Asa Larsson

Rebecka Martinssonová 02. Prolitá krev

Pátek 21. června

LEŽÍM NA BOKU na kuchyňské pohovce. Nemůžu usnout. Takhle počátkem léta bývají noci tak jasné, že člověku nedopřejí klid. Hodiny na stěně nade mnou budou brzy odbíjet jednu. Tikání hodin se rozléhá v tichu. Rozseká každou větu. Každý pokus o rozumnou myšlenku. Na stole leží dopis od té ženy.

Lež klidně, říkám si. Lež klidně a spi.

Budu myslet na Traju, fenku ohaře, kterou jsme měli doma jako děti. Ani chvíli neposeděla, pobíhala po kuchyni jako neklidná duše a drápy bušila do lakované dřevěné podlahy. První měsíce jsme ji drželi uvnitř v kleci, aby si zvykla. Doma se neustále ozývaly povely: „sedni“, „zůstaň“ a „lehni“.

Teď je to podobné. Na prsou mi leží pes, který chce vyskočit pokaždé, když hodiny zatikají. Pokaždé, když se nadechnu. Ale není to Traja. Tenhle pes odvrací hlavu, když se na něj podívám. Je plný zlých úmyslů.

Pokusím se usnout. Někdo by mě měl zamknout. V kuchyni by měla být klec.

Stojím a dívám se z okna. Je čtvrt na dvě. Světlo jako ve dne. Staré smrky na kraji parcely vrhají k domu dlouhé stíny. Připadají mi jako paže. Ruce, které se neklidně natahují z hrobů a chmatají po mně. Dopis leží na kuchyňském stole.

Jsem ve sklepě. Je půl druhé a pět minut. Pes, co není Traja, je už na nohou. Pobíhá na hranici mého rozumu. Zkouším na něj zavolat. Nechci se za ním pustit do té neprostupné zarostlé divočiny. V hlavě mám prázdno. Ruka sundává ze zdi různé předměty. K čemu mi budou? Perlík. Páčidlo. Řetěz. Kladivo.

Ruce všechno kladou do kufru auta. Je to jako hlavolam. Nevím, co představuje. Sednu si do auta a čekám. Myslím na tu ženu a dopis. Je to její chyba. To ona mě připravila o rozum.

Jedu autem. Na přístrojové desce jsou hodiny. Přerušované čárky beze smyslu. Silnice mě odnáší mimo čas. Ruce drží volant tak pevně, až mě bolí prsty. Jestli se cestou zabiju, budou muset vyříznout volant z auta a pohřbít mě spolu s ním. Ale já se cestou nezabiju.

Zastavím sto metrů od břehu, kde má loďku. Sejdu k řece. Nehybně se leskne a čeká. Pod dubem to slabě zašplouchá. Slunce tančí na vlnkách, které zčeřil pstruh, co při hladině požírá kukly. Kolem se rojí komáři. Bzučí mi do uší. Snášejí se kolem očí a za krk a sají mi krev. Je mi to jedno. Nějaký zvuk mě přiměje se otočit. Je to ona. Stojí jen deset metrů ode mě.

Otevře ústa a něco říká. Ale já nic neslyším. Zalehlo mi v uších. Přimhouří oči. Zaleskne se v nich podráždění. Zkusmo popojdu dva kroky k ní. Ještě nevím, co chci. Nacházím se v krajině za hranicí zdravého rozumu a vědomí.

Teď si všimne, že držím v ruce páčidlo. Ústa zůstanou otevřená dokořán. Oči se zase rozšíří. Vteřina překvapení. Potom strach.

I já spatřím páčidlo. Ruka na rukojeti mi zbělá. A najednou se pes vrátí. Je obrovský. Packy jsou jako kopyta. Srst se mu zježí od krku po ocas. Cení zuby. Spolkne mě na posezení. A pak slupne tu ženu.

Už jsem u ní. Dívá se jako uhranutá na páčidlo, a proto ji první rána trefí přímo do spánku. Kleknu si k ní a přiložím jí tvář k ústům. Cítím teplý dech na kůži. Ještě nemá dost. Pes se vyřítí jako smyslů zbavený a vrhá se na všechno, co mu stojí v cestě. Drápy rozdírají v zemi hluboké rány. Zuřím. Vběhnu do divoké krajiny šílenství.

Jako utržený ze řetězu.

KOSTELNICE PIA SVONNIOVÁ kouří doma na zahrádce před řadovým domkem. Obvykle drží cigaretu, jak se na děvče sluší, mezi ukazováčkem a prostředníčkem. Ale teď ji pevně svírá mezi palcem, ukazováčkem a prostředníčkem. To je pořádný rozdíl. Blíží se slunovrat, to proto. Člověk je jako z divokých vajec. Nechce se mu spát. Už nepotřebuje spát. Noc šeptá, vábí a láká ho ven.

Jezinky si obují nové boty z té nejměkčí březové kůry. Je to jako soutěž krásy. Jako smyslů zbavené tančí po loukách a nehledí na to, že kolem třeba jezdí auta. Botky si prošoupou, zatímco je s očima navrch hlavy pozorují lesní tvorové, kteří se schovávají mezi stromy.

Pia Svonniová típne cigaretu o dno obráceného květináče, který slouží jako popelník, a hodí nedopalek do otvoru. Napadne ji, že urazí celou cestu z kopce dolů až do kostela v Jukkasjärvi na kole. Zítra tam bude svatba. Už v kostele uklidila a vyzdobila ho, ale teď si vzala do hlavy, že na oltář natrhá velkou kytici. Projde se po louce a po hřbitově. Rostou tam pryskyřníky a purpurový kakost v oblaku bílých kerblíků. A podél příkopu šeptají pomněnky. Strčí si do kapsy mobil a zaváže si tenisky.

Nad zahradou svítí půlnoční slunce. Slabé světlo proniká plotem a laťky vrhají dlouhé stíny, takže trávník vypadá jako ručně tkaný žlutozelený hadrový koberec s tmavě zeleným okrajem. Na jedné bříze hlasitě pokřikuje hejno drozdů.

Celá dlouhá cesta do Jukkasjärvi vede z kopce. Pia šlape a přehazuje rychlosti. Ta jízda je strašně nebezpečná. Nemá helmu. Vlasy jí vlají ve větru. Jako když jí byly čtyři a venku na dvorku se vestoje houpala na houpačce z pneumatiky tak, že se málem přetočila kolem dokola.

Prosviští vesnicí Kauppinen, kde na ni z ohrady zírají koně. Když mine most přes řeku Torneälven, zahlédne dva kluky, jak kus po proudu loví ryby na mušky.

Cesta vede podél řeky. Vesnice spí. Míjí turistickou osadu a hostinec, starý konzum a ošklivý kulturák. Stříbřité dřevěné stěny Vlastivědného muzea a bílé závoje mlhy na louce za plotem.

V dálce na kraji vesnice, kde cesta končí, stojí červený dřevěný kostel. Střechu nedávno natřeli, a tak je ještě cítit dehtem.

Zvonice je spojená s plotem. Do kostela se vchází zvonicí a pak se projde cestičkou vydlážděnou kameny, která vede ke schodům do kostela.

Jedny modré dveře do zvonice jsou otevřené dokořán. Pia sesedne z kola a opře ho o plot.

Mělo by být zavřeno, pomyslí si a pomalu jde k brance.

V břízkách napravo od průchodu k faře něco zašustí. Srdce se jí zachvěje. Zastaví se a zaposlouchá. Jenom to trochu zapraskalo. Nejspíš veverka nebo hraboš.

Zadní vchod do zvonice je také otevřený. Vidí přímo dovnitř. I dveře kostela jsou otevřené.

Teď se jí srdce rozbuší jako zvon. Sven mohl klidně zapomenout zavřít dveře zvonice, jestli si večer před slunovratem trošku přihnul. Ale ne vchod do kostela. Vzpomene si na tu partu puberťáků, kteří jednou rozbili okno kostela ve městě a hodili dovnitř zapálené hadry. To bylo před pár lety. Co se stalo teď? V duchu jí před očima vyskakují obrazy. Posprejovaný a pomočený oltář. Dlouhé zářezy nožem na čerstvě natřených kostelních lavicích. Nejspíš vlezli dovnitř oknem a pak si zevnitř otevřeli.

