se podíval ustrašeně na soudce. Ničemu už nerozuměl, byl zcela vyveden z míry. Marsan v duchu jásal. Bude-li takto pokračovat, Gabel se přizná velmi rychle. Marsan byl považován za odborníka na „skotské střiky“: velice dovedně uměl dávkovat dobrosrdečnost a studený, úřední tón. Tato hra na schovávanou představovala pro něj nejnapínavější stránku povolání. Šlo o skutečný souboj mezi obviněným a soudcem. Byly povoleny všechny zbrane: úmyslný omyl vedoucí k odhalujícímu přeřeknutí, oprava, upřesnění, zaváhání – to vše je možno použít, aby se podezřelý dostal do nesnází. Výslech má vlastní pravidla, způsoby jednání, vyžaduje řemeslnou zručnost a nutí soudce ke vzrušující duševní gymnastice v pojetí případu i v použitých výrazech. Během své dvacetileté kariéry se Marsan stal mistrem oboru.

Gabel se vrtěl na židli. Na jeho obličeji bylo možno číst výraz naprostého nepochopení situace.

„Nechtěl bych, abyste si myslel…“

Marsan ho zarazil pohybem ruky.

„Vážený pane, já si vůbec nic nemyslím. Vyšetřuji případ, to je všechno.“

Rána z milosti. Gabel byl úplně vyčerpaný. Sklopil oči, ještě více se nahrbil a hluboce vzdychal. Marsan mu řekl před chvílí „kamaráde“, teď zase „vážený pane“. Popotáhl nosem a zamumlal: „Věřte mi, jsqm pro, říct vám všechno. Fakt.“

Marsan sek cynicky usmál. Gabel měl skutečně nahnáno a byl ochoten se přiznat. Marsan si přitom vzpomněl na svého přítele Cosnaka.

„A dodávkový vůz?“ zeptal se náhle. Spoléhal na moment překvapení.

„To už jsem říkal komisaři – jeden chlápek mi s tím přijel. Měl jsem vyměnit spojku…“

Marsan se suše zasmál a zvýšil hlas:

„Poslouchej, kamaráde, přestaň s tím divadýlkem. Nemám rád chlápky, kteří se vytáčejí, a vůbec nesnáším ty, kteří ze mě chtějí dělat vola.“

„Ale, pane soudce…“

„Drž hubu. A odpovídej na mé otázky. Odkud byla dodávka?“ Marsan se uklidnil a pozoroval Gabela. Ten otevíral zeširoka oči a pootevřenými ústy vyjadřoval naprosté překvapení. Pak se uvolnil, jako by si dodal důvěry, začal normálně dýchat a prohlásil: „Ten vůz mi přivezl nějakej Zakian.“

Marsana zaplavila divoká radost. Vyhrál. Gabel se začínal přiznávat. I použití žargonu sehrálo svou úlohu. Řekl si pro sebe: „Přece jen jsou mé osobní metody dobré,“ a poznamenal si do bloku jméno Zakian.

Marsan znal dokonale žargon užívaný v podsvětí a neváhal ho použít při výslechu. Patřilo to mezi jeho finty. Nejeden podezře1lý, patřící k podsvětí, se tak dal nachytat a promluvil. Pokud se na obviněné hovořilo spisovně, navíc právnickými termíny, nebyly výsledky valné: zůstávali obezřetní a viděli všude nástrahy. Když ale ten, s nímž hovořili, začal mluvit tak, jak byli zvyklí, často ztráceli nedůvěru. Kapitulovali, doznali se k činu – i když později svého přiznání litovali.

Zdálo se však, že Gabel své výpovědi nelituje. Spíše naopak. Dokonce se rozhovořil a podrobně vyprávěl, jak to bylo s dodávkou. „Kde bydlí ten Zakian?“ zeptal se Marsan.

Gabel tvrdil, že to neví. Zakian k němu chodil poměrně často vypůjčit si za příslušnou částku různá vozidla, přičemž udával vždy jiný důvod. Marsanovo přesvědčení, že Zakian patří k štrasburskému gangu, bylo stále silnější, třebaže o tom majitel garáže neřekl nic konkrétního. Nicméně přiznal, že jeho zákazník, zřejmě velmi prachatý, re bezesporu nezabývá pouze zákonnými záležitostmi.

Od té chvíle se změnil průběh výslechu. Marsan už nemusel zakrývat karty. Postavil Gabela před hotovou věc: buď bude ochoten navázat znovu spojení se Zakianem a bez váhání předá policii všechny informace, nebo Marsan podepíše příkaz k jeho zajištění. Dodal cynicky:

„A protože kola spravedlnosti jsou pomalá, nedostaneš se ven dřív jak za rok. Tak si vyber.“

Gabel dlouho neváhal. Ženatý, dvě děti na krku, nemohl si dovolit přepych nabídku odmítnout. Přijal proto roli donašeče. Spokojený Marsan zařadil spis a zavolal dozorce:

„Pan Gabel je volný. Může odejít,“ řekl dozorci, který již vytahoval pouta.

„Dostanete obsílku asi za měsíc. Do té doby musíte být soudním orgánům k dispozici.“

Gabel, překvapen a šťasten, že se dostal celkem lacino ze šlamastyky, pokročil ke stolu a natáhl zvlhlou ruku. S náznakem úsměvu na rtech se Marsan zahleděl na podávanou ruku, pokýval hlavou a změřil si Gabela. Ten se začervenal. Pochopil, že naletěl.

3

Inspektor Vouldy měl jen tak tak čas se ukrýt za jakýmisi vraty. Již potřetí se Gabel otočil a nedůvěřivě serozhlédl po ulici. Cítil, že je sledován, a přecházel z jedné strany ulice na druhou.

Nebylo jasné, kam má namířeno. Od chvíle, kdy odešel ze své garáže u Montreuilské brány, chodil stále dokola po osmnáctém obvodě. Vypadal, jako by někoho hledal. Vstoupil do několika barů, hned z nich však vyšel. Byl nervózní a ve střehu. Na náměstí des Abesses oslovil jednoho muže, přestrojeného za ženu, který tu lovil zájemce, a pak se dal ulicí des Martyrs, aby se dostal na bulvár. Inspektor vyšel ze svého úkrytu a rozhlédl se. Gabel byl u novinového Stánku. Jeho kolega, který měl stejný úkol jako on, sledoval majitele garáže ze služebního vozu Peugeot 204. Kývl na něj, kolega však nereagoval. Sledování začalo být obtížné. Z místa, kde byl, měl Gabel několik možností úniku; mohl odjet jak taxíkem, tak metrem. Inspektor Vouldy se intuitivně přikláněl k možnosti metra; pro jistotu vytáhl z náprsní tašky lístek na podzemní dráhu. V tu chvíli Gabel zmizel z jeho zorného pole. Teprve po několika dalších krocích ho znovu zahlédl. Gabel si koupil „FranceSoir“ a listoval v něm, kráčeje ke stanici metra Anvers. Na bulváru bylo dost živo. Muži stáli ve skupinách u vchodů do biografů, které promítaly pornografické filmy. Poblíž prodavače smažených brambůrků Gabel na okamžik zaváhal. O to rychleji pak pokračoval v cestě. Zdálo se, že jeho cílem je čtvrť Goutte d’Or, a Vouldy se začal znepokojovat. Bylo pro něj obtížné sledovat Gabela až tam; přestože mel na sobě džínsy a kožené sako, mohli tam v něm snadno poznat policajta. Gabel a on byli nyní jediní Evropané mezi chodci na chodníku. Na druhé straně bulváru, za nadzemní částí metra, rozpoznal svého kolegu, který pomalu projížděl. Rád by se s ním krátce poradil o situaci. Měl nepříjemný pocit, že je voděn za nos. Co však dělat jiného, než pokračovat ve sledování?

Gabel se zastavil před hodinovým hotelem a připojil se k Arabům, namačkaným kolem vchodu. Nával byl tak velký, že děvčata pouštěla návštěvníky po jednom, a zavírala skleněné dveře hotelu za každým odcházejícím. Gabel se lokty prodral mezi ostatní. Brzy ho nebylo vidět. Vouldy se přiblížil. Muži nesnesitelně páchli potem. Každý držel v ruce dvě složené desetifrankovky. Konečně zahlédl Gabela. Byl mu najednou tak blízko, že se ho mohl skoro dotknout. Inspektor byl v rozpacích, nepolevil ale v ostražitosti. Při sebemenším pokusu Gabela o útěk byl připraven znovu ho sledovat. Ale Gabel se nehýbal. Upřeně se díval na hotelový vchod, jako by měl zájem o některou prostitutku. Vouldy se dotýkal nosem silné Gabelovy šíje – býčí šíje, říkal si. Modlil se, aby Gabel nezůstával věčně uprostřed skupiny potících se mužů.

Najednou se majitel garáže otočil, změřil si inspektora zlým pohledem a vykřikl:

„Hajzle, vrať mi prachy!“

Vouldy byl překvapen a vykoktal:

„Nechápu. .

„Zloději! Mý prachy, a honem!“

„Ale vy se mýlíte!“

Inspektor pochopil, že padl do léčky. Chtěl se vyprostit, ale Gabel ho chytil za límec bundy a prudce s ním třásl.

Arabové vytvořili kolem kruh a pochechtávali se. Gabel cítil, že mu jsou nakloněni a obrátil se na né:

„Ukrad mi práchy. Pomozte mi ho prošacovat.“

Vouldy se podíval kolem. Obličeje byly nepřátelské. Zaslechl pár nadávek, které byly zřejmě určeny jemu.

, Já ho viděl,“ řekl jeden z Arabů. Jeho šilhavé oči si ho nenávistně měřily.

„To je omyl!“ křičel Vouldy. „Pusťte mě!“

Ucítil prudkou bolest v holenní kosti. Gabel ho prudce nakopl. „Naval mý prachy, neřáde!“

Inspektor Vouldy cítil, že situace se stále zhoršujte. Neměl možnost zmizet. Gabelova nevraživost byla nakažlivá a Arabové se začali nebezpečně přibližovat. Stačilo, aby jeden začal, a všichni ostatní by se přidali.

„Lumpe! Kurví synu!“ řval dav.

Inspektor Vouldy se pokusil učinit několik kroků a uchýlit se popřípadě do hotelu. Prostitutky se však zabarikádovaly a skleněnými dveřmi s rozkoší pozorovaly to divadlo.

Vtom ucítil bolestivou ránu do šíje. Zavrávoral, snažil se udržet rovnováhu tak, že se chytil Gabelova saka – ten však už odcházel a ponechal inspektora Arabům. Brzy dostal inspektor druhou ránu do páteře a zrak se mu zamlžil. Vrávoral a několik rukou po něm sahalo. Sebral poslední síly, aby nahmátl revolver, skrytý v podpaží. Nemohl ho ale vytáhnout z pouzdra. Někdo ho bolestivě kopl do varlat. Než upadl do bezvědomí, stačil si představit zlost komisaře Cosnaka, až se dozví, jak se jeho inspektor dal chytit do pasti.

Gabelovu stopu ztratil…

Na první pohled se zdálo, že domek je neobydlen. Stál na kopci, poněkud stranou od vesnice, a z poloviny byl zakryt řadou topolů lemujících řeku Morin. Proto ho nebylo ze silnice vidět. O jeho existenci věděli jen vesničané a sváteční rybáři. Jednou týdně se okenice domku otevíraly. Obyvatelé ze Saint-Cyr-sur-Morin měli možnost vidět siluetu majitelky, do hnědá opálené ženy. Přijížděla pravidelně za soumraku a druhý den odjížděla. Jen jednou přišla až do vesnice a koupila si několik kartónů cigaret. Na hlavě měla šátek a na očích brýle proti slunci. Návštěvníci výčepu měli námět k rozhovorům na několik dní. Pak na ni zapomněli. Nikdo si již nevšímal dvoupatrového domku z vápencových kamenů, jehož okenice zůstávaly skoro stále zavřené.

Toho dne však poblíž topolů parkovalo několik vozů. Žaluziemi prosvítalo žlutavé světlo. Dům, pronajatý pod falešným jménem Evou, milenkou Davida Zakiana, byl ve skutečnosti hlavním stanem štrasburského gangu, jediným místem, kde jeho členové byli ochotni se pravidelně scházet. Mezi pravidla, která zachovávali, patřilo: odmítnout jakékoli setkání mimo tento dům; držet v tajnosti svou pařížskou adresu; nikdy nepoužívat telefonu, zásadně nechodit do stejných restaurací a nočních podniků. Eva sloužila jako spojka v případě nenadálé události, pro kterou se museli setkat mimo pravidelné schůzky určované Joannym Chavelem, koordinátorem bandy.

Gang, který se uchýlil do prvního poschodí domku, přijímal dnes nového člena. Jmenoval se Quinte Flosh; osmadvacetiletý cikán s měděnou pletí a černými vlasy. Stál před ostatními se zamračeným obličejem a podstupoval výslech jako před soudem. Řídil jej Joanny Chavel. Vedle neho, zleva a zprava, seděli oba bratři Caylusové.

„A co tvůj trestní rejstřík?“ zeptal se ho Chavel a hladil si jemný knír.

Cikán se pousmál a odvětil:

„Znáte ho stejně dobře jako já. Jste dokonale informovaní.“

Byla to naprostá pravda. Chavelovi se podařilo získat trestní rejstřík Quinta Floshe. Otázka byla položena proto, aby vyzkoušel cikánovy reakce. Nino Caylus však naléhal:

‚Jen povídej. Já jsem ho například nečet.“ Podíval se přitom na cikána malýma vypoulenýma očima.

Gorgio Caylus se ušklíbl a připojil se k bratrovi.

„Má pravdu, chceme vědět, s kým máme tu čest.“

Zakian, který seděl stranou, si povzdechl a pokývl hlavou. Znal nazpaměť číslo dua bratrů Caylusových a zlobil se na Chavela, že mlčí. Nino, podporován bratrem, vyštěkl nevrle:

„Tak spusť, posloucháme tě.“

V cikánově obličeji se nepohnul jediný sval, jen jeho pěsti se pevně sevřely. Chavel se podíval na Zakiana, obrátil se na Nina Cayluse a suše prohlásil:

„To stačí. Víš na beton, že Doktor se za něj zaručil…“

„To nevadí. Dvakrát měř a jednou řež.“

„Držte hubu!“ procedil Joanny Chavel mezi zuby.

této situaci každý napjatě sledoval svého souseda. Quinte Flosh s pevně sevřenými čelistmi nespustil ani na okamžik pohled z Nina, který teď pochopil, že jeho starší bratr kapituloval. Nino si odhrnul z čela pramen vlasů, přiložil si ukazováček ke ¦rtům a prohlásil skřípavým, ostrým hlasem:

„Dobrá, tak dál.“

Stačilo málo a bylo by došlo k incidentu. Chavel pokračoval ve výslechu a přitom uvažoval o správnosti rozhodnutí přijmout Quinta Floshe jako řidiče. Nově příchozí totiž mohl narušit rovnováhu v partě.

„Máš ženu?“ zeptal se Chavel.

Cikán chvilku zaváhal, než odpověděl.

‚Jo, je to šlapka – ale stará se o ni můj brácha,“ dodal rychle, protože si všiml tazatelova překvapení.

Chavel zabručel:

„To je hloupý. Vždycky jsme se snažili pracovat mimo běžné okruhy. Doktor ti o tom jistě řekl.“

„Ano. Ale stýká se s ní jen brácha.“

„Stejně je to moc nebezpečný,“ zasáhl Gorgio Caylus. „Musíš ji prodat jinýmu pasákovi.“

„Tady nemáme moc rádi děvčata,“ řekl Nino a podíval se na Zakiana pohledeťn, který skrýval narážku.

„Gorgio má pravdu,“ prohlásil Chavel. „Od nynějška musíš přerušit všechny styky s podsvětím. Zakiane, najdeš kupce a představíš ho našemu příteli. Souhlasíš?“

Zdálo se, že Quinte Flosh váhá. Všechny pohledy se soustředily na něho.

„Dobrá, promluvím o tom s bratrem.“

„To nejde,“ prohlásil Chavel. „Ode dneška jsi ve službě. Musíš být k dispozici od rána do večera a od večera do rána. Nemáš nárok na soukromý život. Tak se rozhodni. Chceš, nebo ne?“

„Beru, dejte mi ale tři dny, abych si dal do pořádku své záležitosti.“

Chvíli bylo ticho. Pak řekl Joanny Chavel:

^Dobrá, účastníš se příští akce.“

Štrasburský gang měl tedy nového řidiče. Ve skutečnosti bylo rozhodnuto přijmout Quinta Floshe již den předtím. Chavel dal jen dodatečně schválit Doktorův výběr. Skutečný šéf bandy totiž nebyl na této schůzce přítomen. Byl pro to dobrý důvod. Harry Muller, řečený Doktor, si odpykával dlouhý trest v La Santé. Tento padesátiletý Alsasan byl zakladatelem štrasburského gangu a řídil veškeré operace ze své cely. Ve vězení poznal Quinta Floshe a rozhodl se ho poslat Chavelovi. Doktorův advokát fungoval jako spojka a předával gangu šéfovy pokyny, týkající se dalších akcí. Z celv řídil Doktor veškerá přepadení, volil vhodná místa a rozděloval úlohy. Nikdo nikdy nepochopil, jak dokázal získávat patřičné informaoe, výsledky však mluvily za sebe: dodal plán poštovního úřadu v Bordeaux a přesné údaje o průjezdu doprovodných vozů při přepadení samoobsluhy. Chavel byl přesvědčen, že Doktorův advokát hraje v celé záležitosti rozhodující roli. Kdo jiný než on by mohl informovat vězně? Nikdy však o své domněnce před společníky nemluvil. Do jednoho obdivovali svého šéfa, jenž se pro ně stal legendou. Aby si upevnil autoritu, Joanny Chavel udržoval skutečné tajemství i nadále. Konec konců byl jediný z bandy, kdo znal důvěrně Harryho Mullera, který mu předal velení na dobu své nucené nepřítomnosti.

Ve štrasburském gangu vládla pečlivě udržovaná hierarchie. Až na další byl Joanny Chavel nediskutovaným šéfem. Osobnost tohoto bývalého důstojníka francouzské armády byla rozporuplná a uváděla do rozpaků. Se svými jemnými kníry a na krátko ostříhanými vlasy vypadal jako úředník a nikdo by v něm nehledal zločince. Vždycky byl dobře, ale střízlivě oblečen, dával přednost vojenské mluvě před žargonem podsvětí a zavedl v gangu železnou kázeň. Než odešel z armády, sloužil do roku 1956 v Indočíně. Po dvou letech lenošení odjel do Afriky, kde se stal instruktorem v jednom z nově utvářených států. Tam se seznámil s Haným Mullerem. Po návratu do Francie se spřátelili. Muller ho pak požádal o účast při organizování gangu, specializovaného na ozbrojená loupežná přepadení. Chavel nejdříve odmítl. Když ho však Muller seznámil podrobně se svými úmysly, bývalý voják se dal svést smělými plány svého přítele.

Ve skutečnosti Muller nejednal za sebe, nýbrž jménem „tichého společníka“, který byl pravým – pochopitelně tajným – šéfem celé záležitosti. Pobíral šedesát procent výtěžku loupeží a staral se o rozhojnění vložených peněz. Byla to nová myšlenka a Chavel se nechal přesvědčit. Bylo to poprvé, kdy sdružení zločinců založilo prakticky akciovou společnost: každý člen gangu se stal akcionářem. Tato originální koncepce přinášela řadu výhod a zčásti vysvětlovala i úspěchy gangu. Peníze, získané loupežemi, nebyly nikdy vzápětí použity. „Dřímaly“ po určitou dobu ve švýcarských bankách a byly pak investovány do naprosto legálního podnikání. Tak unikal gang podezření policie, jez tradičné sledovala způsob života známých zločinců. Každoročně dostávali členové organizace tučné dividendy, které byly okamžitě odesílány do Švýcarska. Nikdo neměl právo se jich dotknout před rokem 1977. V tom roce mělo dojít, z Doktorova rozhodnutí, k rozpuštění gangu. Tehdy – ale až tehdy – mohl každý akcionář volně disponovat úsporami, odejet, kam se mu zlíbí a užívat. Zatím bankovní konta hezky rostla: blížila se okrouhlé částce sto padesáti miliónů starých franků.

Organizace tohoto typu si vynucovala přísný výběr členů. To si vzal na starost Doktor. Vybíral výlučně takové lidi, které držel v hrsti a u nichž se nemusel obávat zrady. Takový byl případ Zakiana, řečeného Hezoun David. Tenhle pětatřicetiletý muž pocházel z dobré rodiny. Byl hezký, nevtíravé elegantní. Obvykle byl pověřován průzkumem na místě. Byl mlčenlivý a ze svého měšťáckého prostředí si přinesl určité návyky, které byly velmi vzdálené chování lidí z podsvětí. Během akce zůstával obvykle ve voze. Jeho úkolem bylo krýt společníky v případě nenadálé události. Byl naprosto chladnokrevný. Během přepadení samoobsluhy neváhal zastřelit muže doprovázejícího peněžní zásilku, aby kryl útěk Chavela a bratrů Caylusových. V organizačním schématu bandy byl Chavelovým pobočníkem.

Na nižším stupni byli Nino a Gorgio Caylusovi, označovaní v jazyku profese jako „bouchačky“. Jejich úkolem bylo po proniknutí do banky nebo na jiné vybrané místo držet zaměstnance v šachu se zbraní v ruce, zatímco Chavel měl na starost otevření trezorů a vybrání peněz. Pro gang představovali ideální záruku bezpečnosti. Patřili ke generaci „vlčáků“ podsvětí, zabíjeli při nejmenším náznaku, že jejich život je ohrožen, a mátli stopy policie, která se domnívala, že jde o mladé darebáky z předměstí. Z obou bratrů byl podstatně nebezpečnější mladší, Nino, malý muž s krátkýma nohama. Byl to bývalý dostihový stájriík, který musel po zánětu plic nechat zaměstnání. Byl bez skrupulí a bez morálky, nenechal se nikdy prosit, aby vykonal cokoli, co se na něm žádalo. Nehnul ani brvou, když mu přikázali zlikvidovat Marka, bývalého šoféra bandy, jenž příliš nápadně utrácel. Joanny Chavel obratně využíval Ninovy krutosti a cynismu. Přesto se přítomnost Nina neobešla bez problémů. Všichni se‘ báli jeho přílišné agresivity, jeho záchvatů vzteku. Jakmile ztratil nad sebou kontrolu, změnil se v divoké zvíře, jehož reakce se nedaly předvídat. Ve skutečnosti byl po duševní stránce spíše zaostalý, a kdyby jeho bratr nenaléhal, nebyl by se nikdy stal členem gangu.

Zásluha na tom, že policie sklízela v případě štrasburského gangu neúspěch za neúspěchem, připadala především Joannymu Chavelovi. Bývalý důstojník francouzské armády řídil bandu stejně jako dříve přepadová komanda, jimž velel v Indočíně. Zodpovědnost každého jednotlivého člena byla přesně vymezena a loupežná přepadení byla plánována a řízena jako vojenská operace. Každá akce vyžadovala dlouhou přípravu. Ihned po uskutečnění loupeže se účastníci „vypařili“. Dalo by se říci, že během následného vyšetřování banda prakticky neexistovala. Navíc originálnost Štrasburčanů spočívala v tom, že neprovedli nikdy víc než jednu loupež měsíčně a pokaždé použili jiných zbraní a jiných metod. Banda pracovala spíše na okraji podsvětí. Zdálo se, že to je dobře jdoucí, naprosto spolehlivý mechanismus. Existovalo jediné tajemství, které se občas stávalo jablkem sváru: pro koho gang vlastně pracuje? Nevěděl to ani Joanny Chavel. Jen Doktor udržoval styky s mužem, který ze zákulisí tahal za nitky.

Nakonec určili další schůzku. Bude se konat mimořádně v Paříži. Rozhodl o tom Doktor ze své cely. Zřejmě uvažoval o loupeži přímo v hlavním městě. Pracovali zatím především ve střední Francii a vyhýbali se pařížské oblasti. Gorgio Caylus vyndal ze skříně láhev anýzovky Ricard a naléval kamarádům. Chavel se bavil potichu s novým šoférem, což okamžitě podnítilo Ninovu žárlivost. I když byl cikán v bandě nováčkem, stál na stejné příčce žebříčku jako on. Zákony podsvětí jsou v tomto ohledu jednoznačné: muž u volantu dostává stejné peníze jako muž s revolverem, má totiž v rukou osud svých kamarádů. Když se objeví policie, nesmí z místa uprchnout, a to i za cenu, že bude zatčen. Řidič, který dostane strach a ujede, nechává ve štychu ostatní členy party. Chyba, která ho obvykle přijde velmi draho. Druhý den je pak nalezen někde v lese s kulkou v hlavě…

Chavel skončil hovor s cikánem a obrátil se k přítomným: „Myslím, že Doktor uvažuje o senzační akci.“

‚Jakého druhu?“ zeptal se Zakian.

„Podle advokáta Meilleraye něco velkého. Pruty…“

Nino obdivně hvízdl.

„A kdy to bude?“ zeptal se Gorgio a nalil si další skleničku anýzovky.

„Neznám podrobnosti. Vím jen, že tahle akce vyžaduje dlouhou přípravu a intenzívní nácvik.“

„Tak to půjde o Francouzskou státní banku!“ zachechtl se Nino. „Nejsi daleko od pravdy,“ odpověděl Chavel. ‚Ještě něco…,“ a obrátil se přitom na Zakiana. „Budeme zřejmě potřebovat naši starou kraksnu.“

Hezoun David přikývl.

„Má zapotřebí důkladnou prohlídku. Podívám se na ni tenhle týden.“

Banda měla k dispozici malé letadlo. Byl to jeden z Chavelových nápadů. Oficiálně patřilo letadlo Meillerayovi, Doktorovu advokátovi. Pilotem byl Zakian. Banda používala letadlo obvykle pro akce v zahraničí, třeba v Německu nebo v Itálii. Byl to dobrý prostředek pro dopravu zbraní a kořisti.

„Hele, řekni nám trochu víc o tý věci,“ vyštěkl Nino. „Určitě toho víš víc, než jsi nám řekl. Že mám pravdu, Gorgio?“

Mrkl na svého bratra a ironicky pohlédl na Chavela.

„Pruty zlata. Sliny se mi sbíhají v puse.“

„Zbytečné řeči, nevím o tom nic víc. Meilleraye má v tomhle týdnu navštívit Doktora,“ odpověděl suše Chavel.

„Mám toho akorát dost, aby se mi říkaly věci až na poslední chví –

li, „ zavrčel Nino.

Podíval se na bratra, pak na Zakiana a hledal u nich podporu. „Nech toho,“ zasáhl Gorgio. „Unavuješ!“

Nino pokrčil rameny, křivě se podíval na Chavela a přistoupil k oknu.

‚Je načase, abychom se rozešli,“ prohlásil Chavel. „Kdo odjíždí jako první?“

‚Já,“ odpověděl okamžitě Zakian. „Eva se dole asi pěkně nudí.“

„Dobrá, jeď. Pak pojedem my,“ prohlásil Gorgio a schoval láhev anýzovky pod matraci, která sloužila jako pohovka.

„Výborně. Já odjedu jako poslední,“ konstatoval Chavel. „A dohodnuto, schůzka pozítří u Louise.“

Právě dokončil větu, když se Nino prudce obrátil:

„Máme návštěvu!“

Gorgio jako první vytáhl z pouzdra revolver ráže 11,43. Chavel přistoupil k Ninovi a podíval se rovněž ven mezerami mezi okenicemi. Jen Zakian se nepohnul.

„Zdá se, že je sám,“ zabručel Chavel.

„Kdo to může být?“ mručel Gorgio.

‚Jdi se podívat, třeba někdo z vesnice,“ řekl Chavel.

„v každém případě ho musíme oddělat,“ prohlásil Nino a pohrával si nervózně se svou zbraní.

Zakian zasáhl: „Napřed se podíváme, kdo to je, nemyslíš?“

„Zakian má pravdu,“ ujal se slova Chavel. „Půjdu dolů a vy se nehýbejte.“

Ve dveřích se srazil s Evou.

„Viděli jste ho?“ řekla udýchaně.

„Ano, jdu se podívat dolů, co je to zač,“ vysvětlil Chavel a chtěl sejít se schodů.

„To je zbytečné,“ odpověděla Eva. „Poznala jsem ho.“

Všichni se na ni podívali. Ve tvářích měli překvapení, ale také strach.

, Je to Edmond Gabel…“

Marsan stál opřen o balkon a vychutnával danou chvíli. V koutku úst mel přilepenou gitanku, která pomalu hořela. Čerstvý, skoro chladný vzduch mu ovíval obličej, nad čelem mu vlál pramen vlasů. Bylo mu dobře. Litoval, že si nevzal s sebou whisky, aby zahnal žízeň, byl však příliš líný, než aby se pro ni vrátil do pokoje. Nakonec mu bylo příjemnější zůstat na balkoně, nehybný, s prázdnou hlavou, bez myšlenek. Bylo málo takovýchto chvil, kdy zapomínal na své povolání, kdy necítil působení každodenního kolotoče. Byl šťastný při pohledu na černou vodu Seiny, rámovanou křídově bílým nábřežím. Vzpomínal si na dětství, na své doupě: byla to neivyšší větev jabloně v dědečkově zahradě, na stráních nad Nice. Vylezl na jabloň vždycky po obědě, když ostatní odpočívali. Pevně se opřel o větev a trávil tam část odpoledne čtením. Byl sám, odříznut od světa, vysoko ve vzduchu. Proč si právě teď vzpomíná na dětství? Marsan měl nepříjemný návyk – chtít si zdůvodnit a vysvětlit sebemenší čin, sebeletmější myšlenku, která ho napadla. „To ta karteziánská, přísně logická stránka mého já,“ zhodnotil sám sebe a upustil nedopalek cigarety na Anjouské nábřeží…

Ve skutečnosti – to si však nechtěl přiznat – byl obětí profesionální deformace. Jeho zaměstnání vyšetřujícího soudce ho neustále vedlo k tomu, aty hledal příčiny jednání lidí. Když se zamiloval, ptal se rovněž: proč? Malé přeřeknutí ho vedlo k hlubokým úvahám a neměl klid, dokud nenašel příčinu. Oč by bylo snadnější si přiznat, že šlo jen o přeřeknutí, a o nic jiného! Marsan byl složitá povaha. Neustále uváděl sám sebe v pochybnost, nacházel vždy něco, co si mohl vyčítat, ukládal si různá omezení, snažil se překonat sám sebe, pracovat ještě lépe. Zmocňoval se ho strach, že prohrál život, že neuměl vychovat své děti. Hluboce zakořeněná a zákeřná úzkost, kterou se snažil zahnat nočními výlety, rozptylováním svého života na drobné kousíčky.

Protáhl se, zhluboka se nadechl a soustředil se na vyhlídku. V dálce viděl věže chrámu Matky Boží, křehké a skoro neskutečně bílé od chvíle, kdy je očistili. Na prostranství před chrámem, na nábřeží, se chodci podobali figurkám provensálského betlému. V popředí se klenul Nový most, jehož oblouky byly intenzívně osvětleny, takže vypadal jako filmová dekorace. Cítil ohromné štěstí a měl chuť se vrhnout do náruče Claire, pevně ji sevřít, líbat ji po celém těle. Stud mu však zabránil uskutečnit to, co by chtěl. Zůstal opřen o zábradlí na balkoně, tiše a sám.

, Jacquesu,u volala ho Claire.

Obrátil se a spatřil její hlavu ve dveřích. Sčesala si vlasy dozadu; do miniaturního uzlu.

‚Jacquesu.“ opakovala Claire. „Jak dlouho mám nechat ty kořínky v oleji?“

„Až do zlatova, to poznáš.“

Ta antilská večeře byl jeho nápad. Odešel ze soudního paláce o něco dřív než obvykle a zastavil se na bulváru de Belleville u Martiničana, kterého znal velmi dlouho. Mimo acras, zeleniny typické pro Antilské ostrovy a Brazílii, koupil klobásy, ovoce avocado a velký kokosový dort. V květinářství si pak vybral květiny, které sám svázal do poněkud výstřední kytice.

„Vypadá to jako Breughel,“ konstatovala Claire, když dávala kytici do kameninové vázy poblíž malířského stojanu. „Možná ji namaluju.“

Claire byla posedlá citováním toho či onoho malíře, jakmile spatřila předmět nebo krajinu, která se jí líbila. Tak například výhled z jejího balkonu byl „úplný Marquet“. V noci, když pozorovala svůj ateliér osvětlený jen malou lampičkou, tvrdila s naprostou vážnosti:

‚Jako od Latoura, že?“

Tento návyk se stal pochopitelně mezi nimi podnětem k žertům a Marsan neopomněl využít každé příležitosti, aby si ji proto nedobíral. Někďy se dokonce snažil předčit ji v této hře, jež se postupně stala součástí jejich intimity.

Když krájel plody avocado, prohlásil:

‚Jako od Gauguina.“

„Proč?“

„Pro tu exotiku.“

Pokrčila rameny a pomalu vytáhla acras ze zapékací pánve. Z obavy před popálením svraštila obočí, mrkala a navíc krčila nos. „Večeře je hotová!“ řekla radostně.

Pomohl jí odnést jídlo do ateliéru a vrátil se do kuchyně pro víno. Koupil u jednoho Itala v ulici Saint-Louis-en-Ile opletenou láhev valpolichela. Žongloval s lahví a napodoboval tak číšníky v pizzeriích.

„Minul ses povoláním,“ lichotila Claire se smíchem.

Smál se také. Jeho smích byl hlučný a připomínal mu mládí. Už dlouho nezažil tak příjemný večer, bez jakéhokoli napětí. Sama Claire byla překvapena jeho bezstarostností. Zdálo se, že omládl. Jedli na zemi vedle pohovky. Marsan byl velmi hrdý na to, že mohl dokázat, jak je pružný: podařilo se mu usednout do polohy lotosového květu. Už rok chodil šermovat, aby se udržel ve formě. Pečlivě se staral o to, aby zůstal štíhlý. Jen v jeho obličeji se odrážely noci bez spánku.

Claire mu podrobně vykládala o své příští výstavě. Počítala najisto s jeho přítomností na vernisáži. Budou tam i její rodiče a ráda by jím ho představila. Až dosud udržoval Marsan svůj vztah v tajnosti. Nyní souhlasil, aniž by dělal příliš kyselý obličej, i když ho to mírně znepokojilo. Chtěla snad Claire dát jejich vztahu oficiální ráz? Pochyboval o tom, znal její chuť po nezávislosti a touhu po svobodě. I když jejich poměr trval už sedm let a věděl s jistotou, že Claire miluje, plně si uvědomoval, že by tento cit po svatbě zmizel. Nechtěl začínat nový život. Líbily se mu půvaby tajného svazku…

„Uděláme cattleje?“ zašeptala Claire.

Oba zbožňovali takováto hesla. Ve vzpomínce na Prousta používali této metafory, když se chtěli milovat. Claire přišla na literární narážku na společném výletě po Holandsku před dvěma lety. V té době objevovala Prousta a považovala za mimořádně pěknou scénu, kdy se Swann a Odette poprvé milují. Od té doby ten výraz používala. A Marsan pokaždé, když byl s Claire, myslil na Swana zamilovaně se dívajícího ve fiakru na svazek cattlejí, který Odette měla v knoflíkové dírce. Heslo, i když vlastně nemělo význam, bylo pro něj nesmírně cenné: spojovalo ho s Claire.

Nadzdvihl se, opřel se o loket a naklonil se nad ní. Pod přiléhavou košili se jí rýsovala špičatá ňadra, jedno velmi blízko druhého. Zachytila jeho pohled a začala se svlékat. Za okamžik měla prsa obnažená, pevné hroty čněly do výšky. Dlouho je pozoroval, jako kdyby se jich neodvážil dotknout, pak k nim přiblížil rty a horoucně líbal chvějící se bradavky. Prohnula se a zvrátila hlavu, aby lépe vychutnala laskání. Skryla obličej do jeho náruče a nasávala jeho vůni. Její kůže byla horká a chvěla se pod dotykem jeho jazyka. Zamumlal:

„Voníš po perníku…“

Lehce ji kousl do pravé bradavky. Pak stoupaly jeho ruce k ramenům; zabořil palce do důlků u klíční kosti, sevřel její krk, vzal ji za hlavu a přinutil ji, aby se na něj podívala. Claire se tvářila vážně, skoro smutně. Ústa měla pootevřená. Přiblížil obličej k jejímu a náruživě ji líbal na vlhké rty. Měl skoro chuť kousat do tohoto křehkého a měkkého masa. Současně mu její ruce vklouzly pod košili a sunuly se podél páteře. Roztáhla nohy a zvedla stehna. Položil se na ni, uhodil se o její kyčle a přitiskl břicho k jejímu. Poslepu hledal zip, který se najednou rozevřel a osvobodil chumáč mimořádně jemných kaštanových chloupků. Claire na sobě neměla kalhotky. Vklouzl na ni, vložil ruce pod její hýždě a snažil se sundat džínsy. Okamžitě mu pomohla – prohnula se v kříži a zavlnila boky. Kalhoty sklouzly na stehna. Objevila se kolena lehce vbočená do x. Snažila se zbavit džínsů úplně, ale zabránil jí v tom. Nechtěl, aby byla úplně nahá. Kalhoty, spirálovitě stočené na lýtkách, jí bránily v pohybech nohou. Byla uvězněna. Zachvátila ho divoká touha. Vztyčil se, opřel se o lokty, a dlouho, s velkým uspokojením ji pozoroval. Natažená na zemi, napůl svlečená, vytvářela obraz, který odpovídal čemusi zcela konkrétnínu v Marsanově mysli. Z jejího mladého, slabého, takřka dětského těla vyzařovala naivní smyslnost. Vše vypadalo tak, jako by Claire byla mladá dívka, která se mu potajmu nabízí, postrašená panna, které se rychle a násilím zmocní.

Claire zřejmě uhodla jeho myšlenky. Přitáhla ho k sobě, přinutila ho, aby si na ni lehl a škrábla ho. Marsan chápal, že chce, aby se jí zmocnil – zarazil se však ještě na okamžik, aby zvýšil svou touhu. Potřeboval, aby ho snažně prosila. Snažil se na okamžik uvolnit z jejího objetí, ale pevně ho držela. Obličej měla stažený, její výraz vyjadřoval utrpení. To ho přimělo k tomu, aby se s ní miloval…

Když skončili, Claire plakala – nikoli štěstím, jak píší někteří autoři nasládlých románů, nýbrž z rozkoše. Byl to u ní jakýsi podmíněný reflex, přirozená reakce. Marsan ležel nehybně po jejím boku, vysílený a utrmácený. Cele se oddával pocitu síly, který mu dávaly slzy jeno milenky.

Vzpamatoval se první. Měl chuť si zakouřit, cítit cigaretu ve svých rtech. Zazvonil telefon. Obrátil se ke Claire, která okamžitě zareagovala:

„Nebereme telefon.“

„Člověk nikdy neví, třeba je to něco důležitého.“

Pokrčila rameny a obrátila se k němu zády.

Naléhal:

„Víš, měla bys to vzít.“

Dal pro všecnny případy její telefonní číslo Cosnakovi. Nenechal se proto odbýt:

„Claire, mám ti sem přinést aparát?“

„Vem to sám, jestli chceš,“ zamumlala. ‚Já už spím.“ A vklouzla pod deku.

Marsan vzal rozmrzele sluchátko. Okamžitě poznal Cosnakův hlas. Rozhovor byl poměrně krátký. Marsan se spokojil s tím, že přitakával komisařovu sdělení. Když zavěsil, jeho obličej byl změněný, rvsy mu ztvrdly. Dostal se znovu do kůže vyšetřujícího soudce Marsana.

Potichu se oblékl. Cosnac ho požádal, aby zašel na Zlatnické nábřeží: Gabelovi se podařilo setřást inspektory a kontroly na výpadovkách z Paříže nepřinesly žádné výsledky. Majitel garáže prostě zmizel.

Potichu se Marsan přiblížil k pohovce a naklonil se nad Claire. Spala.

Joanny Chavel se díval s opovržením na Edmonda Gabela. Ten ležel na zemi s roztaženýma rukama. Oddechoval jako kůň. Byl zalit potem. Pár centimetrů od jeho očí, těsně u hlavy, stály nehybně boty Nina Cayluse. Gabel věděl, že stačí malý pohyb k tomu, aby padl výstřel. Dostal už přímo do tváře kopanec, který mu rozsekl obočí. Od té chvíle se ani nepohnul. Uvědomoval si, že Gorgio Caylus na něj neustále míří pistolí ráže 11,43. Ochromil ho strach, který mu bránil polykat. Sebral zbytek sil a vykoktal: „Kdybych vás byl udal, nebyl bych tady.“

„Nedělej z nás voly,“ vyštěkl Nino. „Policajti tě pustili, protožes kápl božskou. A já nemám rád udavače.“

„Vždyť jsem vám to už říkal, že jsem jim namluvil…,“ naříkal Gabel.

„Drž hubu!“ přikázal mu Nino.

Gabel chraptivě vykřikl. Špičatý konec Ninovy boty zasáhl hřbet jeho nosu. Spustila se mu krev. Nechal klesnout hlavu na podlahu, zavřel oči. Věděl, že vlastní chybou brzy zemře.

Vsadil na osudně špatnou kartu. Myslel si, ze zůstává věrný štrasburskému gangu, když přijal Marsanovu nabídku; jeho úloha udavače mu vrátila svobodu a umožnila varovat partu. Zapomněl na jednu zásadní věc: policie ho znala, byl definitivně vyřízen. Pro Joannyho Chavela neměl sebemenší cenu. Navíc toho moc věděl. Stal se přítěží, značně nepohodlným svědkem. Jediná stopa, kterou policie měla, musela zmizet.

Hučení v uších mu bránilo slyšet zřetelně rozhovor.

„Kdo si ho vezme na starost?“ zeptal se Chavel.

‚Já, ale s mrtvolou se tahat nebudu.“

Gabel poznal hlas Nina Cayluse. Ta mrtvola byl on! Zachvátil ho nervový třes a vyzvracel se na podlahu.

„Mý kalhoty!“ vykřikl Nino a uskočil.

„Pospěšme si. Zakiane, postaráš se o mrtvolu?“

„Dobrá, ale dělejte rychle!“

„Nino, spoléhám na tebe, že to uděláš čistě.“

‚To muzes.

Zasmál se. Chavel musel někdy skrývat svůj zmatek nad Ninovými reakcemi. Uvědomoval si, že má přímo radost ze zabíjení.

„A nezapomeň, zbraň musí zmizet!“

Nino odsekl:

„Znám zvyklosti.“

Za pomoci Zakiana vzal Gorgio Caylus Gabela v podpaží a pomohl mu vstát. Majitel garáže se sotva držel na nohou. Obličej měl zkrvavený, fialově zbarvená podlitina mu znetvořila nos. Vrávoral, potácel se, až se sesul na matraci. Nebránil se Zakianovi, který ho pečlivě prohledával, aby odstranil všechny jeho osobní předměty. Zřejmě kapituloval. Vedle něho nasazoval Nino beze všeho spěchu tlumič na revolver ráže 11,43. Gabel, jehož hlava se kývala zprava doleva, ho zahlédl. Jeho tělo ztuhlo. Začal tlumeně skučet.

Chavel vypadal nazlobeně. Obrátil se k mladšímu Caylusovi: „Odcházíme. Přijdeš za námi.“

Nino přikývl na souhlas. Na rtech se mu přitom objevil dvojsmyslný, trochu dětinský úsměv. Přiblížil se ke Gabelovi, který lezl po podlaze.

, Já nic neřeknu…“

Plakal docela bez zábran.

„Podrž ho!“ řekl Nino bratrovi.

Gorgio Caylus přitáhl oběť na matraci, nařídil mu kleknout a podržel mu hlavu.

„Tak, a teď si pospěšte,“ řekl Chavel a vyšel na chodbu, následován Quintem Floshem, který od Gabelova příchodu neřekl ani slovo. Cikánův obličej. zůstal neproniknutelný. Scéna, jejímž svědkem se stal, na něj zřejmě vůbec nezapůsobilá.

Z místnosti vyšel i Zakian. Bratři Caylusovi zůstali sami s obětí. Dali si znamení a Nino přiblížil zbraň ke Gabelovu obličeji. Rána zblízka z revolveru ráže 11,43 prakticky zaručovala, že tělo majitele garáže nebude moci nikdo identifikovat. Zbraň narazila na měkkou tvář, pak se pomalu sunula k ústům.

„Počkej!“

Nino poznal hlas Joannyho Chavela. Zlostně se obrátil.

„Co se děje?“

„Máme nový nápad..

Chavel prohodil potichu několik slov se Zakianem a pak zavolal Quinta Floshe. Cikán vstoupil do místnosti.

„Dej to sem!“

Chavel natáhl ruku směrem ke zbrani.

„Co blázníš?“

„Dej!“ opakoval Chavel suše.

Nino na něj hleděl a ničemu nerozuměl. Jeho nadřízený vzal revolver a podal jej Quintu Floshovi.

„Odděláš ho ty,“ řekl potichu a díval se upřeně na cikána. Quinte Flosch se nepohnul ani o centimetr. Ruce podél těla, hleděl dlouho na zbraň a pak prohlásil překvapivě klidným hlasem: „Ne, to není moje záležitost.“

„Od nynějška ano,“ odpověděl Chavel. „A víš moc dobře, co tím chci říct. Ber.“

Quinte Flosh mlčel.

„Mám ti rozbít držku?“ zeptal se Chavel netrpělivě.

Quinte Flosh zdvihl hlavu a pousmál se:

„To je zbytečné, pochopil jsem.“

Zdvihl ruce před obličej, ohnul všechny prsty s výjimkou ukazováků, ty k sobě přiblížil a navzájem zahákl.

Všichni gestu rozuměli. Cikán ukázal, že pochopil, proč Chavel vybral právě jeho a ne někoho jiného, aby zabil Gabela: bude tím definitivně spojen s bandou. Po vraždě, o níž všichni budou vědět, bude v jejich rukou. Tím, že zahákl do sebe ukazováky, dokázal,.že zná zákony podsvětí: je ochoten být napříště „srostlý“ se štrasburským gangem. To byla cena za důvěru.

Cena života jednoho muže.

„Žádám jen, abyste mě s ním nechali samotného.“

Chavel se podíval postupně na jednotlivé členy bandy. Pokývl souhlasně hlavou.

„Pojďme!“

Všichni opustili místnost. Nino se cítil ošizen a odcházel nerad. Když zůstal sám, Quinte Flosh se pomalu přiblížil ke Gabelovi, který ležel napolo v bezvědomí na matraci. Přiložil ústí tlumiče na kořen Gabelova nosu a odvrátil se.

Pak stiskl spoušť.

4

Marsan přestal na chvíli diktovat a zahleděl se na špičku věže Sainte-Chapelle; pak se pomalu vrátil ke svému stolu, otráven horou spisů, které ho obklopovaly. Nenáviděl svou kancelář zejména tehdy, když byl unaven. Cítil ještě pronikavěji než jindy zatuchlý vzduch a vrstvy nesmytelného prachu, které bylo možno tušit na nábytku a na hromadách spisů. Uklízečky se objevovaly v kanceláři jen málokdy. Dumal nad sešlostí soudního paláce. Ze všech úřadů byl nejstarší. Marsan byl v Paříži již deset let a za celou dobu nikoho ani nenapadlo jeho kancelář vymalovat. Jediná moderní součást zařízení bylo křeslo, které dostal minulý měsíc náhradou za hliníkovou židli, které se rozbilo sedadlo. Získat křeslo nebylo nic snadného: bylo třeba napsat spoustu žádostí na hospodářské oddělení. Ostatně, rozbitá židle byla i nadále v kanceláři, ale jinde: sedali na ní obvinění.

Několik paprsků slunce proniklo až k němu. Měl chuť odejít z kanceláře, projít se po květinovém trhu nebo si vypít pivo na terase kavárny. Bohužel však měl před sebou hromadu práce. Vyšetřování několika případů se protáhlo, nemluvě o Gabelově zmizení, které ho přinutilo k velmi komplikovanému papírování. Předešlý den čekal od rána do večera, zda ho Cosnac nezavolá. Mamě. Přes policejní kontroly nebyl majitel garáže nalezen.