Jde ke dveřím do kostela. Pomalu. Pozorně naslouchá a rozhlíží se na všechny strany. Kde se stala chyba? Takoví kluci by měli mít plnou hlavu holek a túrovat mopedy. Jak se z nich stali chuligáni, co vypalují kostely a napadají homosexuály?

Když prochází kolem portálu, zastaví se. Stojí pod varhanní kruchtou, kde je tak nízký strop, že se větší lidé musejí sehnout. V kostele je ticho a šero, ale vše se zdá být v pořádku. Kristus, Laestadius i laponská panenka Maria září neposkvrnění na oltáři. Ale přesto ji něco zarazí. Něco není na svém místě.

Pod podlahou v kostele leží pohřbeno osmdesát šest těl. Většinou na ně ani nepomyslí, pokojně odpočívají ve svých hrobech. Ale teď cítí, jako by jejich neklid stoupal podlahou a píchal ji jako jehličky do nohou.

Co je to s vámi? pomyslí si.

Oltářní uličku pokrývá červený tkaný koberec. Něco na něm leží přesně v místě, kde končí varhanní kůr a klenba se otevírá. Skloní se.

Kámen, napadne ji nejdříve. Drobný úlomek bílého kamene.

Zvedne ho mezi palcem a ukazováčkem a jde do sakristie.

Ale dveře do sakristie jsou zamčené. Otočí se, aby se zase vrátila do oltářní uličky.

Když stojí u oltáře, zahlédne spodní část varhan. Skoro celé je zastiňuje opěrný trámový systém, který vede napříč kostelní lodí od stropu a sahá tak do třetiny výšky klenby. Ale spodní část varhan vidět je. A vidí, jak před varhanním kůrem visí nohy.

Nejprve jí bleskne hlavou, že se někdo v kostele oběsil. A v první chvíli ji popadne vztek. Připadá jí to bezohledné. Pak už nemyslí na nic. Běží oltářní uličkou a potom spatří, jak před varhanními píšťalami a laponským slunečním znamením visí tělo.

Visí na provaze, ne, není to provaz, je to řetěz. Dlouhý železný řetěz.

Teď si všimne tmavých skvrn na koberci přesně v místě, kde ležel úlomek kamene.

Krev. Je to krev? Skloní se.

A pak pochopí. Ten kousek kamene, který svírá mezi palcem a ukazováčkem, není žádný kámen. Je to úlomek zubu.

Zvedne se. Upustí ten bílý úlomek, skoro ho od sebe odhodí.

Ruka loví v kapse telefon, vyťuká číslo 112.

Na druhém konci se ozve muž, jehož hlas zní hodně mladě. Pia odpovídá na jeho otázky a přitom cloumá dvířky na kůr. Jsou zamčené.

„Je zamčeno,“ řekne mu. „Nedostanu se nahoru.“

Spěchá zpátky k sakristii. Po klíči na varhanní kruchtu ani stopy. Může dveře vyrazit? Ale čím?

Ten mladík na druhém konci aparátu se domáhá pozornosti. Řekne jí, ať počká venku. Pomoc už je na cestě, slibuje.

„To je Mildred,“ křičí Pia. „Visí tam Mildred Nilssonová. Zdejší farářka. Pane bože, ta je zřízená!“

„Už jste venku?“ ptá se jí. „Není nablízku ještě někdo?“

Mladík v telefonu ji provází po schodech z kostela. Ujišťuje ho, že tu na dohled není živá duše.

„Nezavěšujte,“ říká. „Zůstaňte s námi ve spojení. Pomoc je na cestě. Do kostela už zpátky nechoďte.“

„Můžu si zapálit?“

To může. Nevadí, když telefon na chvíli odloží.

Pia si sedne na schody do kostela a telefon položí vedle sebe. Kouří a přitom si uvědomuje, jak je klidná a vyrovnaná. Ale cigareta hoří nějak špatně. Nakonec zjistí, že si zapálila filtr. Za sedm minut zaslechne v dálce sirény.

Dostali ji, pomyslí si.

Teď se jí roztřesou ruce. Cigareta z nich vypadne.

Hajzlové. Dostali ji.

Pátek 1. září

REBECKA MARTINSSONOVÁ VYSTOUPÍ na ostrově Lidö z lodního taxi a zadívá se nahoru k usedlosti přebudované na hotel. Odpolední slunce dopadá na světle žlutou fasádu s bílými vyřezávanými ozdobami. Venku na rozlehlém dvoře je plno lidí. Pár racků chechtavých se vynoří bůhví odkud a zakřičí jí nad hlavou. Vytrvalí a otravní.

Že se vám chce, pomyslela si.

Dala taxikáři příliš velké spropitné. Jako odškodnění za to, že odpovídala jen jednoslabičně, když se s ní pokoušel zapříst hovor.

„To vypadá na pořádný mejdan,“ řekl a kývl směrem k hotelu.

Na místě už byla celá advokátní firma. Hemžilo se tam asi dvě stě lidí. Bavili se ve skupinkách. Pak se rozloučili a popošli o kus dál. Stisky rukou a polibky na tvář. Obrovské grily stály vyrovnané v řadě. Kuchaři oblečení v bílém připravovali bufet na dlouhý stůl pokrytý lněným ubrusem. Namačkaní v prostoru mezi hotelovou kuchyní a dlouhým stolem jako bílé myšky v legračních vysokých kuchařských čepicích.

„Ano,“ odpověděla Rebecka a přehodila si koženou kabelu s vytlačeným krokodýlím vzorem přes rameno. „Už jsme přežili horší věci.“

Zasmál se a vyrazil, až se příď lodi zvedla nad vodu. Z mola tiše sklouzla černá kočka a zmizela ve vysoké trávě.

Rebecka se dala do kroku. Po létě vypadal ostrov znaveně. Pošlapaný, vysušený a poničený.

Prohnaly se tudy davy, pomyslela si. Všechny ty rodiny s dětmi s dekami na piknik a lehce přiopilí elegantně oblečení lodní pasažéři.

Tráva byla zválená a zažloutlá. Stromy zaprášené a žíznivé. Dovedla si představit, jak to asi vypadá v lese. Pod borůvčím a kapradím se určitě válejí lahve, plechovky, použité kondomy a hromádky výkalů.

Cestička k hotelu byla tvrdá jako beton. Jako prasklý hřbet prahorního ještěra. Sama je takový ještěr. Právě přiletěla lodí z vesmíru. Oblečená do lidských šatů cestou na zkoušku ohněm. Bude napodobovat lidské chování. Rozhlédne se kolem a bude dělat to, co ostatní. A doufat, že její přestrojení neprohlédnou.

Už byla skoro na místě.

Seber se, říkala si. To zvládneš.

Poté, co v Kiruně zabila ty tři muže, pracovala dál v advokátní kanceláři Meijer & Ditzinger jako obvykle. Jde to dobře, říkala si. Ve skutečnosti šlo všechno do háje. Na krev a mrtvá těla nemyslela. Když se teď ohlédla za obdobím, než šla na nemocenskou, nevybavuje si, že by vůbec na něco myslela. Měla za to, že pracuje. Ale vlastně jen přerovnávala papíry z jedné hromádky na druhou. Samozřejmě špatně spala. Byla duchem nepřítomná. Trvalo jí celou věčnost, než se ráno dala dohromady a vyrazila do práce. Katastrofa udeřila zezadu. Ani si jí nestačila všimnout. Šlo o jednoduchý případ fúze a akvizice. Klient se zeptal na výpovědní lhůtu ve smlouvě o pronájmu nebytového prostoru. Odpověděla mu úplně špatně. Desky se všemi smlouvami měla přímo před nosem, ale nechápala z nich jediné slovo. Klient, francouzská zasilatelská služba, požadoval po kanceláři náhradu škody.

Pamatuje si, jak se na ni její šéf Mans Wenngren zadíval. Obličej za psacím stolem mu zbrunátněl. Pokusila se dát výpověď sama, ale na to nepřistoupil.

„To by na kancelář vrhalo nesmírně špatné světlo,“ řekl. „Všichni by si mysleli, že jsme tě k tomu přiměli, že jsme nechali na holičkách kolegyni s psychickými… která na tom není dobře.“

Ještě ten den odpoledne se vypotácela z kanceláře. Když stála na ulici Jarla Birgera v podzimním šeru, kterým pronikala světla drahých aut svištících kolem, u vkusně naaranžovaných výloh butiků a barů kolem náměstí Stureplan, přepadl ji intenzivní pocit, že se už k Meijerovi & Ditzingerovi nikdy nedokáže vrátit. Cítila, že od nich chce být co nejdále. Ale tak to neskončilo.

Vzala si zdravotní dovolenou. Nejdřív celý týden. Pak měsíc. Doktor jí řekl, ať dělá, co ji baví. Jestli ji něco na její práci těší, ať se tomu dál věnuje.

Po tom případu v Kiruně se trestní agenda firmy neuvěřitelně rozrostla. Její jméno ani fotografii samozřejmě v tisku nezveřejnili, ale jméno kanceláře se v médiích přetřásalo často. Což přineslo své ovoce. Klienti jim volali a chtěli, aby je zastupovala „ta dívka, co byla v Kiruně“. Dostalo se jim standardní odpovědi, že jim kancelář poskytne advokáta zkušenějšího v oblasti trestního práva, ale ta dívka že by mohla při procesu asistovat. Tak se dostali k velkým trestním případům sledovaným médii. Za tu dobu šlo o dva případy hromadného znásilnění, jednu loupežnou vraždu a rozsáhlou úplatkářskou aféru.

Spolumajitelé firmy navrhli, aby se Rebecka objevovala jako přísedící u procesů, i když byla na nemocenské. Zas tak často to nebylo. Alespoň úplně neztratila kontakt s prací. A navíc se nemusela připravovat. Jen tam seděla. Samozřejmě pouze když chtěla.

Souhlasila, protože si myslela, že stejně nemá na výběr. Poškodila dobré jméno firmy, kvůli ní měli na krku žalobu o náhradu škody a přišli o klienta. Nemohla odmítnout. Dlužila jim to, a tak s úsměvem kývla.

Ve dnech, kdy měla sedět u soudu, musela alespoň vstát z postele. Pohledy soudců a poroty obvykle nejdříve přitahovali obžalovaní, ale teď byla největší cirkusovou atrakcí ona. Upírala zrak na desku stolu před sebou a nechala je, ať se dívají. Zločinci, soudci, žalobci, porotci. Téměř slyšela, jak si v duchu říkají: „Tak to je ona…“

Už dorazila k zahradě před hotelem na ostrově. Tady byla najednou tráva zelená a svěží. Za suchého léta ji museli kropit jako zběsilí. Poslední letošní šípkové růže vydávaly vůni, kterou večerní větřík nesl směrem do nitra ostrova. Vzduch byl příjemně teplý. Mladší ženy měly na sobě lněné šaty bez rukávů. Ty o trochu starší si zakrývaly ramena a paže rozepnutými lehkými bavlněnými svetříky značky IBlues a Max Mara. Muži nechali kravaty doma. Pobíhali sem a tam v kalhotách Gant a nosili dámám drinky. Kontrolovali rozpálené grily na dřevěné uhlí a žoviálně se bavili s personálem.

Zapátrala v davu. Maria Taubeová nikde. Ani Mans Wenngren.

Jeden ze spolumajitelů firmy, Erik Rydén, jí kráčel v ústrety. Nasadit úsměv.

„To je ona?“

Petra Wilhelmssonová spatřila, jak se Rebecka Martinssonová blíží po cestičce k hotelu. Petra byla u firmy nová. Opírala se o zábradlí na verandě před vchodem. Z jedné strany vedle ní stál Johan Grill, také nováček u firmy, a z druhé Krister Ahlberg, asi třicetiletý trestní právník.

„Ano, to je ona,“ potvrdil Krister Ahlberg. „Naše firemní Modesty Blaise.“

Vyprázdnil sklenku a postavil ji na zábradlí, až to zazvonilo. Petra zavrtěla hlavou.

„Když si představíte, že zabila člověka,“ pronesla.

„Vlastně celkem tři,“ řekl Krister.

„Pane bože, mám z toho husí kůži. Podívejte se!“ řekla Petra a natáhla paži k pánům, kteří jí dělali společnost.

Krister Ahlberg a Johan Grill si paži pozorně prohlíželi. Byla útlá a opálená. Pár jemných chloupků jí letní sluníčko vyšisovalo téměř doběla.

„Tedy ne proto, že je to ženská,“ pokračovala Petra, „ale nevypadá zrovna na ten typ…“

„Taky že není. Nakonec se z toho psychicky zhroutila. Nezvládá práci. Někdy se objeví u ostře sledovaných trestních procesů. Já mám zatím na krku všechnu práci a musím vysedávat v kanceláři se zapnutým mobilem, kdyby něco. A ona je za hvězdu.“

„Vážně?“ zeptal se Johan Grill. „Nikdy se o ní přece nepsalo, ne?“

„To je sice pravda, ale v právnických kruzích všichni vědí, o koho jde. Ve Švédsku tvoří právníci malou uzavřenou skupinu, jak brzy sami zjistíte.“

Krister Ahlberg ukázal asi centimetrovou vzdálenost mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky. Všiml si, že Petra má prázdnou sklenku, a říkal si, jestli by se neměl nabídnout, že jí dojde pro pití. Ale v tom případě by musel nechat Petrušku samotnou s Johanem.

„Páni,“ řekla Petra, „ráda bych věděla, jaké to je, někoho zabít.“

„Představím vás,“ řekl Krister. „Nepracujeme sice ve stejném oddělení, ale chodili jsme spolu do kurzu o obchodních smlouvách. Musíme jen chvilku počkat, než ji Erik Rydén pustí ze spárů.“

Erik Rydén Rebecku Martinssonovou na přivítanou objal. Byl to podsaditý chlapík a povinnosti hostitele mu dávaly zabrat. Potil se a z těla se mu kouřilo jako z bažiny v srpnu. Parfém Chanel Pour Monsieur smísený s alkoholovými výpary. Rebecka ho pravou rukou párkrát lehce poklepala po zádech.

„To je fajn, že jsi přišla,“ řekl se širokánským úsměvem.

Vzal jí tašku a na oplátku jí podal sklenku šampaňského a klíč od pokoje. Rebecka mrkla na přívěsek, bíločerveně natřený kousek dřeva přivázaný ke klíči složitým uzlíkem.

Pro případ, že by hostům spadl do vody, až budou namol, pomyslela si.

Vyměnili si pár zdvořilostních frází. Počasí se vydařilo. To jsem objednal pro tebe, Rebecko. Zasmála se a zeptala se, jak se daří. Ujde to, sakra. Zrovna minulý týden k němu připlula velká ryba z oboru biotechnologií. Rozjedou fúzi s americkým podnikem, takže teď mají plné ruce práce. Poslouchala a usmívala se. Pak dorazil ještě jeden opozdilec a Erik se musel dál věnovat povinnostem hostitele.

Přistoupil k ní jeden advokát z oddělení trestního práva. Pozdravil ji, jako by byli staří známí. Horečně se snažila vzpomenout si, jak se jmenuje, ale marně. V patách měl dva nové zaměstnance, nějakou mladou ženu a muže. Mladík měl blonďatou kštici a tak dohněda opálenou tvář, jakou člověk získá jen při plachtění na moři. Byl menší postavy s širokými rameny. Vystrkoval hranatou bradu a z vyhrnutých rukávů drahého svetru vykukovala dvě svalnatá předloktí.

Vypadá jako vyfešákovaný Pepek námořník, napadlo ji.

Dívka byla také blond. Hřívu vlasů jí přidržovaly drahé sluneční brýle na čele. Na tvářích měla dolíčky. Její svetřík barevně sladěný s tričkem s krátkým rukávem nesl Pepek námořník přehozený přes ruku. Pozdravili se. Dívka cvrlikala jako vrabčák. Jmenovala se Petra. Pepek námořník se jmenoval Johan a měl noblesní příjmení, ale Rebecka si ho nezapamatovala. To se jí v posledním roce stávalo často. Dříve mívala v hlavě přihrádku, kde dokázala veškeré informace roztřídit. Teď už tam žádná nebyla. Všechno padalo dovnitř páté přes deváté a většinou zase hned vypadlo ven. Usmála se a pevně jim stiskla ruce, jak se sluší. Zeptala se, pro koho ve firmě pracují. Jak se jim tam líbí. O čem psali diplomku a u kterého soudu byli na praxi. Jí samotné se nikdo na nic nezeptal.