Toto zmizení Marsana zneklidňovalo. Dostal se do situace přinejmenším nepříjemné. Státní zastupitelství o záležitosti už vědělo. Prokurátor Roquelaure se až dosud neohlásil, Marsan si ale dobře uvědomoval, že mu bude předhazovat Gabelovo propuštění na svobodu, byť podmínečné. Aby uklidnil své svědomí, rozhodl se k tzv. dožádání o právní pomoc a Rosembertovi nadiktpval tradiční text zatýkacího rozkazu. Domovní prohlídka, provedená v Gabelově bytě nepřinesla žádné výsledky. Zato zabavené účetní a další doklady dostatečně prokazovaly prodej kradeného zboží. Rosembert předložil Marsanovi k podpisu příslušné listiny a pak šel uložit kopie v kanceláři soudu a na státní zastupitelství. Marsan toho využil a požádal ho, aby mu koupil noviny a cigarety. Rosembert dovedl být velmi užitečný a Marsan k němu cítil hluboké sympatie. Nosil brýle ze želvoviny, měl lesklý nos a naškrobené límečky a patřil k nejlepším zapisovatelům v soudním paláci. Jeho vášeň pro pořádek ho vedla k tomu, že den co den vyvíjel energii hodnou pilného mravence. Bez něho byl Marsan zcela ztracen. Často, když pozoroval Rosemberta, vzpomněl na slavná Bruneauova slova, která si pamatoval z fakulty:

„Soudní zapisovatel je svědkem toho, co činí soudce, a jeden nemůže nic udělat bez druhého.“ Věrný Rosembert denně přinášel nové důkazy pravdivosti toho výroku.

Gabelova zalezitost nebyla to jediné, čím se musel zabývat. Život šel dál a další občané měli potíže se spravedlností. Marsan se s tím musel smířit, a proto se ponořil do studia spisů, které měl již přes měsíc na stole. Slo o věc nepříliš závažnou. Marsan roztržitě četl hlavní části spisu a přitom se nemohl ubránit úsměvu, když si vzpomněl na obžalovaného. Případ si vyžádal dlouhé vyšetřování a četné zprávy expertů. Obžalovaný byl obviněn z padělání: šlo o pracovníka Národní knihovny, který sám vyrobil dopisy George Sandové. Byly dokonale napodobeny, a proto neměl potíže s jejich prodejem, až jednoho krásného dne přišel kupec znalý věci a „tajemství“ odhalil. Obviněný byl známý mýtoman a v podstatě legrační postava. Při trestním řízení mu hrozilo nanejvýše odnětí svobody na rok, a ještě podmíněně. Přitom akta dokladu vážila alespoň kilo, vyšetřování se táhlo dlouhé měsíce, desítky znalců vydaly své posudky… Šlo o případ, který dokonale ilustroval paradoxy justice.

Zazvonil telefon. Marsan vzal sluchátko a ucítil lehké bodnutí u srdce, když poznal Cosnakův hlas.

Komisařství v Montreuil nalezlo na jednom staveništi napolo spálenou mrtvolu…

„Pojedu tam hned po obědě s lékaři/4 řekl Cosnac. ‚Ještě jsem nevyrozuměl státní zastupitelstvy chtěl jsem o tom říct dřív tobě. Zastavíš se pro mě?“

Ujednali si schůzku v malém bistru poblíž náměstí Dauphine. Marsan zavěsil. Další starosti a nepříjemnosti. Podle Cosnaka bylo z devadesáti procent jisté, že jde o Gábela. Pěkná chyba, pustit ho na svobodu. Představoval si předem, jak bude reagovat prokurátor republiky.

Rosembert se vrátil do kanceláře. Potkal ve výtahu prokurátora Roquelaura a ten vzkázal Marsanovi, aby za ním okamžitě přišel do jeho kanceláře. Neztrácel čas!

Když otvíral dveře, zaslechl Rosemberta:

„Hodně štěstí!“

Pokynul mu přátelsky rukou a vzdálil se. Účast zapisovatele ho přivedla do dobré nálady a vrátily mu důvěru. Střetnutí s byrokratem Roquelaurem ho vlastně vzrušovalo. Bylo třeba vést rozhovor tak, aby poslední slovo měl on, Marsan.

Když přišel ke dveřím prokurátorovy kanceláře, zaklepal a vstoupil, aniž čekal na vyzvání. Prokurátor seděl za stolem. Ani se nenamáhal povstat, pouze suše Marsanovi pokynul, aby se posadil. A hned zaútočil:

„Víte, co je nového?“

„Právě jsem se dozvěděl.“

„Pěkná prácička. Dostal jste se do pěkné bryndy, milý Marsane.“ Marsan spolkl výčitku a poznamenal co nejklidněji:

„Soudní lékaři ještě nezjistili totožnost, pane prokurátore.“

„To vím. Mám se tam dostavit dnes odpoledne. Jde o vážnou věc.

Najednou se Roquelaure odmlčel a začal si hrát s perořízkem, který ležel na stole. Marsanův klid ho zřejmě vyváděl z míry. Byl by si přál, aby zaujal pokornější postoj, aby zdůvodnil své jednání, veřejně se omluvil. Prokurátor zvedl hlavu a snažil se tvářit neproniknutelně, aby na soudce zapůsobil.

‚Jaký je váš názor?“

„Na první pohled to vypadá jako vyřizování účtů.“

„Děkuji, to jsem si myslel také,“ řekl Roquelaure., Je mi jasné, že se nespálil, když si hrál se zápalkami.“

Prokurátor doprovodil svůj výrok zachechtnutím. Marsan si dal pozor, aby se nezasmál. Věděl, že Roquelaure číhá na jeho reakce.

„Tomu vyřizování účtů jste mohl zabránit.“

‚Jak?\ v,

„Tím, že byste ho dal zašít. Měl jste v aktech dost materiálů, abyste podepsal příkaz k zajištění.“

„Vy sám, pane prokurátore, jste mě požádal, abych se tomu kroku dle možnosti vyhnul, vzpomínáte si?“

‚Jistě,“ odpověděl Roquelaure podrážděně. ‚Jenže jsem neznal spisy do podrobností.“

Marsan se musel velmi ovládat, aby zůstal klidný. Roquelaure zapomněl trochu moc rychle, že sám zahájil šetření. Dodal: „Pokud byl Gabel zabit, je to důkaz, že měl spoluviníky.“

„A co z toho vyplývá? To ví každý, že v prodeji kradených aut nejel sám. Je to nad slunce jasnější.“

Roquelaure zdvihl paže do vzduchu, aby zdůraznil svá slova. Loutka, které někdo ustřihl nitky, pomyslel si Marsan, když prokurátorovi bezvládně spadly ruce na stůl. Prokurátor se naklonil dopředu a povzdechl si: „To jsme to ale dopracovali. Takové nadělení!“ v

Marsan se rozhodl zaútočit:

„Přesto si myslím, že jsme pokročili dopředu. Máme dnes skoro jistotu, že Gabel byl ve styku se štrasburským gangem.“

„To jsme věděli,“ odvětil odměřeně prokurátor.

Zaznamenal bod pro sebe. Marsan proto změnil taktiku. Prohlásil stroze:

„Soudil jsem, že uvalení vazby na Edmonda Gabela není nezbytné pro další průběh vyšetřování. Důvody uvádím v protokolu o prvním výslechu.“

„Četl jsem ho a s politováním váni musím říci, že s vámi vůbec nesouhlasím. Ostatně vývoj událostí mi dal za pravdu. Mějte rozum a přiznejte svůj omyl.“

Marsanem zalomcoval vztek. Nemohl připustit, aby pracovník státního zastupitelství zasahoval tak otevřeně do vyšetřování. „Váš postoj mě překvapuje, pane prokurátore,“ řeld s jistou ironií v hlase. „Zdá se, že zapomínáte na paragraf 137 trestního řádu soudního.“

Prokurátorův obličej zbrunátněl. Vykoktal ze sebe:

„Nedovolím vám…“

Marsan cítil, že ovládl situaci. Monotónním hlasem pokračoval: „Volba donucovacích prostředků záleží výlučně na vyšetřujícím soudci. V daném případě jsem soudil, že zajišťovací vazba není pro obviněného nutná.“

„Dobře, dobře,“ cedil Roquelaure mezi zuby. „Nepustíme se do právnické pře.“

Zřejmě troubil k ústupu. Oba chvíli mlčeli a snažili se proniknout do myšlenek toho druhého. Marsan se ptal sám sebe, zná-li prokurátor skutečné důvody, pro něž pustil Gabela na svobodu. Představoval si jeho reakce, kdyby věděl, že vyšetřující soudce si dovolil „vyrobit“ donašeče…

Roquelaure se zvedl a několikrát přešel kancelář. Marsanovi se zdálo, že prokurátor ustupuje a že lituje svého rozhorlení. Mlčení se prodlužovalo. Oba muži číhali. Uvědomovali si, že se rozhovor změnil v souboj, v němž každjr z nich chce mít poslední slovo. Roquelaure se najednou přiblížil k Marsanovi, obešel jeho křeslo a položil mu ruku na rameno:

„Drahý příteli, znám vaši pracovitost a vaši snahu dovést k dobrému konci všechny případy, které jsou vám svěřeny,“ řekl úlisně. , Jsou však případy, kdy je třeba dívat se na věci s určitým odstupem, aby bylo možno posoudit záležitost v novém světle – řekl bych – objektivnějším – ano, to je ono, objektivnějším.“ Odmlčel se a tvářil se neurčitě. V Marsanovi to vřelo. Licoměrný prokurátorův postoj ho značně popuzoval. Nemohl si pomoci, Roquelaure mu připadal jako jankovitý kůň, který se zastaví před překážkou a chce ji obejít. Rozhodl se okamžitě reagovat.

„Objektivita je přece první povinností každého úředníka, pane prokurátore.“

„Pochopitelně,“ odvětil Roquelaure a vrátil se na své místo za stolem. „Stává se však, že některé případy se stanou ve své komplexnosti pro vyšetřujícího soudce neřešitelné. Pak stojí za to, svěřit vyšetřování jinému soudci. Pochopitelně v zájmu správného chodu věcí…“

Marsan uraženě námítl:

„Co tím chcete říct? Až na výjimky musí vyšetřující soudce vždy dovést do konce šetření, které mu bylo svěřeno. Musím říci, že vám příliš dobře nerozumím.“

„Až na výjimky,“ povzdechl prokurátor. „Takovou výjimkou je i štrasburský gang. .“

Přerušil se a podíval se na Marsana.

‚„Ostatně, jak dlouho vyšetřujete tu záležitost?“ zeptal se náhle prokurátor.

„Skoro rok.“

„A s jakým výsledkem?“

„Záležitost je na mrtvém bodě,“ přiznal Marsan. „Ale Gabelův případ přináší nové světlo. Konečně máme závažnou stopu.“ Prokurátor pokýval zamyšleně hlavou.

„Budu k vám upřímný, drahý příteli. Měl byste se toho případu

zrict.“

Marsan nadskočil v křesle. Prokurátor pokračoval:

„Koneckonců nejste jediný úředník tady u soudu, schopný případ vyřešit. Jsem si jist, že váš kolega Roze si s tím poradí docela dobře. Go o tom soudíte?“

Marsan se nutil k úsměvu. Konečně věděl, kam Roquelaure míří. Státní zastupitelství dělá nádak, aby se zřekl vyšetřování štrasburského gangu. Nechápal však dost dobře důvody. Od chvíle, kdy byl jmenován do funkce vyšetřujícího soudce v Paříži, neměl za sebou žádný nezdar. Proč se v tomto případě staví proti němu? Kdyby prokurátor chtěl případ ututlat, nemohl by postupovat jinak…

Marsan horečně přemýšlel. Musí za každou cenu najít vhodnou obranu. Zeptal se jakoby mimochodem:

„A to je i názor předsedy soudu?“

Oficiálně přece rozhodoval o odnětí případu předseda soudu a nikoli prokurátor republiky. Ovšem o takové záležitosti jednal předseda soudu jen na žádost prokurátora.

‚Jak rychle vám to myslí!“ zvolal Roquelaure. , Ještě jsem mu nic neříkal, chtěl jsem si o tom nejdříve popovídat s vámi. Nabídl jsem vám to řešení z čistě přátelských důvodů. A ve vašem zájmu:. .“

Pohrůžka byla jasná. Marsan se rozhodl reagovat.

„Zatím se považuji za člověka s největší kompetencí pokračovat ve vyšetřování případů týkajících se štrasbupského gangu. Státní zastupitelství má snád na to jiný názor?“

„To jsem nikdy neřekl!“

„Nevadí,“ poznamenal Marsan odměřeně. „Sděluji vám, že odmítám zříct se toho případu. Pokud by mezi námi nastal kompetenční spor, požádáme o rozhodnutí příslušný senát. Mezitím budu pokračovat ve vyšetřování. Na shledanou, pane prokurátore.“ Prudce povstal. Roquelaure ho vyprovázel ke dveřím.

„Aspoň trochu se nad tím zamyslete,“ řekl tiše prokurátor. „Dřív než bude pozdě..

Marsan se usmál a poznamenal jakoby pro sebe:

„Půjdu za tím až do konce.“

FJodali si ruce. Roquelaure se pečlivě vyhýbal Marsanovu pohledu. Soudce se otoal a vyšel z kanceláře. Byl zcela vyčerpán.

Když se Marsan vrátil do kanceláře, Rosembert byl na obědě. Soudce si svlékl sako a pokusil se pracovat, nemohl se však soustředit. Znovu probíral podrobně svůj rozhovor s Roquelaurem. Po pravdě nebylo ani vítěze, ani poraženého. Když se rozcházeli, stav zůstal stejný jako na začátku rozhovoru. Jediné, co mu diskuse přinesla, byla informace o postoji státního zastupitelství vůči němu. Od této chvíle věděl, že se nemůže spoléhat na prokurátorovu podporu, že je sám proti dobře organizovanému gangu. Sám, bez valných prostředků proti neznámým zločincům. Ta myšlenka ho ubíjela, brala mu energii. Znechuceně si povzdechl, když si vzpomněl na některé novináře, kteří trávili čas neustálými útoky proti vyšetřujícím soudcům. Jeden týdeník přinesl nedávno článek na toto téma pod titulkem „Nejmocnější muž Francie“. Bylo to k smíchu.

Marsan se podíval na hodinky. Do schůzky s Cosnakem měl ještě hodinu. Venku bylo krásně. Rozhodl se, že půjde na náměstí Dauphine pěšky.

V tuto denní dobu byl soudní palác skoro prázdný. Zřízenci a zapisovatelé se spolu bavili a nestarali se o lidi, kteří přicházeli a odcházeli. Marsan si pobaveně řekl, že je možno se procházet po soudní budově, aniž by se kdo zeptal na důvod. Prostě holubník. Opíral se zády o klec výtahu a vzpomněl si na příhodu, která se stala generálnímu prokurátorovi ďEstradovi. Přišel jednou na zapřenou do budovy soudu na inspekci, právě v poledních hodinách. Dlouho bloudil po opuštěných chodbách, až lehce zaklepal na jedny dveře, označené tabulkou „Úřadovna vyšetřujícího soudce“. Vstoupil, i když na zaklepání nikdo neodpověděl. Vzápětí vycouval, překvapen a pobouřen. Na pohovce klidně spala úplně nahá hezká žena… Generální prokurátor si pomyslel, že příslušný vyšetřující soudce poněkud přehání svou snahu po poznání pravdy. Uklidnil se teprve, když se dozvěděl, že kancelář vyšetřujícího soudce byla přemístěna a místnost připojena k bytu jednoho z vrátnýcn. Zapomnělo se jen na tabulku na dveřích…

Když se dostal do velké čekárny, zahlédl Marsan předsedu senátu Tishe v rozhovoru s mladou advokátkou. Přidal do kroku v obavách, aby na něj předseda nezavolal. Vycházel z budovy na hlavní nádvoří, když do někoho vrazil. Náraz byl dost silný. Uklouzl a jedním kolenem se dotkl země. Muž se omluvil a pomohl mu na nohy^

„Omlouvám se,“ řekl Marsan a čistil si kalhoty. „Byl jsem myšlenkami zcela jinde.“

„Mně se nic nestalo. Ale vy jste si možná ublížil?“

„To nestojí za řeč.“

Muž byl elegantně oblečen. Jeho pravidelný obličej vzbuzoval sympatie. Přesto Marsan nebyl ve své kůži. Muže neznal, jeho tvář mu ale nebyla úplně neznámá. Měl pocit, že ten obličej už viděl. Muž pokračoval v chůzi, brzy se však obrátil a zeptal se Marsana:

„Možná, že byste mi mohl poskytnout informaci. Hledám čtrnáctý trestní senát.“

V tu chvíli byl Marsan přesvědčen, že se alespoň jednou v životě už s tím mužem setkal. Intonace hlasu mu připomněla událost, spojenou kdysi s jeho povoláním. Někdo z obviněných, s nimiž přišel v minulosti do styku… Vzhled muže tomu však nenasvědčoval. Nakonec Marsan zahnal dojem „déjá vu“ – již viděného – a poskytl neznámému žádanou informaci. Muž poděkoval a zmizel v soudní budově.

Když Marsan opouštěl soud, měl pořád špatnou náladu. Bezúspěšně se snažil přijít na to, kde se mohl v minulosti s oním mužem setkat.

David Zakian otevřel těžké dřevěné dveře čtrnáctého trestního senátu a postoupil do středu jednací síně. Dole na pódiu urovnával zapisovatel spisy. Zdálo se, že nevěnuje příchozímu žádnou pozornost. Ten popošel dále a pozorně si prohlížel uspořádání síně. Vešel do třetí řady lavic,, vyhrazených obecenstvu, a posadil se. Zapisovatel, zabrán do svých papíru, si stále ještě Zakianovy přítomnosti nevšímal. Zakián využil situace a vytáhl z kapsy miniaturní fotografický aparát japonské výroby. Zdvihl ho k obličeji a několikrát zmáčkl spoušť. Získal tak záběry soudní síně z různých úhlů.

„Ale pane– co tady děláte?“ Zapisovatel si ho konečně všiml. , Jednání není zahájeno a mimo dobu přelíčení nemá obecenstvo do soudní síně přístup.“

Zakian mezitím skryl fotografický aparát v ruce.

„Kdyby vás nachytal strážný, budete mít nepříjemnost…,“ pokračoval zapisovatel.

„I am sorry…,“ vykoktal Zakian. „Myslel jsem, že je možno vejít do síně.“

„Zřejmě Američan,“ zabručel zapisovatel. „Prohlídka Sainte-Chapelle už jim nestačí…

„I am sorry,“ opakoval Zakian a šel ke dveřím. „I am sorry…“

„No tak dobře…“

Když Zakian vyšel ze soudní síně, ukryl fotoaparát do kapsy saka a podíval se na hodinky. Zmáčkl stopky a šel rychlým krokem k východu na konci haly vedle šestnáctého trestního senátu. Když došel ke dveřím, podíval se na stopky, vytáhl notýsek a poznamenal: minimálně 28 vteřin.

Konečně vyšel z budovy. Dveře vedly na Zlatnické nábřeží. Všiml si značky „Zákaz vjezdu“, pokývl hlavou, zatvářil se zamyšleně a wdal se klidnvm krokem na bulvár du Palais.

Komisař Cosnac živě diskutoval s majitelem bistra. Když spatřil Marsana, vyzval ho:

„Posaď se, kamaráde, a ochutnej tohle!“

Nabídl svou sklenici Marsanovi. Majitel bistra, Burgunďan s obličejem cihlové barvy, postrčil stolek s umakartovou deskou k Marsanovi a umožnil mu, aby mohl přisednout ke komisaři.

, Je možná ještě trochu mladé, ale je to nejlepší loňské víno…“ Marsan si potřásl rukou s Cosnakem a pak zvedl sklenku ke rtům. Ochutnal, mlaskl a zamumlal: ‚Je sametové. Není to náhodou bourgueil?“

„Výborně!“ zvolal Cosnac.

Komisař objednal nářez. Marsan a Cosnac byli pravidelnými návštěvníky v bistru, majitel byl velký znalec vína. Komisař a soudce se znali dlouhá léta a když se sešli, byli k sobě naprosto upřímní. Byli rádi, že alespoň chvíli se nemusí tvářit úředně a mohou mluvit zcela otevřeně. Vídali se v podstatě málokdy, protože jinak každý žil po svém. Cosnac byl ženatý a měl čtyři děti. Do společnosti prakticky vůbec nechodil. Jak jen to šlo, odjel na chalupu u Senlis. Marsan se cítil v komisařově společnosti velmi dobře. Měl rád jeho drsnou upřímnost, jihofrancouzskou výřečnost a prosté způsoby.

„Něco novéjio?“ zeptal se a snažil se nabodnout kolečko salámu. „Telefonoval mi jeden z inspektorů, kteří jsou na místě,“ odpověděl Cosnac. „Soudní lékař zjistil totožnost mrtvého. Jde skutečně o Gabela. .

„Nějaké podrobnosti?“

„Ne. Mrtvola je zohavena. Odpoledne budeme znát příčinu smrti. Jde do tuhého.“

Komisař vyprávěl Marsanovi, že byl předvolán na vedení soudní policie. Vyčítali mu metody, kterých používá. Nadřízené ministerstvo vnitra žádá potrestání a poslalo jednoho úředníka na Zlatnické nábřeží, aby dohlédl na šetření. Na nejvyšších místech považují Cosnaka za zodpovědného za různá vyřizování účtů v podsvětí, jež zasáhla v poslední době i pařížskou oblast. Gabelova smrt byla poslední kapka, kterou přetekla nádoba.

„Tak bych řekl, že mi odzvonilo,“ řekl Cosnac smutně. „Překá –

v/ a

zim.

Marsan se snažil zvednout mu náladu. Vyprávěl mu o svém setkání s Roquelaurem.

„Stejně je to divné,“ zamumlal komisař. „Mě klepli přes prsty, tobě hrozí odnětím případu. Zdá se, že tenhle případ vadí všem.“ Marsan mlčel. Myslel si totéž. Jako by se nadřízení proti nim spikli.

„V každém případě jsme my viděli tu záležitost správně,“ řekl Cosnac. „Gabel oho moc věděl. Oddělali ho proto, že se cítili ohroženi. Toho by se mělo využít. Požádal jsem, aby bylo zahájeno pátrání po jistém Zakianovi, o kterém se Gabel zmínil. Možná, že s ním naši už přišli do styku.“

Napil se.

„Dej na mě, mít tak víc prostředků, mohli bychom odvést krásnou práci!“

Marsan doplnil:

„Prostředky, a taky volné ruce!“

„To ano,“ povzdychl si komisař. „Víš, někdy se mi zdá, že bojujeme pro’nic za nic. Za pár let budu v důchodu a všichni budou rádi. Porvou se o mé místo – a zdrávas královno. Měl bych být vlastně spokojen. Sakra práce.“

„Zopakujeme si to?“ navrhl Marsan.

Objednali další láhev bourgueil. Marsan chytil slinu. Cosnac ho rozesmutnil. Sám měl také leckdy pocit, že hraje úlohu Dona Quijota, že se bije zbytečně, pro nic. V takových chvílích mu jeho povolání připadalo jako směšná komedie, jako absurdní fraška. Každoročně prošla jeho kanceláří stovka provinilců, příští rok další stovka, a tak tomu bylo celých dvacet let. Přesto si nedal pokoj. Z jakých důvodů? Zjistil, že si vlastně nikdy nepoložil pořádně otázku, proč stále vykonává toto povolání. Zvyk? Rutina? Neuměl odpovědět. Jakási vnitřní síla, kterou se mu nikdy nepodařilo blíže určit, ho hnala stále dopředu. Naivně věřil v pojmy jako spravedlnost a trest – pojmy, které již vyšly z módy nebo se zdály dokonce primitivní. Žřejmě tohle bylo ono vědomí povinnosti. Ale zřejmě to nestačilo.

„Zatraceně, přijdeme pozdě!“ zvolal Cosnac.

Každý vypil láhev bourgueil. Marsan měl příjemný pocit vnitřního uspokojení.

„Pojedeme mým vozem?“ zeptal se Cosnac.

Marsan souhlasil. Měl Lhuť být pasívní, nechat se vézt.

Šli pěšky až na nábřeží de Gesvre, kde si Cosnac vzal služební vůz. Jeli směrem na Montreuilskou bránu. Během cesty přetřásali vzpomínky a mluvili o všem možném. Oba se úmyslně vyhýbali rozhovoru o pracovních problémech. Když byli poblíž Montreuilské brány, Cosnac právě vyprávěl o tom, jak bojoval v armádě pod velením De Lattra…

Kolem staveniště stál kordon pořádkové policie. Cosnac předložil svůj průkaz policejnímu důstojníkovi, který jeho i soudce odvedl do baráku z prefabrikovaných dílů. Půda byla blátivá a Marsan se právem obával, že si zamaže okraj kalhot. Jeho špatná nálada se ještě zvýšila, když’viděl vycházet z baráku prokurátora Roquelaura. Litoval, že sem jel. Gabelovo tělo bylo totiž už odesláno do ústavu soudního lékařství. Jeho přítomnost zde byla tedy zbytečná. Neměl s sebou zapisovatele, proto jakýkoli dokument, který by sepsal, by byl neplatný. Nakonec, co se mohl dozvědět ještě nového? Věděl již, že podle lékařů šlo o násilnou smrt, způsobenou střelnou zbraní. Počkal, až Cosnac vyslechne dělníka, který nalezl tělo. Byl to Portugalec, mluvil špatně francouzský, vyjadřoval se především posunky. Komisař z něho skoro nic nedostal, leda to, že nalezl mrtvolu v drapáku jeřábu. Marsan si zaznamenal tuto podrobnost. Nasvědčovala tomu, že zabijáci, kteří Gabela oddělali, se nesnažili skrýt jeho tělo. Jako kdyby chtěli, aby policie objevila mrtvolu co nejdřív. Pomyslel si, že štrasburský gang tímto způsobem hází policii rukavici.

Začalo drobně, ale hustě pršet. Marsan vzal Cosnaka stranou. „Zmizím, a ty?“

„Taky“

Rychle se ztratili. Cosnac naléhal, aby Marsan šel s ním na Zlatnické nábřeží. Chtěl mu ukázat protokoly dříve, než je odešle dál. Marsan souhlasil.

Na náměstí Republiky se dostali do mimořádně velké zácpy. Cesta byla dlouhá a obtížná. Cosnac dal průchod svým pesimistickým myšlenkám. Obával se, že ho přinutí k předčasnému odchodu do důchodu, byl přesvědčen o tom, že z ministerstva po něm jdou. Mamě se mu Marsan snažil vylepšit náladu, Cosnac si snad tu chandru pěstoval schválně. Ve skutečnosti měl nervy nadranc. „V osmapadesáti mě dají do starého železa!“

Aby změnili námět rozhovoru, zeptal se ho Marsan na rodinu. Otázka byla nevhodná. Cosnac byl často na cestách a málo se zdržoval doma. Synové mu stále vyčítali jeho zaměstnání, manželka na něj už dávno přestala čekat: v rodinném životě prakticky ztroskotal.

Marsan se doopravdy polekal. Cosnac žije jen pro své povolání, a když mu vezmou tenhle smysl života, bude nešťastný. Nedávno odebrali případ jistému inspektorovi – propadl nervové depresi a teď hnije na psychiatrické klinice…

Marsan se podíval na přítele.

„Podívej, nic si z toho nedělej. Neuplyne ani měsíc a štrasburský gang bude za mřížemi.“

Cosnac se smutně usmál:

„Se štítem nebo na štítě.“

Marsan se odmlčel. Koneckonců byl Cosnac jeho jediný přítel.

Nedovolí, aby ho zlomili, aby ho rozbili jako hračku, která přestala sloužit či bavit. Přísahal si to.

Na Zlatnické nábřeží se dostali až pozdě odpoledne.

Jakmile zhasla světla, orchestr spustil vals. Návštěvníci mlčeli, s výjimkou skupiny Japonců u stolu poblíž scény. Jejich repetění se podobalo dotěrnému cvrlikání ptáků. Reflektor vytvořil kruh světla na úzké scéně, na níž se objevily dvě ženy, bruneta a rusovláska. Několik lidí zatleskalo, pak nastalo ticho. Začínalo představení.

Marsan měl zvlášť dobré místo. Když přišel do ‚Jokeru“, sál byl plný, ale Prisca, šťastná, že za ní znovu přišel, ho usadila v první řadě, v těsné blízkosti Japonců. Krásné místo, z něhož viděl dokonale i na síťovou houpačku, zavěšenou nad scénou. Kontrast mezi oběma ženami, které se před ním ladně pohybovaly, měl pro něho pikantní nádech. Bruneta byla spíše menší; měla pohyblivé tělo, byť trochu svalnaté, maličká prsa a úzké a vysoké hýždě, jakoby chlapecké. Nakrátko ostříhané vlasy zdůrazňovaly tvrdost jejích rysů. Kusovláska byla jejím opakem. Velká, s bujnými vnadami, širokými rameny; byla nápadná bílou pletí, sice mírně mastnou, jež zvyšovala oblý půvab jejích tvarů. Marsan si však všiml především jejích ňader, silných, mohutných, s červenými dvorci kolem prsních bradavek. Její tělo bylo zakryto průsvitným závojem, zatímco její družka byla nahá. Marsan měl rád představení lesbičanek. Prisca byla v té oblasti specialistkou, neboť dobře věděla, jak jsou muži touto poněkud pochybnou hrou přitahováni. Sama režírovala vystoupení lesbičanek, jež patřila k nejlepším toho druhu v Paříži.

Obě ženy sledovaly v něžném objetí rytmus hudby. Brunetka položila hlavu na rameno rusovlásky. Kužel svěda sledoval obě ženy, přičemž jejich obličeje zůstávaly v polostínu. Rusovláska sklouzla rukama podél brunetčiných zad a položila ruce na místo, kde začínaly hýždě. Její partnerka se ihned prohnula, jako by nabízela své tělo divákům v prvních řadách.

Marsan nemohl nemyslet na Claire. Chvílemi se jí brunetka podobala: podobně jako Claire měla citlivé, štíhlé a přitom pevné tělo. Naproti tomu rusovláska byla celá Prisca: těžké, ale poddajné tělo, samá křivka. Srovnání bylo tak působivé, že Claire a Prisca nahradily obě ženy na scéně. Aby dodal přeludu více skutečnosti, nebo spíš aby víc přesvědčil sám sebe, Marsan zavřel na chvíli oči, tak jak to dělával za dětských let, když chtěl, aby pokračoval sen… Tak se vžil do hry, že došlo k zázraku. Zdálo se mu, že vidí své dvě milenky, i když pootevřel oči a podíval se na tančící ženy. Bylo mu pochopitelně jasné, jak naivní je ten sen. Někdy však unikal realitě tím, že si vymýšlel svůj vlastní vnitřní film. Tato hra, ostatně úplně neškodná, ho osvobozovala od každodenních starostí, kde vystupovala jen tvrdá, konkrétní skutečnost. Tímto „duševním cvičením“ zabíjel Marsan nyní v sobě vyšetřujícího soudce. Pryč byly důkazy, skutečnosti, přečiny, ta pověstná pravda, kterou musel stále hledat. Zbavoval se pozlátka nestranného svědka, jasnozřivého soudce, neúplatného muže zákona, a stával se jiným člověkem, tím, kterého od rána do večera v sobě skrýval a potlačoval. Tohoto Marsana neznal nikdo, nebo skoro nikdo: byl to negativní obraz oficiálního Marsana. Jeho nepřítel.

V minulosti, když pracoval na různých místech mimo hlavní město, mu byl tento dvojí život leckdy vyčítán. Jak může chodit do stejných podniků jako individua, která vyslýchal ve své úřadovně? Proč byl tak nemilosrdný vůči obviněným, s nimiž si krátce před tím potřásal rukou během nočních toulek? Byl považován za lhostejného, chladného, tvrdého; ve skutečnosti byl citlivý, sentimentální, v podstatě dost slabý člověk. Ten rozpor měl ovšem na svědomí sám. Zásadně se totiž odmítal ospravedlňovat. Podle jeho názoru ho ostatní měli přijímat takového, jaký je. Marsan sebou trhl. Někdo mu položil ruku na rameno. Zdvihl hlavu a zahlédl Prisku – tu skutečnou – obepnutou černými šaty jako pouzdrem. Usmál se a zašeptal: „Jo jsi ty…“

Její přítomnost mu byla o to příjemnější, že ho představení pomalu začalo nudit.

„Posaď se!“ navrhl jí.

Prisca ho láskyplně vzala za ruku a šeptla:

„Později. Za hodinu začnou odcházet, budeme mít větší klid.“ Když zase rozsvítili světla, zazněl krátký potlesk a scéna byla brzy plná tančících párů. Marsan byl jediný, kdo zůstal sedět. Upřeně se díval na kousky ledu, které se pomalu rozpouštěly v jeho sklence, a do podrobností probíral události dne. Zatracený den, na ten hned tak nezapomene…

Všechno vlastně začalo na Zlatnickém nábřeží. Doporučil několik drobných úprav v Cosnakových protokolech a pak šel s komisařem k „rodinnénu albu“, v němž soudní policie uchovává fotografie všech zločinců, kteří s ní kdy přišli do styku. Zakian, o nemž se zmínil Gabel, měl přirozeně fotografii v „álbu“, protože již byl trestán. Jaké bylo Marsanovo překvapení, když na fotografii poznal muže, do kterého vrazil v soudním paláci. Cosnac však soudci nevěřil a tvrdil, že jde jen o jakousi vzdálenou podobnost. Je totiž známo, že recidivisté nemají ve zvyku navštěvovat soudy, leda v den svého vlastního procesu… Přesto byl Marsan přesvědčený, že člověk, kterého potkal, byl Zakian.

Tato shoda ho stále pronásledovala. Odvolal lekci šermu a vrátil se domů. Tam ho čekaly dva dopisy. Jeden byl od jeho bývalé ženy Simony. Druhý nemusel ani otevírat, aby věděl, co obsahuje: byl odeslán z ministerstva spravedlnosti, kam byl nazítří povolán – do kabinetu ministra – na desátou dopoledne, aby složil účty ze své činnosti. Zřejmě tam Roquelaure předal akta, týkající se Gabelova případu.

Marsan byl hluboce znechucen. Zásah ministerstva byl skandální. Uváděl v pochybnost nezávislost soudního úředníka na mocenském aparátu. Okamžik uvažoval o možnosti podat výpověď. Takový poraženecký postoj byl však v rozporu s jeho povahou. Nedopustil se žádné profesionální chyby, zůstane proto neústupný vůči výkonné moci a jejím zastrašovacím pokusům. Ve skutečnosti ho více mrzel dopis od bývalé ženy. Byl to v podstatě seriál výčitek, stížností, připomínek. Znovu ho obviňovala, že se nestará o své dva syny. Při rozvodu vyžadovala – a také dosáhla – aby jí děti byly svěřeny do výchovy, nač si tedy stěžovala? Je pravda, že dělal vše, aby se s ní nesetkal, protože nesnášel její zatrpklou povahu. Zato ji pravidelně posílal velmi slušné výživné, rokud jde o Yvesa a Bernarda, postupně se oba otci odcizili. Cítil teď mezi nimi a sebou nepřekročitelnou propast. Litoval toho a trpěl tím, současně.se však snažil udělat definitivně tečku za minulostí. Bohužel, dopis od Simony věci nezjednodušoval. Starší syn, Yves, je – podle matky – „nesnesitelný“, a proto ho posílá na měsíc k otci, aniž se ho předem zeptala na názor. Marsan zuřil – zrovna teď! Příjezd syna, jehož existenci považoval za ztělesněnou výčitku, vnese naprostý zmatek do jeho mládeneckého života.

„A teď jsem tady jen pro tebe,“ šeptala Priscá a přisedla si k jeho stolu.

Její přítomnost mu dělala dobře. Prisca patřila k jinému světu a pomáhala mu zapomenout na všechny starosti, i na ty rodinné. „Říkala jsem si, jestli za mnou ještě přijdeš,“ zasmála se a sáhla po Marsanově sklence s whisky.

„Vidíš – jsem tady.“

„Šťastný?“

Pokývl hlavou: „Vyhýbám se takovým otázkám.“

‚Já taky,“ řekla Pnsca a zahleděla se na něj spiklenecky.

Oba mlčeli, v rozpacích nad tím téte á téte. Tolik by si toho moh –

li říci po deseti letech, během kterých se neviděli. Slova však byla příliš slabá, aby vyjádřila jejich pocity. Navíc bezděčný stud jim bránil svěřovat se jeden druhému. Věděli, že nevhodné nebo špatně pochopené slovo by mohlo pokazit radost z toho, že jsou znovu u jednoho stolu. První promluvil Marsan.

„Líbilo se mi tvé představení.“

Usmála se a položila ruku na Marsanovo předloktí. Byl dojat tím pohybem, připomínal mu minulost. Prisca měla totiž ve zvyku klást ruku na paži toho, s kým mluvila, jako by tak chtěla navázat

– mimo vlastní hovor – tělesný kontakt. Svého času o tom návyku žertoval. Připomněl jí to. Usmála se a byla ráda, že si vzpomíná na tu podrobnost. Ledy se prolomily. Navázali na minulost. „Víš, že o tobě často slýchám?“

Překvapilo ho to.

„Prosím tě, kdo by o mně mluvil?“

Pokrčila rameny a přiblížila se k němu. Cítil skutečné potěšení z dotyků její pleti.

„Nezapomeň, že tvoji zákazníci jsou i mými zákazníky, pokud je ovšem nepošleš do chládku.“

Marsan se zatvářil nakvašeně. Prisca pokračovala:

‚JPodle toho, co se říká, ses nezměnil. Máš ale hodně nepřátel,

‚V ((

vis…

Marsan vypil naráz svou whisky. Prisca si uvědomila, že se ho dotkla Zašeptala:

„Promiň mi, prosím tě… Chovám se jako husa.“

„Nebudeme znovu začínat,“ řekl měkce. „Teď už je příliš pozdě, a ty to víš.“

„Ano, jsem na druhém břehu – a přece jen jsem se pokusila…“

„Mluvme o jiných věcech,“ navrhl Marsan. „A dáme si další sklenku.“

„Ne, láhev. Jsi mým hostem. Počkej tady.“

Zvedla se a proplétala se mezi tančícími páry. Marsan ji sledoval pohledem. Měl rád její trochu těžké tělo, její poznamenaný obličej, v němž se zračilo více zklamání než skutečného štěstí, a vzpomínal s určitou hořkostí na jejich vztah. Prisce to nedalo, aby se nevrátila k jejich staré rozepři. Ostatně neměla tak úplně nepravdu, to jí musel přiznat. Dělila je společnost, ale kdo z nich dvou byl na druhém břehu? Ona či on? Od nejútlejšího mládí vyrůstala Prisca mezi galerkou. Pochybní hoši, různé podfuky, nezákonná činnost všeho druhu – to patřilo k jejímu životu. Ona si svou stranu barikády nevybrala, jako to udělal on. Rovná cesta neznamenala pro ni nic, život jí nabídl jen jednu možnost – tu špatnou. On si vybral povolání, které nakonec vedlo i k roztržce s Priskou.

„Pořád věrný JB?“ zeptala se a znovu přisedla ke stolu. „A upozorňuji tě, že tě nepustím. Budeš tady dneska zavírat podnik.“ Souhlasil se vším. Když se v jeho životě objevilo příliš nepříjemnotí, začal se dívat na věci s určitou odevzdaností osudu. Tak například se vůbec nenamáhal připravit si plán jednání s šéfem kabinetu ministra spravedlnosti. Koneckonců se brzy dozví, co mu vyčítají. Prisca mu nalila dvojitou dávku whisky a položila ruku na jeho stehno.

„Na zdraví!“

Skleničky o sebe ťukly.

Postupně se hosté vytratili. Zbyli v sále sami dva. Prázdná scéna působila smutně. Hudebníci uložili nástroje do pouzder a rovněž odešli. Ačkoli láhev JB.byla už skoro prázdná, Marsan nepociťoval účinky alkoholu. Naopak, měl dojem ohromné střízlivosti, Prisca uměla poslouchat, a tak hodně mluvil, vtipkovaly vyprávěl zábavné historky, lechtivé anekdoty. Chtěl Prisku okouzlit? Snad. Rád se líbil, měl rád pozorné posluchače. Ten večer však nedělal nic předem promyšleného. Strhl si masku a hrál sám sebe.

„Mám hlad!44

Vstal a bavil se tím, že na scéně stepoval. Prohlásil:

„Fred Astaire má hlad jako vlk!“ a sedl si za piáno.

Prisca ho pozorovala s úsměvem. Navrhla:

„Pojďme ao „Bird-Landu“, tam podávají skvělé chili con came až do rána.“

„Výborná myšlenka!“

Vyskočil, uklouzl a natáhl se na podlaze. Prisca přiběhla, aby mu pomohla vstát. Odstrčil ji.

„Stárnu,“ zamumlal a ztěžka dosedl na židli.

„Stárneme,“ opravila ho Prisca a cuchala mu vlasy.

Nešikovně ji objal a snažil se políbit. Vzala jeho obličej do rukou a políbila ho sama. Setrvali tak hodnou chvíli, až Prisca zašeptala: „Pojďme něco sníst, myslím, že jsme trochu přehnali to pití!“ „Řekni mi, Prisko, proč soudní úředník nemá právo se namazat?4 Mluvení mu začalo dělat potíže. Uvědomil si to a pokusil se zvládnout situaci.

„Pojďme ven. Čerstvý vzduch mi prospěje.“

Prisca ho vzala pod paží a vyvlékla ho ke dveřím. Znala jeho odolnost a věděla, že ráno půjde do práce a nikdo na něm nic nepozná. Nicméně považovala za rozumnější nepustit ho za volant jeho BMW.

Když přijeli do „Bird-Landu“, bylo mu již daleko lip. Vysrkal několik šálků kávy a s chutí se najedl. Prisca mu vyprávěla o svém životě od chvíle, kdy se rozešli. Pak ještě řekla:

„Za pět let přestanu definitivně pracovat.“

Marsan se usmál a pohladil jí obličej. Věděl velmi dobře, že pracovat nepřestane nikdy. Byla přikována řetězy k nočnímu životu, stejně jako on ke svému povolání.

Ráno nebylo daleko. Musel uvažovat o návratu. Prisca věděla, že Marsan, ostatně jako mnoho jiných nočních ptáků, nenávidí svítání. Nabídla mu, aby se u ní osprchoval.

To ráno se vše vrátilo do starých kolejí. Milovali se docela přirozeně, bez postranních myšlenek, jako dva staří milenci, jejichž těla se najednou znovu rozpomněla…

5

Deník Jacquesa Marsana

23. května

Yves přijel včera večer. Čekal jsem ho na nádraží, na nástupišti. Nepoznal jsem ho hned. Zdálo se mi, že se cítí nesvůj, když mě měl políbit. Nechal si narůst vlasy a má chmýří pod nosem. Když jsem ho viděl naposledy, bylo to před rokem, byl ještě dítě. Pokusil jsem se povídat si s ním. Mamě. Odpovídá ^dnoslabičně a zřejmě se necítí se mnou dobře. Šli jsme něco sníst do pivnice. Neotevřel ústa mimo na jídlo. Na mé otázky odpovídal ano, ne. A to je můj syn. Vím, že nemářn příliš rozvinutý otcovský cit, nicméně je smutné, když člověk vlastním dětem připadá jako cizinec.

Musel jsem přejít ke skutečnému výslechu, abych se dozvěděl příčiny jeho odchodu z Aix; ten blbeček se nechal vyhodit z gymnázia, odmítá opakovat třídu a chce nechat studií. Chce pracovat vlastníma rukama, aby byl v úzkém styku s přírodou. Jen jednou přerušil své mlčení, aby učinil vyznání „ekologické víry“. Jeho cíl: pracovat jako umělecký truhlář a vytvořit s kamarády „komunu“. Zdá se, že v Paříži existuje taková škola. Příležitostné se po ní pozeptám.

Ani jednou se nezeptal, jak se mi daří. Cítím, že mi má za zlé mé povolání. Jistě se stydí přiznat svým kamarádům, že jsem vyšetřující soudce. Pro něho nejsem nic jiného než policajt, a policii pochopitelně nenávidí. Občas se mi zdálo, že vidím v jeho očích pohrdání, zvlášť když jsem si objednal po jídle whisky. Nepije alkohol a má rád jen to, co dává příroda v původní podobě. Asi se bude divně tvářit, až otevře ledničku. Jsou v ní jen zmrazené potraviny.

Naše společné bydlení bude obtížné. Nejsem skoro doma a nemohu ho tedy hlídat. Zlobím se na Simonu, že mi ho poslala. Nemohl přijít v horším okamžiku. Mám práce nad hlavu a mé postavení u soudu je víc než prekémí.

Ráno tni zavolal Cosnac. Je na tom bledě, ztratil veškerou chuť do života, nesnáší nečinnost. Určitě za ním zítra zajdu.

Konečně se mi podařilo dosáhnout u čtvrté policejní brigády, aby sledovali Davida Zakiana. Od včerejška ho dva inspektoři mají na očích ve dne v noci. Vkládám do toho velké naděje. Jsem stále přesvědčen o tom, že je vé spojení se štrasburským gangem. Co dělal v soudním paláci? To tajemství mě pronásleduje. Určitě nehledal čtrnáctý trestní senát pronic zanic. Ale proč?

Už pár dní jsem neviděl Claire. Připravuje výstavu a má práce nad hlavu. Já také. Trpím tím, že se nevidíme, a zjišťuji, že jsem na ni vázán víc, než jsem si představoval. Zřejmě stárnu, samota mě tíží. Na soudu se ke mně kolegové chovají chladně a od Cosnakova odchodu nemám prakticky žádnou podporu u soudní policie. Zůstává mi jen věrný Rosembert, který cupitá po mé kanceláři, zařazuje akta a píše na stroji protokoly, jako by nic. Přesto ví dobře o nepřátelském ovzduší kolem mě. Skoro spolu nemluvíme, jeho přítomnost je však pro mě velmi cenná.

Yves právě vyšel z koupelny. Vypadá to v ní jako po bitvě. Všude je voaa, použil všechny ručníky. Lahvičku s vodou po holení – dárek od Claire – skoro vyplácal. Neubránil jsem se, abych ho nepožádal o trošku více ohledů v dalších dnech. Jeho odpověď mě uzemnila:

„Myslel jsem, že máš uklízečku!“

Neodpověděl jsem, z lenosti a také ze zbabělosti. Nechápu ho, myslí si, že může všechno. Jsem bezmocný vůči jeho nenucenému chování.

Musím si přiznat, že jsem ve svízelné situaci. Jediný kladný bod v poslední době: odborové sdružení soudních úředníků je na mé straně.

24. května

Přesně před týdnem byl Cosnac předčasně penzionován. Myslím, že nikdy nezapomenu na ten den, kdy jsem znovu prožíval celý svůj život. Měl jsem najednou dojem, že myšlenky a morálka, podle kterých se až dosud řídily mé činy, ztratily smysl. Svět se pro mě stal najednou absurdní. Je pravda, že Cosnac byl můj přítel. Současně vsak byl i velký policajt. Myslím, že jsem ten den ztratil víru v naši společnost. Spravedlnost, justice, se mi jevila jako velká fraška.

Vybavuji si diskusi u šéfa kabinetu ministra Poniatowského. Podporoval jsem Cosnaka dostatečně? Stále se vracím k této otázce. Nemohu zapomenout, jak se tvářil, když jsme se setkali u ministerstva spravedlnosti. Bylo nádherně. Náměstí Vendóme bylo skoro prázdné a vypadalo tím dokonalejší. Cosnac v té chvíli přes svých sto kilo svalů a svou býčí šíji byl jako dítě.

„Odpoledne se mám dostavit na ministerstvo vnitra,“ řekl potichu se zasmušilým obličejem.

Věděl jsem o tom. Informoval mě zástupce šéfa Lecanuetova kabinetu Frippon a současně mě požádal, abych byl přítomen rozhovoru. Byl bych mohl pozvání odmítnout, bylo naprosto nezákonné. Vyšetřující soudce nepodléhá vnitru. Nebylo by ale slušné nechat Cosnaka bez pomoci.

Šli jsme na skleničku do baru hotelu Ritz. Vyprávěl jsem Cosnakovi o jednání na ministerstvu spravedlnosti, kde jsem dopadl docela dobře. Dozvěděli se, že mě podporuje sdružení soudních úředníků, a byli proto zdrženlivější, než jsem předpokládal. Unikl jsem administrativnímu trestu, který mi hrozil. Nicméně jsem dobře vystihl v řeči šéfa kabinetu vyhrůžky, i když zastřené. Žádal mě, abych byl při vyšetřování opatrnější. Bohužel v Cosnakově případě se věci nevyvíjely tak dobře. Zřejmě se ho vedení snažilo zbavit za každou cenu.

‚Jsem vyřízen,“ svěřil se mi tehdy. „Vytáhli na mě starou záležitost a vydírají mě.“

Cosnac se dostal do pěkné bryndy. Před dvěma lety si Vycucal z prstu scénář na hranici zákonnosti, aby přiskřípl jednoho z největších pasáků hlavního města. Vzpomněl jsem si do všech podrobností na tuto záležitost, v níž jsem naprosto podporoval Cosnakovo stanovisko. Dnes však soudní policie měla proti němu v ruce nátlakový prostředek: buď přistoupí dobrovolně na předčasný odchod do důchodu, nebo jeho případ bude kontrolními orgány prošetřen, což nutně povede k suspendování. Je třeba říci, že způsob, použitý k jeho odstranění, byl skutečně odporný. Vysvětlil mi, že mládenci z BVZ – tzv. protigangové brigády – si chtějí vzít na starost Štrasburčany. Dodal:

„A protože mají pevnou oporu na ministerstvu, nemám žádnou šanci se z toho dostat. Tentokrát je to skutečný konec.“

Snažil jsem se zlepšit jeho náladu. Znechucovala mě řevnivost mezi jednotlivými úseky policie.

„Nezapomeň na výkazy o služební činnosti, za těch dvacet let, co děláš u policie…4

„Právě proto,“ přerušil mě Cosnac. „Vím toho příliš mnoho, stal jsem se nepohodlným. A potřebují místo pro mladé.“

Zdál se najednou vystřízlivělý. Pozval jsem ho na oběd do jedné restaurace poblíž Burzy. Vytahoval se a snažil se mě přesvědčit, že je koneckonců rád, že může pověsit povolání na hřebík. Říkal, že konečně se bude moci pořádně věnovat práci na chalupě. Věděl jsem ovšem velmi dobře, že lže. Nebyl to člověk, který by přistupoval ochotně na kompromisy.

Setkání se šéfem kabinetu ministra Poniatowského bylo nesmírně trapné. Podporoval jsem Cosnaka, jak jsem mohl, ovšem rozhodnutí bylo již učiněno dávno před tím. Navíc musím přiznat, že Cosnakův postoj nic neusnadnil. Věděl, že partie je prohraná, a vyklopil proto všechno, co měl na srdci. Nevím, zda bych jednal jako on, kdybych byl ve stejné situaci. Zřejmě ne. Tím, že ztratil klid, se dostal do defenzívy. Na konec rozhovoru vytrhl ze své klopy rozetu Čestné legie a hodil ji na stůl šéfa kabinetu. To gesto se mi líbilo.

Co se mě týče, dozvěděl jsem se během rozhovoru řadu velmi zajímavých věcí. Pochopil jsem současnou vládní politiku v oblasti boje proti banditismu. Pro ministerstvo vnitra je koneckonců veřejné mínění rozhodující. Vytvoření BVZ, „Brigády pro vyhledávání a zásah“, jak se oficiálně nazývala protigangová brigáda, stejně jako rozpočet, který má tento úsek k dispozici, jsou toho nejlepším důkazem. Nyní jde především o akce, které vyvolají rozruch, senzaci, o efektní zátahy, o nichž budou psát noviny na první straně. Toto pojetí se mi zdá nesmírně nebezpečné, protože koneckonců je třeba si uvědomit, co chceme: buď jde o skutečnou likvidaci zločineckého podsvětí, nebo má stíhání sloužit především propagandistickým účelům.

Pochopil jsem tehdy mechanismus činnosti mnohých politiků, jejichž způsob myšlení je diktován volební taktikou. Čin se považuje za dobrý nebo špatný podle dopadu na příští volby do zákonodárného shromáždění.

Veřejná moc je nestvůmá. Přesto, ať chci nebo nechci, jsem její součástí.

22,30

Yves se právě vrátil. Pracoval jsem u psacího stolu. Pozdravil mě na půl huby. Vrhl se na ledničku, kterou pravidelně zapomíná dovřít. Rozčiluje mě to. Občas mě krmí dlouhými projevy o konzumní společnosti, kterým naslouchám spíš nepozorně. Zatím požírá mou zásobu mražených potravin.

Odpoledne mi telefonovala Simona. Chce, abych poslal Yvesa k psychiatrovi. Jsou to takové intelektuálské nápady; nic jsem jí neslíbil. Myslím, že Yves je naprosto vyrovnaný. Využívá dospělých, to je vše. Nemám rád jeho povahu – nic ho nezajímá a pokud se pro něco nadchne, druhý den myslí na něco jiného. Nicméně si dělám trochu starosti. Nemohu ho hlídat celý den a rád bych věděl, kde se toulá. Bezpochyby v Latinské čtvrti. Včera večer rneTcervené oci a rozšířené zornice; doufám, že nekouří hašiš. Měl bych se někdy podívat do jeho pokoje.

Předevčírem, když jsem se chystal jít ven, podíval se na mě podivně a řekl:

„Ty jdeš do města, tati?“

Tvářil se překvapeně, že jdu večer ven. Odpověděl jsem:

„Ano, jdu.“

„A kam jdeš?“

To mě naštvalo. Nepředpokládal jsem, že bych mu měl skládat účty.

„Nevím,“ řekl jsem dost odměřeně. „Projít se, vypít si sklenku

Jeho odpověď mi vyrazila dech:

„To je legrace. Nikdy bych si to nepomyslel…“

Takže i on považuje za nenormální, že jdu večer do ulic? Z jeho postoje jsem celý nesvůj. V podstatě reagoval jako prokurátor Roquelaure! Myslí si, že je mesiáš, a ve skutečnosti je to malý buržoust.

Odvážím se napsat – nemám rád svého syna?

30. května

Zakianovi se podařilo přelstít dva inspektory, kteří ho sledovali. Klasickým trikem – vstoupil do budovy se dvěma východy. To přinejmenším dokazuje, že něco skrývá. Celý týden nepřineslo sledování žádné výsledky. Vede vzorný život a žije v garsonce s jakousi Evou, bývalou prostitutkou, která ale momentálně nešlape chodník. Jeho způsob života je dosti skromný. Má legální příjmy ze sázek na koňské dostihy. Mimoto se nestýká s lidmi z podsvětí. Dalo by se říci – nic.

Soudní policie se začíná domnívat, že sleduji nesprávnou stopu, zajímám-li se o Zakiana. Já však zůstávám i nadále přesvědčen o tom, že má spojení se štrasburským gangem. Vede totiž příliš pravidelný, příliš průhledný život. Podezírám ho, že hraje nějakou komedii.

Podařilo se mi získat některé materiály o Zakianovi. Je to zvláštní člověk, liší se od většiny provinilců. Je na něm dokonce celá řada sympatických věcí. Původem je z buržoazního prostředí. „Kariéru“ zahájil několika krádežemi aut. Pak se stal pasákem – pracovala pro něho Eva. V té době došlo k jakémusi vyřizování účtů: jednoho dne v říjnu 1966 se našlo na jedné parcele tělo jistého Bruna Villiberta, bezvýznamného darebáka. Policie zprvu neměla žádnou stopu, postupně se však jazyky rozvázaly. Villibert se točil nějakou dobu kolem Evy a odmítl zaplatit peníze, které od něho

Zakian vyžadoval jako pokutu. Pokračovalo to tak dlouho, až ho našli mrtvého. Policie neměla sebemenší pochybnosti: Zakian ho oddělal, jak to vyžadoval zákon podsvětí. Pochopitelně měl dokonalé alibi a policie ho mohla zatknout jen pro kuplířství. Dostal dva roky pobytu v ústřední věznici. Až sem to byla zcela banální historka. Pokračování je daleko zajímavější. Později totiž vyšlo najevo, že Zakian vrátil Evě svobodu (což je naprostou výjimkou mezi pasáky), ta ji však odmítla a nadále pracovala v jeho prospěch. Když vyšel po dvou letech z vězení, zakázal jí šlapat chodník. Romeo a Julie v galerce. Fakt je, že Zakian má určitý formát. Nyní ví, že je sledován. Za dva dny vydá soudní policie příkaz k přerušení sledování. Zakian si pak bude moci dělat, co bude chtít.

Včera večer jsem se viděl s Claire. Fiasko. Oba jsme mysleli na jiné věci. Milovali jsme se, ale jen ze zvyku; ona myslela na svou výstavu a já na Zakiana. Smutný večer. Musím přiznat, že se mě tento neúspěch dotkl více, než bych předpokládal.

Dnes večer jsem si znovu přečetl několik pasáží z Casanovových „Pamětí“, vždy si říkám, že jsem se zmýlil ve století. Jsem člověk osmnáctého století, který se zatoulal do dvacátého. Trpké konstatování.

2. června

Zakian se vypařil. Garsonka, najatá na Evino jméno, je od včerejšího rána prázdná. Mám vztek na soudní policii. Tolik jsem naléhal, aby pokračovala ve sledování.

Určitě se připravuje nějaká akce. Jenže jsme ztratili jedinou stopu.

6. června

Mé obavy týkající se Yvesa se ukázaly oprávněné. Včera jsem se vrátil dříve než obvykle z lekce šermu. Yves nebyl doma. Vstoupil jsem do jeho pokoje a objevil jsem mezi dvěma knihami balíček hašiše. Popadl mě vztek. Pak jsem se uklidnil. Nalil jsem si dvojitou whisky a čekal na jeho návrat. Myslím že pochopil, oč jde, sotva mě spatřil. Místo abych ho seřval, pokusil jsem se mu domlouvat. Hned jsem toho litoval. Ten pitomec se pustil do výkladu bez hlavy a paty, z něhož vyplývalo, že hašiš je méně nebezpečný než alkohol. Měl tu drzost, že se podíval opovržlivě na mou skleničku whisky. Měl jsem ohromnou chuť ho uhodit. „Vůbec tomu nerozumíš,“ tvrdil mi a kousal si nehty.

Byl drzý. Znovu jsem v jeho očích viděl záblesk pohrdání. Dopustil jsem se další neobratnosti: řekl jsem mu, že jsem se narodil dříve než on a kouřil isem hašiš už v Alžírsku.

„Tak si zakouříme společně! To bude príma. .

Byl jsem z toho celý pryč. Co si vlastně myslí? Vykoktal jsem: „Ale ty ses úplně zbláznil!“

„Ale ano, tati, jen jednou. .

Neumím již popsat, co se to ve mně odehrálo. Patrně jsem poprvé u něho postřehl záblesk přátelství. Řekl jsem:

„Dobrá, ale pak mi slíbíš, že s tím přestaneš.“

Tak prosím. Já, Jacques Marsan, vyšetřující soudce, jsem kouřil hašiš se svým synem. Tím, že jsem souhlasil, jsem si koupil chvíli spoluviny, ukradl jsem trochu náklonnosti pro sebe. Jak ji musím postrádat, když jsem tak ustoupil od svých zásad…

Chtěl za každou cenu, abychom kouřili v jeho pokoji. Sedl jsem si vedle něho na zem, na koberec z velbloudí srsti. Pustil desku s indickou hudbou a strávil aspoň půl hodiny balením cigarety. Lehce se chvěl. Podle všeho zachovával jakýsi obřad. Nasvědčovaly tomu pomalé, soustředěné pohyby. Jeho naivita mě dojímala. Oči mu zářily radostí, když mi podával cigaretu. Několik voňavých tyčinek, rozvěšených po místnosti, pomalu hořelo. Lampu na nočním stolku zakryl novinami, aby ztlumil světlo. Dlouze mi vykládal o svých cestovních snech, o buddhismu a o jiných hloupostech, které jsou právě v módě. Poslouchal jsem ho a byl jsem šťastný, že mi je blízko. Bezpochyby byl v tomto konkrétním okamžiku hrdý na svého otce. Já jsem se styděl.

Pozoroval jsem, jak se postupně u něho projevují účinky hašiše. Napůl dřímal a dělal zoufalé pokusy, aby se mu oči nezavřely úplně. Ústa měl suchá a, mluvil jen s obtížemi. Věděl jsem, že nepřizná svou únavu. Proto jsem vstal jako první a oznámil, že jdu spát.

„Víš, táto,“ řekl mi najednou vážným tónem, „strávil jsem s tebou senzační večer.“

Skrývaje dojetí, přátelsky jsem ho poplácal po ramenou. Když jsem se za deset minut vrátil do jeho pokoje, už spal. Svlékl jsem ho a uložil do postele. Políbil mě na čelo a zašeptal:

„Dík!“

Než jsem šel spát, vyhodil jsem zbytek hašiše do záchodu.

8. června

Stále žádná zpráva o Zakianovi, a přesto v posjední době nebyla hlášena v pařížské oblasti žádná větší loupež. Ze bych še byl spletl?

9. června

Rosembert mi sdělil, že Hany Muller, řečený Doktor, má být příští pondělí souzen trestním senátem. Vyšetřoval jsem jeho případ. Jde o jednoho z nejprohnanějších a současně nejnebezpečnějších darebáků, s jakými jsem se setkal během celé své praxe. Byl již odsouzen k deseti letům odnětí svobody. Nyní má být souzen trestním senátem za menší provinění, nedovolené nošení zbraně. Justiční praxe je někdy absurdní. Proč postupovat trestnímu soudu individuum tak nebezpečné? Znamená to pokoušet ďábla. Stačí si vzpomenout na Jubina a na Messrina. Doktor už nemá co ztratit. Co riskuje, kdyby se pokusil o útěk během převozu z vězení?

Hovořil jsem o tom s Cosnakem. Je stejného názoru jako já. Vždy je nebezpečné pouštět z vězení, byť pod dozorem, lidi, jako je Doktor. Soudní mašinérie se však již rozjela‘. Nelze ji‘ zastavit. Chudák Cosnac. Snažil se, abych mu věřil, že se mu daří dobře, vyprávěl mi o salátu, prý mu pěkně roste…

10. června

Tři hodiny ráno. Probudil jsem se zpocený. Vzpomněl jsem si na tajuplný zájem Zakiana o čtrnáctý trestní senát. Tam má být předveden Doktor…

6

„Vstupte!“

Marsan vstal, aby uvítal předsedu senátu Tishe.

„Mrzí mě, že jsem vás obtěžoval,“ řekl. „Chtěl bych si s vámi pohovořit o jedné záležitosti, která mi dělá starost.“

„Vždy vás rád vidím, milý Marsane. Rád si s vámi popovídám.“ Tish si sedl na židli, určenou pro obviněné. Zapraskala pod jeho váhou a Rosembert mu musel nabídnout vlastní židli. Marsan se vrátil ke svému stolu a ujal se slova.

„Tedy, dozvěděl jsem se. .“

Tish ho přerušil.

„Poslechněte, příteli, vy to máte nějak zvlášť dobré u hospodářské správy – vidím, že máte ohromnou skříň!“

Marsan se usmál. S Tishem bylo skutečně velmi obtížné uplatnit vlastní slovo nebo dokončit větu. Ještě nikdy se nesetkal s takovým žvanilem. Rozhodl se, že nechá Tishe vymluvit. Ten vysvětlil, že na přechodnou dobu nemá k dispozici ve své kanceláři skříň Ve zdi, neboť se provádějí jakési úpravy. Marsan mu nabídl, že mu v mezidobí uvolní kousek místa ve své skříni. Tish mu srdečně poděkoval.

„Ale nikomu ani muk!“ řekl a zatvářil se spiklenecky. „Kdyby se o tom vědělo, vzbudilo by to žárlivost…“

Problém skříní byl neustálým námětem rozhovorů v soudním paláci. Nebylo dne, aby si některý úředník nestěžoval, že nemá; kam by uložil šaty na převlečení nebo své osobní věci. Z tohoto hlediska vypadal Marsan jako privilegovaný.

Marsan myslel, že už bude moci říci Tishovi o záležitosti, která mu působí starost, když ho předseda čtrnáctého senátu znovu přerušil, aby mu vyprávěl poslední anekdoty, které kolovaly po budově. Marsan vyměnil spiklenecký pohled s Rosembertem a přinutil se k trpělivosti. Předseda senátu mu byl sympatický. Neúplatný a svědomitý soudce, nikdy se nezúčastnil žádných pletich. Proto mu Marsan plně důvěřoval. Využil chvíle odmlčení, aby se ujal slova. Začal:

„Pozítří k vám má být předveden Harry Muller.“

Tish dal posunkem najevo, že o tom neví.

„To řízení je zapsáno v deníku?“ zeptal se.

„Ano. Je to ostatně potřetí, co je obeslán; až dosud se odmítal dostavit na přelíčení.“

„To znamená, že je již odsouzen…“

„Ano, letos v lednu byl odsouzen k deseti letům vězení.“

„Hrome, velký formát. A říkáte, že je obeslán na pozítří?“

„Ano.“

„Nevybavuju si to. Přesto mi můj zástupce Lombard předal seznam líčení. Je pravda, že ve čtrnáctém senátu si na nezaměstnanost stěžovat nemůžeme. Jen za včerejší odpoledne jsme vyřídili dvaačtyřicet případů. Dovedete si to představit? Spravedlnost je vážně nemocná…“

Marsan si povzdechl. Teď bude Tish vykládat své plány na justiční reformy.

„Pokud jde o Mullera,“ řekl hlasitěji, „jde o málo závažný případ. Má být souzen pro neoprávněné nošení zbraně.“

„Tři měsíce nepodmíněně,“ odvětil Tish.

„To víte, když má někdo desetiletý flastr, tak ty tři měsíce navíc nebo míň nehrají žádnou roli,“ dodal Marsan ironicky.

„To je pravda, ale zákon je zákon. Podle platného zákonodárství nelze vyloučit z jednání před trestním senátem ani jedince, který je již odsouzen.“

‚Já vím, uznejte ale, že pokud neexistuje soukromý žalobce –a tak to je v Mullerově případě – je proces zbytečný.“

„Máte pravdu, ale co já v tom můžu udělat? Zákony máme z doby Napoleona I. a…“

Marsan se obával dalšího výkladu, a proto ho přerušil:

„Mullerův případ jsem totiž vyšetřoval právě já. Jde o nebezpečného zločince. Obávám se, že se pokusí během převozu o útěk. Nemůžete přelíčení odložit?“

„To v žádném případě, když už je určeno datum. Ale můžeme požádat o silnější doprovod.“

„Už se stalo, a přesto mám starosti. Doktor…“

„Prosím?“

„V podsvětí mu říkají Doktor.“

„On je lékař?“

Marsan se usmál nad Tishovou neinformovaností. Byl to muž zákonů, papírů. O zvyklostech zločineckého podsvětí však nevěděl prakticky nic. Ostatně v mládí se Muller pokusil absolvovat přípravný kurs pro studující lékařských fakult. Marsan pokračoval: „Krátce řečeno, Muller nemá, co by ztratil, a obávám se, že teď vsadí všechno na jednu kartu.“

„Když bude dobře střežený… Ročně je předvedeno na devadesát tisíc zajištěných a útěky se dají spočítat na prstech jedné ruky.“

Marsana optimismus předsedy senátu rozčiloval. Řekl stroze: „Nesdílím vaše hledisko. Doktor je starý recidivista, jistě má společníky venku. Mohl by se pokusit o nějaký kousek i během přeli –

v ? u

cení.

Tish nadskočil.

„To nemyslíte vážně. Co stráže. .“

Marsan se shovívavě usmál.

„Ale jděte! Znáte stejně dobře jako já paragraf 138 trestního řádu soudního.“

„No právě. Obviněný přichází k soudu volný, pouze v doprovodu stráží, aby se zabránilo případnému útěku.“

„Zapomínáte na pokračování, milý Tishi. Bezpečnostní opatření mají být účinná, mají však zůstat nenápadná a neproměnit se v okázalý projev násilí či hrozby – cituju z paměti.“ Tish byl dotčen. Dodal však:

„Výborně, já ale ten paragraf taky znám. Vy jste totiž zapomněl uvést jeho konec: zbraně, které mají při sobě stráže tvořící doprovod, nesmějí být preventivne vyjmuty z pouzdra ani ukazovány“

Marsan řekl:

„Neboť zajištěný nemá sice mít možnost útěku, ale na druhé straně nemá být fyzicky omezován ve volnosti svých pohybů.“

Rosembert překvapeně sledoval souboj, v němž se protivníci nebodali mečem, nýbrž paragrafy trestního soudního řádu. Fakt je, že scéna byla poněkud směšná. Marsan si to uvědomil a se smíchem prohlásil:

‚Je to jako soutěž v recitaci.“

Tish vesele odvětil:

„Š výsledkem nerozhodným.“

Marsan však byl znepokojen. Zřejmě předsedu senátu nepřesvědčil. Pokusil se naléhat:

„Věřte mi, leží mi to v hlavě. Stačí, aby Muller měl pomocníka mezi diváky…“

„Myslíte to vážně?“ zeptal se Tish, který si přece jen začal také dělat starosti.

„Všechno je možné. A víte stejně dobře jako já, že při vchodu do soudní síně se neprovádí žádná důkladná prohlídka.“

„Taková prohlídka by ostatně byla nezákonná,“ prohlásil Tish. Marsan unaveně povzdechl. Byl to, jak se říká, rozhovor mezi hluchými. Tish byl vynikající právník. Obžalovaní, kteří procházeli před jeho očima, nebyli lidské bytosti, ale příslušná akta. V podstatě mu nezáleželo na tom, zda se Muller pokusí uprchnout či nikoli. Rozhodující pro něj bylo, aby litera zákona byla dodržena. Marsan měl zcela odlišný názor. Ve skutečnosti seděl mezi dvěma židlemi. Úloha vyšetřujícího soudce zasahovala jak do sféry spravedlnosti, tak do oblasti policie. Vyšetřující soudce nesoudí, zaujímá však stanovisko, protože jeho povinností je vznést obvinění. Marsan si vzpomněl na známou větu, kterou napsal La Rochefoucauld: Úlohou soudců je zjednávat spravedlnost, jejich povoláním je odkládat ji na pozdější dobu. V tom byla ta tragédie.

Než Tish opustil Marsanovu kancelář, slíbil, že Mullerův případ projedná mezi prvními, aby vězeň nezůstával příliš dlouho v soudní budově. Slabá útěcha pro Marsana – útěk trvá sotva několik okamžiků.

Po Tishově odchodu nadiktoval Rosembertovi několik dopisů. Byl roztržitý a zapisovatel mu musel několikrát připomenout, oč jde. Proto práci odložil na pozdější dobu. Měl mizernou náladu. Zase se cítil sám. Litoval, že se Tishovi nezmínil o Zakianově zájmu o čtrnáctý trestní senát. Souvislost byla přece jen nápadná. Vůbec by se nedivil, kdyby se dozvěděl, že Zakian se s Doktorem stýkal před jeho uvězněním. Co jestli Zakian navštívil soudní palác právě proto, aby se seznámil s prostředím a připravil útěk? Marsan byl o tom stále více přesvědčen, i když neměl sebemenší důkaz, kterým by podpořil svou domněnku.

„Dejte mi číslo ústřední věznice,“ požádal Rosemberta.

Za chvíli hovořil s ředitelem nápravného zařízení. Co se od něho dozvěděl, jen posílilo jeho podezření; po věznici kolovaly pověsti, že se Doktor připravuje na útěk. Stráže se to dozvěděly od donašečů. Stráže byly zesíleny, Doktorovo chování však nebylo nijak podezřelé. Hrál nadále úlohu vzorného vězně. Ředitel věznice byl přesvědčen, že pověsti jsou liché, že pocházejí od Mullerových nepřátel. Marsan nesdílel jeho názor. Pro něj byl Doktorův útěk skoro jistá věc.

„Zdvojnásobil jsem doprovod,“ prohlásil ředitel. „Nemusíte se ničeho obávat, všechno proběhne dobře.“

Marsan neměl odvahu oponovat. Proč taky? Nikdo mu nevěřil. Když zavěšoval, řekl si – to je ta byrokracie. Každý se zajímá jen o to, co se ho bezprostředně týká. Pro každého je nejdůležitější „dodržovat pravidla“. Marsan zvláště nenáviděl výraz „být kiyt“, kterým operuje každý úředník. Dvacet let mamě bojoval proti tomuto způsobu myšlení. Výsledkem bylo nepřátelství kolegů a nedůvěra ze strany ministerstva. Všichni ho obviňovali, že dělá, co ho napadne. Ve skutečnosti jen vykonával své povolání.

Dostal zlost. Vlastní nemohoucnost byla pro něj nesnesitelná. Třeba dojde k útěku a on zůstane nečinně sedět za svým stolem. Cítil zklamání a současně měl nervy vybičovapé. Měl chuť pohovořit o záležitosti alespoň s Rosembertem. Seznámil ho se situací a zeptal se ho na jeho názor. Zapisovatel sundal brýle a řekl pomalu, jako by vážil svá slova:

„Velmi dobře si vzpomínám na Doktora. Byl tady víc než desetkrát, pamatujete si?“

Marsan přikývl.

‚Jeho oohájcem je doktor Meilleraye.“

Marsan zabručel:

„Taky pěkný darebák.“

yZa tři dny,“ pokračoval Rosembert, „bude Muller na útěku…“ Rekl to klidně, jako by šlo o zcela přirozenou a naprosto jasnou věc. Marsan, překvapen jistotou svého zapisovatele, zvolal:

„Vy jste tedy stejného názoru?“

Rosembert si nasadil brýle a pronesl tiše:

„Naprosto.“

Jeho klid Marsana skoro rozčiloval.

„A já jsem tady a nic proti tomu nepodnikám!“

Skoro křičel.

„Uznávám, že to všechno je velmi nepříjemné,“ zašeptal Rosembert a zasunul list papíru do psacího stroje.

„A to je ještě slabé slovo. Pokusil jsem se o všechno, ale každý má strach ze zodpovědnosti.“

Rosembert si odkašlal a řekl nesměle:

„Možná, že bych měl nápad, pane Marsane.“

Marsan se podíval se sympatiemi na svého zapisovatele. Málokdy se k něčemu vyjádřil, když si však dovolil zasahnout, bylo to vždy po zralé úvaze.

„Rád vyslechnu váš názor, milý Rosemberte. Musím se přiznat, že mě nic nenapadá.“

„Tak tedy, uvažoval jsem o tom, že zodpovědnost za bezpečnost v budově soudu má majbr Willaume.“

Marsan nadskočil ve svem křesle.

„Pochopitelně! S ním si musím promluvit. Jak to, že mi to samotnému nedošlo?“

V rozrušení shodil stoh spisů. Začal je sbírat, Rosembert mu však v tom zabránil:

‚Jen to nechte být.“

„Děkuju, jdu hned za velitelem.“

Rychle opustil místnost a běžel k výtahu. Když otevřel dveře a vrazil do kabiny, narazil na prokurátora Roquelaura.

„Ale, Marsane, něco nového?4 „Nic moc – rutinní záležitosti.“

„Neexistují malé případy,“ ušklíbl se Roquelaure. „Každá věc zasluhuje stejnou pozornost.“

Marsan, otráven prokurátorovým otcovským tónem, stroze odpověděl?

„Když dovolíte, pohovoříme si o tom později. Teď spěchám.“ Roquelaura odradilo od dalších jízlivostí sveřepé Marsanovo vzezření. Když však otevíral dveře výtahu, nezdržel se otázky:

„Stále nic nového o štrasburském gangu?“

Marsan se otočil na místě a tvrdě se podíval na prokurátora:

„Ne, pořád nic. Proč?“

Roquelaure, s jednou rukou na dveřích, aby zablokoval mechanismus výtahu, odpověděl naoko lhostejně:

„Vždycky jsem vám říkal, že štrasburský gang existuje jen ve vaší hlavě. Nevěřil jste mi. Škoda…“

Marsan se otočil a šel halou k veliteli stráže.

Ten den ráno Rosembert definitivně zařadil akta štrasburského gangu. Až na další zůstala tato záležitost nevyřízena.

David Zakian otevřel zip sportovního pytle značky Adidas a vyndal ručník, do něhož byly zavinuty plavky. V těsné kabině bylo cířtit javelskou vodu a pot. Voda pronikala až k dřevěné rohoži na podlaze. Ohrnul si nohavice, aby je nezašpinil, a začal se svlékat. Od chvíle, kdy vstoupil na plovárnu Deligny, se neustále zlobil.

Nenavidel dusnou atmosféru bazénu, nedostatek soukromí, intenzívní lidský pach, který mu byl odporný. Jak mohlo Chavela napadnout svolat schůzku na takové místo! Ještě dnes večer si bude muset dát do čistírny oblek z vlněné kostkované látky. Zdeformovaný zrezivělý věšák mohl navíc poškodit límec saka. Ani raději nemyslel na střevíce z krokodýlí kůže od Westona. Vzal revolver, uložil ho na dno sportovního pytle, pod ponožky a spodky, a vztekle si oblékl plavky. Necítil se dobře. Kdyby se čirou náhodu tady objevili poldové, vypadal by skutečně geniálně. Otevřel dveře kabiny a šel směrem k soláriu.

Chavel, bratři Caylusové a Quinte Flosh tvořili poblíž pingpongových stolů malou skupinku, stranou od koupajících se lidí. Zakianovi připadali naprosto směšní. Všichni se totiž značně lišili od ostatních návštěvníků – hezkých opálených dívek a mládenců s dlouhýma nohama. Zvlášť podivně se v tomhle prostředí vyjímal Joanny Chavel. Jeho plavky, kdysi barvy khaki, pamatovaly padesátá léta; nohy měl plné křečových žil a na prsou se mu šklebila hluboká jizva. Zakian se rozčilil, když viděl, že řada návštěvníků, natažených v soláriu, se jim potají směje.

, Jsme úplně praštění, že se scházíme tady,“ procedil skrze zuby, když se k nim přiblížil. „Každý na nás čumí!“

Chavel odpověděl:

„Až dosud jsem nikdy neslyšel o tom, že by fízlové přišli sem, na plovárnu Deligny. Je to úplně ideální místo. Ostatně nemáme tolik možností na výběr.“

Banda se totiž vzdala domu v Saint-Cyr-sur-Morin. Od Gabelovy smrti považovali místo za nebezpečné.

„Mně se zdá, že si nás tady nikdo nevšimne,“ prohlásil Nino Caylus a prohlížel si těla natažená v soláriu. „A potom, je to tady docela příjemný,“ dodal a sledoval očima dívku v monokini, jež šla do bazénu.

„Určitě si tě nikdo nevšimne – s tvým tetováním,“ odsekl Zakian. „Dovol, abych se zasmál.“

Nino se podíval na své kolorované tetování, pokrývající paže, ukázal na děvčata, která se opalovala u jeho nohou a dodal: „Některejm se to líbí!“

‚Já teda nesnáším slunce. Mám jemnou pleť,“ zavrčel Gorgio. Jeho hubené a bílé tělo připomínalo oškubané kuře. Otočil se ke Quintu Floshovi a řekl ironicky:

„Tobě slunce nevadí, co?“

Cikán pokrčil rameny a procedil mezi zuby:

„Myslím si to samý, co Zakian. Vypadáme tady jako blbci. Všichni si z nás utahujou. .“

Je pravda, že vytvářeli přinejmenším barvitý obrázek. Rozhodně sem nezapadali. Vypadali jako herci, kteří si popletli místo natáčení. Když šli, lidé se obraceli, významně se strkali, aby se navzájem na ně upozornili. Joanny Chavel nakonec musel svůj omyl uznat. Uhladil si knírek a prohlásil:

„Radši půjdeme do bazénu. Tam si nás tolik nevšimnou.“

‚Já se nekoupám,“ zahučel Nino.

„Žádný řeči,“ odsekl Chavel. „Tam se dá nejlíp mluvit. Jdem!“

„Nepřichází v úvahu!“ vyštěkl Nino.

„Copak tě chytá?“ zasáhl Zakian. „Copak nevidíš, že se všichni na tebe koukají, na to tvé pitomé tetování?“

„Seru na to!“

„Nino neumí plavat,“ vysvětlil Gorgio.

Nino zrudnul a pohledem probodl staršího bratra.

„Můžem zůstat v bazénu pro neplavce,“ ironicky se zasmál Quinte Flosh.

„Ale že je to pěkná blbost, sejít se tady,“ žbrblal Nino. „Navíc si bez revolveru připadám jak nahej.“

„Moje řeč,“ podporoval ho Zakian. „Chodit nahej je nezdravý.“

„Tak dost,“ ukončil Chavel stroze debatu. ‚Jdem do bazénu pro neplavce.“

Vydali se husím pochodem k bazénu. Šli malými krůčky, aby neuklouzli.

„Hele, cvoci jdou!“ vykřikl někdo z návštěvníků.

Nino se zastavil. Bezmyšlenkovitě sáhl rukou tam, kde míval revolver.

„Asi cirkusáci,“ prohodil někdo jiný.

„Sakra,“ procedil Nino mezi zuby. ‚Ještě slovo a slíznou to!“

„Drž hubu,“ uklidňoval ho bratr, který šel za ním. „Teď nemůžeš na sebe upozorňovat.“

Nino pevně sevřel čelisti a tvářil se jako vrah. Nicméně si dal říct a pokračoval v cestě. Chavel už byl ve vodě. Měl zakloněnou hlavu a bradu vzhůru, plaval snaživě prsa. Quinte Flosh splýval s vodou, dělal prkýnko. Kousek od nich se šplouchal ve vodě Zakian a s hlubokým odporem se rozhlížel. Gorgio právě kladl nohu na poslední schůdek, když ho Nino shodil do bazénu. Gorgio se potopil a Nino radostně vykřikl. Gorgio se znovu objevil na hladině a sjel bratra.

„Ty kreténe! Víš, že nesnáším hlavu pod vodou, bolej mě pak uši!“

Chavel musel zasáhnout, aby se nepopřáli.

„Necháte už těch pitominek? Nejsme tady, abysme dělali brajgl. Přesunem se k vodotrysku, tam nás nikdo neuslyší.“

Stoupli si k vodotrysku, který zásoboval bazén čerstvou vodou.

V části vyhražené neplavcům byli prakticky jediní dospělí. Kolem nich se plácaly ve vodě děti, proklouzávaly jim pod nohama a stříkaly na sebe.

„Potvrdili mi to,“ sdělil Chavel. ‚Je to zítra.“

„V kolik?“ zeptal se Quinte Flosh.

„Kolem půl třetí odpoledne, ale je lepší být na místě od jedný. Jasný?“

„Pokud jde o mě, všechno je v rychtyku,“ prohlásil Zakian a odstrčil od sebe kluka, který plaval pod vodou. „Všechno jsem prošetřil a trasu znám podrobně. V zásadě by se neměly vyskytnout problémy.“

Quinte Flosh strčil hlavu pod vodotrysk. Kapky vody dopadaly na jeho společníky.

„Moje uši,“ vyštěkl Gorgio.

Cikán poodstoupil od vodotrysku, dlouhýma rukama si uhladil černé a lesklé vlasy a zeptal se:

„A co stráž?“

„V hale je jeden dozorce.“

„A na ulici?“ naléhal Quinte Flosh.

„Nic, cesta je volná. Je tam jen zákaz vjezdu.“

„Na to jsem zvyklej,“ uklidnil se cikán.

Chavel se obrátil ke Gorgiovi, který si rukama chránil uši.

„Co vůz?“

„Připravenej. Simca 1300.“

„Tu mám rád…,“ poznamenal Quinte Flosh.

„Dnes k večeru bude na místě, hned vedle dveří,“ pokračoval Gorgio.

„Výborně. Teď ještě zbraně,“ řekl Chavel a mával pažemi, aby zahnal zimu.

„To jsem zmák,“ řekl Nino, s očima upřenýna na dívku s obnaženými prsy, jež kráčela po kraji bazénu. „Dvě P. 38, jeden 11,43 a granát, je to tak v pořádku?“

„Výborně,“ řekl Chavel tichým hlasem. „Takže jsme domluveni: zítra v poledne na náměstí Chátelet, v restauraci „Zimmer“. Do ty doby zákaz vycházky, zašijte se. Všiml jsem si, že v posledních anech jsou kontroly na výpadovkách. Dejte bacha!“

Ponořil naposledy hlavu pod vodu, oklepal se a řekl:

„Teď se rozejdem. Z vody vylezem postupně.“

‚Jdu první,“ okamžitě se přihlásil Gorgio. „Bolí mě uši.“

„A mně je zima,“ bručel Nino.

„Dobrá, máte čtvrt hodiny, abyste vypadli.“

Bratři Caylusové vylezli z vody. Chavel se otočil k Zakianovi:

„Přeplavu bazén. Bude lepší, když nezůstanem spolu.“

Odešel do druhého bazénu, dal si kraula, i když nijak stylového. Zakian šel ke schůdkům, posadil se na ně a znechuceně hleděl na plavce. Quinte Flosh zase splýval s vodou.

Koneckonců, Joanny Chavel vybral plovárnu Deligny dobře. Kdo by si pomyslel, že se štrasburský gang bude plácat ve vodě mezi zlatou mládeží?

Právě v minulých dnech přinesl „FranceSoir“ na první straně letecký snímek solária Deligny…

Marsan si svlékl kabátek od pyžama a vlezl do vany. Bylo mu v ní dobře, voda příjemně zahřívala kůži. Zůstal chvíli bez pohybu, šíji opřenou o okraj vany, díval se na strop. Rád si občas zalenošil ve vaně. Během té chvíle nečinnosti probíral aktuální záležitosti a upřesňoval si denní rozvrh. Dnes nebyl den jako jiťiý. Ve čtrnáct hodin má být Doktor předveden před trestní sénát. Předešlý den strávil Marsan tím, že pobíhal po soudním paláci v naději, že ještě přesvědčí příslušné činitele, aby posílili stráže kolem čtrnáctého trestního senátu. Bez výsledku. Nikdo mu nevěřil.

Chápal ho jedině velitel stráže Willaume, který však měl k dispozici všeho všudy 210 mužů. S tímto počtem stráží, ze stavu pařížské Republikánské gardy a motorizovaného četnictva, musel zajistit jak bezpečnost všech jednání v soudních síních, tak doprovod vězňů. V žádném případě nemohl posílit dozor na chodbách. Marsan byl pohoršen, jak malý počet stráží má zajišťovat pořádek v pařížském soudním paláci. V roce 1885 to mělo na starosti 216 mužů.

Kostky sice již byly vrženy, Marsan však nebyl ochoten smířit se úplně se vším. Počítal s tím, že se dopoledne znovu k záležitosti vrátí, ať se třeba zesměšní. Všechno nasvědčovalo tomu, že se Doktor pokusí během přelíčení uprchnout. Pravda, sám si nemusí nic vyčítat, udělal vše, co mohl, a ještě víc. Co se stane dál, bylo mimo jeho pravomoc. Udělal všechno, co bylo v jeho moci, a může mít čisté svědomí. Nebyl ale spokojen: nestačilo mu plnit povinnost, vykonávat povolání. Marsan chtěl vždy vyhrávat. Neúspěch ho bolel.

Pustil na sebe studenou sprchu, vylezl z vody, pečlivě se oholil a pozoroval svůj obličej. Po ránu vypadal lip.

Poprvé po mnoha letech přišel do kanceláře dřív než jeho zapisovatel. Dopoledne mu připadalo dlouhé a nudné. Dělalo mu potíže se soustředit: záležitosti, které v těchto dnech vyšetřoval, byly naprosto nezajímavé: krádež z výlohy; mladý prodavač pohlednic, který opakovaně napadal chodce, kteří si od něho nic nekoupili;

chronický kleptoman. Jen tento případ ho zaujal a dokonce pobavil. Muži bylo 65 let a byl členem několika správních rad. Marsan si všiml rozety Čestné legie v jeho knoflíkové dírce. A tento důstojný muž byl přistižen v obchodním domě při krádeži podprsenek. Setření přineslo zajímavé zjištění: šlo o hluboce zakořeněný návyk. V jeho bytě se totiž našlo 4548 podprsenek… Během výslechu se musel Marsan držet, několikrát se mu chtělo vyprsknout smíchem. Muž svou trapnou mánii nemohl vysvětlit, říkal jen, že „je to silnější než on“. Sbíral podprsenky, jako jiní sbírají známky.

Kolem jedenácté hodiny odešel ze své kanceláře a znovu šel za velitelem Willaumem. Pokusil se ho naposledy přesvědčit, aby posílil stráž u zasedací síně čtrnáctého senátu. Velitel stráží soudního paláce ale názor nezměnil. Nemohl také nikoho na odpoledne uvolnit. Slíbil jen, že sám přijde kolem čtrnácté hodiny na obhlídku. Marsan mu srdečně poděkoval, i když ho slib nijak zvlášť neuklidnil. Co zmohl jeden muž proti tak nebezpečným darebákům jako Doktor a Zakian? Nic moc, leda se dát hloupě zabít. Byla už jedna hodina a Marsan se rozhodl nevracet se do kanceláře, kde by nervózně přecházel až do zahájení přelíčení. Celková atmosféra soudního paláce jen zvyšovala jeho nervozitu. Rozhodl se, že půjde naproti na pivo. Měl před sebou hodinu čekání…

Joanny Chavel se podíval na hodinky a vrhl netrpělivý pohled ke vchodu do restaurace „Zimmer“. Podle svého zvyku přišel dřív, než bylo určeno. Nicméně začal být netrpělivý, protože neviděl nikoho ze svých společníků. Nalil zbytek limonády z láhve do sklenice a mechanicky oklepával gitanku v kukuřičném papírku

o dlaň. Bylo ještě brzy a restaurace byla skoro prázdná. Číšník se bavil s pokladní. Mladá cizinka, sedící na kraji lavice, prohlížela turistický prospekt. Otevřel svou diplomatku z černé kůže a vyndal několik papírů a fotografií, které si roztržitě prohlížel. Se svým úzkým knírkem, běložlutými vlasy, sestřiženými na ježka a obnošenými šaty vypadal Chavel jako obchodní zástupce. Na dočasného šéfa štrasburského gangu to bylo ideální maskování. Udělal fixem několika křížků na sadě fotografií a všechno vložil do nažloutlé obálky, kterou pečlivě zalepil. Příprava byla hotova, nezbývalo než přejít k činům. Pociťoval jisté vzrušení, příjemné mrazení. Čekání mu připomnělo Indočínu, chvíle, kdy přeskupoval vojáky těsně před útokem. Měl rád ten skok do neznáma, vlastní akci… Joanny CHavel neměl rád akci jako takovou. Jeho nej větší radost spočívala v uskutečňování plánů. Pro něj to byl prostřeídek, jak prožívat svou moc.

Bratři Caylusové vpadli do restaurace a posadili se proti Chavelovi. Nino vypadal velmi rozrušeně.

„Přijeli jste taxíkem?“

‚Jo, a co má být?“ vyštěkl Nino.

Nino Caylus v podstatě nemluvil. Štěkal. Působil dojmem, že se neustále brání, že je v defenzívě. „Řekl jsem vám, abyste jeli metrem,“ řekl Chavel odměřeným tónem. Jeho pohled byl upřen na vchod do sálu.

„Měli jsme zpoždění,“ vysvětloval Gorgio.

„No dobře,“ poznamenal Chavel. „Konečně!“

Do pivnice vstupil Zakian společně s Evou. Sotva dosedl, vysvětloval:

, Je to v pořádku, ale nebylo to jen tak. Dalo to dost shánění…“

„To je normální,“ křenil se Gorgio. „Člověk musí být dost praštěný, aby si vypůjčil takový krám.“

Chavel přerušil Ninovo pochechtávání.

„Odpovídá předpisům?“

„Určitě,“ odpověděl Zakian.

„Dobrá. A vyzkoušela jste to?“ zeptal se Evy.

Chavel považoval za otázku cti vykat Zakianově milence. Měl tak pocit, že se distancuje od podsvětí, kde tradice vyžadovala tykání a používání přezdívek.

„Tak trochu. Myslím, že to je v pořádku,“ odpověděla Eva. Položila si na kolena nedbale zabalený balík. Chavel se znovu podíval na hodinky a prohlásil:

„Sebemenší omyl nás může přijít draho. Nesmíme na nic zapomenout. Jděte to vyzkoušet!“

Eva se podívala překvapeně na Chavela a po krátkém mlčení zakoktala:

„Ale kam?“

Zakian zasáhl:.

‚Je to úplně zbytečný. Věc je v pořádku.“

„Tady rozhoduju já,“ řekl Chavel. ‚Jděte to vyzkoušet na záchod“

Eva povzdechla, vstala a odešla s balíkem v podpaží k toaletám. Číšník přišel k jejich stolu.

„Pánové?“

Nino jako jediný objednal anýzovku, ostatní se spokojili s kávou. Když se číšník vzdálil, řekl Chavel Ninovi:

„Už jsem ti říkal, žádnej alkohol před akcí!“

‚Jen jednu skleničku,“ namítl Nino.

„Děláš ze mě vola? Není ani poledne a dám za to krk, žes už vyžahl aspoň pět anýzovek!“

Gorgio se váhavě pustil do obhajoby svého bratra, na Ninovi však bylo vidět, že už toho dost vypil. Chavel unaveně povzdechl. Zvlášť od příchodu Quinta Floshe bylo pro něj stále obtížnější prosazovat svou autoritu. Nino žárlil na cikána a chtěl dokázat svou nadřazenost tím, že odporoval šéfovi. Bylo načase, aby Doktor vzal zase gang do svých rukou.

Eva se vrátila za několik okamžiků.

„Tak co?“ zeptali se současně Chavel a Zakian.

„Bezvadný.“

Obrátila se na Zakiana:

„Kdyby mi někdy někdo řekl, že. .

Chavel ji přerušil. Podíval se na hodinky a konstatoval:

„Dvanáct nula osm, jdeme na věc. Quinte Flosh na své místo.“ Zaplatil útratu. Gorgio zavolal na ostatní:

„Přijdu hned za váma, koupím si jen cigarety.“

‚Jdu s tebou,“ prohlásil Nino.

Zakian pokýval hlavou. Nino se choval skutečně jako kluk. Nechtěl, aby starší bratr udělal cokoliv bez něho, a chodil za ním jako pejseK.

Konečně vyšli všichni z pivnice „Zimmer“ a dali se směrem na Nový most.

Soud ještě nezasedal a sál byl poloprázdný. Přišel jen zapisovatel, který listoval v protokolu na stolku pod tribunou.

Perefixe, jeden z nejstarších soudních zřízenců v paláci, se potichu bavil se strážcem v modré košili, s tradičním párem pout zavěšeným u pasu. Na pravé straně byl prokurátorův box také ještě prázdný. Byl chráněn zástěnou, jejíž účel nebyl nikomu jasný. Naproti tomu obžalovaní už zaujali své místo v odděleném boxu na levé straně; podél se táhla lavice pro advokáty. Za obžalovanými bylo vidět pět dozorců. Neodejdou ze svého místa před koncem zasedání, kolem půl osmé, a jejich obličeje vyjadřovaly již nyní nudu. Obecenstvo přicházelo do síně po skupinách. Návštěvníci procházeli dvojitými dveřmi, jež vytvářely jakousi předsíň. Výraz návštěvníků se s příchodem do síně měnil. Působil na ně slavnostní ráz prostředí. Většina návštěvníků se proto vyhýbala prvním řadám, jalko by se báli, že budou příliš blízko soudu. Jejich pohyby byly pomalejší než obvykle, chodili po špičkách a bá –

li se promluvit nahlas. Jen někteří z nich projevovali odvahu tím, že zamávali, ostatně raději nepříliš nápadně, na některého z obžalovaných. Většina z nich však měla sklopené oči a tvářila se zkroušeně.

Vstoupili tři advokáti – šlo většinou o advokátní koncipienty.