Dál křižovala mezi skupinkami lidí. Všichni stáli rovně, jako by spolkli pravítko. Poměřovali se. Navzájem se srovnávali. Plat. Bydlení. Jméno. Známosti. Kde byli na dovolené. Někdo si postavil domek v Nacce. Jiný sháněl větší byt, protože se jim narodilo druhé dítě. Nejlépe na té správné straně čtvrti Östermalm.

„Mám nervy nadranc,“ vyrazil ze sebe se šťastným úsměvem na tváři ten, co si stavěl domek.

Čerstvě rozvedený muž ze skupinky se otočil k Rebecce.

„V květnu jsem byl u vás doma na severu,“ řekl. „Jeli jsme na lyžích z Abisko ke Kebnekaise, ale museli jsme vyrazit ve tři ráno, když byl sníh ještě zmrzlý. Přes den byla hrozná břečka, do které jsme se bořili. Nedalo se dělat nic jiného než lenošit na jarním sluníčku.“

Atmosféra byla najednou napjatá. Copak se musel zmiňovat o jejím rodném kraji? Kiruna mezi ně pronikla jako zlý duch. Všichni ze sebe začali překotně sypat stovky dalších míst, kde byli. V Toskánsku v Itálii, u rodičů v Jönköpingu, v Legolandu, ale Kiruna ne a ne zmizet. Rebecka si to zamířila dál a všichni vydechli úlevou.

Starší právníci byli v létě na dovolené na chatě na západním pobřeží, ve Skane nebo na šérách u Stockholmu. Arnemu Eklöfovi zemřela matka a upřímně se Rebecce svěřoval, jak se celé léto dohadovali o dědictví.

„Krucinál,“ zaklel. „Bůh přinese smrt a hned se přižene ďábel s dědici. Nedáš si ještě?“

Kývl k její skleničce. Ne, odmítla. Téměř vztekle po ní blýskl očima. Jako by odmítla další důvěrnosti. Přesně to také měla v úmyslu. Proklestil si cestu ke stolu s pitím. Rebecka zůstala stát na místě a dívala se za ním. Mluvit s lidmi byla dřina, ale stát tu sama s prázdnou sklenkou byla noční můra. Jako ubohá pokojová rostlina, která si ani sama nedokáže říct o vodu.

Můžu zajít na záchod, řekla si a podívala se na hodinky. Když nebude fronta, zašiju se tam na sedm minut, a když bude, tak jen na tři minuty.

Rozhlédla se kolem, kam by mohla postavit skleničku. V té chvíli se vedle ní zjevila Maria Taubeová. Podala jí pohárek s waldorfským salátem.

„Jez,“ řekla. „Pohled na tebe mě děsí.“

Rebecka si vzala salát. Když se podívala na Mariu, vybavily se jí vzpomínky na jaro.

Venku za Rebecčinými špinavými okny svítí ostré jarní sluníčko. Ale Rebecka nechává záclony zatažené. Uprostřed týdne se u ní jednoho dopoledne staví Maria. Rebecka se poté sama sebe ptala, proč vlastně otevřela. Měla zůstat schovaná pod dekou.

Ale kdepak. Přistoupí ke dveřím. Ani si neuvědomuje, že za dveřmi někdo zvoní. Jako duchem nepřítomná odemkne bezpečnostní zámek. Pak levou rukou otočí knoflíkem zástrčky a pravou zmáčkne kliku. V hlavě má úplně prázdno. Jako když si člověk najednou uvědomí, že stojí doma před otevřenou ledničkou, a nechápe, co vůbec dělá v kuchyni.

Poté si říká, že možná má v sobě schovanou nějakou chytrou osůbku. Holčičku v červených holínkách a záchranné plovací vestě. Co vždycky přežije. A že to ta malá holčička poznala lehké kroky v botách na vysokém podpatku.

Holčička nabádá Rebecčiny ruce a nohy: „Pššt, to je Maria. Nic jí neříkejte. Jen ať se zvedne a otevře dveře.“

Maria a Rebecka sedí v kuchyni. Pijí jen černou kávu. Rebecka toho moc nenamluví. Na lince se vrší pyramida špinavého nádobí, na podlaze v předsíni se válejí hromádky pošty, reklamních letáků a novin. Zmačkané a propocené šaty, které má na sobě, hovoří za vše.

K tomu se jí začnou třást ruce. Šálek kávy musí postavit na stůl. Ruce se bezděčně třepotají jako dvě bezhlavé slepice.

„Další kafe už si radši nedám,“ snaží se to odbýt žertem.

Zasměje se, ale zní to spíš jako dutá rána.

Maria se jí podívá do očí. Rebecka cítí, že to ví. Jak Rebecka někdy stojí venku na balkoně a dívá se na tvrdý asfalt pod ním. Jak někdy prostě ani nedokáže vyjít ven do obchodu. Tak se musí živit tím, co má doma. Pije čaj a jí nakládané okurky přímo ze sklenice.

„Nejsem sice žádný cvokař,“ říká Maria, „ale vím, že když člověk nejí a nespí, je mu hůř. Musíš se ráno obléknout a jít ven.“

Rebecka schová ruce pod kuchyňský stůl.

„Nejspíš si myslíš, že mi začíná hrabat.“

„Holka zlatá, v našem příbuzenstvu se to ženskýma, co jsou na nervy, jen hemží. Omdlévají na potkání a neustále trpí panickou úzkostí a hypochondrií. Nevyprávěla jsem ti o své tetě? Jeden týden je zavřená na psychiatrii a nedokáže se sama ani obléknout a druhý rozjíždí školku Montessori. Jsem na to zvyklá.“

Den nato jeden ze spolumajitelů firmy, Torsten Karlsson, nabídne Rebecce na čas svou chalupu. Maria pro Torstena pracovala v oddělení obchodního práva, než začala spolu s Rebeckou pracovat pro Manse Wenngrena.

„Vytrhla bys mi trn z paty,“ říká Torsten. „Nemusel bych se bát, že mi to tam někdo vykrade, a nemusel bych tam jezdit jenom zalívat zahradu. Vlastně bych měl ten barák prodat, ale s tím jsou taky hrozné starosti.“

Měla samozřejmě odmítnout. Bylo to očividné. Ale ta holčička v červených holínkách přikývne, než Rebecka stačí otevřít pusu.

REBECKA SE POSLUŠNĚ PUSTÍ do waldorfského salátu. Začne půlkou ořechu.

Jakmile ji vloží do úst, je velká jako švestka. Žvýká a žvýká. Snaží se ji spolknout. Maria ji pozoruje.

„Jak se ti daří?“ zeptá se.

Rebecka se usměje. Jazyk jí zdrsní.

„Vlastně ani nevím.“

„Ale dneska večer se ti tu líbí, ne?“

Rebecka pokrčí rameny.

Ne, pomyslí si. Ale co má člověk dělat? Přinutí se vyrazit ven. Jinak bude brzy jen zavřená někde na chalupě pod dohledem úřadů, bude se k smrti bát lidí, trpět alergií na elektromagnetické pole a kolem sebe bude mít spoustu koček, co budou kálet po domě.

„Já nevím,“ řekla. „Když se otočím, mám pocit, že mě všichni sledují. Mluví o mně za mými zády, ale jakmile se objevím, najednou změní téma. Chápeš? Jakmile se přiblížím, v panice trousí poznámky jako: Co si takhle zahrát tenis?“

„No, to máš pravdu,“ usměje se Maria. „Jsi přece nefalšovaná firemní Modesty Blaise. A teď si odjedeš někam na venkov na Torstenovu chalupu, čím dál tím víc se izoluješ od lidí a jsi divná. Jasně že se o tobě baví.“

Rebecka se zasmála.

„Dík, teď se fakt cítím líp.“

„Všimla jsem si, že ses seznámila s Johanem Grillem a Petrou Wilhelmssonovou. Co říkáš na Miss Twiggy? Určitě je ohromně milá, ale já osobně nemůžu mít ráda ženskou, co má zadek jako dva kmínky. Můj vlastní je jako puberťák. Jako by se ode mě chtěl odpoutat a postavit se na vlastní nohy.“

„Jo, zdálo se mi, že slyším, jak se za tebou něco vleče v trávě, když ses objevila.“

Zmlkly a zadívaly se do dálky k vodě, kde supěl starý motorový člun Fingal.

„Nelam si hlavu,“ řekla Maria. „Brzy začnou být všichni pěkně pod parou. Pak se přiklátí a budou si s tebou chtít popovídat.“

Obrátila se k Rebecce, naklonila se až těsně k ní a zeptala se zastřeným hlasem: „Jaké to je, někoho zabít?“

Rebecčin a Mariin šéf Mans Wenngren stál kousek opodál a pozoroval je.

Výborně, pomyslel si. Dobrá práce.

Všiml si, že Maria Taubeová Rebecku Martinssonovou rozesmála. Maria mávala rukama ve vzduchu na všechny strany a všemožně jimi kroutila. Krčila rameny. Jen zázrakem udržela skleničku pod kontrolou. Zřejmě roky tréninku v lepší rodině. Rebecka se uvolnila. Je dohněda opálená a vypadá vyrovnaně, všiml si. Hubená jako lunt, ale to byla vždycky.

Torsten Karlsson stál šikmo za Mansem a studoval dobroty na grilu. Kručelo mu v břiše. Indonéské jehněčí špízy, špíz s vepřovou panenkou nebo s krevetami s cajunským kořením, karibské rybí špízky se zázvorem a ananasem, kuřecí špízy se šalvějí a citronem nebo na asijský způsob marinované v jogurtu se zázvorem, kořením garam masala a kurkumou. K tomu spousta různých omáček a salátů jako příloha. Bílé a červené víno, pivo a cider. Stejně věděl, že mu v práci říkají Karkulín ze střechy. Malý a podsaditý s černou kšticí jako rejžák na hlavě. Na Mansovi naopak šaty vypadaly tak ležérně. Jemu ženské zaručeně neříkají, že je tak milý nebo že je rozesmál.

„Slyšel jsem, že sis opatřil nový žihadlo,“ řekl a uždíbl olivku z bulgurového salátu.

„Hmm, Jaguár kabriolet model E, ojetý, ale jako nový,“ odpověděl Mans mechanicky. „Jak se má?“

Torstena Karlssona na okamžik napadlo, že se Mans ptá na jeho vlastní jaguár. Zvedl hlavu a sledoval Mansův pohled, který ulpěl na Rebecce Martinssonové a Marii Taubeové.

„Bydlí u tebe na chalupě, ne?“ pokračoval Mans.

„Nemohla přece zůstat pořád zavřená v té své garsonce. Vypadalo to, že neví, kam se vrtnout. Proč se jí nezeptáš sám? Je to přece tvoje podřízená.“

„Protože se ptám tebe,“ sykl Mans.

Torsten Karlsson zvedl ruce v obranném gestu „nestřílejte na mě“.

„Hele, já fakt nevím,“ řekl. „Já na chalupu moc nejezdím. Když už přijedu, tak se bavíme o něčem jiném.“

„Jako o čem?“

„No, jak dehtovat schody, jak natřít fasádu načerveno nebo jestli má zakytovat okna. Celou dobu tam maká. Jednu chvíli byla úplně posedlá kompostem.“

Mansův pohled ho přiměl mluvit dál. Byl zaujatý, téměř pobavený. Torsten Karlsson si prsty prohrábl černé strniště na hlavě.

„Pane bože,“ řekl. „Nejdřív se pustila do zakládání kompostu. Kompost na zahradní a domácí odpad rozdělený na tři sekce. A koupila ohrádku odolnou proti krysám. Pak založila rychlý kompost. Téměř mě přiměla, abych si zapsal, jak uspořádat vrstvy trávy a písku… je to úplná věda. Pak, když měla jet na kurz daní právnických osob v Malmö, vzpomínáš?“

„Jo.“

„Zavolala mi, že nikam jet nemůže, protože se s kompostem něco stalo, jak to jen říkala? Bylo v něm prý nějak málo dusíku. Tak přitáhla odpad z nedaleké školky, ale pak byl zase kompost moc vlhký. Takže by musela zůstat doma, aby ho mohla prohazovat a vrtat do něj.“

„Cože?“

„Jo, musel jsem slíbit, že tam v týdnu, kdy bude pryč, zajedu a provrtám kompost starou vrtačkou na led. Jenže pak o kus dál v lese objevila kompost bývalých majitelů.“

„Vážně?“

„Bylo v něm všechno možné. Staré kočičí kostry, rozbité skleněné láhve a jiné sračky. Tak se ho rozhodla vyčistit. Za kůlnou našla starou postel s takovou tou drátěnkou vespod. Použila ji jako obrovské síto. Prohazovala to svinstvo drátěnkou z postele, kterou třásla tak, že se prosila jen čistá zemina. Škoda že jsem s sebou nevzal pár klientů, abych jim představil jednu z našich slibných mladých právniček.“

Mans zíral na Torstena Karlssona s otevřenou pusou. Viděl před sebou Rebecku s tvářemi zrůžovělými a vlasy shrnutými na jednu stranu, jak divoce třese železnou drátěnkou z postele na hromadě hlíny. A Torsten stojí dole s klienty v tmavých oblecích s očima navrch hlavy.

Oba naráz vyprskli smíchy a nemohli přestat. Torsten si osušil oči hřbetem ruky.

„Ale teď už se uklidnila. Už není taková… no, já nevím, když jsem tam přijel posledně, tak seděla na schodech nad knížkou s hrnkem kafe.“

„Co to bylo za knihu?“ zeptal se Mans.

Torsten Karlsson se na něj udiveně podíval.

„Nenapadlo mě se zeptat,“ řekl. „Promluv si s ní sám.“

Mans do sebe obrátil sklenku červeného vína.

„Půjdu ji pozdravit,“ řekl. „Ale znáš mě. Já moc s lidmi mluvit neumím. A s ženskými mi to jde ještě hůř.“

Pokusil se zasmát, ale teď se Torsten pro změnu ani neusmál.

„Musíš se jí zeptat, jak se má.“

Mans vyfoukl vzduch nosem.

Krátkodobé vztahy mi jdou líp, napadlo ho. S klienty. Taxikáři. Pokladními v samoobsluze. Žádné staré konflikty a zklamání neleží pod povrchem jako spletené mořské řasy.

Večeře v babím létě na ostrově Lidö. Rudé večerní slunce spočívá nad hladkými útesy jako zlatá skořápka. V dálce klouže po hladině výletní loď plující kolem ostrovů. Rákosí dole u vody je slehlé, sklání hlavy k sobě, šustí a šepotá. Nad vodou se nese smích a hovor hostů.

Večeře se už dostala do fáze, kdy se na stolech objevily krabičky cigaret. Před moučníkem si mohli trochu protáhnout nohy, takže společnost u stolu poněkud prořídla. Na prochladlé paže si hosté už večer natáhli svetry a košile, které měli předtím ovázané kolem pasu nebo přehozené přes ramena. Někteří se vydali k bufetu potřetí nebo počtvrté a prohodili pár slov s kuchaři, kteří obraceli špízy syčící na roštu nad žhavým uhlím. Několik hostů už začínalo mít pěknou špičku. Když stoupali po schodech cestou na záchod, museli se držet zábradlí. Gestikulovali a trousili cigaretový popel na šaty. Mluvili trochu moc nahlas. Jeden ze spolumajitelů trval na tom, že pomůže servírce roznášet moučníky. Rozhodně a gentlemansky ji zbavil velkého tácu s košíčky s vanilkovým krémem a glazírovaným červeným rybízem. Košíčky nebezpečně sklouzly k okraji tácu. Servírka se nuceně usmála a vyměnila si pohled s kuchaři, kteří měli plné ruce práce u grilu. Jeden z nich všeho nechal a spěchal s ní do kuchyně pro zbylé tácy.

Rebecka a Maria seděly na útesech dole u vody. Kameny sálaly teplem, které se v nich za den nastřádalo. Maria si škrábala štípanec od komára na vnitřní straně zápěstí.