Snažili se vypadat nenuceně a přecházeli po soudní síni, aby ukázali, že jsou tady doma. Dřevěné obložení pokrývalo stěny až do poloviny výšky; stůl, za nímž zasedal soud a na jehož předním okraji byly umístěny lampičky s plochými nazelenalými stínidly, slabě osvětlujícími tlusté spisy s oslíma ušima; emblém z nepravé sloní kosti, zavěšený na stěně a zobrazující spravedlnost v taláru, s věčnou váhou v ruce; lavice svědků a prokurátorův stůl, z poloviny zakryty zástěnou, umístěný na vyvýšeném místě se svazky trestního práva – to všechno byly prvky, které měly udělat dojem na návštěvníky. Celé prostředí mělo propůjčit přelíčení tajemný, takřka náboženský ráz. Spravedlnost jako taková neexistuje. Je jen výsledkem aplikace zákoníku. Jsou to v podstatě jistá pravidla hry, podle možnosti moudře vybraná, a z mnoha hledisek nepříliš vzdálená náboženským obřadům: zde i onde je zapotřebí dekorace, ceremoniál a určitá dávka tajemnosti.

Marsan si proklestil cestu obecenstvem a dostal se až k soudnímu zřízenci. Ten byl překvapen, že ho vidí. Jen velmi málo vyšetřujících soudců bývá přítomno při přelíčení. To, co se děje v soudní síni, se jich totiž oficiálně netýká. Jejich práce končí vyšetřením případu a vypracováním spisu. Je pak na soudcích, aby rozhodovali o dalším. Nicméně kdokoli má co dělat s justicí, uvědomuje si význam či spíše roli vyšetřujícího soudce pro vlastní průběh záležitosti: právě vyšetřující soudce formuluje hlavní body obvinění a ovlivňuje tak výrok soudu.

„Dobrý den, Perefixi,“ řekl Marsan a podal ruku soudnímu zřízenci. , Je dnes jednání nabité?“

„Třicet sedm případů. Budeme tady do půl osmé večer. Chcete mluvit s panem předsedou Tishem? Počkejte minutku, soud přijde co nevidět.“

„Ne, to nestojí za to. Chtěl jsem se jen podívat na program. Na kdy je zapsána věc Harry Mullera?“ %

Soudili zřízenec se podíval na zažloutlý list, na němž byly uvedeny jednotlivé případy.

‚Jako osmnáctá.“

Podíval se na hodinky a dodal:

„Kolem páté hodiny. Možná v půl šesté…“

Marsan mlčel. Byl vyveden z míry. Doktor mohl být přiveden do síně třeba za chvíli, což ještě zhoršovalo riziko. Zeptal se soudního zřízence, zda je možno uspíšit projednání Mullerova případu. „To záleží na jeho advokátovi.“ Podíval se podruhé ná list papíru položený na pultu a dodal:

‚Je to Meilleraye. To není zrovna typ, který by chodil dřív, než musí. Ale slibuju vám, že v té věci udělám, co budu moci.“

Marsan mu poděkoval a šel si sednout na místo, vyhražené advokátům. Vnímal šum obecenstva. V první řadě zahlédl profil sotva šestnáctileté dívky, způsobně sedící s koleny těsně u sebe, s pohledem upřeným na špičky bot. Měla na sobě seprané džínsy a černé tričko. Mačkala balíček winstonek. Vedle ní seděla dvojice kolem šedesátky, která k ní zřejmě patřila. Muž byl oblečen velmi pečlivě. Pro tuto příležitost si zřejmě vzal nedělní šaty; na jeho hladce vyholeném, trudovitém obličeji se nepohnul ani sval. Hlavu měl zdviženu a díval se na nějaký neurčitý bod před sebou. Zdálo se, že je k lavici přilepen. Poskytoval dokonalý obraz uražené důstojnosti. Marsan byl přesvědčen, že jde o otce některého z obžalovaných. A dívka? Chvíli váhal – asi sestra některého z nich. Její přítomnost ho trochu pohoršovala. Věděl dobře, jak trapná jsou někdy zasedání trestního senátu, kde se povětšinou projednávají žalostné a často odporné trestné činy. V žádném případě to nebyla podívaná pro děti.

Prostor pro obecenstvo se velmi rychle zaplňoval. Marsan mimovolně prohlížel jednu tvář po druhé. Klidně zde mohli sedět Doktorovi pomocnici.

Marsan si všiml, že jeden z dozorců prohlížel tašky a aktovky návštěvníků, přicházejících do zasedací místnosti. Bylo to neobvyklé, nijak ho to však neuklidňovalo. Bylo tak snadné skrýt zbraň pod sako nebo i pod sukni. Nezapomněl na Taniu, majitelku nevěstince v Alžíru, jež stále nosila pod šaty revolver ráže 6,35. Měla ho na pravém stehně, připevněný – současně s černými síťovými punčochami – podvazkem. Pokud jde o velitele Willauma, držel slovo a přecházel v hale před soudní síní společně s dalším dozorcem. Celkem bylo v síni a kolem ní osm ozbrojených strážců. Dozorci v sále byli ovšem zablokováni v části vyhrazené pro obviněné. Podle Marsana to všechno nestačilo pro účinné zvládnutí skutečných zločinců, rozhodnutých ke všemu, a mezi ty patřil Harry Muller, řečený Doktor.

Soudní zřízenec se zvedl a oznámil příchďd soudu. Postranními dveřmi za tribunou vstoupil předseda senátu Tish, spolu se svými dvěma zástupci. Pak přišel prokurátor Harlay. Marsan ho osobně neznal, ale znal jeho pověst. Prokurátor měl smysl pro syntézu, chuť útočit, znal dobře spisy – to všechno z něho dělalo nebezpečného soupeře obviněných. Dovedl rozptýlit nedůvěru obžalovaného tím, že mu kladl na první pohled neškodné otázky. Pak se obrátil k soudu a výpověď podrobil ostré kritice. Jeho přísné obžalovací řeči skoro vždy vylučovaly možnost prozatímního propuštění na svobodu. Tish zahlédl Marsana a přátelsky mu pokynul rukou. Konečně soudní zřízenec oznámil jednotvárným hlasem:

‚Jednání soudu je zahájeno.“

Tish se naklonil nad svůj stůl a vyměnil několik slov se soudním úředníkem po své pravici. V soudní síni panoval šum. Advokáti mluvili mezi sebou, studovali spisy, zatímco jejich klienti hleděli úzkostlivě do sálu. Někteří z obviněných vypadali, že věci kolem nich se jich netýkají a že ani nechápou, co se připravuje. Jiní zase jevili úzkost, neboť dobře věděli, že se rozhoduje o jejich dalším osudu.

Konečně se ujal slova předseda senátu. Nastalo ticho. Monotónním hlasem přečetl seznam případů, ve kterých se soud má poradit o rozsudku. Po pěti minutách ho však již nikdo neposlouchal s výjimkou soudního zapisovatele, který si občas udělal poznámku. Tishova řeč zněla, jako když farář slouží mši. Když přestal mluvit, šum v sále ještě zesílil. Marsan toho využil, aby se obrátil a prohlédl si obecenstvo. Bylo ho nyní tolik, že nebylo ani pomyšlení identifikovat nějakého Doktorova komplice.

Dozorci se zvedli. Jeden z nich otevřel dveře a pronesl potichu několik slov. Marsan nespustil pootevřené dveře z očí. Objevil se v nich Doktor. Mimo Marsana si nikdo nevšiml nového příchozího. Doktor, přiveden dozorcem, zaujal místo vedle ostatních obviněných. Byl bez želízek: obviněný – i když jde o vězně – musí předstoupit před soudce jako svobodný občan. Doktor vrhl zasmušilý pohled do sálu a opřel se lokty o pažení boxu. Jeho obličej nevyjadřoval žádný pocit. Vypadalo to, že se ho soudní jednání vůbec netýká, že myšlenkami je někde úplně jinde. Předvolání před trestní senát bylo pro něho skutečně bezvýznamné. Byl již odsouzen k deseti letům vězení a tři měsíce, které mohl dostat za neoprávněné nošení zbraní, se mu právem mohly zdát směšné, ledaže by chtěl využít této příležitosti k útěku.

Soudní zřízenec ohlásil první případ. Obviněným byl pětatřicetiletý Konžan, obžalovaný z podvodů a zneužívání důvěry. Mluvil skvěle francouzský a zdál se být chytrý jako opice. Neměl advokáta. Výslech o osobních poměrech, vedený Tishem, vyvolal smích v sále. Obviněný tvrdil, že se jmenuje Aristide Diolo a že studuje na vysoké škole, i když nedávno ztratil index…

Tish si bral obecenstvo za svědka a zeptal se:

„Studující čeho?“

„Orientálních jazyků,“ odpověděl tázaný tím nejvážnějším tónem na světě.

„Máte vysvědčení?“ zeptal se předseda senátu.

Aristide Diolo chvíli mlčel a pak hrdě odpověděl:

„Mám akademickou hodnost, licenciát, ale zapomněl jsem papíry doma.“

Tish pokrčil rameny a vyměnil několik slov s jedním z přísedících. Obecenstvo, podobno antickému chóru, komentovalo výbuchy smíchu nebo zvukomalebnými slovy předsedovy úvahy. Tish pak četl protokoly policie a závěry vyšetřujícího soudce v dané věci. Autor detektivek by si nevymyslel odvážnější historky. Řečený Diolo byl původem z Brazzavillu a vydával se za zetě prezidenta Libérie. Na základě tohoto vymyšleného příbuzenství navštěvoval ateliéry architektů a navrhoval jim možnost zakázky – šlo o přístavbu k prezidentskému paláci. Anekdota pobavila Marsana, kterého napadlo, že by bylo méně podvodníků, kdyby lidé byli méně důvěřiví. „Hlupák otcem podvodu.“ Mnohokrát během své služby si Marsan ověřil pravdivost tohoto úsloví. Diolův případ umožnil Tishovi se předvádět. Střídavě mluvil dobrosrdečné a důležitě, dovolil si několik slovních hříček a laciných vtípků a přitom sledoval pozorně reakce přísedících i obecenstva. Na jeho obličeji se objevily záblesky uspokojení, když ti či oni reagovali na jeho výroky. Nakonec, protože nebyli svědkové, navrhl prokurátor odročení věci. Soud po poradě pak rozhodl postoupit věc za účelem kontradiktomího řízení, kdy je nutno zjistit podstatu věci.

Na pořad jednání přišel případ číslo dvě.

„Amaud Las Rochas!“ vyvolal soudní zřízenec.

Předstoupil mladý muž. „Nejvýše pětadvacet let,“ řekl si pro sebe Marsan, který se při určování věku stal skutečným odborníkem. Obviněný měl všechny znaky zbabělce: nízké čelo, uhýbavý pohled, neupřímně kajícný výraz. Mdlým hlasem odpovídal na předsedovy otázky. Marsan, který se jen málokdy účastnil soudního jednání, sledoval pozorně jeho průběh. Koneckonců, soud byl završením jeho vlastní práce, poslední tečkou.

Amaud Las Rochas byl obviněn z prodeje pěti set gramů marihuany v Latinské čtvrti. Šlo o přečin až neuvěřitelně banální, když se uváží, že v Amsterodamu se volně prodává indické konopí. Žaloba se však netýkala jen obchodování s drogami, nýbrž i podvodné činnosti. Marihuana, kterou Las Rochas prodával, byla ve skutečnosti vojtěška míchaná s Marií Brizzard. Marsan si vzpomněl na syna a s opovržením hleděl na obviněného.

Předseda Tish vedl jednání otcovským tónem. Předal pak slovo státnímu zástupci. Prokurátor Harlay vstal a začal obžalovací řeč, nakloněn nad stolem, s rukou vztaženou k obviněnému. Las Rochas zrudl, jeho rozpláclý nos se začal lesknout. Podobal se špatnému žákovi, který byl učitelem přistižen a poslán do kouta. Marsanovo opovržení se stupňovalo. Šel v duchu tak daleko, že obviněnému nepřál prozatímní propuštění na svobodu, nýbrž návrat do vězení Fleury-Merogis. Současně si Marsan uvědomoval, že jeho postoj svědci o nedostatku objektivity. Koneckonců nebyl soudcem, nýbrž jen soudním úředníkem, pověřeným vyšetřováním případů. Pro něj byl rozhodující spis. A měl i právo nepovažovat obviněného za sympatického.

Brzy dal Tish slovo advokátovi, mladému koncipientovi. Marsan, který znal osobnost předsedy senátu a prokurátorovu tvrdou útočnost, si brzy uvědomil, že advokát vzal obhajovací řeč z úplně špatného konce. Nejen, že se mamě snažil dojmout soud citováním pochvalných svědectví a tvrzením, že bývalý zaměstnavatel Las Rochase je ochoten ho znovu přijmout do svého podniku, nýbrž – a to bylo ještě méně obratné – se snažil dojmout obecenstvo:

„Pane předsedo, pánové, snoubenka mého klienta je v soudní síni, v doprovodu svých rodičů. Jsou ochotni přijmout Amauda jako svého vlastního syna. Neměl by přijít o tuto příležitost, projevte mu důvěru.“

Přes bláhovost uváděných argumentů byl Marsan dojat. Dívka, sedící v první řadě, se začervenala. Tak to byla snoubenka Las Rochase! Chvilku se bavil tím, že si představoval tento pár, obývající byt s nízkým nájemrfým, který získali ze státní bytové výstavby. Las Rochas by pokračoval ve svých drobných šmelinách a jeho žena by na něj čekala, sedíc na pohovce značky Levitan, koupené na splátky. Bylo mu z té představy smutno. Nebylo jí ani šestnáct a zasluhovala si lepší budoucnost.

Doktor se přesunul na jiné místo. Marsan se zabýval snoubenkou obviněného Las Rochase a tak si toho hned nevšiml. Harry Muller si sundal brýle s kovovými obroučkami a nakloněn nad pažením boxu, díval se na vchod do soudní síně. Marsan si všiml, že Doktor je poprvé od zahájení jednání pozorný, dokonce soustředěný. Instinktivně se obrátil do obecenstva. Na první pohled neviděl nic abnormálního. I ti z přihlížejících, kteří stáli namačkáni jeden na druhého, zřejmě sledovali jednání. Prázdná byla jen střední ulička, kterou vyklidili dozorci hned na začátku jednání. Tu se otevřely dveře. Objevila se v nich advokátka a Marsan ji hned ocenil jako hezkou. Všiml si přitom, že nemá v rukou spisy. S pažemi podél těla sestupovala střední uličkou. Když byla na jeho úrovni, zahlédl Marsan, že v jedné ruce drží kulatý tmavý předmět. Zůstal bez hnutí, jakoby ochromen. Pochopil, co žena pevně drží ve své pravé ruce: odjištěný granát. Rád by se pohnul, vrhl se na ni, ale jeho ruce svíraly i nadále okraj lavice.

Zazněl její hlas:

„Kdo se pohne, toho oddělám!“

Z obecenstva se ozvalo několik dušených výkřiků. Tish a jeho dva přísedící se nechápavě dívali na advokátku. V boxu obviněných byl jen Doktor na výši situace. Ostatní se tlačili dozadu, na dozorce, a tím je blokovali proti zdi. Moment překvapení byl dokonalý. Sám Marsan zůstal bez pohybu, jako zkamenělý.

Mladá žena neztrácela čas a běžela k boxu obviněných se vztyčenou paží, aby přítomným ukázala, že nežertuje. Když se dostala k lavici vyhrazené advokátům, zdvihla volnou rukou svůj talár a podala Doktorovi samopal a pár želízek. Doktor okamžitě přeskočil pažení, strčil do jednoho z advokátů a řítil se k tribuně, vyhrazené senátu. Soudní zapisovatel se chtěl skrýt za svou židlí, upadl však a shodil papíry, které byly na stole. Příhoda způsobila zmatek. Jeden dozorce vytáhl zbraň a chtěl střílet. Advokátka však ukázala na granát, který držela v ruce a křičela:

„Vyhodím všechno do povětří!“

Dozorce mířil na Doktora, zdálo se však, že váhá. Podíval se na své kolegy a hledal u nich oporu. Jeden z nich, v hodnosti poddůstojníka, rovněž hodlal vytáhnout zbraň. Marsan však zasáhl: „Zadržte, myslí to vážně!“ vykřikl přiškrceným hlasem.

Byl přesvědčen o tom, že žena je schopna uskutečnit svou hrozbu a že výbuch a střepiny granátu by v nevelkém a přitom přeplněném sále způsobily skutečný masakr. Doktor měl situaci v rukou. Vylezl na pódium a doslova se vrhl na předsedu Tishe, přičemž mu přiložil hlaveň zbraně na šíji. Řekl rozhodným hlasem: „Dejte vyklidit sál, nebo budu střílet.“

Prokurátor Harlay, skryt za zástěnou, se domníval, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Opustil svůj stůl, skrčil se a snažil se dosáhnout zadních dveří, nalevo od pódia. Marsan cítil, že se mu svírá hrdlo. Sevřel pěsti a zaryl nehty do dlaní, až ucítil bolest. Harlayova iniciativa byla absurdní, nikdy se mu nemohlo podařit dosáhnout dveří. Byl na nejlepší cestě vyprovokovat drama. Doktor opakoval svůj příkaz.

„Dejte vyklidit sál, nebo střílím!“

Jeho hlas byl pevný a břitký. Doktor byl rozhodnut ke všemu, a přitom zachovával naprostou chladnokrevnost.

Když zahlédl prokurátora, který se chystal otevřít dveře, vystřelil. Vystřel vyvolal několik hysterických výkřiků mezi obecenstvem, jez se v panice hrnulo k východu. Dozorce, stojící u létacích dveří, byl davem odstrčen. Každý se chtěl dostat ven první. Davu se zmocnila panika. Nikdo nevěnoval pozornost prokurátorovi Harlayovi, který těžce raněn ležel na zemi. Marsan neviděl jeho obličej. Jeho černý talár tvořil na zemi skvrnu, sám se podobal loutce s vykloubenými končetinami.

„Dost, proboha,“ křičel Marsan.

Předseda Tish s tupým výrazem, mrtvolně bledý, vykoktal:

„Af obecenstvo odejde!“

Se skloněnou hlavou a s Doktorovou zbraní u spánku Tish pokračoval:

„Pánové, zachovejte klid a opusťte místnost spořádaně. Je už jeden raněný.“

Obrátil se pak k Doktorovi a řekl tiše:

„Co vlastně chcete?“

„Navlečte si želízka,“ řekl stroze Muller. S brýlemi v kovových obroučkách, nakrátko ostříhanými vlasy a špičatým nosem připomínal spíš účetního než zločince.

Tish vzal želízka a neobratnými pohyby vklouzl do jednoho z nich. Doktor ho zarazil a ukázal na přísedícího:

„Druhé želízko je pro něho.“

Soudce nastavil pravou ruku a Tish mu nasadil druhé pouto kolem zápěstí. Přes vážnost okamžiku Marsan vychutnával situaci. Předseda senátu připoutaný párem želízek k přísedícímu, to se hned tak nevidí. Oba soudci povstali. Doktor přistrčil zbraň Tishovi k zádům a hrubě ho postrčil.

, Jděte!“

Obecenstvo, které bylo nahromaděno za lavicemi, již opustilo sál.

V něm zůstali jen ti, kteří seděli, dále advokáti a dozorci, kteří se drželi v boxu obviněných. Obvinění pozorovali scénu nehybně. Někteří vyvalovali oči a snad ani nechápali, co se děje. Sledovali akci jako diváci, nevstali z křesel. Marsan byl překvapen, že žádný z nich nepomyslel na to, využít situace a uprchnout…

Tish a jeho přísedící sestoupili z pódia, za nimi Doktor. Šli uličkou, podél lavice advokátů. Žena i nadále ohrožovala přítomné granátem, nikdo jí však nevěnoval pozornost.

„Rychleji!“

Muller opřel hlaveň zbraně ještě pevněji o Tishova záda. Tish zakopl o přísedícího. Okamžik to vypadalo, že oba soudci upadnou na zem.

„Běžte!“ procedil Muller mezi zuby.

Když došli k létacím dveřím, Marsan se za nimi pustil střední uličkou. Uvědomil si, že na chodbě bude ještě možná major Willaume a že bude asi chtít zasáhnout. Marsan odstrčil několik lidí směřujících k východu, aby se dostal rychleji ke dveřím. V úzké předsíni, tvořící jakýsi zátaras, jeden z dozorců vytáhl zbraň. „Nestřílejte!“ opakoval Marsan. „Došlo by ke krveprolití.“

Na chodbě byl skutečně velitel Willaume. Se zbraní v ruce chtěl skočit na Mullera. „Advokátka“ mezitím zmizela, snad dveřmi na Zlatnické nábřeží.

„Kdo se pohne, toho oddělám!“ zařval Muller a kryl se za Tishovým tělem.

Byl uprostřed chodby přilepen k oběma rukojmím. Marsan si všiml, s jakou úzkostí se rozhlíží po okolí. Tím, že ho pomocnice opustila, se dostal do nevýhodné situace.

Major Willaume učinil krok dopředu. Předseda Tish koktal: „Nepřibližujte se, nepřibližujte se, je to velmi vážné!“

Velitel dozoru soudního paláce byl jiného názoru:

„Komedie!“

Se zbraní v ruce popošel ještě o krok k Mullerovi.

„Nechte ho,“ zakřičel Marsan. „Už vážně zranil prokurátora!“ Jeho hlas zanikl v hluku dvou výstřelů. Velitel Willaume, zasažen ranou do břicha, se sesul. Dozorce, který se mu snažil přispěchat na pomoc, stihl stejný osud. Střela zarazila jeho kfoky. V tomto případě však střelcem nebyl Doktor, nýbrž muž, který se až dosud skrýval mezi obecenstvem. Běžel k Mullerovi, přeskočil přitom oba raněné.

„Běž! Kryju tě!“v

Marsan ho okamžitě poznal. Byl to David Zakian. Namířil zbraň na přítomné, zatímco Doktor postrkával obě rukojmí ke dveřím na Zlatnické nábřeží. Marsan stál s nepohnutou tváří a nenávistně hleděl na Zakiana. Pak se jeho zrak svezl na obě těla na zemi – na majora Willauma, jenž ležel ve skrčené poloze a naříkal, a na dozorce se zkrvaveným obličejem, který se nehýbal. Bezpochyby byl mrtvý. Jako hypnotizován nemohl Marsan odtrhnout pohled od kaluže krve, červené, lesklé skvrny, jež se rozlévala kolem obou těl. Při pohledu na krvavé dílo se roztřásl. Nikdo mu nevěřil! Styděl se. Za sebe, ale také za všechny ostatní, za ty, kteří se usmívali, když je upozorňoval na možnost Doktorova útěku. Zakian, hlaveň zbraně namířenu na přítomné osoby, zachovával neochvějný klid. Vrhl rychlý pohled za sebe, aby se ujistil, že Doktor už opustil chodbu. Začal couvat k východu. Když konečně zmizel za dveřmi, probrali se ostatní z ohromení. Několik dozorců se vrhlo k východu, zatímco zbylí diváci se shlukli kolem obou raněných. Marsan se nehýbal. K čemu by bylo dobré jít ven? Zločince čekalo u východu ze soudní budovy bezesporu auto. Nyní už byli bůhví kae. Hoši z protigangové brigády byli jistě upozorněni a snaží se uprchlíky honit pařížskými ulicemi. Marsan si nedělal falešné naděje – nechytnou je. Vrátil se do sálu, aby poskytl pomoc Harlayovi.

Venku vyprávěli ti, kteří byli při tom, dalším zvědavcům průběh incidentu. Zítra však bude znovu čtrnáctý trestní senát zasedat…

Šéf protigangové brigády komisař Barěge se obrátil na Marsana:

‚Jednoho dne to špatně skončí! Máme toho právě dost, když vidíme na svobodě chlápky, které jsme před rokem zatkli. Nejste dost přísní!“

Marsan, s cigaretou přilepenou ke rtům, řekl příkře:

„Dovolte! Předal jsem státnímu zastupitelství dokonalé podklady,

i když některé důkazy byly slabé. Byl zralý na dvacet let…“

„A schytal jich jen deset,“ odsekl náčelník protigangové brigády. „A dneska ho vytáhnou z basy kvůli takové blbosti!“

„Všechny jsem upozornil.“

„Nás ale ne…“

„Pánové, klid!“ zasáhl šéf soudní policie. „Myslete na rukojmi…

V zasedacím sále soudní policie byla atmosféra napjatá na nejvyšší míru. Poblíž Cháteletu se Doktorovi a jeho společníkům podařilo setřást vůz, který je sledoval. Od té chvíle nebyly o rukojmích žádné zprávy. Sledování bylo velmi obtížné. Ulice, v tuto denní dobu ucpané takřka všude, vylučovaly prakticky možnost zřízení účinných bariér.

Náčelník soudní policie Murcé se obrátil na komisaře Barěge: „Akci musíme začít ještě dnes večer. Pročesáme 17. a 18. obvod.“

„Muller je člověk, který se drží daleko od lidí z galérky,“ odpověděl velitel protigangové brigády.

„Přece jen bychom to mohli zkusit…“

‚Jistě – ale na výsledek nevěřím.“

Murcé si povzdechl a obrátil se na jednoho inspektora: ujděte do ústředny a informujte nás podle potřeby.“

Když inspektor odešel ze zasedací místnosti, Marsan se znovu ujal slova:

„Nepustí rukojmí před setměním…“

‚Jste velký optimista,“ ušklíbl se komisař Barěge. „Obávám se, že je zlikvidují.“

Náčelník soudní policie zasáhl:

„Ponechme si aspoň naději!“

„Ušetří jejich život,“ řekl Marsan klidně.

„Co o tom víte,“ zeptal se Barěge.

Velitel protigangové brigády neměl vyšetřujícího soudce rád. Zřejmě věděl o jeho přátelství s Cosnakem.

„Znám Doktora,“ odpověděl Marsan, aniž se nechal znervóznit. ‚Je inteligentní. Dvě mrtvoly by mu vadily při útěku. Ne, věřte mi, pustí je. Ale až dnes v noci…“

Inspektor se vrátil do zasedacího sálu.

, Jeden svědek tvrdí, že zahlédl hledaný vůz na nábřeží de la Rapée… Upozorněte vozy vybavené rádiem, které křižují v této oblasti. Platí ale zákaz přímé akce. Především nám jde o život rukojmích. Mám striktní příkazy z ministerstva.“

Komisař Barěge se zvedl a nervózně obcházel oválný stůl.

, Je v tom něco, čemu nerozumím.“

Podíval se na Marsana a pokračoval:

„Víte stejně dobře’jako já, že Doktor pracoval sám. Jak to, že má pomocníky?“

Marsanovi se nechtělo hovořit o Zakianovi. Tuto informaci si zatím hodlal nechat pro sebe.

„V jeho případě zůstala řada bodů nevyjasněných. Vzpomeňte si, komisař Cosnac uvažoval o jeho příslušnosti ke štrasburskému gangu. To by mohlo být vysvětlení…“

Komisař Barěge ho přerušil:

„To jsou nesmysly. Nikdy jsem té teorii nevěřil, vycucal si ji z prstu můj bývalý pan kolega. Štrasburský gang nikdy neexistoval. Sloužil jen k maskování neúspěchů bývalého komisaře Cosnaka v konfrontaci s novou vlnou zločinnosti…“

Marsan cítil, že je bledý jako papír. Nehodlal nadále snášet postoj velitele protigan^nvé brigády. Zvedl se a změřil si policistu od hlavy k patě:

‚Jste blbec, pane.“

Vyznělo to tím urážlivěji, že Marsan pronesl svůj úsudek klidně, bez vzrušení. Barěge zrudnul. Chtěl si vzít za svědka náčelníka soudní policie, Marsan ho však předešel:

„Přeji vám hodně úspěchů,Jpane Murcé. Obávám se však, že velmi brzy budete litovat nepřítomnosti vašeho vrchního komisaře Cosnaka.“

Úmyslně zdůraznil hodnost, kterou zaujímal jeho přítel.

Murcé byl v rozpacích. Vykoktal:

„Uklidněte se, pánové. Všichni máme nervy nadranc.“

Marsan přešel kolem velitele protigangové brigády, jako by byl vzduch, a opustil zasedací místnost. Ztratil svého posledního možného spojence v bitvě proti štrasburskému gangu. Věděl, že od nynějška je úplně sám.

„Tati, můžu pustit první program?“

Yves již zmáčkl tlačítko televize. Marsan reagoval nakvašeně. „Ne, chci sledovat zprávy na druhém.“

„Vždyť jsou stejné jako na prvním. A já se chci dívat na seriál.“

, Je úplně blbý,“ zabručel Marsan; zvláště nenáviděl seriály vysílané ve tři čtvrtě na osm.

Yves si sedl po turecku takřka pár centimetrů od obrazovky a Marsan listoval v Le Mondu. Netrpělivě Lekal na televizní zprávy. O obou rukojmích nebyly dosud žádné informace.

„Trochu to ztiš!“ řekl a zvedl se.

Yves zamručel a trochu snížil hlasitost. Marsan šel k domácímu baru v intarzované skříňce poblíž okna, aby si nalil whisky. Byl vyčerpán. Po hádce s komisařem Barěgem neměl dost síly vrátit se do soudního paláce. Šel rovnou domů, kde se z krátké zprávy stanice Evropa 1 dozvěděl o smrti velitele Willauma. Yves věděl, že otec byl při útěku vězně, a zahrnul ho otázkami. Pak neustále zvonil telefon. Kdekdo chtěl s Marsanem mluvit. Nakonec se Marsan zcela vyčerpán zavřel ve svém pokoji.

„Tati. Zprávy!“

Se skleničkou v ruce se Marsan vrhl do křesla. Samozřejmě – informace o útěku vězně byla na jednom z prvních míst. Hlasatel vylíčil celkem objektivně skutečnosti, pak přišli na řadu svědci. Marsan poznal na obrazovce dívku z první řady. Následoval rozhovor s komisařem Barěgem.

„Bezesporu nemají dost peněz. Do čtrnácti dnů se pokusí o loupež. Doufáme, že v té chvíli zasáhneme,“ prohlásil komisař do mikrofonu reportéra.

Marsan pokrčil rameny. Protigangová brigáda využívala situace, aby si dělala reklamu. Nelíbilo se mu to. Předsedu senátu Tishe a jeho přísedícího zatím nikdo nenašel.

Neustále se mu vracely na mysl výjevy z tragédie. Viděl znovu zakrvácený dozorcův obličej. Vložil hlavu do dlaní a zůstal nehybný. Vší silou se snažil potlačit pláč. Byl vyčerpaný.

O hodinu později byl uz za volantem BMW. Jel na Elysejská pole. Těšil se na whisky, kterou si dá s Priskou v ‚Jokeru“.

V půl třetí ráno přišla konečně zpráva. Tish a jeho přísedící byli objeveni v podzemní garáži jedné budovy na bulváru Belleville, živi a zdrávi. Bylo třeba přepilovat řetězy, kterými byli k sobě připoutáni, a najít vhodné klíče k poutům. Tish prohlásil, že s ním zacházeli velmi slušně a že neučiní na únosce trestní oznámení. Oba soudní úředníci se stali hvězdami zpravodajství. Hovořilo se o tom, že soudcům bude povoleno nosit zbraň, a ministr spravedlnosti hodlal svolat na zítřek tiskovou konferenci. Dobrodružství skončilo. Velitel Willaume dostane vyznamenání in memoriam na hlavním nádvoří policejní prefektury.

Marsan zavřel rádio, obrátil se k Prisce a zamumlal:

„Finita la comedia – komedie skončila… Všechno se vrátí do svých kolejí, já jako první…“

Odhodila pokrývku, přitiskla se k němu a zašeptala:

„Snaž se na to nemyslet. Stejně jsi nemohl nic udělat.“

Rozzuřil se.

„To je moc jednoduché… Nemůžu zapomenout na tu krev… tam přede mnou…“

„Uklidni se.“

Jednou rukou mu hladila vlasy, druhá vklouzla na jeho prsa. Zůstával nehybný, oči napolo zavřené. V duchu děkoval Prisce, že kvůli němu odešla dříve z podniku a že ho vzala k sobě. Nechtěl sice být sám, na druhé straně v něm však smích a bezstarostnost společnosti ve vinárně vyvolávaly úzkost. Prisca, aniž se ho na něco vyptávala, chápala, že chce zůstat jen s ní.

„Mohl jsem tomu zabránit,“ řekl polohlasem.

„Víš dobře, že ne. Řekl jsi, žes udělal všechno, co šlp.“

„A přece se to stalo!“

Skoro ta slova vykřikl. Priska povzdechla a pohladila mu tvář. „Ty se nikdy nezměníš.“

Natáhl ruku přes Prisčino břicho, sebral z nočního stolku balíček gitanek, zapálil si cigaretu, pevně ji stiskl mezi rty a v tichu kouřil.

V jeho hlavě běžel film o Doktorově útěku se zpřeházenými obrázky. Nyní našel znovu chuť se prát. Koneckoncfrmu události daly za pravdu, neměl nic, co by si vyčítal. Když se však vrátil z porady na soudní policii domů, vybičované nervy povolily a dostavila se krize: cítil zodpovědnost za smrt velitele Willauma. „Měl by ses pokusit usnout,“ zašeptala Prisca.

Marsan neodpověděl. Spokojil se pozorováním těla své milenky. Léta zanechala stopy na jejím bílém těle. Stehna ztěžkla, zadnice se rozšířila, lýtka se zaoblila. Sklouzl prsty po jejích lehce prohnutých zádech, dlouze pohladil hýždě a zastavil se tam, kde začínají stehna, která se pod jeho dotykem lehce pootevřela. Znovu po ní zatoužil, chtěl v rozkoši zapomenout na tělo velitele Willauma v tratolišti krve.

Marsan se přitiskl k Prisce, která ležela na boku. V této poloze zvlášť vynikala její prsa. Položil si mezi ně hlavu a třel se o ně. Chtěl být slabý, zranitelný a neměl sebemenší chuť vyvíjet vlastní iniciativu. Ležel na zádech a přitáhl ji na sebe, aby plně cítil její váhu. Toužil po tom, aby se zmocnila ona jeho, a ne obrácene. „Chtěl bych, aby mě to bolelo,“ zašeptal.

, Já vím, ty chceš vlastně být potrestaný.“

Divoce se pomilovali.

Později, když už skoro usínali, Marsan řekl:

„Nutně potřebuju informace o Doktorovi. Zařiď to, jak chceš, ale musíš mi pomoct.“

Jeho tón se změnil. Vyslovil svou žádost bezvýrazně, s lehce kovovým přízvukem, pod nímž se skrývala zadržovaná zuřivost. Prisca se obrátila a procedila mezi zuby:

„Seš pěknej gauner, jesdi jsi za mnou dneska večer přilezl jen kvůli tomuhle…“

Neodpověděl.

7

Marsan šel za dozorcem dlouhou tichou chodbou. Už skoro deset minut stoupal po schodištích, procházel dvory, šel podle cel. Pociťoval nevolnost, stejně jako při dřívějších návštěvách vězení La Santé. Hlavně to byl ten zvláštní pach, směsice dezinfekčních prostředků a hašé z hovězího masa s bramborovou kaší, ale také ten zvláštní kovový zvuk, když klaply zástrčky při otevírání cel. Se svými úseky, odděleními, s příchody a odchody dozorců i vězňů se věznice La Santé podobala malému městu. Bylo půl dvanácté a Marsan obdržel povolení setkat se s Fagonem v cele a nikoli v hovorně. Potkal holiče a mohl si být jist, že za chvíli bude celá věznice vědět, že vyšetřující soudce byl v úseku číslo tři.

Dozorce se zastavil před jednou celou. Nad dveřmi byl štítek s číslicemi a s šipkou umístěnou proti jedničce; znamenalo to, že Fagon je sám. Jakmile se dveře otevřely, vězeň se postavil do pozoru, jak to vyžaduje řád.

„V pořádku, můžeš si sednout,“ zamumlal dozorce.

Vězeň zřejmě váhal. Marsan se na něho usmál a vstoupil do cely. Fagon neměl vězeňskou uniformu, nýbrž civilní oblek. Měl k dispozici železnou postel, stoličku a vlastní skřínku. Marsan položil tašku na postel a řekl dozorci:

„Můžete nás nechat o samotě.“

Dozorce odešel, nechal však dveře cely pootevřené. Když Marsan zůstal s Fagonem v cele sám, posadil se na kraj postele. „Náměstek ředitele mě informoval. Nemusíte se ničeho bát. A přišel jsem bez zapisovatele, nebudete tedy volán jako svědek. Všechno, co mi od této chvíle řeknete, zůstane mezi námi. Můžete si tím být jist.“

Fagon se opatrně posadil na stoličku a nedůvěřivě se díval na Marsana.

„Nebudu si dělat žádné poznámky,“ zdůraznil Marsan.

„Nikdo se o tom nedozví?“ zeptal se Fagon, oči upřené na noviny „EauiDe“ rozložené na slamníku.

„Nikdo,“ odpověděl Marsan. „Má návštěva není vůbec úředního rázu a vy to víte.“

Fagon se zatvářil zarputile. Zaujal zřejmě obranné postavení a Marsan se začal obávat, že se sem vydal zbytečně. Zdálo se, že bývalý poštovní zaměstnanec nehodlá hovořit, zřejmě ze strachu z možných odvetných opatření.

„Zítra budete přemístěn do vězení ve Fresnes,“ řekl Marsan.

„A potom? Kdyby se Doktor dozvěděl, že jsem mluvil…“

„Mluvme vážně. Víte, že to není mpžné. A nezapomeňte, že jsem vám slíbil, že promluvím se svým kolegou. Do čtrnácti dnů můžete být prozatímně propuštěn na svobodu…“

Marsan nestydatě lhal. Pochopitelně nemohl zasáhnout u soudce, který vyšetřoval Fagonův případ. Všechny prostředky mu však byly dobré, aby Fagon promluvil. Koneckonců to byl donašeč. „No teda – ono – nejde o nic přesnýho. Čistě je to můj dojem,“ začal Fagon a vrtěl sebou na stoličce.

V Marsanovi to vřelo. Neobtěžoval se sem, aby slyšel brebtání, věty, které na sebe nenavazovaly, neurčité dojmy. Chtěl fakta. Byla to jeho jediná naděje, jak dostat Doktora a štrasburský gang. Fagon pokračoval:

„Když se Doktor dozvěděl, že jsem makal v třídímě pošty v ulici du Louvre, tak se o to zajímal. Docela jsme si byli sympatický. Chápete, na začátku jsem si myslel, že to je jen tak, pro popovídání – sledujete mě?“

„Ano, jistě, pokračujte.“

Fagon se znepokojeně podíval ke dveřím, jestli dozorce neposlouchá. Marsan se ptal sám sebe, ie-li tento tip správný. Nakonec Fagon byl bezvýznamný podvoaníček a bylo málo pravděpodobné, že by se mu Doktor s něčím svěřoval. Nicméně naléhal:

„A na co se vás konkrétně ptal?“

„Nic moc na začátku. Podrobnosti o tom, co jsem dělal, jaké jsou tam místnosti…, až jsem si myslel, že se fakt zajímá o mou práci…“

„A poskytl jste mu informace?“

„Drobnosti, to jo.“

‚Jakého typu?“ zeptal se Marsan a dělal všechno, aby se neprojevila jeho podrážděnost.

„Kolik nás je, kdo má na starosti poštovní pytle…“

„Myslíte si, že připravuje akci?“

„To jsem neřek!“ vykřikl Fagon, vstal ze stoličky a začal přecházet po cele. , Já vám říkám jen to, že jsme se spolu často bavili. A tak, když se dozorci ptali, kdo něco ví o Doktorovi, tak jsem si rek…“

„Dobře jste udělal,“ přerušil ho Marsan. Byl čím dál naštvanější vytáčkami bývalého Doktorova spoluvězně.

„Teda, nic, jsem várfi neřek…“

„Zůstane to všechno mezi námi,“ opakoval Marsan laskavým a uklidňujícím tónem. „Slibuju vám to.“

Vzal aktovku a chtěl honem vstát. Měl sto chutí opustit co nejdříve vězení.

„A pokud jde o moji malou záležitost?“ zeptal se Fagon. „Můžete se na mě spolehnout. Promluvím o tom s kolegou.“

V očích vězně se objevil záblesk naděje. Marsanovi bylo poněkud trapně z vlastní licoměmosti, odvrátil oči a měl se k odchodu. „Moment,“ řekl Fagon, kterému se vrátila sebedůvěra. „Napijem se spolu.“

Marsan se překvapeně otočil.

„Takovej malej Ricard nemůže nikomu uškodit, no ne, pane soudce?“

„Ricard?“ opakoval překvapeně Marsan. „To přece není mož –

~ A“

ne…

Fagon na něj mrkl a šel otevřít skřínku. Marsan zůstal zvědavě stát uprostřed místnosti. Alkohol byl ve vězení zakázán a nebylo mu naprosto jasné, jak by si Fagon mohl opatřit anýzovku.

‚Jistě, sklenička servírovaná v bistru vypadá lip, ale koneckonců…

V ruce držel ručník. Marsan ho pozoroval.

„To je překvápko, co?“

Přistoupil k miniaturnímu umyvadlu. Naplnil sklenici vodou, namočil do ní cíp ručníku, který pak pečlivě vymačkal. Objevila se žlutavá tekutina, která zabarvila vodu ve skleničce.

„No, a je to… Vokoštujte, ale jo, vokoštujte to!“

Marsan vzal nabízený nápoj s nedůvěrou. Ta však nebyla oprávněná: šlo skutečně o anýzovku Ricard. Fagonovi lichotilo soudcovo překvapení a vyprávěl mu, jak si většina vězňů nápoj opatřuje. Stačí, aby někdo z rodinných příslušníků poslal vězňovi balík obsahující ručník, předem namočený do misky s Ricardem a pak usušený. Vězeň pak nalije trochu vody, pokaždé na jinou část ručníku, a je tak na nějakou dobu zásoben oblíbeným alkoholickým nápojem. Marsan si řekl, že vězeňský svět má aspoň jednu výhodu – rozvíjí vynalézavost jednotlivců. Vypil několik kapek vlažné tekutiny a rozloučil se s Fagonem.

Dozorce ho odvedl do kanceláře náměstka ředitele věznice, kterému vyprávěl obsah rozhovoru. Přitom se snažil snížit význam získaných informací. Od Doktorova útěku nedůvěřoval Marsan nikomu, a proto nepředával dál informace, ke kterým se dostal.

Ostatně komisař Barěge, velitel protigangové brigády, mu jeho postoj vracel plnou měrou: ponechával vyšetřujícího soudce zcela mimo.

Bylo něco po poledni, když Marsan odcházel z La Santé. Nevracel se již do soudního paláce, kde ho čekala práce až v odpoledních hodinách. Stále více přenášel rutinní práci na Rosemberta, aby mohl věnovat převážnou část svého času štrasburskému gangu. Přesto se jeho spisy nijak neoboKatily. Jen jedna věc byla zcela jistá, totiž že Doktor patřil ke jangu ještě před svým uvězněním. Během vlastního procesu – slo o vyřizování účtů a Muller byl souzen pro vraždu – nikdo o tomto spojení neuvažoval. Jaká však byla jeho úloha v gangu? Marsan musel rozmrzele konstatovat, že zuřivě pronásleduje nepřítele, o kterém vlastně nic neví. Jediným identifikovaným členem bandy byl Zakian, který ovšem zmizel. Po přestřelce na chodbě soudního paláce vydal na Zakiana zatykač. Rovněž bylo navrženo zahájit šetření proti neznámému pachateli, konkrétně proti ženě, jež pronikla s granátem do zasedací síně. Oficiálně nebyla identifikována. Byl však přesvědčen, že jde o Zakianovu milenku Evu.

Věděl tedy nyní o třech členech gangu: Doktorovi, Zakianovi a Evě. Díky Fagonovi si mohl udělat představu o jejich plánech.

V poštovní třídímě v ulici du Louvre byly v oběhu velké částky. Doktor se vyptával bývalého poštovního zaměstnance na provoz v třídímě bezesporu z jiných důvodů než jen pro potěšení z rozhovoru. Dalo se předpokládat, že poštovní úřad bude příštím cílem gangu. Ovšem kdy by mělo k akci dojít? To byla velmi důležitá otázka, na niž Marsan neznal ani náznak odpovědi.

Měl nepříjemný pocit, že se mu štrasburský gang vysmívá. Měl příliš mnoho indicií, než aby mohl záležitost odložit ad acta, byť na přechodnou dobu. Naproti tomu neměl dost důkazů, aby mohl doufat v rychlý postup šetření. Pěkně nepříjemná situace, pomyslel si. Této myšlenky se nemohl zbavit, ani když si sedal do svého vozu, zaparkovaného poblíž nadzemní části metra.

Během mrtvé sezóny se hostinec „U zeleného myslivce“ uprostřed senliského lesa specializoval na svatby a různé hostiny.

V tento červnový den byly obsazeny jen dva stoly. U prvního, umístěného u velkého okna s výhledem na zahradu, stolovalo asi deset hostů. Nálada byla typická pro závěr slavnostního oběda: všichni mluvili nahlas, smáli se bez zábran a lehce zarudlé obličeje dokazovaly, že se při obědě dost pilo. Druhý stůl na opačné straně sálu poblíž cihlového krbu byl tišší. Stolovníci seděli těsně jeden vedle druhého, mluvili spolu potichu a byli ztělesněním pravidei dobré výchovy. Oba stoly měly společné jen to, že u obou seděla výlučně pánská společnost. Hosté pili koňak. Obsluhující číšníci odešli z jídelny a hostinský připravoval dvojí účty. Bylo mu jasné, že u obou stolů se jeden exemplář účtenky ocitne ve vyúčtování služebních nákladů, jak tomu je ostatně vždy při „pracovních“ obědech. Znal dobře hosty, kteří si sedli ke stolu u okna. Šlo o mladé vedoucí pracovníky firmy Thomson, kteří jednou za rok pořádali v této restauraci seminář. Naproti tomu hosty u druhého stolu viděl poprvé. Přijeli jednotlivě a požádali o stůl někde stranou. Podle oblečení a odměřeného chování nešlo o lidi z průmyslových kruhů, nýbrž spíše o členy nějakého spolku přátel či kroužku. Jeden z nich, starší než ostatní a zřejmě i lépe situovaný, byl podle všeho jejich předsedou.

Přišel jako poslední, v knoflíkové dírce měl úzkou červenou stužku a několikrát projevil netrpělivost, když se mu obsluha zdála příliš pomalá. Obličeje ostatních stolovníků se na něho neustále obracely.

Joanny Chavel, který seděl proti Doktorovi, postavil na stůl skleničku s koňakem a pravil mírným hlasem:

„Není to rozumné. Měli bychom počkat nějakou dobu, než začneme znovu pracovat v Paříži. Co si o tom myslíte?“

Podíval se především na muže s vyznamenáním. Ten kývl bradou k Doktorovi a prohlásil:

„Informace je spolehlivá a nemůžeme si dovolit nevyužít tak krásné příležitosti. Pánové, nezapomeňte, že naše činnost je časově omezená. Jakmile to bude možné, přejdeme k druhé fázi operace, která – jak jistě uznáte – nám přináší menší riziko.“ Usmál se a postupně se podíval na každého z přítomných. Všichni vyjádřili souhlas nepatrným pohybem hlavy. Nino Caylus, který se na druhé straně stolu vrtěl na židli, prohlásil nepříliš pevným hlasem:

„No, když už máme příležitost se s váma setkat, tak bysme chtěli vědět, kdy vlastně skončíme? Myslím, že jsme za tu dobu nahrabali už pěknej balík!“

‚Ještě to nestačí,“ řekl stroze muž se stužkou Čestné legie. „Kdybyste nyní zastavili práci, chytnou vás do půl roku.“

„Vás ale taky,“ řekl tiše Zakian.

Muž se pousmál, chvíli mlčel a pak odpověděl pomalým hlasem, ve kterém zazněl lišácký podtón:

„Omyl… Než se přijde na mou spoluúčast…“

„A navíc budete daleko,“ dodal Doktor.

‚Jsem rád, že jsme zajedno. Přejděme k praktickým otázkám. Po akci mě Zakian bude čekat na letišti La Ferté a odletíme do Švýcarska. Pokud jde o ostatní, opustíte Paříž a nehnete se, dokud nedostanete rozkaz. Jasné?“

Všichni členové bandy pokývli hlavou na souhlas.