„Torsten se příští týden chystá do Kiruny,“ řekla. „Neříkal ti to?“

„Ne.“

„Jedná se o tu spolupráci s auditorskou firmou Janssongruppen Revision AB. Když se teď Švédská církev oddělila od státu, vznikla tu potenciálně zajímavá klientská skupina. Firma má v úmyslu prodat balíček právních služeb, včetně účetnictví a revize, farnostem Švédské církve po celé zemi. Nabídnout jim pomoc při všech problémech, například ‚jak se zbavit Berit trpící fibromyalgií‘ a ‚jak uzavřít finančně výhodné smlouvy s podnikateli‘, sakumprásk všechno. Nevím to jistě, ale myslím, že existuje dlouhodobý plán, jak navázat spolupráci s jistým makléřem a urvat tak pro sebe kapitálovou správu. V každém případě tam Torsten zajede a zaprodá nás církevní radě v Kiruně.“

„No a co?“

„Můžeš jet s ním. Víš přece, jaký je. Určitě by měl rád společnost.“

„Nemůžu jet do Kiruny,“ vyrazila ze sebe Rebecka.

„Vím, že máš ten pocit. Ale nechápu proč.“

„Já nevím, já…“

„Co by se mohlo stát tak strašného? Třeba že bys narazila na někoho, kdo tě zná? Babiččina chalupa ti přece chybí, ne?“

Rebecka zatnula zuby.

Nemůžu tam jet, prostě to nejde, pomyslela si.

Maria odpověděla, jako by jí četla myšlenky.

„V každém případě řeknu Torstenovi, aby se tě zeptal. Když má člověk kostlivce ve skříni, udělá nejlíp, když ji otevře a pořádně si na něj posvítí.“

Na terase hotelu se tančí. Z reproduktorů se line ABBA a Niklas Strömstedt. Z otevřených oken hotelové kuchyně se ozývá řinčení porcelánu a zurčení vody, jak někdo oplachuje talíře, než je naskládá do myčky. Slunce stáhlo červený závoj až dolů k vodě. Ze stromů visí lampiony. Před venkovním barem je tlačenice.

Rebecka sešla dolů na kamennou přístavní hráz. Zatančila si s mužem, který seděl vedle ní u stolu, a pak se vypařila. Tma ji objala černou rukou a přitáhla ji k sobě.

Šlo to dobře, pomyslela si. Lepší už to být nemohlo.

Usadila se na dřevěnou lavičku u vody. Šplouchání vln narážejících na betonové molo. Pach zatuchlých chaluh, slaného moře a nafty. Na černé lesklé hladině se odráželo světlo lampy.

Mans k ní přistoupil, aby ji pozdravil. Udělal to zrovna ve chvíli, kdy se měli všichni usadit ke stolu.

„Jak se vede, Martinssonová?“ zeptal se.

Co mu na to mám říct, sakra? pomyslela si.

Ten jeho vlčí úsměv a způsob, jak ji oslovuje příjmením, jsou jako ohromná značka STOP. Svěřování, slzičky a upřímnost se zapovídají.

Takže hlavu vzhůru, vypnout hruď a podat strohou zprávu o tom, jak u Torstena na chalupě natřela okenní rámy lněným olejem. Po tom, co se stalo v Kiruně, se zdálo, že o ni má opravdu starost. Ale když už nemohla pracovat, úplně se stáhl.

Jakmile člověk nedokáže pracovat, už pro něj nic neznamená, pomyslela si.

Kroky na štěrkové cestičce ji přiměly zvednout hlavu. Nedokázala hned rozeznat tvář, ale ten jasný hlas poznala. Byla to ta nová blondýna. Jak jen se jmenuje? Petra.

„Ahoj, Rebecko,“ řekla Petra, jako by se dobře znaly.

Stoupla si k ní až moc blízko. Rebecka potlačila instinktivní chuť se zvednout, odstrčit ji od sebe a pelášit pryč. Ale to by se neslušelo. Takže zůstala sedět. Jedna zkřížená noha ji však prozradila. Zlostně se kývala nahoru a dolů. Chtělo se jí utéct.

Petra s povzdechem dosedla vedle ní.

„Pane bože, Ake se mnou tančil třikrát po sobě. Víš, jak to chodí. Pokládají tě za svůj osobní majetek jen proto, že pro ně pracuješ. Musela jsem na chvíli zmizet.“

Rebecka něco souhlasně zamručela. Za chvilku řekne, že musí na záchod.

Petra se natočila horní polovinou těla k Rebecce a dala hlavu na stranu.

„Slyšela jsem, co se ti loni stalo. Muselo to být strašné.“

Rebecka neodpovídala.

Uvidíme, pomyslela si vztekle. Když kořist nechce vylézt z nory, musíme ji něčím nalákat. Nějaká drobná důvěrnost. Vysouká ze sebe přiznání a vymění ho jako záložku do knihy za tajemství toho druhého.

„Moje sestra zažila něco podobně hrozného před pěti lety,“ pokračovala Petra, když Rebecka mlčela. „Našla sousedova syna utopeného v příkopu. Byly mu teprve čtyři roky. Pak z toho byla…“

Zakončila větu neurčitým mávnutím rukou.

„Aha, tak tady jste.“

Byl to Pepek námořník. Přistoupil k nim. V každé ruce nesl sklenku ginu s tonikem. Jednu podal Petře a po kratičkém zaváhání nabídl druhou Rebecce. Ve skutečnosti ji měl sám pro sebe.

Gentleman, pomyslela si Rebecka unaveně a položila sklenku vedle sebe.

Dívala se na Pepka námořníka. A ten se žádostivě díval na Petru. Petra se žádostivě dívala na Rebecku. Pepek s Petrou si na ní smlsnou. A pak si to spolu rozdají.

Petra musela vycítit, že má Rebecka zaječí úmysly. Že jí ta příležitost brzy unikne. Za normálních okolností by nechala Rebecku jít a řekla by si, že bude mít jinou příležitost. Ale příliš mnoho koktejlů a sklenek vína jí zatemnilo úsudek.

Naklonila se k Rebecce. Tváře jí zrůžověly a leskly se, když se zeptala: „Jaký je to pocit, zabít člověka?“

Rebecka se prodírala davem opilců. Ne, tančit nechce. Ne, díky, nic k pití už si nedá. S taškou přes rameno scházela k molu.

Petry a Pepka námořníka se zbavila. Nasadila zamyšlený výraz a s pohledem upřeným do dáli na temnou vodní hladinu odpověděla: „Je to samozřejmě strašný pocit.“

Co jiného? Pravdu? „Nemám zdání. Nevzpomínám si na to.“

Možná by mohla vyprávět o těch naprosto trapných pohovorech s psychoterapeutem. Rebecka se na každém sezení jen usmívá, až se nakonec málem rozesměje. Co má dělat? Prostě si na to nevzpomíná. Psychoterapeut se na ni rozhodně neusmívá, není na tom vůbec nic k smíchu. Nakonec se rozhodnou, že si dají přestávku. V budoucnu u něj Rebecka bude mít dveře otevřené.

Ani když už nemůže dál pracovat, neozve se mu. Nedokáže se k tomu přimět. Představuje si tu scénu, jak sedí a pláče nad tím, že nezvládá svůj život, a jeho tvář vyjadřuje uměřený soucit, aby zakryl výraz značící „neříkal jsem vám to?“

Ne, Rebecka Petře odpověděla jako normální člověk, že je to příšerný pocit, ale život přece musí jít dál, jakkoli to zní banálně. Pak se omluvila a odkráčela. Šlo to dobře, ale za pár minut se dostavil vztek a teď… Teď byla tak naštvaná, že by dokázala vytrhnout strom i s kořeny. Nebo by se třeba opřela o stěnu hotelu a ten by se svalil jako domeček z karet. Blondýna i ten její blonďatý partner měli štěstí, že nestáli na přístavní hrázi, jinak by je skopla do vody.

Najednou se přímo za ní objevil Mans. Vedle ní.

„Co je? Stalo se něco?“

Rebecka nezpomalila.

„Odcházím. Jeden kluk v kuchyni říkal, že si můžu půjčit plastovou pramici. Dovesluji na břeh.“

Mans nechápavě vyhrkl:

„Zbláznila ses? Nemůžeš veslovat ve tmě. A jak se pak odtamtud dostaneš dál? Tak zůstaň přece. Co je to s tebou?“

Zastavila se těsně před molem. Obrátila se k němu a zavrčela:

„Co asi?“ zeptala se. „Lidé se mě ptají, jaké to je, někoho zabít. Jak to mám, sakra, vědět? Mezitím jsem o tom přece nepsala básně, abych si ty pocity srovnala v hlavě. Já… prostě se to stalo!“

„Proč se zlobíš na mě? Já se tě na to přece neptám.“

Rebecka náhle ztišila hlas.

„Ne, Mansi, ty se nikdy na nic neptáš. To se ti musí nechat.“

„Do prdele,“ vyjel, ale Rebecka se už otočila na podpatku a dusala po molu k vodě.

Dohonil ji. Hodila tašku do veslice a rozvázala kotevní lano. Mans hledal vhodná slova.

„Mluvil jsem s Torstenem,“ řekl. „Vyprávěl mi, že se tě chystá požádat, jestli bys s ním nezajela do Kiruny. Ale řekl jsem mu, ať na to zapomene.“

„A proč?“

„Proč? Myslel jsem, že to je to poslední, co potřebuješ.“

Rebecka se na něj ani nepodívala a odpověděla:

„Snad dokážu sama rozhodnout, co potřebuju a co ne.“

Najednou měla pocit, že hosté stojící opodál obrátili pozornost jejich směrem. Předstírali, že se dál věnují tanci a konverzaci, ale bzukot večírku se trochu ztišil. Nebo ne? Mají nejspíš konečně něco, o čem si budou moci příští týden v práci vyprávět.

Mans si toho zjevně také všiml a ztlumil hlas.

„Jen jsem na tebe chtěl brát ohled. Omlouvám se.“

Rebecka skočila do veslice.

„Tak ohled! To proto jsi mě posílal k soudu, abych jako nějaká šlapka vysedávala při těch trestních procesech?“

„To už přeháníš,“ sykl Mans. „Sama jsi říkala, že ti to nevadí. Myslel jsem, že to je dobrý způsob, jak neztratit kontakt s prací. Tak vylez z té lodi!“

„Jako bych měla na výběr! To ti snad dojde, když se nad tím trochu zamyslíš!“

„Tak se na ty pitomý trestní procesy vykašli. Vylez z lodi, běž se nahoru vyspat a ráno, až vystřízlivíš, si o tom promluvíme.“

Rebecka o krok popošla. Loďka se zahoupala. Jednu chvíli Mansovi blesklo hlavou, že vyleze na molo a jednu mu vrazí. To by byla nádhera.

„Až vystřízlivím? Ty… ty se mi snad zdáš!“

Opřela se nohou o molo a odrazila se. Manse napadlo, že by mohl pramici chytit, ale to by byl také pohled pro bohy. Jak by se držel přídě, až by se skutálel do vody. Firemní komik předvádí své vrcholné číslo. Loďka klouzala po hladině.

„Klidně si jeď do Kiruny, kurva!“ zařval a bylo mu jedno, kdo ho slyší. „Pro mě za mě si můžeš dělat, co chceš!“

Loďka zmizela ve tmě. Slyšel, jak vesla narážejí do vidlice a jak to šplouchá, když se noří do vody.

Ale Rebecčin hlas byl ještě pořád blízko a teď se ozval pronikavěji.

„Řekni mi, co může být horší než tohle.“

Ten hlas dobře znal z kolotoče hádek tenkrát s Madelene. Nejprve Madelenin potlačovaný vztek. A on neměl ani tušení, co zase, probůh, udělal špatně. Pak hádka, pokaždé jako strašlivá bouře. A po ní ten hlas, který se začal lámat a brzy se roztříštil v pláč. V té chvíli nastal čas na usmíření. Pokud za to byl člověk ochotný zaplatit: nasadit si psí hlavu. S Madelene mohl sáhnout po starém známém scénáři. Uznal, že je příšerný hajzl. Madelene se mu schoulila v náručí jako vzlykající holčička a opřela si mu hlavu o prsa.

Ale Rebecka… Myšlenky se mu v opilosti loudaly hlavou, hledal ta správná slova, ale bylo už příliš pozdě. Zvuk vesel se čím dál víc ztrácel v dálce.

Ani ho nenapadne na ni zavolat. Na to může zapomenout.

Najednou za ním stála Ulla Carleová, jedna ze dvou spolumajitelek firmy. Zeptala se, co se děje.

„Zastřel mě,“ řekl a vydal se nahoru k hotelu. Zamířil k venkovnímu baru pod girlandami z barevných lampionů.

Úterý 5. září

POLICEJNÍ INSPEKTOR SVEN ERIK STALNACKE jede z Fjällnäsu do Kiruny. Do podvozku auta mu bubnuje štěrk a za ním se zvedá mohutný oblak prachu ze silnice. Když zabočí nahoru po silnici na Nikkavägen, po levé straně se tyčí k nebi ledově modré tělo horského masivu Kebnekajse.

Zvláštní, že tenhle pohled člověka nikdy neomrzí, napadlo ho.

Sice už překročil padesátku, ale vždycky ho stejně okouzlí proměny ročních období. Když na podzim vane studený horský vítr, který se žene údolím z vysokých hor. Když se v předjaří vrací slunce. První kapání ze střechy, když začíná obleva. A tání ledu. S přibývajícími léty je na tom člověk ještě hůř. Potřeboval by si vzít týden dovolené, kdy by jen seděl a zíral na přírodu.

Táta na tom byl stejně, vzpomínal.

V posledních letech života, určitě alespoň v posledních patnácti letech, táta pořád omílal stejnou písničku: „Tohle léto bude moje poslední. Tenhle podzim je poslední, co zažiju.“

Jako by ho právě tohle na smrti nejvíc děsilo. Že už neprožije další jaro, jasné léto a ohnivý podzim. Že se budou roční období dál střídat bez něj.

Sven Erik mrkl na hodinky. Půl druhé. Do schůzky s prokurátorem zbývá půl hodiny. Stihne si ještě zajet ke stánku u Annie na hamburger.

Stejně věděl, co prokurátor chce. Od vraždy farářky Mildred Nilssonové uplynuly skoro tři měsíce a zatím s vyšetřováním nepohnuli. Prokurátor už toho měl dost. To mu nemůže nikdo zazlívat.

Nevědomky přidal plyn. Uvědomil si, že se měl poradit s Annou Mariou. Anna Maria byla jeho šéfová, vedoucí vyšetřovacího týmu. Byla na mateřské a Sven Erik ji zastupoval. Jenomže mu nějak nepřišlo vhodné otravovat ji doma. Bylo to divné. Když pracovali spolu, připadala mu hodně blízká. Ale mimo práci nevěděl, o čem s ní má mluvit. Chyběla mu, ale přesto ji byl navštívit jen jednou, hned poté, co se chlapeček narodil. Několikrát se stavila na policejní stanici, ale to kolem sebe vždycky měla celé hejno holek z kanceláře, kdákajících jako slepice, takže se radši držel zpátky. V půli ledna se má vrátit do práce na plný úvazek.

Vyptávali se všude kolem. Někdo přece musel něco zahlédnout. V Jukkasjärvi, kde farářku našli pověšenou na varhanním kůru, i v Poikkijärvi, kde bydlela. Nic. Obešli všechny ještě jednou. Ani jedna mizerná stopa.

To bylo divné. Někdo ji zabil venku na pozemku Vlastivědného muzea u řeky. Poté vrah zcela otevřeně odnesl tělo do kostela. Pravda, bylo to v noci, ale světlo bylo jako ve dne.

Zjistili, že farářka byla dost kontroverzní. Když se Sven Erik zeptal, zda neměla nějaké nepřátele, většina aktivních členek farnosti odpověděla: „Skoro všechny místní chlapy.“ Jedna žena ve farní kanceláři s ostrými vráskami kolem pevně sevřených úst téměř otevřeně prohlásila, že si za to farářka mohla sama. Plnila titulky v místních novinách, ještě když byla naživu. Pohádala se s církevní radou, když ve farním sboru zorganizovala kurzy sebeobrany pro ženy. Pohádala se s obecním úřadem, když její skupina biblických studií pro ženy, Magdalena, požadovala, aby byla třetina času na místních ledových plochách vyhrazena dívčím hokejovým týmům a krasobruslení. Naposledy se dostala do sporu s některými lovci a majiteli stád sobů. Šlo o vlčici, která se usadila na církevní půdě. Mildred Nilssonová tvrdila, že je povinností církve vlčici chránit. Místní sociálně demokratický plátek NSD otiskl na prostřední straně fotku Mildred a jejího oponenta pod titulky „Ochránkyně vlků“ a „Nepřítel vlků“.