„Pokud tato akce splní mé očekávání, budeme možná moci zastavit operace. Budou z vás, pánové, klidní rentiéři. Meilleraye připravuje vaše smlouvy o účasti na společnosti.“

Joanny Chavel byl tentokrát překvapen. Proto se zeptal:

‚Jaké společnosti?“

„To je správná otázka,“ dodal Gorgio Caylus. „Chtěli bysme vědět, cím se zabejvá ta společnost, když máme mít tu čest a bejt v ní akcionáři.“

Nino se uchechtl, čímž zřejmě chtěl podpořit staršího bratra. „To vám nemohu ještě říci. Pokud se však uskuteční mé plány, náš kapitál se během roku zvětší čtyřnásobně.“

Kolem stolu nastalo mlčení. Každý člen gangu zřejmě v duchu počítal. Nino Caylus otevíral překvapeně oči a Zakian měl otevřená ústa, jako by ho někdo praštil do žaludku.

„Nezapomeňte,“ pokračoval muž, „že už nikdy vás policie nebude podezřívat. Díky mně se stanete poctivými občany…“

Vypil naráz skleničku koňaku a se spokojeným úsměvem se podíval naposledy na členy gangu.

Držel je všechny pevně v ruce. Bez něho by byli jen docela průměrnými zloději. Díky jemu z nich budou za tři měsíce úctyhodní a vážení obchodníci…

„Pánové, rozejdeme se. Myslete na to, že ta příští akce bude možná vaše poslední. Musí být úspěšná. Bylo by škoda ji zkazit, když jsme tak blízko cíle. Zlomte vaz!“

Odešel od stolu první. Ostatní se zvedli, když slyšeli nastartovat jeho vůz. Doktor zaplatil oběd a odešel ve společnosti Chavela a Quinta Floshe. Nino a Gorgio Caylusové nastoupili do Zakianova vozu, který odjel ihned směrem na Ermenonville.

Každý bydlel v jiném hotelu. Chavel, Doktor a cikán se usídlili v Senlis, ostatní tři v Ermenonville. Od pozoruhodného útěku ze soudního paláce neopustili tuto oblast. Scházeli se buď v lese, nebo – jako dnes – v nějaké nedaleké hospodě. Jen Chavel měl právo být ve styku s ostatními. Eva se od své účasti na útěku skrývala někde v Lyonu.

Zakian jel pomalu po úzké silnici, která se klikatila lesem. Měl starosti a odpovídal jednoslabičně na Ninovy otázky.

„Máš už nějaký plány?“

‚Ještě ne. V každém případě odjedu z Francie – a konec.“

„Proč? Nic neriskujem. Sám jsi to slyšel – budou z nás řádný občani…“

Zachechtal se a dodal:

„Doktor, to je něco jinýho. Tomu hoří koudel. .

„Neměj o něj péči,“ odpověděl Gorgio. „Chavel i on strávili nějakej ten pátek v Africe. Afrika je velká… A pak, tam nejsou tak zvědaví na některý věci…“

Zakian zabočil na lesní cestu a zajel hlouběji do lesa. Za chvíli zastavil u stinného mlází, mimo vlastní cestu.

„Počkáme chvíli, než pojedeme do města,“ řekl a podíval se na hodinky.

Vystoupili z vozu a šli se trochu projít. Zakian stále mlčel. Byl přesvědčen, že ho poznali při akci v soudním paláci a měl proto strach. Blížila se doba, kdy měli se vším skoncovat, on však cítil, že se nad ním stahují mračna. Kdyby ho chytili, jde mu o krk. Jaký smysl by pak pro něj měly slibované milióny?

„Teda já si po tom obědě zatraceně lámu hlavu. Takhle jsem si Velkýho šéfa nepředstavoval…,“ řekl Nino Caylus, když si sedal u paty dubu. „A ty?“

Gorgio odpověděl:

„Začal prej jako my. .

„Možná, ale to bylo za války…“

„No a?“

„Tenkrát to bylo lehčí,“ odsekl Nino. „Němci taky tolik nekouka –

li na některý věci…“

„Nežvaň! Neviděls, že má vyznamenání?“

„To nic nedokazuje.“

„Ty jsi ale kretén. Byl v odboji.“

„Co ty o tom víš?“

„Řekl mi to Chavel. Proto taky zná kdekoho. Prej i ministry…“

„Prima, tak to máme dobrý,“ řekl Nino a dal se do smíchu. „Nemusíme se ničeho bát, jsme krytí…“

Zakian, opřený o dub, zabručel:

, Ještě jste neskončili s tím šaškováním?“

Nino k němu zvedl oči. Zakian měl obličej stažený, napjatý. Oči, těkající všemi směry, prozrazovaly neklid.

„Seš nějakej nervózní,“ prohodil Nino.

„Ne, ale votravujete mě s těmi pitomými Spekulacemi.“

„Nech ho,“ zasáhl Gorgio. „Vždyť vidíš, že přemejšlí o zejtřku.“ Mrkl na bratra, a ten si hned přisadil:

„Fakt, je to možná naše poslední akce. Má vítr…“

Zakianův obličej se křečovitě stáhl. Pohledem probodával Nina Cayluse.

„No, to je vlastně normální,“ dodal Gorgio. „Bylo by pěkně pitomý dát se teďka nachytat.“

„Mě to spíš vzrušuje,“ řekl tichým přemýšlivým hlasem Nino a dodal: ‚Jenže strach, ten se nedá ovládnout.“

Se sevřenými čelistmi a krůpějemi potu na čele se Zakian zle podíval na mladšího z bratří Caylusů:

„Vem zpátky, cos teď řekl!“

, Já nic neřekl…,“ odpověděl Nino a díval se na svého bratra. , Já jen poznamenal, že co se mě tejče, mám pro strach uděláno, to je všecko.“

„Dokaž to!“ vykřikl Zakian a postavil se proti Ninovi s rozkročenýma nohama a s rukama opřenýma o boky.

‚Jen klid, nechtěl tě urazit.“

„Drž hubu. Urazil mě.“

Nino rychle vstal a pátravě hleděl na bratra, zda ho podpoří. Zdálo se, že Gorgio váhá, střídavě se díval na oba muže, kteří teď stáli proti sobě. Partie nebyla na první pohled vyrovnaná; Zakian by zřejmě udělal s Ninem krátký proces.

„No tak toho necháme, asi jsme si nerozuměli,“ koktal Nino, který se dal raději na ústup, necítil se pevný v kramflecích.

Zakian nesouhlasil:

„Rozuměli jsme si až moc dobře. Uvidíme, kdo z nás dvou má strach. Gorgio, dojdi do vozu pro bouchačku.“

„Co tě to chytá? Nejsi nemocnej?“

„Bouchačku!“ opakoval Zakian. „Trochu se pobavíme. Tak dělej!“

Po chvilce zaváhání se Gorgio rozběhl k vozu. Když osaměli, zeptal se Zakian:

„Znáš ruskou ruletu?“

„Zbláznil ses nebo co?“ blekotal Nino.

„Máš snad strach?“ zeptal se Zakian a ironicky se pousmál.

„Ale zejtra…“

„Právě. Nechat se načapat při poslední akci, to by bylo trochu hloupý…“

„Uvažuj, prosím tě, trochu normálně…“

„Nikdy jsem neuvažoval tak normálně jako teď,“ přerušil ho Zakian. „Teď se totiž konečně dozvíme, kdo z nás je posera.“ Nino, popelavě šedý, pokročil, jako by se chtěl na Zakiana vrhnout.

„Klid, Gorgio je tady.“

Starší z bratří Caylusů se postavil mezi ně, revolver v ruce. Zakian mu vysvětlil, oč jde. Gorgio chvíli mlčel, pak se podíval na bratra a řekl tiše:

„Musíš, Nino. Fakt jsi ho urazil. Každej jednu ránu, jo?“

„Ne, dvě!“ vykřikl Zakian.

„Ty jsi blázen!“

„Řekl jsem dvě.“

Byl to šestiranný bubínkový Smith and Wesson 380.

‚Jen jednu ránu,“ naléhal Gorgio.

„Dvě,“ trval na svém Zakian a vzal zbraň do rukou.

Zasunul jeden náboj do bubínku, kterým několikrát otočil. Nino nemohl odtrhnout oči od revolveru. Pramen vlasů se mu přilepil ke zpocenému čelu, brada se mu lehce chvěla, nervózně si mnul pravou ruku. Zakian byl naproti tomu naprosto klidný.

„Kdyby tady byl Doktor…,“ začal Gorgio.

„Drž hubu! Není tady. Máš drobný?“

Gorgio hledal po kapsách, až vylovil pětifrank. Zeptal se:

„Hlava nebo orel?“

„Hlava…,“ řekl přidušeně Nino.

Mince letěla do vzduchu a dopadla zpátky do Gorgiovy dlaně. Nino si utřel čelo a opřel se o dub. Zakian vzal zbraň do ruky. „Dobrá – začínám…“

„Počkej chvíli,“ řekl Gorgio.

Obešel mýtinu.

„Všude klid – můžeš spustit.“

Zakian přiložil pomalu hlaveň revolveru Smith and Wesson ke svému spánku, zatímco bratři Caylusové se na něj upřeně dívali bez hnutí. Teď se muselo hrát do konce. Všichni tři znali pravidla té absurdní hry, jež odpovídala jejich způsobu myšlení. Lidský život pro ně neznamenal nic: byli ochotni hrát o svůj vlastní život pro slovo řečené navíc, pro urážku, jež koneckonců nebyla smrtelná. Nebezpeční chlapci, kteří zůstali na úrovni obecné školy a rvaček o přestávkách. V tomto okamžiku zapomněli na milióny, které dřímaly v trezoru švýcarské banky, a mysleli jen na svou pošpiněnou čest a zejména na to, co si ostatní o nich mohou pomyslet. Neuvažovali dopředu, řídili se v tomto okamžiku jen zákonem podsvětí. Nino se choval neuctivě, urazil. Musel přijmout zkoušku, navrženou Zakianem.

Po několik vteřin zůstal Zakian zcela nehybný, hlaveň zbraně opřenu o spánek. Jeho ruka se ani nezachvěla. Ukazovák položený na spoušti byl jakoby vytesán z kamene. Obrátil se obličejem k Ninovi, upřeně se na něj podíval svýma tmavýma očima a usmál se. Úsměv byl strojený a strnulý. Byl to však způsob, jak si zachovat tvář. Pak se jeho ukazovák rychle ohnul. Slabé kovové cvak, zdušené šelestěním listí.

,>Teď je řada na tobě,“ a podal zbraň Ninovi.

Nino vzal do ruky revolver. Byl zvlhlý a pot, který pokrýval pažbu, vytvářel matný obrys na černém kovu. Jeho ruka se chvěla.

Nervózně zvedl pramen vlasů, který mu padal do čela, přiblížil zbraň k obličeji, zatímco druhou ruku držel za zády, nehty vryté do kůry dubu.

Zakian ho pozoroval. Zdálo se, že se ho to netýká. Pro něj bylo vyhráno. Pomstil svou čest. Druhá rána, kterou navrhl, to bylo jen pro krásu gesta. Zaklínání zlého ducha. Vyhraje-li i podruhé, všechno proběhne zítra dobře. Když prohraje – vzal to čert. Dost se sám v životě nazabíjel, aby myšlenku na vlastní smrt přijal klidně.

„Neboj se, bráško,“ zašeptal Nino a pokusil se o úsměv. , Já měl vždycky štěstí.“

Vytahoval se a snažil se získat čas. Hlaveň revolveru Smith and Wesson 380 klouzala vzhůru po jeho obličeji, obkroužila ušní boltec a zastavila se na spánku. Skoro se potácel. Krůpěje potu mu stékaly po bezvousých tvářích a končily v ústních koutcích. Gorgio zkřížil ukazovák a prostřední prst, aby zažehnal osud, a zašeptal velmi tiše:

„Zlom vaz, bratříčku.“

Nino zavřel oči a prudce zmáčkl spoušť. Kohoutek narazil na bubínek…

„A teď na to půjdeme podruhé,“ prohlásil Nino, který celý zářil radostí.

„Ne, to stačí,“ nařídil Gorgio a snažil se zmocnit zbraně. „Teď jste si kvit.“

„Řekl dvě rány,“ naléhal Nino. „Pusť se do toho, Hezoune.“ Zakian neodpověděl. Místo toho vzal zbraň z Ninových rukou. „Nechte už těch hovadin! Už toho bylo dost…,“

„Mlč,“ vyštěkl Nino. „Řekl dvě rány…“

Postoj mladšího bratra ukazoval, že si neuvědomuje nebezpečí. Byl šťastný, že překonal první zkoušku, a naléhal, aby se opakovala. Zapomněl, že riziko při druhém pokusu podstatně stoupá. „Tak se do toho pusť!“ řekl a měřil si Zakiana divokým pohledem.

Na rozdíl od svého soupeře si přál, aby jeden z nich zemřel. Zakian přiblížil podruhé zbraň ke svému spánku. Tentokrát byl méně klidný. Chtěl opakovat obdobné vyčkávání jako poprvé. Neměl však k tomu dostatek odvahy a ihned zmáčkl spoušť.

Bylo slyšet pouhý kovový zvuk. Skryl svou radost a beze slova podával revolver Ninovi. Ten byl mrtvolně bledý a zíral na zbraň s vypoulenýma očima. Pak vrhl ustrašený pohled na bratra, který bezmocně mlčel. Nino odsoudil sám sebe, když odmítl přerušit po prvním pokusu chmurnou a absurdní hru. Nervózní škleb mu znetvořil ústa. Vypadal, že se každým okamžikem rozpláče.

Zakian se již neusmíval a dokonce se vyhnul i Ninově pohledu. „Gorgio. . drmolil Nino.

Starší bratr procedil mezi zuby: „Říkal jsem přece jasně, abys přestal… Ted‘ jsi v tom. Dělej rychle!“

Když viděl ustrašený obličej svého bratra, dodal:

„Vždycky jsi měl štěstí!“

Zakian, který udělal několik kroků dozadu, aby se rozhlédl po okolí, rychle přikročil k bratrům a řekl jim potichu:

„Někdo sem jde. Schovej bouchačku!“

„Vraťme se k vozu,“ řekl Gorgio. Sebral zbraň a okamžitě ji schoval pod sakem.

Nino se na ně díval a nic nechápal.

Pojď honem!“ křikl na něj Zakian.

Šelest listí potvrdil příchod skupiny lidí na mýtinu. Několik okamžiků poté byli tři muži již ve voze.

Zakian požádal o revolver.

Gorgio, který seděl vedle něho, mu podal zbraň. Pomalu otevřel bubínek a s úsměvem potřásl hlavou. Nino seděl na zadním sedadJe, svinutý do sebe, a mlčeL Bylo slyšet jen jeho hlučné dýchání

– jako by sípal astmatik. Zakian se k němu napůl obrátil:

„Fakt, máš z pekla štěstí…“

Právě otevřel bubínek. Náboj se zasekl v hlavni… Když jej vyjmul, hodnou chvíli ho pozoroval a pak jej hodil dozadu do vozu: „Schovej si ho na památku…“

Náboj narazil na Ninovo čelo a sklouzl na sedadlo.

„Poslechněte, každý si děláme své. Vy máte svoje povolání, já mám svoje. Ostatně musíte informovat průběžně státní zastupitelství.“

Komisař Barěge mluvil podrážděným tónem. S vyhrnutými rukávy u košile a s palci zastrčenými pod šle přecházel velkými kroky po své kanceláři na Zlatnickém nábřeží. V podpaží měl revolver značky Holster a hrál úlohu muže, který je sice zavalen prací, nicméně je stále v pohotovosti. Proti němu seděl na židli Marsan a čelil uměle vytvářenému shonu přímo olympským klidem. Místnost byla zakouřená. Občas se objevil některý z inspektorů, vyměnil pár stručných slov s šéfem protigangové brigády a hned zase zmizel. Marsan se bavil tím, že ještě více zdůrazňoval svou flegmatičnost britského typu. V duchu měl radost z cirkusu, který byl na brigádě inscenován. Na něho rozruch v kanceláři vůbec nezapůsobil. Klidně a rozvážně prohlásil:

„Měl byste vědět, že nejsem povinen informovat o průběhu řízení státní zastupitelství.“

„Ale Fagonův výslech je nelegální!“ namítl Barěge.

„Omyl!“ řekl Marsan stroze. ‚Je jen neplatný, protože nebyl přítomen můj zapisovatel. Ostatně můžete si povšimnout, že jsem nesepsal protokol.“

„Proč jste nám o tom neřekl? Máme větší zkušenosti než vy a vymáčkli bychom z něho víc!“

Marsan klidně odpověděl:

„Nepovažoval jsem to za nutné.“

Barěge se prudce zastavil a zíral na Marsana jako na bytost z jiné planety.

„Bože můj, kdo z nás je policajt? Vy nebo já?“

Marsan se pousmál.

‚Já se jen řídím trestním řádem soudním. A na vyšetřujícím soudci je, aby posoudil důkazy, které mu byly předloženy.“ Barěge si dlouze povzdechl a posadil se znovu za stůl. Chvíli mlčel a pak řekl:

„Poslechněte, mluvme upřímně. Oč vám vlastně jde?“

„Chci dopadnout štrasburský gang. To je všechno.“

„My ale nemáme sebemenší stopu, žádný důkaz, že takový gang ve skutečnosti existuje.“

„Stačí presumpce, právní domněnka, aby bylo možno zavést vyšetřování. Jsem naprosto přesvědčen, že gang existuje.“

, Jste ale jediný, kdo tomu věří..“

„To není pravda. Komisař Cosnac byl stejného názoru.“

Marsan pozorně sledoval komisařův obličej. Situace mu zřejmě nebyla po chuti. Marsan cítil vnitřní uspokojení. Zvládl situaci a snad bude moci prosadit svůj plán. Tlumeným a mimořádně klidným hlasem jej vyložil:

„Věřím tipu, který dal Fagon. Podle získaných informací je každý pátek večer v třídicím středisku pošty v ulici du Louvre přibližně 100 miliónů starých franků.“

„Právě!“ přerušil ho Barěge. ‚Je to příliš velké sousto. Nikdo se

o to nepokusí.“

„Nikdo mimo štrasburský gang.“

„Proč myslíte, že s nimi Doktor pracuje?“

, Já. . „v \

Komisař Barěge se díval na Marsana s překvapením smíšeným s velkou dávkou nedůvěry. Soudcův klid a jistota ho rozčilovaly.

V nitru trpce litoval, že nemá co dělat s obyčejným byrokratem. Ale Marsanovo sebevědomí stejně jako jeho nenucenost na něj dělaly dojem. Nicméně další slova pronesl úmyslně ironicky: „Poslechněte, zdá se, že víte hodně věcí. To všechno se dozvídáte ve své kanceláři?“

Marsan pochopil narážku tak, ze se mu Barěge pokouší vyčíst profesionální chyby a také naznačuje, že zanedbává ostatní případy. Komisařova poznámka byla do značné míry oprávněná, to musel přiznat: od Doktorova útěku se Marsan snažil odložit na pozdější dobu řadu jednání a šetření o různých méně významných případech se protahovalo. Byl ovšem natolik rozumný, že tyto průtahy v řízení nemohly poškodit obviněné. Na to dbal věrný Rosembert.

„Mám k dispozici všechny materiály, týkající se loupeží, přisuzovaných gangu, a některé okolnosti ukazují na spojení mezi Harrym Mullerem a Zakianem.“

„S tím mužem, o kterém se zmiňoval Gabel?“

„Ano. A právě on vážně zranil seržanta Lucianiho při Mullerově útěku

„Vím, jsem o tom informován. Nic ale nedokazuje, že Zakian je členem gangu. Dnes ráno jsem si znovu přečetl záznamy o jeho sledování. Jeho způsob života je poměrně skromný.“

„No a? To právě podporuje moji tezi!“

„Řeknu upřímně, že tomu nevěřím. Znám ty darebáky: jakmile se dostanou k penězům, rychle je začnou rozhazovat.“

„Uvidíme. Mezitím bychom se ale měli rozhodnout, co s tou poštou v ulici du Louvre.“

Marsan si najednou přál ukončit rozhovor co nejrychleji. Věděl již, že se mu velitele protigangové brigády nepodaří přesvědčit. „Všechny moje skupiny mají na starosti konkrétní případy. Nemohu přerušit započaté sledování pod záminkou, že jistý vězeň poskytl tip – v naději, že se dostane alespoň přechodně na svobodu. Buďme trochu seriózní!“

„V těchto věcech jsem vždy seriózní,“ řekl Marsan stroze. „Tak co?“

„Co – nemohu vám nic slíbit.“

„A kdyby se ukázalo, že tip byl správný? Bylo by to nepříjemné. I pro brigádu…“

Barěge se na Marsana podíval zlým pohledem a zavrčel: „Nařídím jednomu ze svých lidí, aby tam hlídkoval každý pátek. To je maximum, které mohu udělat. Kdybyste byl na mém místě…“

Marsan vstal:

„To bych nerad! Hlavně když by v třídicím středisku pošty v ulici du Louvre k něčemu došlo. Na shledanou, a dejte mi vědět.“ Podal ruku Barěgovi a opustil kancelář.

Než se vrátil do soudního paláce, zastavil se u „Henri IV.“ na skleničku suchého vouvray, kterou vypil u barového pultu. Bylo paradoxní, že už vůbec nemyslel na rozhovor s Barěgem. Nic se nevyřešilo, ale svědomí měl aspoň klidné – policie byla informována a jeho úloha tím vlastně skončila. Byl vyšetřující soudce, nikoli policista. Příliš často mu to v poslední době připomínali, než aby na to mohl zapomenout.

Uvažoval o poznámce, kterou prohodila Claire. Je to pravda, změnil se. Byl jiným člověkem. A byl sám.

8

Pátek, 24 června – 16,34

V ohromném třídicím středisku v prvním poschodí poštovního úřadu v ulici du Louvre se Mokdar Lahib vždy na chvilku zastavil, aby se podíval na hodinky. Pokud všechno proběhne bez komplikací, má naději, že chytne vlak v 17,13 na nádraží Saint-Lazare. Jednu nohu má neohebnou a táhne ji za sebou. Přesto přidá do kroku. Těší se, že opustí budovu, v níž se dusí po celý den; cestou do šatny si rozepíná šedivý pracovní plášť. Co nejrychleji si obléká sako, sebere brašnu a dva velké starodávné klíče s univerzálním použitím: než opustí poschodí, uzavře jimi všechny dveře vedoucí do ulice Jean-Jacques Rousseau a do ulice Etienne Marcel.

Pak teprve jeho práce končí. Použije jeden ze čtyř nákladních výtahů v centru budovy, předá klíče zaměstnanci pověřenému dozorem a bude moci klidně odejít.

S určitou námahou stlačil Mokdar harmonikovitě složenou mříž a stoupl si na plošinu výtahu. Sotva zmáčkl tlačítko, aby se dostal dolů, jiný nákladní výtah dojížděl do prvního patra. To je poprvé, kdy úklidová skupina přijíždí tak brzy, a navíc bez hluku. Obvykle nadělají děsný rámus těmi svými kbelíky a košťaty, pomyslel si Mokdar.

Mokdar je zvědavý, a tak si stoupá na špičky, aby si prohlédl mlčenlivou partu. Dostal se však s výtahem již do části mezi prvním poschodím a přízemím, takže jeho zorné pole je zúžené. Zahlédl jen boty příchozích.

Boty z Krokodýlí kůže, bezvadně vyleštěné. Mokdar se podivil: to musí být cvoci, chodit do práce takhle obutí!

16,48

Marsan se na sebe krátce podíval v zrcadle parfumerie, pokývl hlavou, uštěpačně se usmál a rychlým krokem pokračoval v chůzi. Nevěděl, jestli jeho plán vyjde, ale aspoň se bavil. Měl anglickou drobně kostkovanou čapku, tmavé brýle, přes rameno kameru, typickou pro turisty. Není k poznání. Hrát komedii zřejmě omlazuje.

Dnes byl Marsan sám se sebou docela spokojený. Strávil celý den ve své kanceláři a udělal velký kus práce; skoro se mu podařilo dohnat zpoždění, které se nahromadilo v posledních dnech. A tak jde s dokonale klidným svědomím do ulice du Louvre, aby si zahrál na detektiva amatéra. Nápad se mu zalíbil. Převlečení umožňuje strkat nos do cizích věcí a pozorovat okolí, aniž by vzbudil podezření policisty, který na příkaz velitele protigangové brigády je od dnešního rána na stráži před poštovním úřadem. Není nic běžnějšího než filmující turista. Kdo by se mohl divit,

i když objektiv kamery sleduje především vozy, zaparkované podél chodníku v ulicích du Louvre a Jean-Jacques Rousseau… Sotva se Marsan dostal před poštu v ulici du Louvre, poznal inspektora protigangové brigády. Byl nonšalantně opřen o sloup před vchodem do poštovního úřadu určeným pro veřejnost a pozorně sledoval každého, kdo přichází a odchází, i když naoko listoval v „Charlie-Hebdo“.

Marsan uvažoval, jestli by se neměl podívat do budovy. Napadlo ho však lepší řešení. Před východem určeným pro zaměstnance, v ulici Jean-Jacques Rousseau, nestál žádný policista. Půjde tam tedy on. Nevěděl, kolik času stráví hlídáním pošty, a samozřejmě ani nevěděl, zda štrasburský gang plán uskuteční. Zdálo se mu však, že příležitost je příliš lákavá, než aby od myšlenky upustili. Ostatně přítomnost jednoho inspektora z protigangové brigády je neodradí, ani kdyby o něm věděli. Marsan je viděl při práci v hale soudního paláce a zná jejich metody, jsou – přinejmenším – energické.

Marsan přidal do kroku a dostal se na roh ulice Jean-Jacques Rousseau. Možná, že dnes večer bude mít důkazy, které mu zatím chybí, aby konečně přesvědčil policii i státní zastupitelství.

16,50

„Nákladní výtah!“ procedil Nino Caylus mezi zuby. Doktor se přiblížil k výtahové kleci, slyšel různé hlasy s cizím přízvukem.

„To je úklidová četa. Kápě na hlavu!“

Muller přistoupil k bratrům Caylusovým a k Chavelovi, který držel v ruce samopal. Byli ve výklenku sálu, poblíž kanceláře třídírny. Muller sebral sportovní pytel ze země a spolu s Gorgiem běžel k betonové krychli.

„Potřebuju na to dvacet minut.“

Skryt ve výklenku očekával Nino Caylus výtah. Hluk mříže, několik hlasů, kroky…

Zašeptal pro sebe, jako by se chtěl uklidnit:

‚Jsou to uklízečky!“

Bleskově vyskočil ze své skrýše, následován Chavelem. Ocitli se proti třem neškodným, zato však vyděšeným ženám. Jedna z nich vykřikla, upustila kbelík, který se kutálel po zemi, a pokusila se o útěk. Nino ji dostihl, drsně ji popadl a zamával jí revolverem ráže 11,43 před očima. Chavel pohrozil dvěma ostatním samopalem.

„Žádný křik,“ řekl pevným hlasem. „Nebraňte se a nic se vám nestane.“

Místo odpovědi se na něj ženy dívaly očima rozšířenýma hrůzou. Znehybnělé strachem, s rukama podle těla, nebyly schopny pohybu – a nedokázaly ani uposlechnout Chavelovy výzvy. Ten jim samopalem naznačoval, že mají ustoupit až do výklenku. Nakonec je tam musel popostrčit Nino. Udělal to s náležitou dávkou hrubosti.

^Lehněte si!“

Ženy si lehly na zem a zakryly si obličej rukama, jako by se bály, že budou bity. Nino toho využil, aby jim svázal kotníky a zápěstí. V té chvíli zaznělo písknutí. Chavel zahlédl záblesk světla na stropě. Doktor se pustil do pancéřové desky. Chavel se podíval na hodinky a konstatoval s uspokojením, že mají malý časový předstih. Položil samopal na regál a zašeptal Ninovi:

„Podívám se, jak jim to jde od ruky. Ty se odtud nehni a hlídej výtahy!“

Nino souhlasně pokývl. Jedna z žen drmolila nesrozumitelná slova, brzy ji násjedovaly i ostatní. Mumlání se změnilo v jednotvárné mručení. Ženy se modlily.

„Držte hubu!“ okřikl je Nino a přitlačil hlaveň revolveru ráže 11,43 na šíji ženě, která se přitiskla ke zdi, Její dvě družky se o ni opíraly.

Chavel běžel za Doktorem a Gorgiem. Sundal kápi a otřel si zpocený obličej:

„Jde to dobře?“

Oba muži seděli v podřepu před zděnou krychlí. Měli ochranné brýle a kožené rukavice. Doktor předal autogen Gorgiovi, vstal a sundal si brýle. Jeho obličej se perlil potem.

„Pancéřová deska není moc silná. Měla by se poddat. Co u vás?“

„Začínají přicházet uklízečky. Nino hlídá výtahy. Pospěšte si.“ Doktor vrhl pohled na pancéřová dvířka. Kov zmodral. „Nezahřívej to tolik!“

, Jeste deset minut. Existuje taky služební vchod…“

Nedokončil větu, zazněly výkřiky.

„Sakra, co se děje?“ vykřikl Doktor a znovu si nasadil ochranné brýle.

„Nevím. Je to tam, co je Nino. Asi má nějaký problémy!“ řekl Chavel, nasadil si kápi a rozběhl se směrem k nakladním výtahům v druhém křídle budovy. Viděl muže, nataženého na zemi, zatímco Nino držel revolverem v šachu dva další zaměstnance.

Mával nervózně samopalem a křičel:

„Kdo se pohne, toho oddělám!“

Chavel začal mít značné obavy. Brzy budou v prvním poschodí všichni, kteří mají na starost úklid. Nařídil proto:

„Všichni ke zdi!“

Muži poslechli okamžitě a instinktivně zvedli ruce. Nino na ně namířil a Chavel se naklonil nad mužem, ležícím na zemi. Obličej měl zkrvavený, v zátylku zela velká rána. Mrtvý. .

Joanny Chavel měl nahnáno. Vyčítal si, že nechal Nina samotného. Stačilo se podívat, jak drží samopal, aby člověk pochopil, že by střílel bez rozmýšlení. Musí mu vžít zbraň z ruky, jinak Nino udělá taková jatka, že by to mohlo narušit celou akci. Chavel se proto pomalu přiblížil k Ninovi a klidným hlasem řekl:

„Vezmu si je na starost, jdi za ostatními…“

Natáhl ruku, aby vzal zbraň, Nino však chvíli váhal. Jeho oči se divoce leskly. Zdálo se, že je samopalem fascinován. t „Hni sebou!“

Chavel si vzpomněl, že viděl takový pohled jen jednou v životě, v Indočíně: jeden seržant v jeho rotě se náhle pominul a začal střílet na všechno, co se hýbalo. Bylo nutné ho zastřelit, jinak by se ho nepodařilo odzbrojit.

„No tak, dej to sem…“

Jeho ruka se pomalu přiblížila k hlavni samopalu. Nino se zdál duchem nepřítomný. Chavel si uvědomil, že všechny jeho sny se hroutí. Cítil to. Nino bude zabíjet pro pouhé potěšení z výstřelů…

Jeho ruka svírala křečovitě samopal. Nino se napůl otočil a namířil hlaveň samopalu na něho…

17,05

Marsan prošel potřetí ulicí Jean-Jacques Rousseau podél zaparkovaných vozů. Dostal se ke dveřím poštovního úřadu, pokusil se je nenápadně otevřít. Byly zamčené. Jako by se nic nestalo, pokračoval v chůzi. V tuto dobu procházelo ulicí mnoho lidí a Marsan nemohl odolat chuti důkladně si prohlížet kolemjdoucí v naději, že mezi nimi objeví známou tvář. Na první pohled se nedálo nic podezřelého. Ulice v hlavním městě jako každá jiná: ženy, plné ruce nákupů, směřovaly k nejbližší stanici metra, několik dětí běželo po chodníku s taškami v rukou. Horké letní odpoledne…

Na terase kavárny na protějším chodníku, několik desítek metrů od služebního vchodu na poštu, sedělo několik párů a několik samotných mužů u malých kulatých stolků, natřených jasně červenou barvou, a dívalo se na kolemjdoucí dav. Marsana se zmocnila skleslost. Řemen kamery se mu začal zařezávat do ramene. Bylo mu horko. Nakonec by se taky rád posadil ke stolečku, popíjel pivo a hrál si na čumila. Podíval se znovu na terasu, zastavil se, váhal. Jeho plán se mu jevil čím dál tím naivnější. Bezesporu ztrácel čas. Štrasburský gang se zřejmě vzdal svého plánu. Barěge měl pravdu, útok na poštu v ulici du Louvre je příliš výstřední a těžko uskutečnitelný. Marsan si začal vyčítat, že si chtěl zahrát na detektiva amatéra. Jak si mohl myslet, že překvapí štrasburský gang, ruce plné pytlů peněz… Je jich celá banda a jsou dokonale organizovaní. On je sám a nemá k dispozici prakticky žádné prostředky. Kdyby o něm věděli, musel by jim být k smíchu.

Konečně se rozhodl: naposledy se podívá před vchod do pošty z ulice du Louvre. Pokud tam inspektor ještě stále je, nechá svého „úkolu“ a půjde si vypít pivo na terasu kavárničky.

Došel už skoro na roh poštovní budovy, když si všiml pomalu jedoucího vozu, který mířil do ulice Jean-Jacques Rousseau. Zdálo se, že řidič sleduje okolí pošty. Marsan se přiblížil k vozovce, tvářil se, že přechází ulici právě ve chvíli, kdy vůz jel pomalu kolem něho. V té chvíli si přitáhl kožený řemen kamery a sklonil trochu hlavu. Srdce mu začalo prudce bít. Na zadním sedadle poznal Zakiana… Vzrušení, které se ho zmocnilo při pohledu na jeho obličej, ho nemohlo mýlit.

Je to skutečně Zakian s tím svým prohnaným obličejem. Na okamžik zůstal nehybný, s jednou nohou ve vozovce, druhou na chodníku, zaklíněn mezi dvěma parkujícími vozy. Měl tedy pravdu! Gang se nevzdal své myšlenky a on bude moci znovu proklínat komisaře Barěge. Co zmůže jeden policista, kterému dal příkaz postavit se před poštu? Další, který si nechá proděravět kuži, pomyslel si Marsan a vstoupil oběma nohama na chodník. Obrátil se, sundal černé brýle a rozhlédl se po ulici. V dálce viděl béžovou střechu vozu, který se zastavil v druhém proudu před kavárničkou. Uvědomil si, že musí jednat okamžitě, pokud se mu má podařit nafilmovat Zakiana a řidiče. Přesto se nehýbal. Váhal, zda nemá upozornit inspektora z protigangové brigády. Tato nerozhodnost ho samotného zlobila. Věděl dobře, že ohledy škodí vlastní akci. Uvědomil si, že ztrácí drahocenný čas. Nikdy ještě na něj tak hluboce nedolehl pocit, že není nic jiného než ouřada neschopný akce. Jiný na jeho místě by neváhal a vrhl se ke kavárně, aby nafilmoval osádku vozu. Místo toho zůstává apatický uprostřed davu a marně uvažuje o postupu, který by odpovídal jeho funkci vyšetřujícího soudce. Je však už pozdě, nemůže ustoupit. Přišel sem s konkrétním cílem a ten musí uskutečnit. Policista z protigangové brigády v žádném případě nic nezmůže proti gangsterům; než zatelefonuje o posilu, banda bude z pošty venku. Jestli si bude chtít hrát na hrdinu, vyvolá přestřelku podle všech pravidel – a navíc může být zraněna řada kolemjdoucích. Marsan vůbec nestojí o efektní senzaci a působivá gesta. Pro něj jsou důležité důkazy, nikoli zbytečně obětované životy.

Marsan stáhl čepici hlouběji do obličeje, aby jej co nejvíce zakryla, nasadil si znovu tmavé brýle a zamířil rychlým krokem k terase kavárny.

Když šel kolem vozu, zaparkovaného v druhém proudu, zpomalil a viděl Zakianův profil. Řidič byl nakloněn nad volantem a pozorně sledoval dveře pošty. Marsan si všiml jeho tmavých vlasů a snědé pleti a řekl si – je odněkud z jihu. Oba muži sledovali okolí pošty a nevěnovali žádnou pozornost hostům na terase kavárny. Jen šofér se občas podíval do zpětného zrcátka, aby sledoval provoz.

Marsan vypadal znovu jako turista. Stál mezi stolky a tvářil se, že hledá volné místo. Zakian se podíval směrem ke kavárně. Marsan si okamžitě sedl. Z místa, které si vybral, budě moci nafilmovat osádku vozu a pořídit dokonce několik záběrů zblízka, díky objektivu s proměnlivou ohniskovou vzdáleností.

Když k jeho stolu přišel číšník, měl již kameru skoro připravenu k filmování. Aniž zvedl hlavu, objednal točené pivo.

„Německé nebo francouzské?“ zeptal se číšník.

Marsan odpověděl nazdařbůh. Za zaparkovanými vozy dokohale viděl vůz gangu. Zakian, nakloněný dopředu, právě hovořil s řidičem. To byl mimořádně vhodný okamžik pro filmování: na jednom záběru může zachytit oba obličeje. Marsan opřel loket o stolek, aby se mu nechvěla ruka. Vzal kameru pevne do rukou a zamířil objektiv nahoru, na budovu pošty. Pak pomalu klouzal po fasádě, až v hledáčku spatřil dveře pošty a střechu vozu, pak dvířka vozu a konečně – přes sklo – obličeje obou gangsterů. Teď měl v rukou důkazy, které mu chyběly. Skoro přeslechl nevrlý hlas číšníka:

„Vaše pivo, pane.“

Vzrušen na nejvyšší míru, Marsan položil kameru na klín, vypil sklenici jedním tahem a objednal si okamžitě další pivo. Během několika vteřin měl pocit moci, jaký ještě nepoznal. Byla to radost, podobná té, jakou zakouší lovec, když uvidí v hledáčku zvěř. Nemohl se odtrhnout od filmování – tak byl fascinován oběma obličeji. Zdálo se mu, že za několik okamžiků se mu podařilo smazat všechno dosavadní ponížení. Představoval si, jak klade film na stůl prokurátora Roquelaura a komisaře Barěge. Krásná odveta! Jeho „osobní metody“ mají přece jen něco do sebe. Jen jednou v životě zažil tak radostný pocit. Bylo tp před třiceti lety: s obličejem pokrytým prachem stál ve věži tanku – byl první, kdo se dostal do města Baccarat, okupovaného Němci… Pojednou připoutalo jeho pozornost vrčení motoru. Řidič nastartoval, vůz se však zatím nepohnul. Marsan odsunul stranou prázdnou sklenici, vzal do rukou kameru a natáčel. Bez přerušení.

17,25

Gorgio položil Rozpálený hořák na podlahu, daleko od trezoru. Kov se přehřál, ale dveře povolily. Uvnitř pracuje Doktor. Podává Ninovi velké jutové pytle. Pět je jich už venku a stojí v řadě, opřeny o stěnu zděné krychle. Doktorův obličej se objevuje ve dveřích trezoru.

„Přendej to všechno do tohohle,“ a hází mu velkou plachtu. Gorgio prohlíží nářadí, které chladne, a pak se pustí do rozdělávání pytlů.

„Zatraceně! Spletli jsme se!“

Podává Doktorovi svazek cizích bankovek.

„Co to je?“

Doktor si prohlédne bankovky a pokrčí rameny.

„Nestarej se! Dneska mají devizy cenu zlata.“

Gorgio, zřejmě vyveden z míry svým objevem, se na bankovky dívá mírně znechuceným pohledem.

„Vypadají jako napodobeniny peněz do dětských her…“

Je otráven, vrtí hlavou na důkaz, že nic nechápe, přendává papíry z pytle do plachty. Skoro lituje své námahy.

„Rychle! Všechny pytle jsou z trezoru venku,“ volá Nino. Když objeví, co pytle obsahují, dodá:

„Zatraceně!“

„Drž hubu,“ doporučuje mu Doktor. „Později pochopíš, zatím pomoz Gorgiovi.“

Nedokončí ani větu, když v chodbě zazní dupot nohou. Všichni tři strnou. Gorgio vytahuje revolver ráže 11,43, objevuje se však Joanny Chavel.

„Zmizet!“ zařve.

„Co se děje?“

„V přízemí je zmatek, asi nás vyčíhli.“

Čtyři muži po sobě střelili očima. V dálce je slyšet výkřiky. „Vezmeme pytle. Nedá se nic jiného dělat.“

Je slyšet změť hlasů. Nino se zbraní v ruce se chce vrhnout k nákladním výtahům.

„Musíme je umlčet.“

Joanny Chavel mu však zastoupí cestu. S hlavní samopalu namířenou na Ninovo břicho procedí mezi zuby:

„Zůstaň tady a postarej se o pytle.“

Doktor pomáhá Gorgiovi sklidit nářadí. Nino a Chavel, oba v ruce zbraň připravenou ke střelbě, na sebe nenávistně hledí.

„Tak co tu děláte?“ zakřičí na ně Gorgio.

Zavolání na Nina zapůsobí. Uvolní se a s křivým úsměvem zastrčí zbraň. Zvedne jeden pytel.

Stačilo málo, a bylo by došlo k vyřizování účtů. Chavel si uvědomil, že štrasburský gang je uvnitř shnily, odsouzený k zániku. Pokud každý rychle nesebere, co mu patří, navzájem se pobijí.

Se samopalem v podpaží sebere Joanny Chavel poslední pytel a jde chodbou za svými druhy. Klade si otázku, jak utratí všechny ty peníze, které nahromadil.

17,37

David Zakian neustále přesedává na zadním sedadle vozu. Podle toho, jak čas od času prostrčí hlavu otevřeným okénkem, aby se podíval po ulici, je zřejmě velmi nervózní. Jeho úzkost je v naprostém rozporu s klidem řidiče, jehož nehybné ruce, položené na volantu, jsou jakoby bez života.

Provoz na ulici je čím dál živější. Došlo dokonce k malé zácpě, způsobené dodávkou. Nyní se dopravní situace znovu upravila. Mezitím však skončily práci některé úřady a chodníky se zaplnily zástupy mužů a žen, snažících se dostat se co nejrychleji domů. Je to hustý, kompaktní zástup lidí, které Marsan pozoruje s obavami. Při sebemenší nesnázi se může útěk gangu proměnit v krvavý masakr. Metoda protigangové brigády, spočívající v zásahu při vlastní akci, se mu jeví čím dál pochybnější. Riziko není úměrné nejisté vyhlídce na úspěch. Marsan je přesvědčen, že je třeba zasáhnout až po akci, buď při dělení kořisti, nebo ještě později. K tomu však vede jen jedna cesta. Proniknout do podsvětí, a to

i když zločinci se pohybují jen na jeho okraji. Cosnac tuto pravdu pochopil. Jeho nadřízení mu to neprominuli.

Vůz Doooiel o metr a Marsan se znovu oouští do natáčení. Osádka vozu si no po celou dobu nevšimla. Nyní uz by bylo stejne příliš pozdě. Dveře pošty se otevřely. Vyšli tři muži v kápích s pytli na zádech. Jeden je ozbrojen samopalem. Za nimi dobíhá čtvrtý s revolverem v ruce. Muži si prorážejí cestu davem, hrozí zbraněmi chodcům, strnulým hrůzou.

Na terase kavárny dosahuje napětí vrcholu. Tlumené výkřiky, rozbité sklenice, jekot.

„Udělejte něco! Zavolejte policii!“

Marsan se nepohnul. Oko přilepené k hledáčku kamery, pokračuje v natáčeni. Nic ho neoatrhne od přístroje, jenž zaznamenává vše, co se děje. Malý, obyčejný aparát mu poskytne nejkrásnější svědectví, jaké kdy měl k dispozici. Takové mu nemůže nikdy’poskytnout sebelepší výslech. Který vyšetřující soudce by si nepřál být alespoň jednou v životě přítomen trestnému činu, který pak bude vyšetřovat? Krásná příležitost!

Zakian vystoupil z vozu. Stojí u dvířek, levou ruku pod sakem, připraven střílet. Kryje své komplice. Dva jsou už ve vozovce. Zastavují provoz, aby nosiči pytlů mohli dojít k vozu. Jeden z banditů uklouzne, náklad padá na zem. Několik bankovek se rozlétne po chodníku. Muž se mamě snaží je sebrat, brání mu v tom kápě. Prudkým pohybem ji odhodí.

Od chodníku se odlepila holčička. Pustila se tatínkovy ruky a běží pomoci muži s kápí. Sebrala několik bankovek a s úsměvem mu je podává:

„Tu máte, ty jste zapomněl…“

Marsan tají dech. Dívenka je na metr od maskovaného muže, ten na ni zírá, dívá se na nataženou ručku, ale nechápe, oč jde. Dívá se, zacílí, střelí. Čtyřikrát za sebou.

Na modře a bíle pruhovaných šatečkách se objevila skvrna a rychle se rozšiřuje. Úsměv zmizel, obličej vyjadřuje překvapení. Bankovky jí vyklouzly z ruky a tančí kolem lakovaných střevíčků. Šaty jsou už jedna velká červená skvrna. Tenké potůčky krve stékají po hubených bělostných nožičkách dítěte, které vrávorá a padá mezi vozy.

Marsan klade kameru na stolek, zdeptán, neschopen vnímat rozruch a pobouření kolem sebe. Vidí jen tu ohromnou, strašnou, červenou skvrnu. Strkají do něho, nereaguje. Jediný ze všech hostů zůstává sedět u stolku na terase.

„Vám to zřejmě nevadí, co?“ řekne mu nevraživě číšník, sedí na bobku u jeho stolku a chrání si hlavu tácem.

Marsan neodpovídá. Je mu, jako by požil opium. Události na něj nepůsobí: pluje v prostoru, lhostejně a neskutečně.

Zazněl další výstřel. Marsan nadskočí, vstane, běží k vozu, jenž se postavil napříč vozovky. Zakian pomáhá ostatním naložit poštovní pytle do kufru se zbraní namířenou na postrašené kolemjdoucí. Zdálky přibíhá muž, který kličkuje kolem zablokovaných vozů. Marsan poznává inspektora z protigangové brigády.

„Blbec,“ zamumlá pro sebe.

S nataženou rukou, lehce rozkročen, míří inspektor na gangstery. Je slyšet tři rány. U vozu se jeden muž v kápi svalil na zem. Dva další mu pomáhají na zadní sedadlo vozu. Zakian si opírá ruku o otevřena dvířka a míří na inspektora, zpola skrytého za dodávkovým vozem. Zakian je dokonale klidný. Pečlivě míří a teprve pak střílí. Inspektor z protigangové brigády poskočí dozadu a sesune se mezi kola dodávkového vozu.

V ulici již mimo Marsana nikdo nestojí. Prolétne mu hlavou vzpomínka na osvobození Marseille, na válku s jejími hrůzami a nesmyslnostmi. Bezmocně přihlíží, jak vůz s gangem a s kořistí prudce vyráží, zasviští pneumatiky. Kolem něho leží na zemi těla. Lidé se jen pomalu zdvihají. Marsan vyskočí a přebíhá ulici. Lidé považují za svou první povinnost oprášit si kalhoty. Zdá se, že nikdo ani nepomyslí na dívenku. I její otec zůstal ze strachu ležet…

Marsan se vrhá jako blázen k tělíčku, přikládá ruce na rozervané břicho, chce sundat pásek v naději, že se dostane blíž k ráně. Ruce má od krve. Je teplá. Dětská krev. Marsan si uvědomuje, že nemá cenu chtít vyšetřit ránu. To, co vidí, se již nepodobá zranění. Je to zející otvor, strašná, nelidská trhlina.

Se staženým hrdlem se Marsan snaží neplakat. Dusí se. Nakonec mu z očí přece jen vytryskly slzy. Tuší, že na něj někdo mluví. Neví však, co mu kdo říká. Zvedá ruce k obličeji. Krev dítěte se mísí s jeho slzami.

9

Deník Jacquesa Marsana

Sobota, 25. června – 11 hodin

No prosím. Tisk se zmocnil případu. Byla to moje chyba. Neměl jsem tam včera zůstávat. Snadno jsem se mohl vypařit hned po tom střílení. Proč jsem skočil k tomu dítěti, když jsem musel vědět, že je mrtvé? Místo abych zůstal chladnokrevný, projevil jsem se jako citlivka, či ještě spíše jako přecitlivělý. Nejdůležitější byl film, který se mi podařilo natočit. Nikdo nevěděl o mé přítomnosti. Teď jsem se odhalil a ztratil svůj hlavní trumf – anonymitu. V našem soudnictví je vyšetřující soudce mužem v pozadí. V tom je jeho síla. Pracuje zahalen tajemstvím. Nikdo se před ním nemá příliš na pozoru, a to mu umožňuje využívat momentu překvapení, ukázat karty teprve tehdy, kdy to protivník nejméně očekává. Od nynějška bude mé vyšetřování obtížnější, přes důkazy, které mám.

Dnes ráno jsem předal film Cosnakovi. Jeho starší syn, který chodí do školy pro fotografy, film vyvolá. Přes veškeré chyby, kterých Jsem se dopustil, se mi podařilo udržet existenci filmu v tajnosti. Pro větší jistotu jsem se rozhodl nedat zatím tento průkazný materiál mezi spisy. Ponechám si film na pozdější dobu, jako nátlakový prostředek pro případ, že by státní zastupitelství znovu zaútočilo. Potkal jsem Roquelaura, když jsem šel do spisovny. Naše vztahy jsou stále napjatější, nicméně se slovem nezmínil o tom, že bych měl od případu odstoupit. Zřejmě čeká, jak se budou události vyvíjet, a mezitím si ostří zbraně. Má přítomnost na místě dramatu mu dává dobrý argument, aby navrhl vydat výměr

o mé nezpůsobilosti k tomuto vyšetřování. Naproti tomu jsem byl příjemně překvapen postojem předsedy senátu Tishe, který mě ráno navštívil. Ubezpečil mě o své podpoře. To je dobré. Je to jistý trumf, který mohu použít proti manévrům státního zastupitelství. Roquelaure nikdy nebude moci dosáhnout mého odvolání bez Tishova souhlasu. V každém případě mám alespoň týden času, protože návrh na soudní řízení ještě nebyl podán.

Na chodbě jsem potkal řadu svých kolegů. Většina se ke mně chová chladně. Roze ironicky glosoval článek ve „FranceSoir“: „Takže si hrajeme na hvězdu jménem Marsan!“

Nic jsem na to neodpověděl. Jiný mě varoval a uváděl jako příklad Pascala, mého kolegu z Bruay-en-Artois:

„Nepřineslo mu to štěstí.“

Musím říci, že článek, který mě nazývá „úderný soudce, je dost nešikovný. Novináři jsou protivní s tou svou zálibou v přívlastcích. „Úderný soudce“, to zní skutečně směšně. Mnozí úředníci u soudu si zřejmě myslí, že jsem si chtěl udělat trochu osobní reklamy. Ve skutečnosti mi není nic vzdálenějšího. Můj soukromý život to plně dokazuje. Nyní ale – jak se dalo očekávat – uveřejnili můj podrobný životopis. Toto náhlé a neočekávané namíření reflektorů na mou osobu mi je velmi nepříjemné. Když jsem četl svou biografii ve „Figaru“, myslel jsem, že jde o nekrolog. Je to až neslušné. O mně se mluví více než o malé Florence. Do dvou dnů všichni zapomenou na její smrt. Mimo mě!

Znovu se mi vrací ta chvíle, kdy jsem se sklonil nad tím křehkým tělíčkem a díval se, jak z jejího bříška tiše uniká teplá krev. To rozervané bříško! Proč jsem přiložil své ruce do té zející rány? Abych zastavil krvácení? Když přijela sanitka, po mém obličeji byla rozmazána její krev. Dva muži s takřka neskutečnými tvářemi bez okolků zvedli to malé neživé tělo. U chodníku zůstal jen lakovaný střevíček ve špinavé vodě stružky. A potom…, ale k čemu je to dobré, stále se vracet? Každý jednotlivý obrázek dramatu je navždy vryt do mé paměti. A přitom se někteří lidé domnívají, že využívám situace. Kdyby věděli, jak trpím. Jak se stydím. Do svého deníku mohu napsat pravdu: jednal jsem zbaběle. Oko přitisknuté k hledáčku, sledoval jsem drama, aniž bych reagoval, aniž bych zaujal stanovisko. Jako čumil: Proto, a také kvůli malé Florence, se budu bít až do konce. Přísahám dnes, že chytnu všechny členy gangu a použiji jakékoli prostředky.

Vidím Rosemberta z profilu. Šikmý paprsek slunce dopadá na jeho psací stroj. Pokračuje ve své práci, cupitá po kanceláři, zařazuje spisy, posílá obsílky. Velmi jsem ocenil jeho postoj, když jsme se dnes ráno setkali. Nic mi neřekl. Cítil jsem jen, že podržel mou ruku ve své déle než obvykle, aby mi tím naznačil: jsem tady. A je to pravda. Je tady, po mém boku.

Včera jsem strávil hrozný večer. Po dvouhodinovém rozhovoru s Barěgem, pak ještě s šéfem kriminální policie Alluirem a s Estaignonem, jenž má na starosti boj proti banditismu, jsem se konečně mohl vrátit domů. Telefon nepřestal vyzvánět: novináři, různí známí, kteří chtěli znát detaily, aby je vyprávěli při večeři, a k dovršení všeho Simona, která mě skoro hodinu zdržovala svými řečmi. Yves od ní utekl. Obává se, že uprchl do Marseille. Zdá se, že v posledních dnech plánoval odjezd do Afriky. Zřejmě nový vrtoch. Ať jde k čertu!

Kolem půlnoci jsem se konečně trochu uklidnil. Když jsem se však pokusil něco sníst, nemohl jsem nic pozřít. Chvěl jsem se. Zřejmě nervová reakce. Dvojitá whisky mě na chvíli postavila na nohy. Tady, v deníku, to mohu klidně přiznat – občas potřebuji alkohol, přesně řečeno – whisky. Skotská whisky je takový zvláštní nápoj. Nepovzbuzuje mě, umožňuje mi vidět život z jiného úhlu. Po psychologické stránce nejsem po vypití dvojité whisky stejný jako předtím. Stávám se fatalistou a možná optimistou. Najednou, bez přechodu, na mě dolehla samota. Přestal jsem snášet pohled na vlastní byt. Nábytek, obrazy, různé tretky, to vše mi ukazovalo můj vlastní obraz, který jsem nenáviděl. Celková atmosféra bytu, uspořádání nábytku, kterému jsem věnoval mimořádnou péči, tapety na stěnách, můj organizovaný nepořádek, knihovna se všemi svazky edice Plejáda, pečlivě uloženými v kartonových obalech – to vše tvořilo směšný celek, dokonalou ilustraci mého života. Ve skutečnosti nejsem nikdo jiný než malý měšťák. A můj život – to je série nedorozumění. Myslel jsem, že si uchovám nezávislost, když se stanu státním úředníkem. Jak naivní! Státní správa se mnou udělala krátký proces. Stal jsem se ouřadou – a nakonec ještě čumilem.

Je to zvláštní pocit, objevit v šestapadesáti, že dosavadní život se rovná neúspěchu. Ještě pár let do důchodu – jak nenávidím to slovo! Jsem starý. Štrasburský gang bude možná můj poslední velký případ. Nemám právo jej prohrát.

Pochopitelně, kdykoli se pokouším bilancovat svůj život, neodolatelně mě přitahuje minulost. V jednu v noci, když jsem se právě osprchoval, se přede mnou objevil obličej Prisky. Bez rozmýšlení jsem se oblékl a jel do baru , Jokeru.

Prisca byla za barovým pultem a bavila se s pravidelnými hosty. Jakmile mě spatřila, opustila je a vykročila mi v ústrety. Políbili jsme se. Když jsem položil ruce na její lehce buclaté paže, cítil

I

sem, že znovu ožívám. Už jsem nebyl sám. Byla tady Prisca a dotazovala mi mé mládí. Posadili jsme se vzadu v sále, na místě skoro neosvětleném. Věděla o loupeži – z novin nebo od hostů? – a byla něžná. Její trochu drsný hlas, ochraptělý z tabáku a alkoholu, mě uklidňoval. Konečně jsem už nebyl vyšetřujícím soudcem Marsanem, nýbrž mužem jako každý jiný. To je vlastně to, co ve skutečnosti chci najít při svých nočních toulkách.

Whisky mě povzbudila. Myslel jsem na odpoledne, na Florencino tělíčko, a najednou jsem začal Prisku nenávidět. Ať chtěla či ne,

E

atřila k podsvětí a byla tedy spoluzodpovědná za to, co se stalo, ívědomuji si, že jsem jí řekl zraňující slova. Chtěl jsem jí udělat bolest, vidět, jak trpí.

Začínalo svítat, když jsem opouštěl ‚Joker“.

Byl jsem hnusný, donutil jsem Prisku k pláči.

Zeptalg se mě:

„Co mám udělat, abych ti dokázala, že k těm lidem už nepatřím?“

Napadla mě jedna věc. Řekl jsem stroze:

„Snaž se dozvědět, kam byl dopraven zraněný gangster. Nemohl počítat s ošetřením ani v nemocnici, ani na soukromé klinice. Je zřejmě u nějakého doktora. Najdi ho. V Paříži jich není tolik, kteří by byli ochotni ukrývat u sebe hledaného zločince. Najdi ho a dej mi vědět.“

Opustila okamžitě stůl. Odešel jsem v přesvědčení, že udělá všechno, aby získala tu informaci. Nemusím dodávat, že jsem na sebe nebyl příliš hrdý.

Někdo zaklepal na dveře. Rosembert vstal a jde otevřít. Je to prokurátor Roquelaure.

Zakian se podíval s uspokojením na modrou oblohu bez mraků nad polním letištěm v Saint-Cyr. Bylo skutečně nádherně. Let do Švýcarska nepotrvá déle než dvě a půl hodiny. Pomyslel si, že má zatracené štěstí. Kdyby nebylo tak dobré počasí s výbornou viditelností, byl by nucen letět podle přístrojů, a to by mu značně ztížilo situaci. Musel by předložit kontrolní věži svůj letový plán a vzdát se ilegálního přeletu hranic. Zato nyní byl skutečně klidný. Dalo by se říci výlet pro potěšení. Oficiálně byl let nasměrován do Moulins. Nikdo na letišti nevěnoval pozornost dvěma objemným zavazadlům, která dopravil do letadla. V postranní kapse měl mapu pro radionavigaci, pro let podle PLV – pravidla letu za viditelnosti – a mapu letových tratí.

Pak se obrátil k cestujícímu:

‚Jsem připraven. Spojím se s věží. Zavazadla trochu víc doprava, ano, tak, budeme mít lepší rovnováhu.“

Pousmál se, když zjistil, ze cestující není nijak uklidněn a že hledí znepokojeně na křídla Česny 172. Všiml si rovněž, že na klopě jeho saka není stužka Čestné legie. Pomyslel si: v hospodě na nás chtěl udělat dojem. Pak nastartoval motor. Začal si pískat, aby ještě více zdůraznil svůj klid. Přesto při této cestě šlo o hodně: 800 miliónů v devizách a francích CFA, platných v Africe, a navíc

o tajného šéfa štrasburského gangu. O váženého pána Gasparda Fieubeta.

S pohledem upřeným na radiokompas se Zakian spojil s kontrolní věží.

„Saint-Cyr z Fox Bravo Lima Quebec Zoulou – Parking. Cílové letiště Moulins. Žádám o povolení k pojíždění a pokyny pro start.“

Motor překrýval jeho hlas. Za malou chvíli slyšel Fieubet odpověď kontrolní věže, zesílenou ampliónem.

„Quebec Zoulou ze Saint-Cyr – pojíždění povoleno na dráhu 12. U paty vzletové dráhy znovu zavolat. Váš časový plán do Moulins?“

Zakian chvíli zaváhal, než odpověděl. Musel uvést delší dobu letu, aby zamaskoval odbočku do Švýcarska. Podíval se na hodinky. Bylo přesně 9,08. Odpověděl:

„ARR 11,47.“

Česna opustila pojížděcí dráhu 12, stočila se přídí na VPD – vzletovou a přistávací dráhu – a na povolení k odletu odstartovala. Fieubet se nepřestal dívat na červená a bílá křídla stroje, jako by odhadoval jejich pevnost. Konečně se letadlo dostalo na dráhu. Rolovalo asi sto metrů a pak nabralo rychlost. Fieubet nemohl přesně určit okamžik vzletu, najednou však konstatoval – nikoli bez překvapení – že jsou již ve vzduchu. Homokřídlá Česna 172 umožňuje dokonalý výhled. Proto se vyklonil a pozoroval krajinu. Pole, silnice i města byly jako hračky.

„V jaké výši letíme?“

Zakian vrhl pohled na výškoměr:

„800 metrů. Poletíme ve výšce 1700 metrů.“

Fieubet přijal jeho informaci se staženým obličejem. Nesnášel letadlo…

Za několik okamžiků dosáhla Česna letové hladiny 1700 metrů. Pokud to bylo jen trochu možné, Zakian se vyhýbal mrakům. Často se díval do mapy a zaznamenával spoustu čísel do poznámkového bloku. Gaspard Fieubet zachovával mlčení. Přemýšlel. Přes drobné závady byla loupež na poštovním úřadu v ulici du Louvre pro něj jedna z nejlepších akcí. Zbývalo mu jen vyměnit v Lausanne devizy a franky CFA, což pro něj neznamenalo žádný problém. Znal makléře na burze cenných papírů, kterému prokázal určité služby a jenž bude ochoten zařídit výměnu peněz, aniž by se staral o jejich původ. Od zítřka bude vlastnit pěknou sumičku. Peníze, s nimiž je možno legálně disponovat. Umožní mu to získat smlouvu na dodávky pro Irák, díky Costelově přímluvě. Poslanec ho včera telefonicky ubezpečil o tom, že ministerstvo průmyslu dalo zásadní souhlas. Samozřejmě připomněl i svou malou provizi.

Fieubet se usmál. Představil si, jak by se tvářil poslanec, kdyby věděl, že kapitál jeho podniku pochází z loupeží. Jak by tím trpělo poslancovo republikánské svědomí! Fieubet upřímně nenáviděl poslance Costela. Hnusila se mu jeho zbabělost, a zejména jeho licoměmost. Využíval svého poslaneckého mandátu k tomu, aby si plnil kapsy při různých intervencích a jiných zákrocích, při nichž uplatňoval svůj politický vliv. Stálo za to vidět, jak se naparoval v salónech, pronášel řeči o kupní síle pracujících, zatímco desítky dělníků pracovaly na opravě střechy jeho zámku z 18. století. V podstatě to však je chuďas, řekl si šéf štrasburského gangu. Costel, zkorumpovaný ao morku kostí a vnitřně shnilý stejně jako Fieubet, by spustil náramný pokřik, kdyby věděl o loupežích. To je právě ono. Costel se vždy vyhnul poslednímu rozhodnému kroku. Spokojoval se jen s polovičatými opatřeními. Ze strachu. Naproti tomu on, Gaspard Fieubet, už dávno zanechal drobných podvodů. Měl velkorysé koncepce a nikdy nepochyboval o tom, že účel světí prostředky. Vytvořit gang bvla ieho myšlenka. Doktor byl jen pověřen najít vhodné lidi. Myšlenka se osvědčila. Dnes stál v čele prosperujícího podniku, který mu mnozí záviděli. Nedávno mu věnoval článek i ekonomický časopis „Expansion“. „Přeletíme Etampes,“ řekl Zakian. „Přece jen se spojím s nejbližším radiomajákem pro řízení letu.“

Naklonil se nad palubní desku a podíval se na rychloměr. Letěl rychlostí 220 km za hodinu. Pokud jde o variometr, bylo všechno normální. Nařídil střelku radiokompasu a nastavil frekvenci. Když zazněl morseový signál radiomajáku, řekl monotónním hlasem:

,; Paříž – kontrola z Fox Bravo… přelet Etampes v 10,04… letová hladina 55. Časový plán příletu do Moulins v 11,52.

„Proč udáváte naši polohu?“ zeptal se Fieubet.

Zakian se ironicky usmál:

„Chcete si sednout na mé místo?“

Gaspard Fieubet pokrčil rameny a naklonil se k okénku. I když nebyl mimořádně umělecky založen, dovedl ocenit krásu přírody. Skoro již neviděl zemi, jen obrysy krajiny. Zahlédl vybledle zelený kopec, dále tmavou skvrnu odpovídající vesnici, stříbřitou klikatinu, zřejmě řeku. Obloha měla zvláštní barvu. Nebyla modrá, nýbrž zelená – jako pórek, s šedivými a modrozelenými pruhy. Místy visely velké bílé mraky, měkké jako bavlna. Připadaly mu křehké a lehké, jako dědečkovy vousy. Byl skoro dojat a vyjádřil své pocity banálně:

„To je krása!..“

„Pokusím se chytnout France-Inter na radiokompasu,“ řekl suše Zakian. ,

Zakian pustil řízení a snažil se nepatrně pohnout střelkou na ciferníku přístroje. Fieubet nechtěl být podruhé vyplísněn a proto mlčel, i když nechápal, jak může Zakian pustit řízení z ruky. Jeho obličej však vyjadřoval značné obavy.

Najednou zazněla na palubě hudba.

„Vyladil jsem to,“ řekl Zakian a obrátil se přitom k cestujícímu na zadním sedadle.

Vystihl Fieubetovy obavy, a dodal s úsměvem:

„Uznejte, že by bylo pěkně blbé rozbít si hubu se všemi těmi prachy. Říkal jste – 800 miliónů?

„Nejméně,“ odpověděl Fieubet.

„A kdy se dozvíme, co s riimi děláte?“ zeptal se Zakian a obrátil se tentokrát celým tělem dozadu.

Fieubet se ani nesnažil skrýt nervozitu.

„Co na tom záleží? Berete dividendy, tak na co si stěžujete?“ Zakian chtěl něco dodat, když zazněla znělka zpravodajství.

„Zprávy,“ zabručel Fieubet. „Mlčme teď!“

Mluvil rozhlasový komentátor.

„Po krvavém přepadení poštovního úřadu v ulici du Louvre, ke kterému došlo včera v pozdních odpoledních hodinách, inspektor protigangové brigády se stále nachází ve vážném stavu a nemohl být vyslechnut. Naproti tomu vyšetřující soudce Jacques Marsan, který byl čirou náhodou přítomen na místě dramatu a jenž – a to je překvapivá shoda okolností – byl pověřen vyšetřováním případu, prohlásil do mikrofonu našeho reportéra, že podle jeho názoru patří zločinci k dokonale organizované bandě, specializované již určitou dobu na loupežná přepadení s použitím zbraní. Zdá se, že komisař Barěge, šéf brigády pro boj proti banditismu, je jiného názoru. Podle jeho mínění je tato loupež dílem nezkušených osob. Vzhledem k tomu, že policie nemá v rukou žádnou konkrétní stopu, jeví se vyšetřování již od začátku jako velmi svízelné. Ministr vnitra zaslal soustrastný telegram rodičům malé Florence, bestiálně zavražděné gangstery.“

„Kdo je ten Marsan?“ zeptal se Zakian a vypnul přitom přístroj. „Soudce pověřený vyšetřováním případu.“

Fieubet si zřejrhě dělal starosti.

„Dík, slyšel jsem,“ odpověděl Zakian. „Myslíte, že něco ví?“

„Ne. Vyšetřující soudce jen sbírá údaje, které mu dodává policie.“

„Ať je to jak chce, já nemám vyšetřující soudce rád,“ konstatoval Zakian a vzal řízení do ruky.

Oba mlčeli. Fieubet pozoroval oblohu a uvažoval o komentátorových slovech. Soudcův zásah ho zneklidňoval. Zdálo se, že je lépe informován než policie, nebo alespoň že je důvtipnější. V každém případě bylo třeba na něj dávat pozor a zabránit mu, aby strkal nos příliš blízko k loupežnému přepadení v ulici du Louvre,

i když v současné chvíli situace nebyla nijak znepokojivá. Doktor ho ubezpečil o tom, že na místě nezanechali sebemenší stopu. Je pravda, že ten blbec Nino Caylus si sundal kápi. Nebylo však pravděpodobné, že by ho některý kolemjdoucí mohl popsat. Pokud jde o Chavela, byl dobře uklizen; bylo ovšem nebezpečí, že dříve nebo později zemře. Lékař byl skeptický. Kulka Chavelovi perforovala pravou plíci. O jednoho akcionáře méně…, uvažoval Gaspard Fieubet.

„Přelétáváme hranici,“ informoval ho Zakian.

Sledoval na variometru rychlost stoupání do potřebné výšky.

„Za čtvrt hodiny jsme na místě.“

Letadlo proletělo mrakem. Fieubet dostal strach, měl pocit, že plave v obvazové vatě.

„Zatraceně!“ ulevil si Zakian.

‚Je to nebezpečné?“ zeptal se stísněným hlasem šéf štrasburského gangu.

„Ne, ale bez přístrojů pro let naslepo se to nedoporučuje.“ Konečně vyletěli z mraku.

„Myslíte, že rychle najdete tu oboru?“

„Doufám. Co mě znepokojuje, to je terén. Naštěstí má Česna zatahovací podvozek.“

„Proč?“

‚Je to pevnější.“

Začali sestup a Zakian s pohledem na mapu zaznamenával spoustu čísel do poznámkového bloku. Brzy letěli ve výši 300 metrů a podrobnosti v krajině se stávaly zřetelnější.

„Myslím, že jsme na místě,“ poznamenal Zakian.

Česna vykroužila na obloze křivku a Fieubet rozpoznal údolí, sevřené mezi dvěma zalesněnými kopci.

Zakian snížil otáčky motoru úměrně tomu, jak se blížil k zemi. Pohledem na výškoměr zjistil, že jsou sto metrů nad zemí. Mohl začít s přistávacím manévrem.

„Vidím vůz,“ vykřikl Fieubet.

‚Já také,“ zabručel Zakian.

Stroj přelétával oboru. Když letěli nad limuzínou, Fieubet zahlédl dvě postavy, rozhazující rukama. Letadlo nabralo znovu výšku. „Bude to trochu krátké!“

„Řekl jste – 600 metrů dlouhá dráha,“ vykřikl Fieubet.

„Ano, ale tady jsou stromy.“

„A co má být?“

„To je o 200 metrů méně. Ale stejně by to mělo vyjít.“

Fieubet rozmrzele povzdechl. Bylo absolutně nutné, aby letadlo přistálo, jinak nebude moci včas vyměnit devizy. Paul Lantier ho čekal v jednu hodinu na oběd v Lausanne.

„Zatracená práce,“ vykřikl náhle Zakian.

„Co se děje?“

„Dejte mi pokoj! Teď na vás nemám čas.“

Fieubet slyšel, že motor vynechává a kašle čím dál tím silněji. Nepravidelným chodem motoru se celé letadlo otřásalo.

„Tak mi přece řekněte, co se děje. .“

S trupem nakloněným dopředu Zakian odpověděl zastřeným hlasem:

„Námraza na zplynovači. Prostě problém!“

‚Je to vážné?“

Fieubet se přiblížil k přednímu sedadlu a upřeně pozoroval Zakiana. Pokašlávání motoru bylo stále silnější, letadlo ztrácelo výšku

i rychlost a vzdalovalo se od obory.

Fieubet „navrhoval“:

„Přistaňme ihned!“

Zakian neodpovídal. Byl skloněn nad přístrojovou deskou. Knoflíkem na desce zapojil odmrazovací zařízení a zabručel pro sebe: „Zapnul jsem odmrazovač. Uvidíme…“

Stroj nabral znovu trochu výšku. S rukama křečovitě svírajícíma sedadlo začal Gaspard Fieubet definitivně ztrácet hlavu. Utíral si zpocené čelo kapesníkem a funěl jako mrož. Zdálo se mu, že se letadlo nebezpečně kymácí. Pokoušela se o něj srdeční slabost. „Tak přistaňme!“ opakoval.

Zakian se prudce otočil.

„Sakra, tak už konečně mlčte!“

Skoro zařval. Jeho obličej byl zalit potem. Ohryzek, vystouplý a trochu hrbolatý, rozčilením stoupal a klesal. Fieubet si uvědomil vážnost situace: zdálo se, že Zakian je skutečně velmi nervózní. Fieubeta zachvátila panika. S očima upřenýma na zavazadla začal považovat katastrofu za nevyhnutelnou. Viděl se mrtvý v trupu vyhořelého letadla, uprostřed žhavých plechů, a kolem něho se povalovaly bankovky. Myšlenku, že má zemřít právě ve chvíli, kdy je tak blízko uskutečnění svých snů, považoval za nespravedlivou. Neměl právo zemřít, nebo alespoň ne teď, když byl skoro u cíle.

Fieubet se kousal do rtů, obličej měl ztrhaný. Kroutil se na sedadle a dělal všechno, aby,nekřičel. Zkoušel si domluvit, vzbudit naději – nedařilo se mu však potlačit paniku. Kňoural jako dítě: „To není možné – to přece není možné. Udělejte něco.“ Zakian sledoval teplotu a tlak oleje. Náhle pocítil uspokojení: odmražení zplynovace se podařilo. Dostane se z toho, pokud brzy přistane. Nicméně se rozhodl nechat Fieubeta v pochybnostech: měl tichou radost, když ho viděl smažit se ve vlastním strachu. Byl to pro něho způsob, jak se pomstít na šéfovi gangu, který inkasoval výtěžek z loupežných přepadení, aniž by sám cokoli riskoval. Proto hrál komedii do konce a prohlásil úmyslně pesimistickým tónem:

„Bude to nouzové přistání. Uvidíme, jak to dopadne.“

„Nouzové? Udělejte přece něco!“

Zakian odpověděl skomírajícím hlasem:

„Teď to je otázka štěstí – prostě jakou budeme mít kliku.“ Obrátil prudce stroj a točil na přistání. Fieubet se překvapen zhoupl na sedadle a zaječel:

„A co padáky?“

Zakian vychutnával své vítězství. S úmyslnou beznadějí ve hlase prohlásil:

„JNa ty je uz prihs pozdě…

Stroj přeletěl podruhé oboru, zakroužil a přistával na improvizovanou přistávací plochu. Fieubet byl zalit potem a s hrůzou se díval na vrcholky stromů. Připadalo mu, že se letadlo řítí přímo do jejich korun. Pak najednou byla země strašně blízko a Fieubet myslel, že se o ni roztříští i s letadlem. Tmavá hmota stromů však najednou za nimi zmizela. Ucítil lehký náraz a pochopil, že se dotkli země.

Česna se zastavila těsně na konci improvizované plochy. Zakian vypnul motor, obrátil se k Fieubetovi a řekl mu s ironickým úsměvem:

„Velký skok se dnes ještě nekonal!“

10

„Ať jde dál!“ řekl Marsan, otevřel nebesky modré desky a prolistoval v nich pár dokumentů.

Rosembert přiložil ke rtům ještě nedobalenou cigaretu a prudkým pohybem utrhl kousky tabáku, které přečnívaly na obou stranách. Marsan ho pobaveně pozoroval. Asi před týdnem zanevřel jeho zapisovatel na běžné gauloisky a rozhodl se, že si bude sám balit cigarety. Protože však v tom nebyl žádný odborník, byl nyní rozsypán tabák skoro všude po kanceláři.

Cestou ke dveřím se Rosembertovi konečně podařilo zapálit si cigaretu. Byla pokroucená, uprostřed nafouklá a její konec, z něhož vypadal skoro všechen tabák, se vzňal prudkým plamenem. Marsan se sklonil nad spisy. Šlo ó podivnou záležitost: mladý muž z dobré rodiny napadl ženu, právě když vycházela z banky. Od té chvíle žil zase spořádaně. Udělal tedy jen jednou něco, co mu zřejmě právě proletělo hlavou. Marsan se nemohl zbavit pocitu, že ztrácí čas. Taková příhoda si ani nezasluhovala soudního řízení. Přesto však bylo třeba se vrátit k všednímu životu. Jediným zájmem justice nemohl být štrasburský gang. Před půl hodinou volal na brigádu pro boj proti banditismu, aby se dozvěděl, jak případ pokračuje. Ráno byl vůz, použitý při loupeži, nalezen zaparkovaný v jedné ulici ve Vincennes. Šlo samozřejmě o kradený vůz. Pokud jde o noční kontroly na silnicích, nepřinesly žádné výsledky. Nepodařilo se najít ani zraněného gangstera. Zřejmě se ho ujal nějaký pokoutní lékař.

„Posaďte se, pane,“ zabručel Marsan a roztržitě se podíval na obviněného.

Bylo mu nanejvýš dvaadvacet nebo třiadvacet. Nakrátko ostříhánymi vlasy, elegantním blejzrem a kufříčkem se odlišoval od Marsanovy běžné klientely. Nebylo snadné si ho představit, jak napadá ženu u východu z banky. Zatímco Rosembert si vzal na starost výslech ad generalia, Marsan si rychle nalistoval zprávu psychiatra. Podle ní obviněný přiznával, že má lehký sklon ke kleptomanii a že začal svůj „zločinný život“ řadou krádeží knih v knihkupectví. Psychiatr dodával, že si mladý muž nikdy kradené předměty nenechával. Prý prohlásil ráno toho dne, kdy napadl ženu, že chce psát knihu. Neměl však žádný námět a šel se proto projít na bulváry, hledat inspiraci. Útok na ženu zřejmě n^byl předem připraven. Nakonec případ Marsana svým způsobem zaujal a přivedl ho na jiné myšlenky.

Pozoroval mladého muže, který seděl rovně na židli a řekl mu: „Kdyby všichni spisovatelé, kterým se nedostává inspirace, začali napadat lidi na ulici, bylo by třeba proměnit Národní knihovnu v pobočku ústřední věznice.“

Mladý muž se usmál a po chvilce odpověděl:

„Mnoho z nich však zvolí radějijpřímo ústřední věznici. V Národní knihovně se totiž nesmí kouřit.“

Marsan ocenil odpověď a pokračoval ve výslechu. Bezesporu šlo

o podivného obviněného. Nechal se chytnout úplně hloupě. Sotva se zmocnil ženiny kabelky, utíkal, co mu nohy stačily, po úzkém a velmi frekventovaném chodníku, místo aby běžel po vozovce. Výsledek na sebe nedal čekat – strčil do dvou tří kolemjdoucích a natáhl se jak dlouhý tak široký. Marsan měl chuť se smát. Mladý muž mu připadal koneckonců sympatický. Nicméně skryl své pocity a strohýrťi tónem prohlásil:

„To, co jste uaělal, je odporné. Pokud v tom chcete pokračovat, nepřepadejte ženy, které jdou samy. To není žádné hrdinství. Vyberte si nějakou banku a zaútočte na ni.“

Obviněný byl překvapen. Taková slova z úst vyšetřujícího soudce neočekával. Marsan pokračoval:

„Dám vám radu. Nejste na to stavěný. Projevil jste trapnou nešikovnost. Věřte mi, nechte toho. Pusťte se raději do nějaké knihy, mám dojem, že vám to bude lip sedět.“

Mladík přikývl na souhlas. Dodal, že je stejného názoru jako soudce. Marsan se ho zeptal, o čem by chtěl psát.

„Právě o této historce. Chci vysvětlit, proč jsem to udělal.“

„Výborná myšlenka. Doufám, že nezapomenete poslat mi tu knihu i s věnováním.“

Led byl prolomen. Marsan položil mladíkovi ještě několik otázek a nadiktoval pak Rosembertovi protokol. Pak se zeptal: „Souhlasíte s tím?“

„Ano, je to řečeno naprosto přesně.“

Marsan cítil určité uspokojení. Formulace protokolu pro něj vždy představovala vzrušující práci. Vyšetřující soudce má totiž umět věrně vystihnout hledisko obviněného. Je to úkol vyžadující často obtížnou duševní gymnastiku už proto, že výpověď obviněného bývá povětšinou zmatená a nepřesná. Rosembert podal protokol mladému muži, který jej pečlivě přečetl a pak podepsal. Nevěděl, že se Marsan rozhodl odložit spis stranou a odsunout tak projednání případu před trestním senátem. Za půl roku předá spis státnímu navladnictví, čímž získá obviněný značnou výhodu: nebude už moci dostat nepodmíněný trest, protože k činu došlo před delší dobou. Od Marsana, který měl pověst skutečného kruťase, to byl zcela neobvyklý projev shovívavosti.

Rosembert doprovodil mladíka až ke dveřím, zatímco Marsan se opřel o výklenek s vikýřem, z něhož bylo vidět na kostel Sainte-Chapelle v areálu soudního paláce. Bylo nádherně. Slunce bylo žluté s načervenalýn nádechem. Claire by řekla – to je úplný van Gogh.

Zazvonil telefon. Rosembert vzal sluchátko a zavolal na Marsana: „To je pro vás.“

Při pohledu na zamračenou Marsanovu tvář dodal:

„Soukromé…“

Pohybem brady Marsan naznačil, že by chtěl vědět víc. Rosembert vzal znovu sluchátko a pak sdělil tichým hlasem:

‚Je to Prisca Pestiauxová.“

Marsan nadskočil. Bylo to poprvé, kdy mu Prisca zavolala do soudního paláce. Sedl si, vzal sluchátko aparátu na svém psacím stole a okamžitě poznal Prisčin trochu drsný hlas. Chtěla s ním mluvit co nejdříve, nejlépe dnes večer u něho v bytě. Ihned po tomto sdělení zavěsila, aniž mu poskytla sebemenší vysvětlení. Dozvěděla se něco? Znala snad místo, kam se uchýlil zraněný gangster?

Podíval se na hodinky a prohlásil:

„Rosemberte, musím odejít.“

„Ano, pane.“

Když procházel chodbou a sestupoval ze schodů, všiml si, že dozorci a soudní sluhové se za ním otáčejí. Tato náhlá proslulost mu byla nepříjemná; potřeboval anonymitu, aby se cítil dobře ve své kůži. Bál se, že před hlavním vchodem by mohli být novináři. Proto opustil soudní budovu dveřmi na Zlatnické nábřeží, právě těmi, které použil Doktor při útěku.

Jakmile vstoupil do baru „Henri IV.“, zahlédl Cosnakovu masívní siluetu a ucítil lehké bodnutí u srdce. Jeho přítel za poslední měsíc nesmírně zestárl. Špatně oholené tváře byly ochablejší, vrásky u očí hlubší, obličej plný trudoviny. Bavil se s majitelem baru, který se obrátil k Marsanovi:

„Dostal jsem poslední bourgueil od vašeho přítele.“

„Ročník 1974?“

„Ano. A můžete mi věřit, dobře se pije.“

Víno pocházelo z pozemků jednoho Marsanova přítele, původně majitele restaurace, který se však nyní věnoval pěstování vína. „Má dráždivou chuť,“ zamumlal. „A trochu příchuť po malinách, to není nepříjemné.“

Cosnac prohlásil:

„Co se mě týče, připadá mi trochu štiplavé.“

Marsan mlčel. Od chvíle, kdy byl v důchodu, byl Cosnac zatrpklý a neustále bručel.

, Já v tom vínu cítím chuť hroznů,“ řekl Marsan a pozvedl svou skleničku.

Cosnac se zatvářil přemýšlivě a položil obálku na stůl.

„Skutečně profesionální práce, kamaráde.“

Marsan chvíli váhal, než obálku otevřel. Nebylo mu v tu chvíli příjemné se znovu probírat tragickými výjevy z loupeže. Konečně pomalu otevřel zapečetěnou obálku. Na stůl se vysypaly fotografie, zhotovené z jednotlivých záběrů filmu. První mu padl do očí snímek vraha malé Florence. Jeho obličej bylo vidět zblízka. Zřejmě se chystal právě střílet, ústa byla znetvořena šklebem, který vyjadřoval strach.

„Mám pocit, že ho znám. Kdybych měl ještě přístup k archívům, rychle bych ti ho identifikoval/

Marsan odpověděl:

„Děkuju ti.“

„A co hodláš dělat teď?“

‚Ještě nevím. Chvíli počkám.“

„Zajímá tě vůbec ještě můj názor?“ zeptal se Cosnac trochu rozčarovaně.

„Samozřejmě, příteli.“

Podle Cosnaka nebyli členové gangu – alespoň ti, kteří byli známi – schopni sami zorganizovat tak velké akce, do nichž se pouštěli. Musel existovat mozek, který je řídil.

„Doktor…,“ řekl Marsan.

„Ne, ten se stará o konkrétní stránku akcí. Mám na mysli něco jiného. Podle mého názoru někdo sedí ve stínu a odtud tahá za provázky.“

„Taky jsem na to myslel,“ řekl Marsan a sbíral fotografie, aby je uložil do obálky. „Ale ještě něco mi v celé té věci nejde do hlavy • • •“

„Prachy,“ přerušil ho Cosnac.

Marsan byl rád, že jim stačí stále jen náznak, aby si porozuměli. Skutečně nyní považoval za rozhodující zjistit, kam mizely peníze z loupeží. Měl určité vysvětlení, ale nehodlal je zatím sdělit ani svému příteli.

Podíval se na hodinky a podotkl:

„Musím utíkat. Kam tě mohu odvézt?“

Bývalý komisař povzdechl a naráz dopil sklenku.

„Dík – půjdu pozdravit kamarády. Teda ty, kteří mi ještě zbyli..“

Marsan naléhal, že zaplatí útratu. Byl docela rád, že se s přítelem loučí. Měl najednou hrůzu z jeho společnosti. Patřil mezi prohrávající. A on sám, Marsan, mezi ně bude možná brzy také patřit. Odešel z baru a ani se neotočil.

„Poslechni, tobě sejpodařilo získat ty informace?“

V návalu zlosti Prisciny oči ztmavly. Prudce se zvedla, změřila si Marsana a procedila mezi zuby:

‚Jsi pěknej hajzl!“

Marsan mlčel, uvědomil si svůj nedostatek taktu. Možná, že Prisca yěděla, kde se zraněný gangster ukrývá. Ale přímá otázka, jakou jí nyní položil, ji mohla jen urazit. Bylo třeba nechat Prisku mluvit a ne z ní dělat – v jejích vlastních očích – obyčejnou donašečku.

„Promiň,“ řekl. „ Já to tak nemyslel. Pojď sem ke mně…“ Vrátila se k němu na pohovku. Když ji však chtěl vzít za ruku, odstrčila ho.

, Jacquesu, myslíš jen rfa ten gang.“

„To zas ne…“

„Ale ano. Jsi tím posedlý. Povolání se pro tebe stalo tím hlavním v životě. Mimo tvou práci tě nic nezajímá. Je to škoda – tvoje škoda.“

Ta slova ho bolela. Prisca neměla tak docela nepravdu: byl zajatcem štrasburského gangu. Poprvé po dlouhých měsících chtěl pochopit příčinu své urputnosti, svou takřka fyzickou potřebu pronásledovat gang, jako kdyby byla v sázce jeho vlastní čest. Koneckonců to přece nebyli jediní gangsteři v Paříži a okolí. Přijdou další a uvěznění členů štrasburského gangu nebude nic jiného než epizoda v boji proti zločinnosti. Proč tedy z toho dělat osobní záležitost? Bezesporu bral jako výstrahu nepříjemnost, která se stala Cosnakovi. Věděl, že by nesnesl být odstaven pod záminkou, že mu je padesát šest let a že odmítá být normálním úředníkem, jak by si to někteří lidé přáli. Spisy týkající se štrasburského gangu mu slouží jako záchranný pás. Chytá se ho, protože ví, že to je jediná naděje, aby neskončil jako Cosnac. Sám a zatrpklý.

Marsan promluvil tichým hlasem:

„Víš, Prisko, vidím situaci velmi jasně a nemá cenu chtít podvádět sám sebe. Můj soukromý život, to je skutečný neúspěch. A tak se snaž pochopit, nezbývá mi nic jiného než moje práce…“

Marsan trpěl, když to říkal. Přesto cítil určitou úlevu spočívající už v tom, že ho poslouchá někdo, před kým může odložit masku, před kým může být sám sebou. Nebo skoro. Ale ani Prisca‘ nebude znát to, co ho sužuje nejvíc – tajemství, které skrývá již léta a jež mu jeho pýcha nedovolí přiznat.

„Nejen, že jsi nespravedlivý,“ řekla tiše Prisca. „Navíc si ani nemyslíš to, co říkáš. Nemáš jen své povolání, Jacquesu. Jsou přece i jiné věci v tvém životě. .

„Ty víš, že ne,“ odpověděl nabručeně.

Pomyslel si, že se ji zřejmě dotkl, a proto dodal:

„Vlastně ano, jsi tady ty. Jsi vedle mě, posloucháš mě – a hlavně mě přijímáš takového, jaký jsem. Koneckonců, co mohu chtít ještě víc?“

Prisca vstala a nalila si další whisky.

„Poslechni, Jacquesu, ty víš moc dobře, že jsem nemluvila o sobě. Stejně je ale milé, žes to řekl.“

Vrátila se na své místo vedle něj. Podívala se na něho s úsměvem a Marsan v jejím obličeji viděl velkou něhu. Dojat a vědom si své neobratnosti vykoktal:

, Jsme staří komplici…“

‚Je to pravda,“ přisvědčila a položila si hlavu na jeho rameno. „Teda – komplici, to ano. Ale staří – to zas ne. Nejsi zrovna galantní!“

Smála se, pak ale zvážněla.

, Jacquesu…“

Zabořil obličej do jejích hustých, jemných vlasů.

Váhala, zda má pokračovat.

„Tak pověz…, zašeptal a políbil ji na vlasy.

„Před chvílí jsi mě přerušil. Proč nemluvíš někdy o Claire? Já vím, že ji máš rád.“

Přiveden do rozpaků, Marsan neodpovídal.

„Znám tě a vím, proč se s ní neoženíš…“

„Přestaň, Prisko.“

„Ne. nech mě dokončit mvšlenku. Už dlouho jsem s tebou o tom chtěla promluvit. Je to důležité a musíš mě vyslechnout do konce.“

Marsan nebyl ve své kůži, neodvážil se však Prisku přerušit, tím spíše, že se v jejím postoji neskrývala žádná léčka. Nelhala a bezesporu si přála, aby si Claire vzal za ženu. Její úloha byla jiná. Byla milenkou-důvěmicí, kterou člověk vyhledává, když je mu zle, a jež výměnou za svou lásku nic nežádá. Proto nepovažovala Claire za sokyni. Znala Marsanovu minulost a byla dost moudrá, aby se spokojila s nostalgickými vzpomínkami.

Prisca chvíli mlčela, pak pokračovala:

„Kdyby ses s Claire oženil, měl bys dojem, žes najednou zestárl. Nebo se pletu?“

„Nevím…“

Nestydatě lhal. Prisca právě odhalila část jeho tajemství. „Nebráníš svou nezávislost. Jde ti o tvé mládí.“

Marsan se prudce zvedl a dlouhými kroky přecházel místností. „Co to povídáš za nesmysly?“

„Říkám pravdu. Máš takový strach ze stárnutí, že si raději vymýšlíš historky, jen proto, abys měl dojem, že vedeš život mladého

v ( (

muze.

Marsan odpověděl ironicky:

„Poněkud staršího mladíka.“

„Vidíš, že mám pravdu. Máš garsonku, milenku, práci, která tě baví a kde si hraješ na rebelanta, postrach společnosti, do které se nechceš zařadit. Strašně by ses zlobil, kdyby tě kolegové měli rádi. Potřebuješ kolem sebe nepřátele. To ti dává iluzi, že zůstáváš mladý…“

Marsan přestal křižovat po pokoji, postavil se proti Prisce a procedil skrze zuby:

„To je všechno?“

„Ne, ještě něco, Jacquesu: vím, kam se ukryl zraněný gangster,“ řekla nezvučným hlasem.

„Mlč, nic mi neříkej…“

Myslel to upřímně. V tomto okamžiku se ani v nejmenším nezajímal o loupež v ulici du Louvre. Poprvé v životě ho někdo soudil tak, jak on soudil jiné. Vůbec se za to na Prisku nezlobil. Naopak, nejraději by ji za to sevřel v náručí.

„Zoé, jeden travestit, mi svěřil podivnou historku. Chodí každý pátek na hormonální injekce k doktorovi, který je odborníkem na plastickou chirurgii.“

„Mlč…“

„Ne, musíš to vědět.“

„Proč?“

„Protože chci, abys tuhle bitvu vyhrál. Včera byl Zoé u doktora Blocha. Tomu se zřejmě jeho návštěva nehodila. Prohlásil, že ho ten den nemůže přijmout. Podle Zoé měl doktor nervy úplně v háji“

„A co dál?“ neubránil se Marsan otázce.

„Pootevřenými dveřmi ordinace viděl ležet na chirurgově stole krvácejícího muže.“

„To nic neznamená.“

‚Jistě. Nebyl ale sám. Kolem něj stálo víc lidí, mezi nimi David Zakian.“

Marsan vyskočil.

‚Jsi si tím jista?“

Prisca pokývla hlavou a usmála se.

„Říkám ti, co jsem slyšela..“

Marsan se neubránil vzrušení a znovu přecházel místností.

„Máš adresu toho chirurga?“

„Ulice Nicolas, číslo 72.“

Marsan se vrhl ke stolku s telefonem a poznamenal si adresu do bloku. Prisca se zvedla a oblékala si plášť.

„Ty odcházíš?“

„Ano, už mě nepotřebuješ/4 Marsan nevydržel její pohled.

, Já tě ale nenutil, víš přece…“

„Vím, jsi pořád stejný.“

Odcházela ke dveřím. Marsan zůstal nehybně stát. Bylo už zbytečné, aby ji doprovázel. Když odešla, nalil si další whisky.

Marsan nikdy nebyl u Rosemberta. Jednou ho soudní zapisovatel pozval k sobě, u příležitosti prvního přijímání své dcery. Marsan se tehdy raději omluvil, protože mimořádně nenáviděl tento druh obřadů.

Nyní jel svým vozem poměrně rychle po nábřeží. U budovy rozhlasu odbočil na most přes Seinu a vjel do úzké ulice, lemované dvěma ještě nedokončenými věžáky. Nikdy neměl v oblibě patnáctý obvod. Zdál se mu smutný a neosobní. Zabloudil a musel se třikrát ptát na další cestu. Šero houstlo a Marsan litoval svého nápadu. Rosembert zřejmě večeří a on ho vyruší. Zavolal mu, hned jak Prisca odešla. Marsan byl mile překvapen zapisovatelovou reakcí. Okamžitě souhlasil, že mu věnuje svůj čas, a ani se ho neptal, proč ho potřebuje v devět večer.

„Budu vás čekat,“ řekl s naprostou samozřejmostí.

Marsan mu do telefonu objasnil ne zcela úřední charakter akce, kterou chce podniknout. Přesto Rosembert prohlásil bez váhání:

„Budu vás čekat.“

„Fantastický Rosembert!“ řekl si Marsan a zajel k chodníku. Zahlédl číslo, které hledal, zaparkoval a zamířil k hledanému domu. Byl to starý dům, určený k demolici. Uprostřed nahromaděných betonových krychlí vypadal v této čtvrti křehce a dojímavé. Marsan vystoupil do třetího patra a chvilku počkal, než zazvonil. Dveřmi pronikal zvuk televizoru. Necítil se dobře.

„Dobrý den, pane Marsane. Manžel vás očekává. Pojďte dál, prosím.“ ,

Marsan následoval paní Rosembertovou, mírně korpulentní ženu, šoupající nohama. V jídelně, zařízené rádoby selským nábytkem, bylo cítit burgundskou hovězí pečeni na víně a leštidlo na parkety; soudní zapisovatel končil večeři. Marsan si uvědomil, že vidí Rosemberta poprvé s ohrnutými rukávy. Odešel do jiné místnosti, aby se oblékl. Mezitím nabídla paní Rosembertová Marsanovi zteplalý aperitiv. Rosembertová dcera, lehce obézní, sledovala v televizi seriál „Inspektor Colombo“ a nevěnovala Marsanovi sebemenší pozornost. Vzduch se dal krájet. Marsan se nepohodlně posadil na kraj židle a dusil se.

Konečně se Rosembert vrátil do jídelny s nezbytnou aktovkou pod paží.

„Můžeme jít…“

Marsan obdivoval jistotu jeho vystupování a především důvěru, kterou v něho měl. Nevěděl přece zhola nic o místě, kam měli namířeno…

Když si sedli do vozu, Marsan přece jen upřesnil situaci. Rosembert poslouchal jeho výklad bez přerušování, občas na souhlas pokýval hlavou.

„Zítra sepíšete příkaz k výslechu. Tak budeme kryti v případě, že bych později použil jeho svědectví. Příkaz však nezařazujte do spisu.“

„Rozumím. Jak to zdůvodníme?“

„Existencí indicie, jež by mohla zmizet. V každém případě si protokol nechám u sebe.“

„Mám udělat kopii?“

„Ne, raději ne.“

„Rozumím,“ odpověděl zapisovatel, který dobře znal pracovní metody svého šéfa.

Marsan měl ve zvyku ponechávat si u sebe poznámky a nedávat všechny dokumenty hned do spisu.

„Musím vás upozornit ještě na jednu věc,“ řekl a nastartoval vůz. Rosembert mlčel, tašku na kolenou. Marsan pokračoval:

„To, na co se chystáme, není úplně legální. Víte sám dobře, že bych na to vlastně měl upozornit brigádu pro potlačování banditismu.“

„Ja vím.“

Rosembertův klid udělal na Marsana velký dojem.

„Chápete, rád bych měl spis skutečně úplný.“

„Máte pravdu. Pokud dobře rozumím, státní zastupitelství vám v této věci nejde příliš na ruku. .

Marsan se usmál. Rosembert byl skutečný talent na metafory. Rozjeli se a Marsan ještě dodal:

„Pokud se nemýlím, ten gangster byl těžce zraněn.“

„Také si to myslím, pane Marsane.“

Dostali se na nábřeží a těsně před Eiffelovkou zabočili napravo. Marsan zaparkoval na třídě Suffren, poblíž Hiltonu. Odtud pokračovali mlčky asi deset minut pěšky a dostali se konečně před číslo 72 v ulici Nicolas.

‚Je to ve druhém poschodí,“ zašeptal Marsan.

Oba najednou zvedli hlavu. V oknech nebylo vidět světlo. Na okamžik se Marsan obával o život svého zapisovatele. Nebude-li Chavel sám, věci se mohou špatně vyvíjet. Ve skutečnosti však by nebezpečí nemělo hrozit, neboť členové gangu se jistě rozptýlili a ponechali zraněného v chirurgově péči. Nicméně určité riziko nelze vyloučit.

Dům byl veliký a nikdo se o ně nestaral. V zrcadle na zdi v chodbě domu zahlédl Marsan svůj obraz. Nepoznal se. Instinktivně našlapoval na špičky, záda měl ohnutá a opatrně se díval směrem k zaskleným dveřím bytu domovnice. Připadal si jako zloděj. Naproti tomu Rosembert si zachoval naprostou důstojnost: vypadal jako soudní vykonavatel, přicházející na exekuci.

„Půjdeme pěšky,“ řekl potichu Marsan.

Najednou zhaslo světlo. Tápal, aby našel automatický vypínač.

, Je ve vchodu do domu,“ připomněl Rosembert.

Ještě chvíli byla tma, pak se schodiště rozsvítilo. Rosembert si držel čelo.

„Uhodil jste se moc?“

„Nestojí to za řeč.“

Stoupali po schodech. Když docházeli do druhého poschodí, zahlédli přes mříž a zasklená dvířka ve výtahu muže, který si zapaloval cigaretu. Na okamžik ozářil plamen zapalovače jeho obličej a Marsan okamžitě poznal Davida Zakiana. Ihned se skryl za Rosembertem. Zůstal nehybný, s rukou na rukávu zapisovatele, a počkal, než výtah dojel do přízemí. Rosembert se na něj díval s netajeným překvapením, Marsan se však nepouštěl do vysvětlování. Teprve když zaslechl bouchnout domovní dveře, řekl:

„Můžeme jít dál.“

Na dveřích byla umístěna deska z napodobeniny mramoru a na ní jméno chirurga a ordinační hodiny. Marsan se ještě jednou podíval na zapisovatele a zazvonil. Bylo ticho. Uplynuly dvě minuty. Zazvonil znovu a teprve pak zaslechl hluk za dveřmi a šeptání. Zaváhal, pak zmáčkl zvonek potřetí. Dveře se pootevřely a objevil se v nich obličej ženy.

„Pánové…“

Marsan vsunul nohu mezi dveře, aby ženě zabránil je zavřít. „Chtěli bychom hovořit s doktorem Blochem.“

„To není možné, víte, kolik je hodin?“

, Je to naléhavé,“ odpověděl pevným tónem Marsan a popostrčil nohu ještě dál.

Žena měla na sobě bílý plášť. Snad to byla chirurgova asistentka. Marsan opakoval:

, Je to skutečně naléhavé. Musíme bezpodmínečně hovořit s doktorem Blochem.“

„Dnes večer to není možné.“

Marsan nehodlal ustoupit, chtěl za každou cenu proniknout do bytu. Rozhodl se, že bude blufovat.

„Policie. Máme příkaz k domovní prohlídce…“

Rosembert sebou trhl, ale mlčel i nadále.

„Tak otevřte!“ řekl stroze Marsan.

„Co se děje, Antoinette?“

Slova byla pronesena pronikavým, ostrým hlasem.

„Policie!“ opakoval Marsan.

V pootevřených dveřích se objevil malý muž, napolo plešatý. Obličej měl svraštělý jako novorozenec. Měl na sobě bílý plášť, který mu byl velký. Plášť byl zamazán krví. Marsan opakoval svůj příkaz. Rosembert na něj upřeně hleděl, šokován jeho chováním. „V tom případě pánům otevřte, Antoinette!“

Marsanovi se ulevilo. Asistentka, či spíše ošetřovatelka, ustoupila, aby mohli vejít. S rukama v přední kapse svého pláště si chirurg důkladně prohlédl vyšetřujícího soudce, pokývl hlavou a řekl tichým hlasem:

, Je tady…“

Marsan se musel ovládnout, aby skryl své překvapení.

, Já to vím,“ řekl, „přicházím ho vyslechnout. Jak dlouho už je u vás?“

„Od včerejšího večera. Byl v nebezpečí smrti. Mou povinností bylo ho ošetřit…“

Marsan hleděl na chirurga a byl překvapen jeho postojem. Domníval se, že se Bloch bude bránit, že dokonce bude zapírat Chavelovu přítomnost ve svém bytě. Namísto toho jednal, jako by již delší dobu očekával příchod policie.

‚Jak se mu daří?“

,3patně. Nelze ho převézt. Dusil se, a proto jsem musel provést tracheotomii, otevření průdušky chirurgickým řezem. Nepodařilo se mi však vyjmout kulku.“

„Zranění je vážné?“

„Střela zasáhla pravou plíci. A zranění plic jsou velmi nebezpečná, to jistě víte.“

Marsan přikývl na souhlas a obrátil se k Rosembertovi:

„Pojďme…“

, Ještě okamžik, ukažte mi příkaz k prohlídce,“ požádal chirurg. Marsan ztuhl. Sám se dostal do léčky. Jeho přítomnost v chirurgově bytě byla naprosto nezákonná a ohrozila celé jeho postavení. Hledal pomoc u Rosemberta, jeho obličej však byl naprosto bezvýrazný. Bylo však rozhodně nutné najít řešení. Po krátkém zaváhání se rozhodl vyložit karty.

Jsem vyšetřující soudce, nejsem policista.“

Éloch přijal toto přiznání, aniž by hnul brvou. Obrátil se k ošetřovatelce a řekl jí:

„Vyprovoďte ty pány, prosím…“

Marsana zamrazilo. Byl příliš blízko cíle, než aby byl ochoten ustoupit. Chavelův výslech představoval pro něj nyní hlavní důkaz. Zalomcoval jím vztek. Když teď odejde, znamená to, že se vzdává. Proto bezbarvým a trochu unaveným hlasem nabídl chirurgovi dohodu: dovolí-li mu mluvit s raněným, přimhouří oči a nebude informovat policii…

Bloch dlouze přemýšlel, a pak s návrhem souhlasil. Dodal však: „Upozorňuji vás ale, že raněný je ve vážném stavu a absolutně nemůže hovořit. Návštěva nesmí trvat déle než deset minut.“

„Souhlasím.“

„Doprovoďte pány k raněnému,“ řekl Bloch, pozdravil ještě Marsana a odešel.

„Pojďte se mnou,“ zabručela ošetřovatelka.

Stačilo podívat se na výraz Rosembertovy tváře, aby bylo jasné, že během několika minut Marsan pošpinil dvacet let své činnosti. Hnusil se sám sobě. Přestal být clovekem, který strávil celý život obhajobou zákonnosti. Nyní náhle změnil směr, i když by se dalo říci, že ho nepřítel přinutil použít zbraní, které mu nebyly vlastní. To jim Marsan nikdy neodpustí. Od nynějška vlastní justice byla až na druhém místě. Jeho boj proti štrasburskému gangu se stal osobní záležitostí. Jeho poslední bitvou.

„Uvidíte-li, že má potíže s dýcháním, hned mě zavolejte,“ požádala ošetřovatelka a otevřela dveře do pokoje, osvětleného jako ve dne, s postelí u pravé zdi.

Marsan se k ní pomalu přibližoval. Necítil se ve své kůži. Na stěnách místnosti byly sádrové masky, jež se na první pohled navzájem podobaly. Teprve při pozornějším sledování se ukázalo, že se liší některými podrobnostmi. Některé obličeje měly rovný a dlouhý nos, jiné zase krátký a zdvižený, konečně zde byly i masky s jemnými a úzkými tvary nosů. Šlo vlastně o výstavu či přehlídku chirurgových možností, z nichž si pacienti mohli vybrat. V této chvíli však naháněly ty bílé obličeje, jejichž oči byly jen naznačeny, strach. Vypadaly jako posmrtné masky. Marsan se snažil vyhnout se jim pohledem, přesto mu však připadalo, že ho pozorují. Zaslechl chropot a poznal Chavela, jehož obličej byl mrtvolně bledý a nehybný. Podobal se maskám zavěšeným na zdech. Když se s Rosembertem přiblížil k lůžku, Chavel nepatrně otočil hlavu. Marsan stál u stojanu na infúze a nemohl odtrhnout pohled od krku zraněného. Uprostřed zela díra.

„Nehýbejte se,“ řekl tichým hlasem.

Chavel naznačil, že trpí.

„Nic vám neudělám,“ zašeptal Marsan. „Přišel jsem vás jen vyslechnout.“

Chavel ukázal rukou na svůj krk. Bylo zřejmé, že se nemůže podrobit výslechu. Nad jeho hlavou se houpala kanyla, která byla na jedné straně napojena na motor, pomáhající dýchání, a na druhé straně na tenkou gumovou sondu, která směřovala ke krku. Během několika okamžiků pociťoval Marsan stud a chtěl odejít. Pak si připomněl roztrhané bříško holčičky a rysy mu ztvrdly. Pokynul Rosembertovi:

„Připravte se k zápisu.“

Zraněný ho sledoval pohledem. Marsan se posadil na židli u infúzního stojanu a prohlásil, aniž by se díval Chavelovi do očí: „Vím, že jste se zúčastnil loupežného přepadení pošty v ulici du Louvre. Byl jsem při tom…“

Chavel zavřel oči a pohnul trochu hlavou. Podle všeho měl potíže s dýcháním. Marsan pokračoval:

„Chci jména vašich kompliců. Pak vás nechám v klidu, to vám slibuji.“

Chavel otevřel znovu oči a rukou ukázal na tracheotomii.

‚Já vím, že nemůžete mluvit. Proto jsem přinesl fotografie. Napíšete na kus papíru jména vašich spoluviníků. Souhlasíte?“

Chavel otevřel dokořán oči a ukázal na kanylu. Jeho tvář se přitom stáhla bolestí. Kapky potu se mu perlily na knírech. Marsan vytáhl fotografie z vnitřní kapsy saka a položil je na pokrývku, k ruce raněného. Pak požádal Rosemberta o pero a papír. Chavel však mezitím shodil fotografie na zem.

„Odmítáte?“ zeptal se Marsan a podával mu pero. Rosembert mezitím sbíral fotografie ze země.

Chavel stáhl obličej a ještě jednou ukázal na kanylu.

‚Já vím,“ řekl Marsan podrážděně. „Chci od vás jen, abyste napsal jména vašich společníků tady na papír. Pokud odmítnete, zavolám ihned policii. A protože vás nelze převézt, obávám se…“ Odmlčel se. Chavel podruhé shodil fotografie na zem. Tentokrát je sbíral Marsan. Přitom si povšiml, že Rosembert je bledý a že mu začíná být špatně. Vztekle se naklonil nad postel a procedil mezi zuby:

„Chci znát jména vašich společníků! Rozuměl jste!“

Raněný gestikuloval rukama a s ústy dokořán otevřenými znovu ukazoval na kanylu.

„Chci jména vašich kompliců,“ opakoval Marsap a kladl důraz na jednotlivá slova. Přitom přiblížil fotografie k Chavelově obličeji. „Souhlasíte tedy?“

Chavel odstrčil pero a přiblížil ruku ke krku.

„Samozřejmě, že je s vámi konec,“ vykřikl Marsan. „Nemáte co ztratit.“

Chavel začal nebezpečně gestikulovat a kaučuková sonda pronikala stále hlouběji do jeho krku. •

„Pane soudce, on trpí…,“ zašpitl Rosembert za jeho zády. Marsan se obrátil k zapisovateli a přeměřil si ho zlým pohledem. „No a…“

Skoro vykřikl.

„Dusí se…,“ dodal Rosembert. ‚Je třeba zajistit umělé dýchání…“

Chavelův pohled se upnul na motor, který byl umístěn na zemi, poblíž Marsanových nohou.

„Zavolám ošetřovatelku, ale vy mi musíte sdělit jména vašich kompliců.“

Chavel se dusil.

„Pane soudce, nemáte právo,“ šeptal Rosembert.

„Mlčte!“ vykřikl Marsan.

Zdálo se, ze se Marsan již neovládá. Držel se kovové pelesti postele, upřeně se díval na Chavela a tiše prohlásil:

„Odmítnete-li, chcípnete. Vyberte si.“ ^

Sádrové masky zavěšené na zdi byly mlčenlivými svědky, neproniknutelnými soudci jeho chování. Zachvátil ho nervový třes. Zalomcoval prudce postelí.

„Chcípnete!“

Rosembert k němu pokročil.

„Přijímáte?“

Chavelova ruka uchopila pero. Několikrát otevřel a zavřel oči a nepatrně pohnul hlavou.

Marsan řekl tichým hlasem:

„Rosemberte, zavolejte ošetřovatelku. .

Za několik okamžiků Chavel znovu dýchal normálně. Ošetřovatelka uvedla motor do chodu. Systém znovu fungoval a zraněného zásoboval potřebným kyslíkem. Marsan, těsně u postele, mu postupně ukazoval fotografie z loupeže.

„A ten?“

Třesoucí se rukou psal Chavel jméno na list papíru. Měl písmo jako dítě.

„Měl byste ho nechat chvíli odpočinout,“ naléhala ošetřovatelka. Marsan dělal, že neslyší. Přiblížil další snímek k obličeji zraněného. Představoval Nina Cayluse ve chvíli, kdy střílí na děvčátko: „A tenhle?“

Chavel zavřel oči. Jeho ruka se rozevřela, pero vyklouzlo na pokrývku.

, Je vyčerpaný,“ řekla ošetřovatelka.

Marsan se naklonil nad postel, jeho obličej byl tvrdý. Vzal pero a vložil je do bezkrevné Chavelovy ruky. Ruku s perem přiblížil k papíru.

„A tenhle?“ opakoval.

Chavel znovu pootevřel oči. Těžce se mu dýchalo a vrhl zoufalý pohled na ošetřovatelku. Ruku měl zvlhlou, bez života. Marsan mu pomohl přiložit pero k papíru. Objevilo se neumělé C, pak A s podivnou nožičkou, zbytek jména byl skoro nečitelný. „Caylus?“ zeptal se Marsan.

Chavel nepatrně pokývl hlavou. Z rány se vyřinula žlutavá tekutina, pošpinila celý krk. Zatímco ošetřovatelka čistila ránu, Marsan pokračoval ve výslechu, jako by se nic nestalo.

„To jsou dva bratři?“

Chavel přiblížil ruce ke krku, oči měl upřené na ošetřovatelku. „Musím přivést lékaře,“ rozhodla ošetřovatelka a šla ke dveřím. „Teď ho nechte,“ zašeptal Rosembert. Držel se těsně za Marsanem a dělal si poznámky. Především zaznamenával jména, která Chavel napsal na list papíru.

Marsan nereagoval na Rosembertovu poznámku a pokračoval: „Poslední fotografie…“

Chavel se snažil vytrhnout sondu z krku. Chroptěl a na tracheotomii se objevila žlutá pěna. Byl na pokraji zadušení a bolestivý škleb deformoval jeho tvář.

„Držte mu ruce!“ vykřikl Marsan.

Rosembert se ani nepohnul.

„Ta sonda vypadne!“ křičel Marsan a mamě se snažil přidržet Chavelovy ruce.

Rosembert hodil zápisník na zem a vzal raněného za pravou paži. Infúzní láhev spadla a sérum se rozlilo na posteli. Marsan úplně ztratil hlavu. Nehty měl zaryty do Chavelova předloktí a neustále opakoval:

„A tenhle? Kdo to je?“

Chavel již nemohl odpovědět.

Na Marsanovo rameno dopadla ruka. Soudce se obrátil a viděl doktora Blocha.

„Z toho už nic nedostanete…“

Ta slova ho přivedla ke skutečnosti. S hrůzou si uvědomil, že se na určitou dobu přestal ovládat. Byl zajatcem své posedlosti, mysl měl zatemnělou touhou znát jména členů gangu. Choval se jako choromyslný. Ihned se zvedl, aby pustil lékaře ke zraněnému. Předtím však ještě sebral list, na který Chavel napsal jména svých spoluviníků.

Lékař i ošetřovatelka měli plné ruce práce. Marsan několikrát přešel místnost. Měl zoufalou chuť si zapálit, netroufal si však vytáhnout krabičku s cigaretami. Pociťoval závrať z pohledů sádrových masek, které ho obklopovaly. Zavrávoral a zachytil se zdi, aby neupadl. Strhl přitom jednu masku, rozbila se na několik kusů. Marsan nemohl odtrhnout pohled od střepů. Ten rozbitý obličej ho fascinoval. On sám právě rozbil obraz, který si o sobě vytvořil. Nos, ústa, tvář, nyní rozpolcená, ulomené ucho, roztříštěné čelo, bezvýrazné oči – to vše vyjadřovalo jeho současnou situaci. Ten symbol mu naháněl strach. Myslel, že zešílí. Byl vyčerpán, na konci s nervy, měl neodolatelnou chuť plakat, prolévat horké slzy, jako když byl malý. Jen z dálky k němu doléhal chirurgův hlas. ‚Je třeba ihned dojet pro kyslíkovou bombu.“

‚Jde o vnitřní krvácení.“

„Bylo by třeba ho operovat.“

, Je příliš pozdě..“

Marsan vztekle rozšlápl kousek sádry, rozepnul si límeček košile a pokynul Rosembertovi:

„Tady už nemáme co pohledávat. Pojďme!“

Rosembert mlčel a Marsan pochopil, že ztratil veškerou úctu svého zapisovatele.

Joanny Chavel zemřel ještě v noci, i když lékař se ještě včas vrátil z kliniky s kyslíkovou bombou. Došlo k prudkému krvácení – Chavel si vytrhl sondu z krku…

Deník Jacquesa Marsana

Pondělí, 2. července

Včera večer provedla policie zátah. Na příkaz ministra vnitra byly na mnoha místech Paříže prováděny kontroly. Dnes ráno přinesl tisk fotografii ministra vnitra, který se účastnil ověřování totožnosti na bulváru des Batignolles. Úspěch je zaručen, veřejné mínění uspokojeno… Ve skutečnosti není nač být hrdý, neboť akce nakonec skončila neúspěchem. Telefonoval jsem na Zlatnické nábřeží, abych se dozvěděl výsledek akce. Daly se nachytat jen malé ryby. Vysoká zvěř se skrývá. Pochopitelně mě nikdo neinformoval o průběhu šetření. Barěge prohlásil v rozhlase, že bylo vyslechnuto několik podezřelých a že má důležitou stopu, týkající se loupežného přepadení v ulici du Louvre. Je čím dál tím těžší pracovat za těchto podmínek. Všichni si navzájem házejí klacky pod nohy, policie pracuje, aniž by informovala vyšetřujícího soudce. A naopak. Nikoho jsem neinformoval o své návštěvě u doktora Blocha. Rosembert napsal protokol, mám ho však u sebe i s fotografiemi. Zařadím všechny ty dokumenty do spisů, až budu vědět, kdo řídí gang z pozadí.

Pro mě spočívá skutečný problém právě v tomhle. Někdo je skryt ve stínu a řídí štrasburský gang. Nikdo ze známých členů bandy není takový formát, aby organizoval akce typu komanda. Před chvílí jsem pozorně prostudoval materiály, tykající se všech přepadem, připisovanýcn štrasburskému gangu. Výtěžek loupeží dosahuje skoro pět miliard. Proto je ve skutečnosti zajímavá jen jedna otázka: kam jdou ty peníze? Nebo spíše – jak je těchto peněz používáno?

Rozhodl jsem se, že nebudu informovat policii, a proto musím teď nechat stranou jednotlivé členy gangu. Poté, co jsem je identifikoval, myslím, že je dost času vydat příkazy k předvedení.

V každém případě je teď nemožné v té věci něco udělat. Reklamní akce ze včerejšího večera je varovala a jistě jsou momentálně zahrabáni v bezpečných úkrytech. Ministerstvo hromadí chybu na chybu. Poniatowskému jde příliš o politiku, než aby byl dobrý ministr vnitra. Stará se jen o vlastní reklamu. Po loupeži v ulici du Louvre měl uvolnit policejní dozor, aby uspal obezřetnost gangu. Nejlepší práci by pak odvedlo několik dobrých donašečů. Jenže

– dnes už není v módě pronikat do podsvětí. Naše doba se živí demagogií.

Uvažuji o tom, že podám demisi, pokud se mi podaří úspěšně vyřešit ten případ. Povolání mě zklamalo. Ztratil jsem víru. Když prodám pozemky po dědovi, budu takových deset let žít bej vážných problémů. Často uvažuji o tom, co Prisca říkala. Má pravdu, je skutečně nejvyšší čas, abych si přestal hrát na starého mladého muže. Často na mě doléhá samota. Některé večery toužím, aby vedle mě byla žena. Jenže – mám dojem, že se Claire ode mě stále víc vzdaluje. Právě je v Honfleuru, aby namalovala několik pláten. Skoro jsem jí navrhl, že za ní přijedu, ale její tón mě odradil. Cítil jsem, že je raději sama. Jsem strašně naivní! Ve skutečnosti zřejmě nebude sama, společnost jí dělá někdo jiný… Třeba ten vousáč, kterého jsem zahlédl na vernisáži. Mám jen to, co jsem si zasloužil. Stal jsem se obětí sama sebe a příliš jsem si zahrával s ohněm. Moje touha po nezávislosti se obrátila proti mně. Zůstal jsem sám.

11,30

Volá Cosnac. Nevydrží v klidu, jpřešlapuje netrpělivě jako bujný kůň. Chtěl by, abych ho průběžně informoval. To nemohu. Znám ho, byl by schopen vést vlastní vyšetřování. Dovedu si představit, jaký skandál by vyvolala na ministerstvu zpráva, že penzionovaný komisař jedná na vlastní pěst. Nicméně jsem s ním hovořil o kořisti gangu. Shodujeme se v názoru, že peníze jsou zřejmě převáděny do Švýcarska. Je ovšem málo pravděpodobné, aby tak velké částky natrvalo dřímaly v trezorech. Peníze se nutně dostávají znovu do oběhu. Ale – jak a kde? V tom je celý problém. Při minimálním přepočtu osm set miliónů v devizách od-, povídá zhruba šesti stům miliónů ve francích. Finanční správa se ptala makléřů. V posledních dnech nebyl zaznamenán žádný pohyb deviz.

Cosnac mi radí, abych se pokusil znovu navázat kontakt s některým bankéřem podsvětí. Myšlenka není špatná, i když se tak nedozvím, jak se používá kořisti. V současné chvíli vidím tři možnosti – drogy, hazardní hry nebo legální podnik. Všechno záleží ve skutečnosti na muži, který je v pozadí. Někdy si ho v duchu představuji jako úctyhodnou osobnost, patřící do takzvané nejlepší společnosti, a navíc jako inteligentního člověka. Konečně jsem totiž pochopil, proč štrasburský gang tak dlouho vodí policii za nos. Zahlazují stopy tím, že používají metod, které pro ně vlastně nejsou typické. Více než rok si všichni mysleli, že jde o vlčáky z nové generace, a ne o zkušené gangstery. Mimořádně dobře toho omylu využívali. Všiml jsem si během loupeže, že nestřílejí ien tehdy, když isou k tomu nuceni, nýbrž i proto, aby dramatizovali situaci. Tím, že neustále střílejí, přivedli policii k domněnce, že jde o mladé zločince. Ve skutečnosti se řídí dobře vypracovaným scénářem a oběti hrají úlohu rekvizit.

Jsem asi reakcionář, upřímně se ale domnívám, že pro tento typ individuí je třeba zachovat trest smrti.

Rosembert mi právě připomněl schůzku s Roquelaurem. Odjíždí na dovolenou a přeje si, abych ho předtím informoval o průběhu vyšetřování. Nevím, co mu budu moci říct. Měl bych uvažovat o bezpečném místě, kam uložím fotografie a protokol o výslechu. Takové dokumenty by neměly zůstat jen tak někde ležet. Zatím je mám u sebe v náprsní kapse.

Rosembert se na mě stále zlobí. Jeho postoj mě mrzí. Sám však absolutně nelituji svého chování u chirurga. Beru to tak, že jsem jednal v sebeobraně.

Středa, 4. července

Claire má milence. Včera večer jsem se o tom přesvědčil. Jel jsem po nábřeží a zahlédl jsem v jejím ateliéru světlo. Měl jsem náhle chuť ji vidět. Váhal jsem, ale potom, místo abych jí napřed zavolal, jsem se rozhodl ji překvapit. Skutečně jsem překvapil – ale sebe.

Zaparkoval jsem vůz v ulici St-Louis-en-rile. Berthillon měl ještě otevřeno a měl jsem bláznivý nápad koupit jahodovou zmrzlinu. Příchuť lesních jahod měla totiž nejraději. S krabičkou v ruce jsem přišel k jejímu ateliéru na nábřeží ďAnjou. Asi jsem vypadal dost hloupě. Ve skutečnosti jsem byl zamilovaný.

Sotva jsem zazvonil, uvědomil jsem si svůj omyl. Dveřmi pronikal smích a hluk hlasů. Claire zřejmě pozvala přátele. Na okamžik jsem pomyslel na útěk – ještě jsem mohl zmizet. Dveře se však otevřely a v nich stál vousáč, za kterým brzy přišla Claire. Jmenyje se Christopher. Je Američan a patří k newyorské hyperrealistické škole. Alespoň to říká Claire. Měla tam asi deset lidí. Někteří seděli na zemi, jiní se váleli na pohovce. Nádherná černoška tančila, napolo nahá. Se svou jahodovou zmrzlinou v ruce jsem vypadal jako blbec! Claire naléhala, abych chvíli zůstal. Bylo obtížné odmítnout. Christopher mě vzal pod paží a odvedl do ateliéru, zatímco Claire ukládala zmrzlinu do ledničky. Podle toho, že se pohyboval po ateliéru jako po dobytém území, jsem pochopil, že je jejím milencem. Když se mě zeptal na jméno, automaticky jsem odpověděl:

„Marsan.“

Zasmál se.

„Vaše křestní jméno…“

Jého americký přízvuk mě rozčiloval. Uvolněné chování a současně– milé způsoby mi zatraceně šly na nervy. Chodil bos, žertoval, obsluhoval hosty. Většině pozvaných bylo tak kolem třiceti. Všichni byli oblečeni téměř stejně – v sepraných džínsech. Ve společenském obleku a tmavé kravatě jsem si připadal naprosto nesvůj. Ve srovnání s touto mládeží jsem byl starý.

Claire se mě neustále vyptávala na vyšetřování a rozčilovala mě.

V té chvíli jsem ji nenáviděl, především proto, že mě donutila hrát úlohu opuštěného milence. Vycítil jsem její závislost na Christopherovi. Bylo to pro mě důkazem, že jejich poměr už trvá delší dobu. Byl jsem žárlivý? Myslím že ne – po fyzické stránce. Myšlenku, že budu nahrazen, jsem dokázal snést. Ale ne to, že jsem byl odsunut do pozadí.

Využil jsem chvíle nepozornosti a vytratil jsem se. Měl bych spíše napsat utekl. Jako poražený, který prchá z bitevního pole. Bohužel ten večer pro mě ještě neskončil. Věděl jsem, že neusnu, a šel jsem na poslední skleničku do baru „HarryV. V ulici Daunou se procházelo několik prostitutek. Šel jsem na pokoj s jednou z nich. Naprosté fiasko. I na tohle jsem už starý.

Gaspard Fieubet se zatvářil značně rozmrzele při pohledu na popel, padající na koberec.

„Vedle vás je popelník,“ připomněl a odložil sklenku koňaku na krb.

Nino Caylus sklopil oči a zahlédl kus popela ze svého doutníku ve středu růžice na koberci u křesla. Zašlápl ho botou. Na perském koberci se vytvořila šedivá skvrna.

„To snad není možné!“ vykřikl Fieubet.

„Co? Nebudete z toho přeci dělat malér. Trošku vody a je to

p1^

Fieubet se vrhl k Ninovi, klekl si u jeho křesla a snažil se rukou odstranit popel, který již pronikl do koberce.

‚Je to širáz ze šestnáctého století,“ zabručel a vstal. „Uvědomujete si to vůbec?“

„Ani ne,“ smál se Nino. „A stejně je ten váš koberec padělek.“ Fieubet, rudý vztekem, si ho změřil.

„Můj širáz že je falešný? Vždyť jsem ho koupil na poslední aukci u Maurice Rheimse.“

„No a? Zřejmě vám podstrčili nějakej výběhovej typ,“ řekl Nino a potutelně se podíval na svého staršího bratra.

Zakian zasáhl:

„Nemyslíte, že máme k projednávání důležitější věci?“

„Zakian má pravdtidodal Doktor. „Musíme se domluvit.“

Fieubet se vrátil ke krbu a vypil naráz svůj koňak. Od chvíle, kdy se bez ohlášení objevili v jeho venkovském šlechtickém sídle v Monfort-rAmaury, se nepřestal zlobit. Vtrhli se svýma špinavýma rukama a zablácenými botami do salonu, který mu zařizoval sám Slavik. Gorgio se houpal na křesílku z osmnáctého století. Zakian si hrál s porcelánovým šálkem, položeným na empírovém stolku. Doktor postavil svou sklenku na intarzii, na níž se již objevily světlé skvrny.

„Neměli jste sem chodit!“ řekl Fieubet a znovu si nalil koňak. „Není to opatrné. Bylo dohodnuto, že…“

Doktor ho přerušil.

„Věci se od té doby změnily. Vědí, kdo jsme. Bloch jednoznačně potvrdil, že Chavel před smrtí mluvil.“

„Přesto policie Blocha nezatkla,“ odpověděl Fieubet. „Popel!“ Nino se usmál a úmyslně odklepal popel ze svého doutníku na zem.

„To mě právě znepokojuje. Zdá se, že ten soudce jedná na vlastní pěst. Nesmíme zapomenout, že byl už v ulici du Louvre.“

‚Jak se jmenuje?“ zeptal se Fieubet.

„Marsan,“ odpověděl Zakian.

Po krátkém odmlčení Doktor zdůraznil:

„Rozhodně to smrdí.“

Fieubet zdvihl ruce k nebi.

‚Jenom nepřehánějte. Nemá žádné důkazy.“

„Vám se to mluví,“ utrousil Nino. „Vy jste krytej.“

„Nino má pravdu,“ podotkl Doktor. „Budeme účtovat.“

Fieubet si důkladně prohlédl členy gangu. Ovzduší bylo napjaté, Fieubet cítil, že po něm jdou. Bylo třeba za každou cenu najít správnou odpověď, pokud chtěl situaci udržet ve svých rukou. Členové bandy zřejmě začali pochybovat o jeho autoritě.

„Máte to tu hezký,“ podotkl Nino a otřel prsty o židli.

Pobouřen na nejvyšší míru, Fieubet udělal prudké gesto a vylil přitom koňak na koberec. Bratři Caylusové se rozesmáli.

„Širáz ze šestnáctého století!“ zalykal se Nino. „Že vám ale není hanba!“

„Tak dost, Nino!“ zasáhl Zakian.

Mladší z bratří Caylusových okamžitě ztichl. Od ruské rulety v senliském lese měl Zakian u něho naprostou autoritu. „Zachovejme klid,“ zašpitl Fieubet. Přitom se snažil kapesníkem očistit peršan. „Zatím se nemáme čeho bát.“

„Rozdělíme se o zisk a rozejdeme se jako přátelé,“ řekl stroze Doktor. „Víte dobře, že jsme nahraný.“

Fieubet vstal a měl ruce v bok. Potil se a snažil se změnit téma rozhovoru, aby získal čas. V dané chvíli neměl možnost rozdělit peníze. Obchod s Irákem se má uskutečnit za týden, do té doby měl peníze blokované.

„Především je třeba postarat se o toho Marsana. Je vůbec známo, proč se o nás tolik zajímá?“

„Vyšetřuje loupež v ulici du Louvre,“ odpověděl Doktor. ‚Já ho znám. Vloni měl na starosti můj případ.“

„Co je to za člověka?“ zeptal se Fieubet a sledoval znepokojeně pohledem Nina, který se díval na Vasarelyho obraz na stěně.

, Je to tvrdá palice,“ vysvětloval Doktor. „Půjde za tím až do konce.“

‚Jistě existují nějaké nátlakové prostředky.“

„To pochybuju.“

„Třeba peníze.“

„To není jeho styl. Neradím vám, abyste to zkoušel. Odhalil byste se.“

„Co takhle pohrozit?“

Slova se ujal Zakian.

„Informoval jsem se na něj. Žije sám, na první pohled v jeho současném životě neexistuje žádná žena. Naproti tomu chodí hodně do společnosti, často je vidět v podnicích na Elysejských polích.“ Fieubeta zřejmě ta informace zaujala.

„Neřesti?“ zeptal se a přiblížil se k Ninovi, který špinavýma rukama sahal na Vasarelyho.

„Ne tak doslova,“ řekl Zakian. „Často chodí do baru ‚Joker“.“

„To je ten podnik s lesbičankami?“

„Ano, je přítelem majitelky.“

„Zajímavé,“ řekl pro sebe Fieubet.

Pak se obrátil k Ninovi:

„Nemůžete nechat ten obraz na pokoji?“

„Od koho to je?“ zeptal se Nino a zatvářil se zhnuseně. „Vasarely.“

„Vám se to líbí?“

Fieubet pokrčil rameny a šel si sednout do svého křesla Chippendale u krbu. Konečně měl situaci zase v rukou. Nejdůležitější teď bylo získat čas, než uvolní kapitál. Odkašlal si a slavnostně prohlásil:

„Budeme postupovat takto: zisk z ulice du Louvre mi umožnil zařídit operaci tak, jak jsem naplánoval. Znamená to, že je možno skončit s další prací a vy se budete moci klidně bavit až do konce života.“

„Kolik?“ zeptal se Gorgio Caylus.

„Nechte mě domluvit,“ řekl Fieubet.

‚Jen sumu,“ naléhal Nino.

Fieubet se na chvíli odmlčel a pak vyhrkl:

„Pět set miliónů…

„Každý?“ vykoktal Nino a vyvalil oči.

„Pochopitelně.“

Následovalo dlouhé ticho. Fieubet byl spokojen s účinkem svých slov a pozoroval jednotlivé členy gangu. Krátkozraký Doktor měl oči přimhouřené jako kočka. Díval se mimořádně soustředěně na svou sklenku koňaku. Ruka se mu chvěla a žíla na pravém spánku byla naběhlá. Gorgio Caylus vraštil obočí a hleděl na svého bratra. Nedůvěřoval nikomu a proto uvažoval, jestli si z nich Fieubet nevystřelil. Kousek dál od nich dopadl Zakian do křesla jako vysílený. Nino vypadal jako dítě. S ústy dokořán, se široce otevřenýma očima se díval nevěřícně na Fieubeta. Nikoho z nich nenapadlo, že by jednoho dne vlastnil takové peníze. Fieubet mlčel, bavil se. Jejich reakce mu dávaly pocit nadřazenosti. Pro finančníka jeho typu byli členové gangu obyčejní podřízení. Během necelého roku jeho osobní majetek vzrostl na více než jednu miliardu.

„A bez daní,“ dodal.

Najednou se znovu vrátili zpět do současnosti. První se ujal slova Doktor:

„Kdy budeme mít peníze k dispozici?“

„Přesně za deset dní. Částky budou převedeny na vaše účty v Lausanne“

Všichni souhlasili.

‚Já bych chtěl ještě koňak,“ požádal Nino.

‚Já taky,“ přidal se Zakian.

Nalili si. Překvapeni Fieubetovým sdělením mlčeli a přemýšleli o tom, jak utratit takové peníze. Neměli velkou představivost a v podstatě nevěděli, co s nimi.

„A teď zmizte,“ řekl Fieubet. „Mám práci. A hlavně nezůstávejte pohromadě.“

„Ne tak rychle,“ řekl Doktor. , Je třeba vyřídit jeden problém.“ ‚Jaký?“

„Chavel

Fieubet se na něj podíval a nerozuměl mu.

‚Jak to?“

‚Je mrtvý,“ podotkl Zakián.

„To vím. A co?“

Zasvěceně se usmáli a Gorgio podal vysvětlení:

„Zbývá jeho tělo…“

Gaspard Fieubet se zatvářil starostlivě. Obrátil se k Doktorovi a klidným hlasem se zeptal:

„Předpokládám, že jste se ho zbavili?“

, Jde právě o to, že to zatím nešlo…“

„Naprosto vám důvěřuji. V kraji, jako je tento, je celá řada vhodných míst,“ dodal otcovsky a položil ruku na Doktorovo rameno. „Měli jsme takovej nápad,“ zasáhl Nino, který se již nějakou dobu díval skleněnými dveřmi salonu do parku.

„Výborně. .“

„Vás nezajímá – kde?“ zeptal se Gorgio a mrkl na bratra. „Přátelé, naprosto vám důvěřuji. Vaše myšlenka je určitě dobrá.“

„To si myslíme také,“ dodal stroze Doktor. „Rozhodli jsme se ho zahrabat tady…“

Fieubet zbledl jako stěna.

„Ale to nejde!“ vykoktal.

„A proč ne?“ •

„Ale‘ –“. v..

„Nebojte se – nikdo si toho ani nevšimne. Už jsme taky vybrali místo.“

„Kde?“

„U bazénu.“

Doktor otevřel dveře a vyšel na terasu. Ostatní šli za ním. Fieubet chtěl rovněž jít do parku. Doktor se obrátil k majiteli zámku a se smíchem dodal:

„Nepotřebujeme vás. Mohl byste se zamazat.“

Fieubet se kousl do dolního rtu a sevřel pěsti. Chytil se do léčky. Gangu se konečně podařilo ho namočit.

Pan Tony položil „FranceSoir“ na stůl a pozoroval, jak se Olga činí. Sedela u pokladny a bavila se se zákazníkem, Kanaďanem s chraptivým hlasem, který začínal být pěkně nadraný. Občas se nechala vzít za ruku, pak ji stáhla a tvářila se, že nesouhlasí s jeho příliš velkou podnikavostí. Majitel „Lady Marlěne“ si řekl: skutečně profesionální práce. Kanaďan totiž objednal další láhev šampaňského. Olga postavila svou skleničku za pokladnu, mimo dohled zákazníka, a systematicky ji vylévala do kbelíku. Za hodinu přijdou děvčata a Kanaďan bude zralý na to, aby pozval celou společnost. Dobrá tisícovka. Za pozdního odpoledne, kdy podnik je normálně poloprázdný, to byl výkon. Pan Tony byl spokojen. Přesto byl trochu netrpělivý a občas se podíval ke dveřím. „Hudbu!“ žádal Kanaďan a nebezpečně se kymácel na židličce. „Později…“

„Chci muziku,“ opakoval zákazník a bušil pěstmi do baru.

Olga si nalila skleničku.

„Drahoušku, nejsi na mě hodný,“ kňourala.

Dveře „Lady Marlěne“ se otevřely, objevil se v nich Marsan. Pan Tony vyskočil ze židle a šel mu okamžitě vstříc.

„Buďte zdráv, Marsane. Čekal jsem vás. Pojďte dál…“

Marsan si prohlédl lidi v sále. Bylo na něm znát napětí. „Doufám, že se nestalo nic vážného?“ zeptal se pan Tony a vedl Marsana dál do sálu.

Marsan pozdravil kývnutím hlavy Olgu a procházel mezi stoly. Majitel dodal: ^

„Chápejte, když jste mi telefonoval, nebyl jsem sám.“

„Nic se neděje,“ odpověděl Marsan.

Jeho zasmušilý obličej pana Tonyho ale znepokojil.

„Malou whisky?“ zeptal se, když si sedali ke stolku poblíž klavíru. „Ne, děkuju.“

„Opravdu ne?“

„Spěchám.“

„Dobrá, nechci vás nutit.“

Pan Tony se necítil ve své kůži. Zřejmě se něco dělo. Překvapil ho již Marsanův telefonát. Nebylo to u něho obvyklé. Když přišel, tak vždycky bez ohlášení, ostatně většinou pozdě večer. Uvažoval, jestli ho Marsan nepřišel upozornit na něco, co se chystá.

V posledních dfiech se mravnostní policie točila kolem „Lady Marlěne“. Ze starého přátelství ho třeba přišel v té souvislosti varovat.

„Tak co je nového?“ zeptal se zdánlivě bezstarostně.

Chtěl se tvářit nenuceně, ale nedařilo se mu to. Ruce mu zvlhly a neodvážil se podívat Marsanovi do očí.

‚Jak jdou obchody?“ otázal se Marsan, šedomodré oči upřeny na začínající pleš pana Tonyho.

‚Jde to. Začínají chodit cizinci.“

„A co ve čtvrti?“

„No, to víte…“

„Poslechněte, Tony, jistě chápete, že jsem za vámi nepřišel žvanit

o hloupostech. Chtěl bych vědět,.jaká je reakce na poslední policejní akce.“

Majitel „Lady Marlěne“ se uklidnil. Teď mu bylo jasné, že Marsan nepřišel proto, aby strkaf nos do jeho záležitostí. Ulevilo se mu a byl sdílnější.

„Přestává se nám to líbit. Každý večer tu dělá policie razie. Škodí to pověsti podniku, to je jasná věc. Jestli to bude pokračovat, zkazí nám to kšeft.“

„A co loupež v ulici du Louvre? Co se o tom povídá?“

„Tady se to nikomu nelíbilo,“ zabručel pan Tony. „To se nedělá, zabíjet malý děti. Jestli chcete vědět, co si myslím…“

„Právě proto jsem přišel,“ odpověděl Marsan.

„Teda, můžu vám říct, jsou to pěkný hajzlové. A věřte mi, to si tady myslí všichni. Ať si každý pracuje, jak chce, ale musí se to dělat čistě!“

Marsan se usmál. Tony si uvědomil nemístnost své poznámky a snažil se ji zamluvit. Položil ruku na Marsanovo předloktí a pokračoval:

„Promiňte. Ale znám vás tak dlouho, že někdy zapomenu, že stojíte na druhé straně.“

„Ale co, zapomeňte na to, že patřím k těm druhým.“

„Ono to nejde jen tak.“

„Potřebuju, abyste mi pomohl.“

Tony se na něj překvapeně podíval. Bylo to snad poprvé, co Marsan od něj žádal nějakou službu. Lichotilo mu to, nebyl si však jistý, oč půjde. Proto se zatvářil, vážně a řekl potichu:

„Tak povídejte.“

‚Jde o tohle – potřeboval bych se sejít s Renichim.“

„Se starým Renichim?“

, Jo, čím dřív tím lip…“

Tony se zatvářil přemýšlivě.

„Nebude to snadný.“

„Nějak to zařiďte.“

„Nevím, jestli s tím bude souhlasit.“

„Ale ano. Je v jeho zájmu, aby se se mnou setkal.“

Tony se zatvářil překvapeně. Jeho zvědavost byla napjatá a byl by rád věděl, proč se Marsan chce setkat se starým Renichim. Šlo

o skutečného stařešinu podsvětí, o Guiseppa Renichiho, který se už dávno stáhl z aktivního života. Nyní zastával neoficiální funkci smírčího soudce. Jeho autorita byla nepopiratelná.

„Udělám, co budu moct,“ řekl nakonec Tony.

„Děkuju.“

‚Marsanův postoj na něj zapůsobil. Tony nicméně dodal:

„Bude na něm, aby vybral místo a čas.“

„Pochopitelně. Jen vás prosím, aby to bylo brzy.“

Marsan se podíval na hodinky a zvedl se.

„Musím jít. Zavolám ještě dnes večer kolem desáté.“

„Přece jen vypijete se mnou skleničku…“ yAž jindy,“ řekl Marsan.

Sel ke dveřím. Pan Tony ho sledoval pohledem, zračícím určité obavy. To, oč ho Marsan požádal, se mu zdálo dost divné. Zamyšlen šel k barovému pultu a požadal Olgu o whisky.

Deník Jacquesa Marsana

Sobota, 6. července – 23,30

Píši tyto řádky u svého stolu a plně vychutnávám klidné prostředí svého bytu. Jako zvuková kulisa zní Vivaldiho Čtyři roční doby. Kolem mě jsou známé předměty, které jsou spojeny s různými obdobími mého života a vytvářejí obranný val, který mě chrání a přináší mi jistotu. Nalevo, poblíž psací podložky, je modrý kalamář s uzávěrem z mahagonu. Kousek.dál, pod lampou, je cínový pohárek, do kterého dávám tužky a pera a který s sebou tahám od prvního ročníku fakulty. Přede mnou stojí fotografie Claire z prvního roku naší známosti. Opírá se o železné zábradlí u jednoho z amsterodamských kanálů. Naše první cesta! Je mi dobře. Stáhl jsem se sám do sebe, do své ulity. Dnešní večer jsem pečlivě připravil. Má večeře se skutečně vydařila. Zastavil jsem se u Battendiera a koupil paštiku v těstíčku a láhev bordeaux. Pro jednou jsem se rozhodl, že do sebe jen tak něco nenaházím u kuchyňského stolu. Pozval jsem sám sebe na večeři.

V jedné skříňce jsem objevil servis ještě po rodičích a dokonale jsem se bavil tím, že jsem si uspořádal slavnostní ovzduší večeře: vzal jsem vyšívaný ubrus, ještě od maminky, lampičku, v jejímž světle se křišťál zvlášť dobře vyjímal a talíř z tenkého porcelánu, s iniciálami poněkud vyšlými z módy, takřka zprůhledněl. Navíc jsem se oblékl do tmavých šatů. Kdyby někdo neočekávaně vstoupil, považoval by mě za blázna. Čhoval jsem se tak, jako bych očekával dámskou návštěvu. Jenže jsem nikoho nečekal. Uspořádal jsem téte-á-téte sám se sebou.

Má večeře trvala dlouho. Jedl jsem pomalu a byl jsem šťasten, že tou komedií klamu sám sebe. Víno bylo báječné a vypil jsem sám celou láhev. Pocítil jsem velký vnitřní klid. Koneckonců je načase, abych se staral sám o sebe.

Začalo mi být smutno teprve tehdy, když jsem si sedl do houpacího křesla a zapálil si doutník. Jako když se dítě nasytí nějakou hrou, zdálo se mi pojednou, že scéna, kterou jsem si vytvořil, je groteskní a celá hra směšná. Měl jsem bláznivou chuť zatelefonovat Claire. Hrdost mi nedala.

Musím se nicméně zmínit o velké události dnešního dne. Před třemi hodinami mě zavolal Tony.‘ Starý Renichi je ochoten se se mnou setkat. Stanovil schůzku na zítřek v poledne, před hlavním vchodem do parku Montsouris. Nevěděl jsem, že lidé z podsvětí mají tak rádi zeleň.

Mnoho si od toho setkaní slibuji. Muze být rozhodující, pokud bude ochoten hrát s odkrytými kartami. Je v jeho zájmu mi pomoci. V pondělí chci navázat spolupráci s finanční správou. Jsem ochoten žádat šetření o všech poplatnících s pochybnými příjmy. Věnuji tomu tolik času, kolik bude potřeba, ale určitě nakonec najdu toho, který tahá za provázky gangu. Je to poslední článek řetězu. Vyvrcholení celého spisu.

12

Marsan vypnul motor, ale nevystoupil z vozu. Zůstal sedět s očima upřenýma na zpětné zrcátko. Viděl v něm vůz značky Bianchi, který se zastavil v druhém proudu, asi padesát metrů za ním. S rukou na dvířkách chvíli váhal, nemá-li znovu nastartovat a ještě jednou objet park Montsouris. Nakonec od této myšlenky upustil, neboť byl přesvědčen, že malý italský vůz by rovněž nastartoval a sledoval ho. Už na bulváru Saint-Michel zrychlil a prudce zabočil do ulice Gay-Lussac, aby si ověřil, zda je skutečně sledován. Bianchi ho dostihlo, třebaže riskovalo nehodu. Od té chvíle věděl zcela jistě, že je sledován.

Rozzlobeně, si zapálil cigaretu a přemýšlel. Kdo by mohl mít zájem na tom, sledovat jeho pohyby? Policie? Neviděl důvody proč. Je sice pravda, že mezi komisařem Barěgem a jím vládlo podezření a nedůvěra, nicméně si nedovedl dobře představit, že by byl ve dne v noci sledován některým z inspektorů protigangové brigády. Kdo jiný by o něj měl zájem? Možná jde o někoho, koho tím pověřil Renichi. Možná se starý darebák domnívá, že ho Marsan chce vlákat do nějaké léčky, a chce se přesvědčit, zda Marsan skutečně přichází na schůzku sám. Když o věci chvíli uvažoval, zdála se mu tato možnost nejpravděpodobnější. Pro lidi z podsvětí je vyšetřující soudce něco jako policajt a starý Renichi zřejmě považoval za užitečné se na schůzce zabezpečit. Tento závěr Marsana uklidnil. Vystoupil z BMW a šel k hlavnímu vchodu do parku Montsouris, kde se ještě naposledy obrátil. Bianchi zaparkovalo, viděl na dálku siluetu řidiče. Na okamžik měl chuť se vrátit, aby mu řekl, že už dozor nepotřebuje. Bylo by to jistě pikantní, ale neudělá to. Pochyboval, že by tělesná stráž starého Renichiho měla smysl pro humor.

Místem schůzky byl prostor před starou stavbou v maurském stylu, nazývanou Bardo, jež pamatovala Světovou výstavu z roku 1867. Na začátku tohoto století v ní byla umístěna meteorologická observatoř. Šlo o napodobeninu letní rezidence tuniského beje, která zázrakem unikla všem snahám o demolici a stále trůnila uprostřed parku, neobvyklá a anachronická. Marsan byl překvapen, že Renichi vybral ke schůzce právě tento park. Znali ho, podle jeho názoru, jen penzisté a dále děti, které sem chodily hlavně v neděli dopoledne. Kráčel hlavní alejí, lemovanou kaštany. Husté listoví zakrývalo oblohu a vytvářelo klenbu, tlumící světlo. Bylo poměrně chladno a Marsan si vyhrnul límec saka. Před ním šla mladá žena s kočárkem, kolem ní pobíhalo děvčátko, se světlými vlásky, které mu padaly do čela. Marsan se těšil obrázkem, dokonale zapadal do tohoto prostředí jakoby z jiné doby, takřka umělého – do zvláštní, neskutečné atmosféry vytvářející dojem, že jde o papírové dekorace určené pro filmování. Prošel kolem holčičky a její vychovatelky, mladé ženy, zřejmě cizinky, a pochopil, proč Giuseppe Renichi vybral pro schůzku právě tento park. Park Montsouris tvořil v Paříži místo samo pro sebe, neměl vlastní charakter a byl navštěvován jen dětmi a starci, mohl být v kterémkoli francouzském městě. Byl to anonymní venkovský park, ideální místo pro tak zvláštní schůzku.

Marsan nakopl o míč. Na okamžik ho podržel pravou nohou, až se objevil hlouček dětí, kterým patřil. Marsan si vzpomněl na své dětství, kdy hrál fotbal na kopci Cimiez, a chvíli si s míčem dribloval.

„Přihrajte mi ho!“ křikl jeden z chlapců a postavil se v aleji do postoje brankáře, asi deset metrů od Marsana.

Marsan kopl do míče, ten nabral výšku, přeletěl trávník a narazil na lavičku, na níž seděly dvě staré ženy. Děti se smály a Marsan s nimi – veselým klukovským smíchem. Hrábl do vlasů jednomu z kluků kolem, když zaslechl hlas těsně vedle sebe:

„Neměl jste tady schůzku?“

Otázka byla vyslovena pomalu, tichým hlasem. Marsan se otočil

– ve vzdálenosti jednoho metru viděl muže s vrásčitým obličejem, čelo a oči zakryté kloboukem se širokou krempou. V ruce držel nedělní noviny. Byl to Giuseppe Renichi.

‚Jmenuji se Jacques Marsan…“

„Pojďme,“ řekl potichu muž.

Mlčk^ kráčeli až k Bardu. Marsan toho využil, aby si prohlédl smírčího soudce podsvětí, který mu nevěnoval sebemensí pozornost. Byl oblečen jako zámožný penzista, a přestože byl červenec, měl na sobě béžový plášť z velbloudí srsti.

„Park Montsouris mám velmi rád. Je tu zvláštní atmosféra – mimo čas.“

Marsan nevěděl, co by odpověděl. Chvíli váhal, zda má začít hned hovořit o tom, co ho nejvíce zajímalo. Když přišli před pavilon v maurskem stylu, Renichi se zastavil a potom ukazal na jednu z alejí:

„Pojďme tudy k jezírku.“

Marsana začalo chování starého darebáka zlobit.

„Víte, proč jsem se chtěl s vámi sejít?“ zeptal se.

„Máme spoustu času k rozhovorům. Nebo snad spěcháte?“

Jeho klid a nezúčastněnost Marsana rozčilovaly. Nezbývalo mu nic jiného než se uklidnit a napodobit chování Renichiho. Ostatně se brzy ukáže, kdo z nich začne hovořit první o vlastním tématu setkání.

Když přišli k jezírku, Renichi se zastavil u trávníku, po kterém se procházelo pár kachen. Marsan se rovněž zastavil a snažil se potlačit netrpělivost. V žádném případě se nechtěl ujmout slova první. Kachny nejenže neutekly, nýbrž se k nim přiblížily a pozorovaly je. Renichi vytáhl z kapsy kabátu sáček z umělé hmoty, plný chlebových kůrek.

„Poznaly mě,“ řekl Renichi. „Chodím sem každý den, krmím je.“ Usmál se, zářil štěstím. Marsan dělal vše, aby zachoval vážnost. Scéna mu připadala skutečně absurdní: jeden z největších darebáků poválečného období krmí kachny v parku Montsouris. Zřejmě stáří nešetří nikoho, uvažoval při pohledu na ptáky, kteří Renichiho doslova obléhali.

„Tak o čem chcete mluvit?“

Jedna z kachen mu skočila do klína. Marsan byl unaven hrou na schovávanou a řekl:

„O loupeži v ulici du Louvre. Mezi jiným…

Z Renichiho tváře zmizel úsměv. Zdálo se, že s odpovědí není spokojen.

„Ta věc se mi skutečně nelíbí,“ řekl a poklepával kachně nehtem na zobáček. „Tu akci udělali oslové. S těmi nemáme nic společného.“

„Právě,“ odpověděl Marsan. „Proto vás chci požádat o službu…, nebo spíše vám nabídnout obchod.“

Renichi na něj pohlédl s výrazem překvapení.

„Vy? Obchod… To je podivný nápad!“

Kachna opustila jeho klín a cupitala po trávníku. Renichi smutně pokýval hlavou nad nevděčností vodního ptáka. Rozdal už všechny chlebové kůrky a ukládal sáček do kapsy kabátu. Dodal: „Zvířata jsou stejně nevděčná jako lidé.“

Tentokrát se Marsanovi nepodařilo utajit netrpělivost. Nepřišel sem klábosit, nýbrž v naději, že získá konkrétní informaci. „Souhlasíte s tím, že loupežná přepadení, ke kterým došlo v posledních měsících, nemají nic společného s lidmi z podsvětí, že?“

„Máte úplně pravdu,“ přitakal Renichi a pokoušel se znovu přilákat kachnu.

„Komplikuje vám to vaše vlastní záležitosti. .“

„Pravda, policie se v poslední době hodně snaží. Ale můžu vás ujistit, že sleduje špatnou stopu.“

Marsan odpověděl:

„Můj názor.“

Renichi se k němu otočil a podíval se na něj malýma očima. Vypadaly skoro jako další vráska v jeho scvrklé tváři.

„Zdá se, že jste o věci dokonale informován. Co chcete ještě vědět?“

Marsan pochopil, že už nemůže nic skrývat, že musí přejít k jádru věci. Vytáhl z kapsy fotografie a předložil je Renichimu:

„Kdo jsou tito lidé?“

Starý darebák si prohlížel fotografie jednu po druhé a mlčel. ‚Jsem přesvědčen o tom, že některé z nich znáte,“ pokračoval Marsan a sledoval výraz tváře smírčího soudce podsvětí.

Místo odpovědi mu Renichi fotografie vrátil.

„Tak co?“ zeptal se Marsan a mamě se snažil vysvětlit si mlčení starého muže správně.

Renichi zvedl oči a usmál se.

„Pane Marsane, na co si budeme hrát. Víte moc dobře, že vám nic neřeknu.“

„Ale je ve vašem zájmu…“

„… aby ti lidé definitivně přestali se svou stupidní činností. Narušuje poměry v prostředí, ke kterému patřím. Jistě, máte pravdu. Jsou teď na obtíž všem.“

Odmlčel se a pak potichu dodal:

„A navíc, nemáme z nich žádný zisk. To je dost hloupé…“ Marsan nadskočil a pocítil vzrušení. Renichi nakonec spadl do léčky, kterou mu nastražil. Pochopitelně nepředpokládal ani na okamžik, že by mu král podsvětí poskytl informace o štrasburském gangu. Takový postup by byl v rozporu se zásadami galerky. Renichiho úloha spočívala v urovnávání vnitřních sporů, a nikoli ve spolupráci s justicí, i když zcela výjimečně by zájmy mohly být totožné. Naproti tomu mohl potvrdit Marsanovu teorii a současně tak pařížskou galerku zbavit podezření. To vlastně udělal, když otevřeně přiznal, že pařížské podsvětí nemá nic z loupeží, prováděných štrasburským gangem. Nicméně Marsan se pro jistotu optal:

„Mluvíte jistě o penězích?“

Renichi pozvedl oči k nebi.

„Pochopitelně.“

‚Jsem méně naivní, než si myslíte,“ řekl Marsan. „Tak či onak, máte z toho zisk.“

Zdálo se, že Renichi je tím tvrzením šokován.

„Poslechněte,“ pokračoval Marsan, „pracuju dost dlouho v oboru, abych věděl, že kořist z loupeží se vždy dostává znovu do oběhu financováním jiných záležitostí. A ty vy pochopitelně kontrolujete…“

„Pokračujte,“ řekl Renichi tiše a pozoroval kachny, které kráčely husím pochodem k jezírku.

„Drogy, hazardní hry, kuplířství – můžete si vybrat,“ řekl na závěr Marsan a s jistým pohrdáním hleděl na starého muže. „Vidím, že ovládáte klasiku, a to je dobře. Jenže – v tomto případě si vymýšlíte román, vaše škoda. Ve skutečnosti nechodí vždycky všechno tak, jak si představujete. Jiná doba, jiný mrav,

i mezi námi…“

Marsan se obával, že se Renichi začne dojímat vzpomínkami na staré dobré časy a na krádeže klenotů před x lety. Proto mu řekl stroze:

„Mluvte jasněji, jinak náš rozhovor nebude k ničemu.“

Nakonec byl přinucen mluvit se starým Renichim jako rovný s rovným, a to ho rozhněvalo. Zdálo se mu, že Renichi přehání své postavení smírčího soudce, že je bere příliš vážně. Měl skoro dojem, že hovoří s kolegou o nějaké obtížné právní záležitosti. Nebylo mu dobře a připadalo mu, že se shazuje. Rozhodl se ukončit rozhovor.

„Myslím, že je zbytečné v rozhovoru pokračovat.“

Vstal a podíval se na Renichiho.

„Upozorňuji vás ale, že policie vám nedá pokoj, dokud nezatkne pachatele loupeží.“

„To vím,“ odpověděl Renichi. „Ale jak jsem řekl, nic nevypátrá.“ Marsan vykročil.

‚Ještě minutku, pane Marsane.“

Marsan se otočil a povýšeně se podíval na starého darebáka. „Dám vám drobnou informaci. Udělejte s tím, co sám uznáte za dobré.“

„Prosím.“

„Peníze z loupeží nebyly nikdy investovány do našeho podnikání.

I když toho litujeme.“

„Což znamená?“

„To už není moje věc, pane Marsane. Udělejte si závěr sám.“ Marsan se musel ovládat, aby nedal najevo radost. Byl skutečně spokojen. Giuseppe Renichi mu konečně poskytl informaci, která mu chyběla. Nakonec řekl zarmouceně:

„Lituji, že jsme se nemohli domluvit. Zdá se, že nevidíte, kde jsou vaše skutečné zájmy. Nedá se nic dělat…“

Dal se směrem k aleji, ještě jednou se však vrátil.

‚Ještě něco – je zbytečné, aby mě váš strážce nadále sledoval.“ Giuseppe Renichi se zatvářil překvapeně. Pohlédl na Marsana se sympatiemi a klidně odpověděl:

„Měl byste si dávat pozor!“

Marsan se zaraženě zeptal:

„A proč?“

, Já jsem vás sledovat nedal…“

Druhý den se Marsan vrhl do práce jako kat. Rozhodl se k poslednímu tahu a rychlost byla rozhodujícím trumfem. Spisy, které připravil, byly dostatečně kompletní, aby je mohl předat státnímu zastupitelství. Členové štrasburského gangu byli odhaleni a dříve nebo později nutně padnou policii do rukou. Pokud by však nyní vydal předváděcí rozkazy, zmocnil by se jenom Doktora a jeho společníků. Šedá eminence by definitivně unikla. Proto ještě musí počkat, než dostane zprávy, které si vyžádal od finanční správy.

V tom spočívala jeho jediná naděje: odhalit, k čemu se používá kořisti z loupeží. Byl naprosto přesvědčen – především po rozhovoru s Giuseppem Renichim – že fantastické částky, získané gangem, byly investovány do legálních podniků. To umožňovalo okamžité použití peněz, a navíc se gang mohl dostat poměrně rychle mimo nebezpečí dalšího pronásledování. Jeho optimismus byl brzděn administrativními průtahy. Finanční správa potřebovala alespoň čtrnáct dní k tomu, aby provedla vyžádanou kontrolu. Ten den byl Rosembert příjemnejsí než jindy. Chvilku spolu hovořili a Marsan měl dojem, že zapisovatel pomalu zapomíná na návštěvu u doktora Blocha. Za jeho pomoci uvedl ostatní spisy do pořádku a dělal vše, aby dohnal zpoždění z poslední doby. Ponořil se do práce ze stejného důvodu jako člověk touží po spánku – aby se otupil a zapomněl na osobní nepříjemnosti. Marsan zůstal celý den u svého stolu v kanceláři.

Pozdě odpoledne měl dlouhý telefonický rozhovor s komisařem Barěgem, kterému jeden donašeč poskytl informaci o Zakianově milence Evě. Skrývala se v jakémsi hotelu v předměstí Lyonu. Velitel protigangové brigády chtěl okamžitě zasáhnout a Marsan musel vyvinout veškeré možné úsilí, aby ho přesvědčil o nutnosti odložit zásah o několik dní. Během rozhovoru se mu zdálo, že Barěge je méně sebejistý a že se možná přikloní k jeho teorii. Nicméně Marsan mu neřekl ani slovo o důkazech, které má v ruce. Chtěl, aby jeho vítězství bylo skutečně překvapující.

Začalo se již smrákat, když opouštěl soudní budovu a nasedl do svého vozu. Předtím se důkladně rozhlédl, aby objevil svého pronásledovatele. Místo vozu značky Bianchi to byl nyní lahvově zelený Fiat 127. Ráno udělal úmyslně zajížďku cestou na soud, aby si ještě jednou ověřil, zda není obětí své představivosti. Fiat 127 ho však sledoval v labyrintu ulic Latinské čtvrti a potvrdil mu, že jeho obavy jsou správné. Skutečnost, že je neustále sledován, ho zarážela. Ať přemýšlel jak chtěl, nemohl přijít na to, kdo má zájem ho sledovat. Situace byla pochopitelně nepříjemná.

Nicméně v tuto pozdní dobu Fiat 127 neviděl. Že by ho přestali sledovat? Nebo jen změnili vůz? Marsan chtěl právě nastartovat, když si uvědomil, že dvířka špatně doléhají. Přibouchl je ještě jednou, tentokrát vší silou, a zaslechl kovový zvuk. Na chodníku zahlédl zkroucený železný drát, podobající se paklíči. Podíval se důkladně na zámek svého vozu a zjistil, že byl násilím otevřen. Někomu stálo za to dostat se do vozu. Otevřel okamžitě skřínku na rukavice. Nepořádek mu dokázal, že jeho domněnka je správná. Někdo se snažil dostat do vozu ne proto, aby jej ukradl, nýbrž aby jej prohlédl. V té chvíli si uvědomil, že původně chtěl nechat fotografie ve voze. Bylo to pro něj poučení, že dokumenty musí ukládat na bezpečné místo. Po úvaze rozhodl, že je skryje ve svém bytě. #

Marsan jel oklikami, než se dostal ke svému bytu na bulváru Beaumarchais. Podvědomě cítil, že je hlídán, sledován, a usoudil, že je lepší zaparkovat vůz poněkud dál od bydliště. Při chůzi se přistihl, že se obrací a prohlíží si kolemjdoucí. Sebemenší hluk s ním trhl.

Skutečně měl strach.

Najednou se odlepila od vchodu do domu silueta a vrhla se na něho. Myslel, že je napaden a rychle ustoupil.

‚Jacquesu!“

Okamžitě poznal Claire. Mladá žena se zhroutila v jeho náručí. Třásla se a vyrážela nesouvislá slova.

„Měla jsem takový strach… Jacquesu, co se děje?“

Chtěl ji uklidnit a hladil jí vlasy.

„Ale co je ti?“

„Před chvílí jsem šla do tvého bytu… Měla jsem ohromnou chuť tě vidět.“

„To je od tebe milé, ale proto se ještě nemusíš třást. Oč jde?“

„Vykradli tě!“

„To není možné.“

„Celý byt je v nepořádku. Dveře byly pootevřeny, tak jsem tam vstoupila…“

„Pojď se mnou,“ řekl a vzal ji za ruku. Zamířil ke vchodu domu, ve kterém bydlel.

Sledovala ho s obavami.

„Možná, že je to nebezpečné.“

„Pojď a neboj se. Zřejmě nejde o nic jiného než o normální vyloupení bytu.“

Claire se na něho podívala:

„Ne, já tě znám, Jacquesu. I ty máš strach.“

„Ale ne, co to povídáš.“

Podívala se na něho a dodala naléhavě:

„Proč odmítáš mou pomoc?“

Neodpověděl. Vstoupili do výtahu.

V bytě byla neuvěřitelná spoušť. Návštěvníci vysypali zásuvky psacího stolu a vyházeli na zem všechny knihy z knihovny. Zřejmě však nic neukradli.

„Pěknej binec,“ poznamenal při pohledu na nepořádek.

„Co budeš dělat?“ ^

Chvíli váhal, než odpověděl. Bylo to divné, ale jeho strach zmizel. Sledování, prohledané BMW a bytová loupež měly společného jmenovatele. Gang ví, že má důkazy, a přechází do akce. Odhalili se. On, Marsan, má konečně situaci v rukou.

„Zavolám policii.“

„A potom?“

„Potom uložím na bezpečné místo tuhle sadu fotografií,“ dodal a vytáhl z kapsy kabátu béžovou obálku.

„Ale tady nemůžeš zůstat.“

„To je pravda,“ připustil.

„Prosím tě, pojď bydlet ke mně na nábřeží ďAnjou, alespoň na pár dní.“

Pohlédl na ni s mírným překvapením.

„A Christopher?“

Claire pokrčila rameny a usmála se tak, že vypadala hned mladší. „Chtěla jsem tě pozlobit…“

Smáli se. Marsanovi bylo nesmírně dobře. Ve chvíli, kdy končil šetření, znovu nalezl ženu, o které si myslel, že ji ztratil. Znovu se mu chtělo žít. Claire byla jeho odměnou.

13

Claire si vzala jednu teplou krevetu a pečlivě ji loupala. Pak nabídla Marsanovi růžové maso:

„Tu máš, ochutnej…“

Naklonil se nad stul, otevřel ústa, zhltnul krevetu a zjistil, že máčí vázanku v talíři. Claire propukla v smích: Marsan, na okamžik rozmrzelý, se zatvářil zkormouceně. Pak se rozesmál také. „Sundej si ji,“ řekla Claire a pustila se do další krevety.

„Myslíš?“

Dobírala si ho a vyčítala mu, že se neumí dostatečně uvolnit. „Koneckonců, nejsi u soudu!“

„Nejsem, ale měl bych tam být. Jsem vlastně za školou.“

„Lituješ toho?“

Podívala se na něj vážným pohledem. Marsan jí prohrábl rozcuchané vlasy a pohladil ji po šíji. Nakrčila nos a přitom se zatvářila tak legračně, že se rozesmál.

„Tak co? Teď se už nemůžeš vymlouvat,“ řekla. „Musíš mi všechno vyprávět.“

„Není to moc zábavné.“

„Neříkej! Chci vědět, jak jsem přišla k tomuhle víkendu v Normandii.“

Marsan zvedl skleničku ke rtům a zatvářil se tajemně. „Neuhodneš?“

„Ne, ale je to jistě dobrá zpráva, jinak bychom nebyli tady.“

„To je pravda,“ připustil Marsan.

Rozhlédl se po jídelně hostince a zabručel:

„Mám pocit, že jsem na dovolené…“

„A co ta zpráva?“ naléhala Claire.

„Vážně to chceš vědět?“ řekl a prohlížel si porcelánové talíře ze 17. století, pověšené na stěně.

„Ano, chci vědět všechno.“

Vzala ho za ruku a prohlížela si jej. Byl jiný než před několika dny. Nikdy ho ještě neviděla tak šťastného a uvolněného. Jeho přeměna začala toho dne, kdy se k ní nastěhoval na nábřeží ďAnjou. Po celý týden žili skutečně spolu. Ráno ho doprovázela na soud, pak se setkali na obědě a večer se zavírali v ateliéru, kde hráli až do omrzení scrable. Marsan se ke Claire choval jako zamilovaný zajíc. Když se ho však zeptala na pracovní záležitosti, tvářil se odmítavě a rozmrzele. Nicméně den předtím, než jí navrhl dvoudenní pobyt v Normandii, uhodla, že v jeho životě došlo k nové události. Když odjížděli, vsunul do tašky několik papírů. Byla zvědavá a nezdržela se, aby do nich nenahlédla. Uhodla, že jde o štrasburský gang. Nyní se rozhodla k frontálnímu útoku. „Přiznej, že jsi pokročil ve vyšetřování!“

Marsan se spokojeně usmál.

„Skončil jsem!“ řekl vítězoslavně.

„Máš celý spis hotový?“

„Úplně.“

Byl si jist sám sebou a překypoval radostí.

„Tak vyprávěj!“

Zřejmě chtěl dát vyprávění náležitou pointu, s radostí se nechal prosit.

„Hned po návratu předám materiál státnímu zastupitelství. Věř mi, bude to skutečná bomba.“

Byl trochu jako puberťák, bez zábran se vytahoval.

„Vypadáš, že jsi sám se sebou spokojený,“ řekla Claire. Uvědomovala si právě v té chvíli, jak hluboce ho miluje, a neuměla si už život bez něho představit.

Našla Marsana takového, jakého znala dřív – sebejistého a přitom uvolněného.

„Předevčírem jsem obědval s Olivierem Mansardem.“

„Kdo to je?“

„Mansard! Přece jsme byli u něho na večeři.“

„Stejně ho neznám.“

Neubránil se podrážděnému gestu a. pokračoval se vzrušením v hlase.

„To nevadí, je ale na ministerstvu financí v odboru pro daňová šetření.“

Claire si opřela hlavu o dlaně a tvářila se, že ho poslouchá. Ve skutečnosti jeho vysvětlování příliš nerozuměla, byla však šťastná, že má chuť hovořit, že se s ní chce podělit o svůj úspěch.

„Víš,“ pokračoval se zaujetím, „na finanční správu jsem příliš nespoléhal.“

Claire pokývla hlavou a usmála se. Mluvil teď nadšeně a výklad doprovázel širokými gesty. Při vyprávění, ostatně nepříliš souvislém, s různými odbornými výrazy o daňovém zatížení a jiných věcech, jako by se opájel vlastními slovy, nestaral se, zda ho Claire sleduje. Prožíval znovu uplynulý týdeifc, který – jak.se ukázalo – byl pro jeho šetření rozhodující. Najednou se pravda projevila v plné nahotě. Takřka náhodou.

Všechno začalo tehdy, když – unaven čekáním na výsledky šetření finanční správy – se rozhodl spojit s Olivierem Mansardem, se kterým se setkal při vyšetřování jednoho případu s falešnými fakturami. Mansard byl hlavním inspektorem na odboru pro daňová šetření, jakýsi hlavní policajt přes daně. Podléhal ministerstvu financí a měl větší možnosti než finanční správa a navíc mohl zasahovat bez předchozího příkazu. Marsan ho seznámil se svým šetřením při obědě v malé restauraci poblíž Burzy. Mansard ho překvapivě informoval o podniku pro import-export, který má podepsat – prostřednictvím ministerstva průmyslu – smlouvu o dodávkách pro Irák. Během kontrolního šetření zjistil jeden z inspektorů odboru podivné účetnictví společnosti COMAX a dále korespondenci mezi touto společností a jedním poslancem vládní většiny. Na tomto bodě se šetření zastavilo. Na příkaz kabinetu ministra si ústřední daňová správa vyžádala spis od odboru pro daňová šetření: šlo o ohrožení pověsti jednoho z poslanců a vláda považovala za lepší záležitost až na další ututlat.

Marsan se začal o celou věc živě zajímat, když mu Mansard ukázal potvrzení Správy pro devizovou kontrolu, podle něhož kapitál společnosti pochází ze zahraničí. Naposledy v pondělí 27. června společnost COMAX převedla na vlastní účet částku 600 miliónů starých franků, pocházejících ze Švýcarska. Znamená to, že k převodu došlo tři dny po loupeži v ulici du Louvre… Souvislost byla příliš nápadná, než aby Marsan v této společnosti neviděl onen legální podnik, používaný gangem pro investování výtěžků z loupeží. Zdálo se mu, že tentokrát sleduje velice dobrou stopu. Generální ředitel společnosti se jmenoval Gaspard Fieubet. Po několika dalších dotazech byl Marsan přesvědčen, že jde o muže, kterého hledá. Fieubet byl původně obchodník se starým železem v okolí Lyonu. I když nikdy nebyl odsouzen, soudní policie ho již dávno podezřívala z pochybných obchodů. Pochopitelně, že Marsan okamžitě intervenoval na ministerstvu spravedlnosti. Mamě. Ministerstvo se odvolalo na text zákona, který samozřejmě znal

– jen ministerstvo financí může rozhodnout o trestním stíhání v daňových záležitostech. Nicméně díky Mansardoví se mu podařilo získat kopii zprávy odboru pro daňová šetření, podle níž Doktorův advokát Meilleraye byl členem správní rady společnosti. Pochopitelně tyto důkazy nebyly průkazné a bylo by třeba dokázat spojení mezi Fieubetem a gangem. Marsan se však rozhodl, že nebude dál čekat. Jakmile se vrátí do Paříže, zařídí veškerou potřebnou administrativu spojenou s dožádáním o právní pomoc a příkazy k předvolání všech těchto lidí. Uvědomoval si, že si počíná jako hráč pokeru. Věděl však – a opětovně si to vyzkoušel

– že je lepší získat náskok a využít momentu překvapení. To se vždy vyplatí. Často, když dojde k odhalení, nastane panika a ten či onen z podezřelých se zhroutí a vypovídá. V každém případě věděl, že od nynějška čas hraje proti nemu. Fieubet ví o kontrole provedené odborem pro daňová šetření a mohl by likvidovat podnik a odjet do zahraničí.

„Určitě to nadělá pěkný rámus,“ řekl na závěr svého vyprávění. Claire sledovala vyprávění s určitými potížemi. Když skončil, celkem rozumně se zeptala:

„A co jestli ses spletl?“

„V takovém případě mi ministerstvo zlomí vaz. A půjdu sázet salát jako Cosnac.“

Odmlčela se a dlouho ho zasněně pozorovala. Skutečně, tvářil se, jako by mu patřil celý svět. Znala jeho pesimistickou povahu. Nyní však byl šťasten a navíc dělal plány do budoucnosti. Rozhodl se neprodat pozemek, který mu patřil poblíž Nice, naopak, chtěl si tam dát postavit domek.

„Takový cézannovský,“ řekl s úsměvem.

Claire se rovněž smála, její smích však byl trochu křečovitý. Maršanova bezstarostnost jí naháněla trochu strach. Chtěl skončit svou kariéru jen proto, že – podle něho – vyhrál bitvu, kterou vedl v posledních měsících. Jednal jako dítě, které si postaví hlavu a myslí si, že je lepší než ostatní. Dojímala ji však jeho radost ze života a snažila se ovládnout, aby se neprojevily její vlastní obavy. Cítil se všemocný a domníval se, že mu nemůže nic odolat. Claire připadal dojemný.

K jejich stolu přišel číšník. Marsan objednal kávu a calvados a vybral si doutník. Zdálo se, že je trochu opilý. Rozhodně nezastavil proud své řeči. Najednou však zvážněl.

„Uvažoval jsem o svém bytě. Říkám si, jestli se nemám přestěhovat.“

Už minulý týden se o tom plánu zmínil. Claire si sice všimla, že na nábřeží ďAnjou přivezl většinu svých osobních věcí a že se mu v ateliéru velmi líbí. Z hrdosti mu však nenavrhla, aby u ní zůstal definitivně. A on sé ostýchal jí říci přímo, aby s ním žila.

„Máš nějaký nápad, pokud jde o byt? Nějaká čtvrť, která by se ti zvlášť líbila…“

Trochu se začervenal a odvrátil hlavu. Claire se bavila jeho chováním a se škodolibou radostí naléhala:

„Můj ateliér by se ti docela líbil, nebo ne?“

Podíval se na ni a usmál se.

„Ano. Hledám zrovna něco takového.“

‚Jenže, jak víš, je obsazen…“

„To je pravda. .“

Odmlčeli se. Oba uhodli úmysly toho druhého a bavili se nyní hádankami. Nakonec, jako kdyby došli ke stejnému závěru, se oba současně dali do smíchu.

„Takže to dobrodružství zkusíme?“

Když domluvil, četl v Claiřině obličeji nesmírnou něhu a náhle věděl, že všechno je možné. Život začne od začátku, budou spolu šťastni.

„Co bys řekla takové siestě,“ řekl a rychle dopil svou skleničku calvadosu.

„A uděláme malou cattlej. . zašeptala.

Vzal ji za ruku a silně stiskl. Byl dojat vzpomínkou na minulost. Zavěšeni odešli do svého pokoje.

Večer nešli dolů na večeři.

Gaspard Fieubet vyšel z restaurace Národního shromáždění ve společnosti poslance Costela. Ihned se rozloučili a Fieubet zamířil k Invalidovně.

Šel nervózně, dělal velké kroky – byl ponořen do svých myšlenek. Costel ho informoval^že smlouva s Irákem bude podepsána nazítří. Věděl o kontrole, provedené odborem pro daňová šetření, a podařilo se mu intervenovat u ministerstva financí. Bylo rozhodnuto ututlat pochybné účetnictví společnosti. Přesto byl Gaspard Fieubet neklidný. Dozvěděl se, že vyšetřující soudce Marsan intervenoval v jeho záležitosti – proti němu – u ministerstva spravedlnosti. Zmínil se o tom poslanci, ten však v tom neviděl žádné nebezpečí. Musí tedy jednat sám. První část plánu se uskuteční zítra. Má dojem, že Marsan se z rány, kterou mu připravil, tak honem nevzpamatuje, a vzdá se vyšetřování.

Když přišel na prostranství před Invalidovnou, rozhlédl se a šel k Fiatu 127, zaparkovanému na rohu ulice Varenne. Otevřel dvířka a sedl si k řidiči.

Gorgio Caylus ihned nastartoval.

„Odstěhoval se a ztratili jsme stopu,“ řekl a zamířil na bulvár Raspail.

„To není důležité. Zítra bude odhalen. Poslal jsem novinám několik dobrých informací.“

„My vám na ty kecy nenaletíme. Marsan se nevykašle na náš případ. Říkám vám – ví o nás a nic ho nedonutí, aby toho nechal. My toho máme po krk. Má nás v hrsti.“

„Co si o tom myslí ostatní?“ zeptal še Fieubet.

„Doktor na něco přišel. Promluví o tom přímo s vámi. Ale můžu vám říct rovnou: my už jsme se rozhodli.“

„To znamená?“

„Přímo a tvrdě na věc. Víte, jak to myslím.“

„Přibližně. Mohou vás ovšem chytit.“

„To nechte na nás. Rozhodně nechci přijít o krk to mi věřte. A nemusím vám snad povídat, že neexistuje bůhví kolik způsobů, jak někoho umlčet.“

Fieubet se na delší chvíli odmlčel a pak tiše řekl s neurčitým úsměvem:

„V podstatě to je možná nejlepší řešení.“

„Jediný!“ dodal Gorgio stroze.

„Ale jak najít jeho stopu? u

„Doktor ví, jak na to. Slyšel jste o baru ‚Joker“?“

„Ano, tam občas chodí, pokud vím.“

, Jo. A tak jsme se rozhodli, že se tam podíváme a trochu si popovídáme s šéfovou. Chápete?“

„Myslím, že ano.“

Dostali se na křižovatku Sěvres-Babylon. Gorgio zastavil v druhé řadě před pivnicí „Lutétia“ a Fieubet vystoupil z vozu.

„Přijdu za váma, až zaparkuju,“ řekl Gorgio a znovu se rozjel. Vzadu v místnosti ho cekali Nino a Doktor.

„Kde je Zakian?“ zeptal se Fieubet, když si sedal.

„Odjel za Evou,“ odpověděl Doktor.

„Idiotr

„Zvládneme to i bez něho,“ podotkl Nino.

Doktor se naklonil k Fieubetovi a tiše se ho zeptal:

„Gorgio vás informoval?“

„Napůl/4

„Co si o tom myslíte?“

„Máte zelenou.“

„Fajn,“ řekl Doktor. „Půjdeme na to dnes večer, až se bude zavírat.“

„Buďte opatrní.“

„Nedělejte si starosti!“ zasmál se Nino.

Marsan vstoupil do krámu a koupil „FranceSoir“. Když platil, zahlédl před výlohou Claire, která ho čekala na chodníku, v ruce sáček mořských ráčků – garnátů. Zamával na ni a v duchu se usmíval její vášni pro krevety. Podíval se ještě na týdeníky, vyložené u pokladny, a vybral „Elle“ a „Marie-Claire“. V té chvíli mu padl do očí titulek na první straně bulvárního plátku;,Minuté“. Rozzuřil se. Sebral jeden výtisk a horečně v něm listoval. Ruce se mu chvěly. Celá dvoustrana byla věnována jemu!

^Dobytek!“ pťocedil mezi zuby.

Četl znovu a doufal, že snad špatně rozuměl titulku, červeně vytištěnému na první straně: „Podivné styky soudce Marsana: muž, kterému se říká Šerif, neskrývá své spojení s galerkou. Naši reportéři vyprávějí o nočních výstřelcích tohoto zcela originálního soudce.“

„Osm franků padesát.“

Zvedl oči k pokladní. Usmívala se na něj. Zřejmě však jeho obličej měl zlý výraz, neboť neznatelně ucukla a podívala se na něj s jistou obavou. Rukama svíral noviny a snažil se ovládnout, když kladl na pokladnu desetifrankovou bankovku.

„Tady máte drobné.“

Byl již venku. Vrátil se však, sebral drobné a znovu odcházel, přitom strčil do jedné zákaznice. Hrdlo měl sevřené a cítil bušení u srdce. Chvilku myslel, že se mu udělá špatně. Byl zalit potem a měl potíže s dechem.

‚Jacquesu!“

Se šťastným výrazem ve tváři se k němu vrhla Claire. Marsan stál na chodníku a nehýbal se. Měla na sobě krátký sametový kabátek červené barvy a sukni z hrubého plátna, kterou jí vítr přilepil na stehna. Zjihl její krásou, měl však pocit něčeho neskutečného. Pojednou se mu zdála nedostupná, vzdálená, myslel, že nikdy nepřekoná těch několik metrů, které je oddělovaly. Víkend v Normandii byl něčím novým v jeho životě, každá společně strávená minuta mu připadala drahocenná a křehká. Domníval se, že nic nemůže zničit štěstí, které si tak trpělivě vybudovali. A najednou se vše roztříštilo, vypařilo jako mýdlová bublina. Několik pisálků, kterým dochází dech, ho tvrdě přinutilo sestoupit na zem.

„Ani nevíš, jak jsou dobré!“ zvolala Claire a podávala mu krevety. Trpěl její veselostí. Odstťčil její ruku a suše podotkl:

„Pojďme domů!“

„Ale co je s tebou?“

Zamířil již k vozu.

‚Jacquesu! Počkej na mě…“

Zabouchl dvířka, nastartoval – hlavu opřel o volant.

„Ty ses zbláznil!“ zavrčela Claire a posadila se vedle něho.

Ihned vyjel. Mamě se ho Claire ptala na důvod té špatné nálady. Neotevřel ústa, dokud neopustili ucpané silnice kolem Deauville. Byla rozzlobená, trucovala a ponořila se do četby „Frartce-Soir“. Než dojeli k Pont-Audemer, vrhla pohled na „Minuté“.

„To je kvůli tomuhle?“

‚Jsou hnusní!“

Překvapila ho \e]í reakce. Pokrčila rameny a odmítla článek číst. „Přece si nenecháme zkazit konec víkendu pavlačovými drby. Není to důležité. .“

Láskyplně položila ruku na Marsanovo stehno a zašeptala:

„Tak na to přece nemysli…“

Marsan vybuchl:

„Ten plátek je odporný. Nerespektuje soukromý život.“

„Vydělávají si na živobytí pomlouváním druhých. Vždyť to víš dobře.“

‚Jsou to svině! Zatrpklí, ubozí pisálkové, myslí si, že jsou Céline či kdo, s těmi svými špatně napsanými a falešně polemickými články. Impotenti! Prostě…“

„To je všechno?“

Claire se něžně a shovívavě usmívala.

„Ulehčil sis?“

Marsan se nadechl a řekl unaveně:

„Ničeho si neváží…“

Claire stáhla okénko a vyhodila „Minuté“.

„A je to.“

Marsan ocenil její gesto. Cítil se jako osvobozený.

Strávili den procházkami v normandské krajině. Claire neustále chroupala krevety a Marsan vypil nějaký ten calvados navíc. Uklidnil se, byl znovu šťastný, že žije, a snad desetkrát se vrátil k plánům na svůj domek. Claire ho poslouchala se stále stejným potěšením, i když se opakoval.

Slunce již zapadalo, když se vrátili k hospodě. Objednali džbán moštu a pustili se do partie scrablu. Vyhrála Claire, přestože Marsan podváděl a vymýšlel si neexistující slova.

Ve zpravodajství v devatenáct hodin byla zařazena i krátká zpráva o tom, že Zakian byl zastřelen protigangovou brigádou. Byl u své milenky v jednom lyonském hotelu.

Marsan se rozhodl vrátit se do Paříže ještě ten večer.

Nino Caylus přiblížil střepinu z láhve k Prisčinu obličeji.

„Tak kde je?“

Ustoupila a narazila na barový pult.

‚Jak to mám vědět?“

Viděla hranu střepu sotva několik centimetrů od svých očí. Prohnula se a opřela o pult. Zavřela oči, nesnesla pohled na lesknoucí se obličej útočníka.

„Však ty budeš mluvit!“

Chraptivě vykřikla.

„Svině!“

Ucítila bolest na břiše a otevřela znovu oči. Nino se na ni usmíval. „Teď bude hodná,“ podotkl Gorgio.

Přiblížil se k Prisce a díval se na její břicho. Střep rozřízl šaty a ňadra se uvolnila. Schoulila se a zjistila, že dost krvácí, i když necítí bolest.

„Tak kde se schovává?“

Snažila se utéci na scénu. Ze tmy vystoupil třetí muž. S kamenným obličejem jí zastoupil cestu a řekl bezbarvým hlasem:

„Měla byste být rozumná. Můj přítel je mimořádně nervózní.“

A dal jí dvě facky. Zavrávorala, snažila se zachytit pultu, upadla však na zem. Nino se na ni vrhl.

„Tak kam se schoval?“ řekl Doktor tichvm hlasem.

Marně se snažila ubránit. Nino ji drtil celou svou vahou, aniž dbal na její zranění. Podařilo se jí zarýt mu nehty do tváře. Nino vykřikl a stal se ještě hrubším. Bušil ji pěstmi do obličeje. Prisca se nebránila. K čemu by to bylo? říkala si, napolo bez sebe. Zkušenost jí napovídala, že je lepší zůstat pasívní před individuem, které se přestalo kontrolovat. Neboť Nino se zřejmě zbláznil. Prisca pochopila, že ji chce znásilnit. Nehýbala se. Nehybná, pohybující jen trochu hlavou, mu to dokonce usnadnila a doufala, že ji pak nechá v klidu. Když se jí zmocnil, ani nevykřikla, ani nezasténala. Myslela na Marsana. Proč jen jí telefonoval, aby jí řekl o sobě a o tom, že na přechodnou dobu bude bydlet u Claire? Proč to tajemství musela znát? Vždyť mu nikdy o nic neříkala. Násilí, znásilnění, celé to zvířecké jednání vůči ní bylo naprosto nespravedlivé. Musela to však vydržet a nepovolit. Dvacet let toho muže milovala, aniž by si mohla dělat jakékoli naděje. Dnes mu daruje aspoň svou čest. Ať ji bijí, ať ji znásilňují! Na tom všem jí nezáleželo, jen když nepromluví, jen když nezradí. Přála si zemřít. Ano, tiše zemřít a zachovat tajemství. V tom okamžiku pro ni smrt nepředstavovala nic konkrétního. Byla to poslední tečka, konec dobře naplněného života, poslední gesto vůči muži, kterého si nedovedla udržet.

„Zabijte mě!“ naříkala, zatímco Nino vstával, udýchaný a celý zpocený.

Když viděla svou krev na mužově těle, propadla panice. Neměla strach ze smrti, ale z utrpení, z kruté bolesti, kterou začala pociťovat. Bude mít sílu odolávat až do konce? Bude moci ještě trpět?

I když je to pro něj?

Střep lahve ji rozřízl obličej. Myslela, že oslepla. Její hrdlo se naplnilo horkou mdlou tekutinou. Dusila se, snažila se pohnout, skrčit. Chtěla křičet, ale z úst nevyšel ani hlásek.

Nino Caylus ji kopl do břicha.

„Nábřeží ďAnjou, číslo 67“

Pak omdlela.

První odešli z ‚Jokeru“ bratři Caylusové. Doktor se zastavil u Prisčina těla, vytáhl revolver ráže 11,43 a vystřelil.

Marsan otevřel kufr svého BMW, naklonil se, vzal kufřík a tašku s Claiřinou kosmetikou a vesele řekl:

‚Jdi nahoru, zaparkuju vůz.“

Mladá žena vzala zavazadla, podívala se na opuštěné a málo osvětlené nábřeží a poznamenala:

„Můžeš nechat vůz tady. Žádný policajt se tu před desátou dopoledne neobjeví.“

‚Jsi si tím jistá?“

„Ale to víš,“ řekla mírně a ironicky.

„Tak dobře. Ale jestli dostanu pokutu, zaplatíš ji ty.“

Smáli se. Během zpáteční cesty se dohodli, že budou mít společnou pokladnu, a od té chvíle se navzájem dobírali.

„Nezapomněl jsi na nic?“ zeptala se Claire, zatímco Marsan zavíral kufr.

„Ne, proč?“

‚Jen tak…, myslela jsem…“

Zatvářila se potměšile, Marsan nevěděl proč.

„Sakra, moje aktovka…“

‚Já ti teda gratuluju! Celé měsíce otravuješ s tím zatraceným spisem, a dneska večer na něj zapomeneš. To je mi pěkné profesionální svědomí!“

Otevřel znovu kufr a vzal aktovku. Pohladil její kůži a řekl tichým hlasem:

„Zítra dostane tenhle spis státní zastupitelství. Věř mi, děvče, oddechnu si.“

‚Já taky,“ dodala Claire. „Řeknu ti docela upřímně, že jsem toho tvého štrasburského gangu měla akorát dost.“

„Nejsi sama!“

Zavřel znovu kufr, když se objevil vůz s rozsvícenými dálkovými světly.

„Mohl by přepnout na potkávačky!“ zavrčel Marsan a vzal Claire pod paží.

Vůz se zastavil před jejich domem. Marsan, s Claire těsně po svém boku, šel k domovním dveřím.

Dvířka vozu bouchla.

Instinktivně se otočil. Pokračoval v chůzi, ale přelétl zrakem vozovku – v polostínu rozeznal postavu malého silného muže. Silueta byla poněkud rozmazána, splývala s okolím.

„Uteč!“ vykřikl Marsan a strčil Claire do domovních dveří.

Díky hře světla a stínu spatřil muže s kápí na hlavě.

„Ale…“

Claire klopýtla a upadla na chodník. Dívala se po Marsanovi, ten však zmizel. Když vstala, zahlédly ho, jak kličkuje mezi zaparkovanými vozy s aktovkou v pravé ruce.

Zaslechla kroky a uviděla tři maskované muže, klidně šli směrem k Marsanovi. Chtěla reagovat, křičet, strach ji však ochromil… První vystřelil Nino Caylus.

Kulka zasáhla Marsana do jater. Hlavou padl na nárazník jednoho vozu, pomalu se sesouval na chodník. Kožená aktovka, kterou stále držel, upadla na okraj chodníku.

Nino předal zbraň bratrovi.

Zazněl druhý výstřel.

Marsanovo tělo se zachvělo a narazilo na kolo vozu. Stále držel aktovku v ruce.

Nakonec vzal zbraň Doktor a vystřelil.

Marsan pustil aktovku, ta se rozevřela. Vysypaly se fotografie… Poslední kulka mu roztříštila lebku.

Tři zabijáci zůstali stát. Vyměnili si pohled, jeden z nich se naklonil nad tělem, nad temnou neurčitou „hmotou. Pomalu vzal koženou aktovku a sbíral fotografie.

V sobotu 16. července byla ve zprávách ve 13,00 hodin informace potvrzena. Prezident společnosti COMAX Gaspard Fieubet právě podepsal smlouvu v hodnotě několika miliard franků s iráckou vládou. V rozhovoru pro stanici Evropa 1 prohlásil: „Díky této smlouvě můžeme zajistit plnou zaměstnanost jednoho sta tisíce pracujících až do roku 1977.“

Odpoledne zaplnilo dvě stě hostů sídlo generálního ředitele COMAX Gasparda Fieubeta v Montfort-rAmaury. Poblíž bazénu, několik metrů od místa, kde odpočíval Joanny Chavel, byl postaven bufet. Slavnosti se účastnilo několik ministrů a řada velvyslanců. Finanční svět se zde mísil se smetánkou pařížského uměleckého a divadelního světa.

Hodně se při této příležitosti hovořilo i ó poslední události.

V uplynulém týdnu ji komentovaly skoro všechny noviny. Všichni více či méně znali zavražděného soudce – a pochopitelně každý zastával vlastní verzi událostí. Většinajpřítomných se domnívala, že Jacques Marsan byl zapleten do nějaké špinavé aféry. Zrodila se legenda…