A na faře v Poikkijärvi na opačném břehu řeky, než leží Jukkasjärvi, žije její muž. Je na nemocenské, neschopný uspořádat její pozůstalost. Svena Erika se znovu zmocnil stejný mučivý pocit jako ve chvíli, kdy s ním mluvil: „Už zase vy? To nemáte nikdy dost?“ Každý rozhovor byl jako rozbíjení ledové krusty, která se přes noc vytvořila na díře v ledu. Smutek se vyplavil na povrch. Uplakané oči. Žádné děti, se kterými by mohl smutek sdílet.

Sven Erik sice děti měl, dceru, která žila v Lulea, ale znal ten strašný pocit osamělosti. Po rozvodu bydlel v domě sám. Ale měl kočku a ženu mu nikdo nezavraždil a nepověsil na řetěz.

Prověřili všechny hovory a dopisy od nejrůznějších pošuků, kteří se k činu přiznali. To ale samozřejmě nikam nevedlo. Ti lidé byli jenom trosky, které se dostaly do jakéhosi horečnatého stavu pod vlivem novinových titulků.

Protože o případu se hodně psalo. Televize a noviny úplně šílely. Mildred Nilssonovou zabili uprostřed letní okurkové sezony, navíc ani ne dva roky poté, co v Kiruně zavraždili jiného náboženského vůdce, Viktora Strandgarda, zakladatele církve Božího pramene. Spekulovalo se o tom, že oba případy jsou si podobné, i když vrah Viktora Strandgarda už byl mrtvý. Ale byl tu stejný úhel pohledu: církevní služebník a církevní služebnice. Oba byli brutálně zavražděni ve svých kostelech. Církevní hodnostáři a pastorové se k tomu vyjadřovali v celostátních médiích. Necítí se ohroženi? Nemají v úmyslu se odstěhovat? Není rudá Kiruna pro kněze nebezpečná? Z novin sem přes léto jezdili brigádníci a sledovali policejní práci. Byli mladí a lační a neuspokojilo je prohlášení typu „z technických důvodů neposkytujeme v tomto stadiu vyšetřování žádné bližší informace“. Vytrvalý zájem tisku trval celé dva týdny.

„Do prdele, pomalu si musíš vytřepat boty vždycky, než si je obuješ,“ stěžoval si Sven Erik kriminálnímu komisaři. „Aby z nich náhodou nevyskočil další pitomej novinář s vystrčeným žihadlem.“

Ale protože se policejní vyšetřování nepohnulo z místa, novináři nakonec město opustili. Prostor v médiích vyplnil případ dvou lidí, které umačkali na nějakém festivalu.

Celé léto policie pracovala na základě teorie vraždy podle předlohy. Někdo se nechal inspirovat vraždou Viktora Strandgarda. Celostátní kriminálka zpočátku dost váhala s vytvořením profilu pachatele. Pokud jim je známo, nejde tu přece o sériového vraha. Není ani jisté, že jde o imitátora. Ale podobnost s vraždou Viktora Strandgarda a mediální masáž nakonec přispěly k tomu, že znalkyně v oboru soudní psychiatrie z národního policejního týmu vytvářejícího profily pachatelů přerušila dovolenou a zajela do Kiruny.

Jednou dopoledne začátkem července se sešla s kirunskou policií. V konferenční místnosti se potilo asi deset lidí. Nemohli riskovat, že by rozhovor vyslechl někdo nepovolaný, a tak nechali okna zavřená.

Doktorce soudní psychiatrie bylo něco přes čtyřicet. Svena Erika hned zarazilo, že mluvila o šílencích a sériových i masových vrazích s klidem a pochopením, téměř s láskou. Když se vytasila s nějakým příkladem ze života, často říkala „ten chudák“ nebo „měli jsme jednoho chlapce, co…“ nebo „naštěstí pro něj ho dopadli a odsoudili“. Vyprávěla o jednom muži, který mohl být po létech psychiatrické léčby nařízené soudem propuštěn a teď žije normálním spořádaným životem, pracuje na půl úvazku v malířské firmě a má psa.

„Musím zdůraznit,“ řekla, „že je na policii, aby rozhodla, kterou teorií se bude řídit. Pokud ten váš vrah vraždí podle předlohy, mohu vám vytvořit jeho pravděpodobný profil, ale jistotu mít nebudete.“

Spustila powerpointovou prezentaci a vyzvala je, ať ji klidně přeruší otázkami.

„Je to muž. Věk patnáct až padesát. Je mi líto.“

Poslední slova dodala, když si všimla, jak se usmívají.

„Chceme slyšet, že mu je sedmadvacet let a tři měsíce, roznáší noviny, bydlí s matkou a řídí červené volvo,“ zažertoval někdo.

Dodala:

„A má velikost bot dvaačtyřicet. No, imitátoři jsou zvláštní v tom, že mohou začít rovnou páchat závažné násilné činy. Nikdy dřív nemuseli být za takový trestný čin odsouzeni. Pro což svědčí to, že jste na místě zajistili otisky prstů, ale žádný z nich jste v registru nenašli.“

Přikyvovali.

„Může být v registru osob podezřelých nebo odsouzených za drobné trestné činy, které jsou pro takovou hraniční osobnost typické. Obtěžování, jako je stalking, vulgární telefonáty nebo třeba drobné krádeže. Ale pokud je to imitátor, tak si rok a půl četl někde doma v pokoji o vraždě Viktora Strandgarda. To byla poklidná činnost. Šlo o vraždu, kterou spáchal někdo jiný. Zatím mu to stačilo. Ale odteď bude chtít číst sám o sobě.“

„Ale ty vraždy vlastně tak podobné nejsou,“ namítl někdo. „Viktora Strandgarda vrah omráčil a pak ubodal, vypíchl mu oči a uřízl ruce.“

Přikývla.

„To je pravda. Ale to se dá vysvětlit tím, že toto byla jeho první vražda. Bodání a řezání nožem vyžaduje, jak bych to řekla, bližší kontakt než vražda nějakou delší náhodnou zbraní, kterou použil v tomto případě. Musí překročit určitý práh. Příště bude možná připravený použít nůž. Možná nemá rád fyzickou blízkost.“

„Přece ji odnesl do kostela.“

„Ale to už bylo po ní. Už nebyla nic než kus masa. Vrah bydlí sám nebo má přístup do zcela soukromých prostor, například do nějaké klubovny, kam nikdo jiný nesmí, nebo do dílny, zkrátka do nějaké uzamčené místnosti. Tam přechovává novinové výstřižky. Zřejmě budou někde vystavené, nejspíš připíchnuté na nástěnce. Je uzavřený, špatně navazuje kontakty s lidmi. Nelze vyloučit, že si opatřil i nějakou fyzickou zábranu, aby si lidi držel od těla. Například špatné hygienické návyky. Pokud máte nějakého podezřelého, tak se na to poptejte. Také nebude mít přátele. Ale jak jsem řekla, nemusí jít o imitátora. Může to být někdo, koho přepadl náhlý záchvat zuřivosti. Pokud budeme mít smůlu a dojde k další vraždě, tak si to probereme znovu.“

Sven Erik se probral ze zamyšlení, když míjel řidiče, který venčil psa tak, že protáhl vodítko staženým okénkem auta a nechal ho běžet vedle vozu. Sven Erik si všiml, že je to kříženec švédského losího psa. Pes klusal s vyplazeným jazykem.

„Hajzl, co trápí zvířata,“ zamumlal a mrkl do zpětného zrcátka.

Zřejmě to bude nějaký lovec, co psa trénuje k lovu na losy. Uvažoval, že to otočí a s majitelem psa si promluví. Takoví lidé by neměli mít vůbec žádná zvířata. Po zbytek roku toho psa nejspíš nechává zavřeného v kleci.

Auto ale neobrátil. Nedávno si byl promluvit s mužem, který porušil zákaz návštěvy své bývalé, a navíc se nedostavil k výslechu, i když dostal předvolání.

Člověk se celé dny hádá, pomyslel si Sven Erik. Od chvíle, kdy ráno vstane, až dokud si nejde lehnout. Kde je ta hranice? Jednoho krásného dne, až bude mít volno, se přistihne, že se rozeřval na člověka, co odhodil na ulici papírek od nanuku.

Ale obraz klusajícího psa a myšlenka na zničené polštářky na jeho packách ho pronásledovaly celou cestu do města.

Za pětadvacet minut Sven Erik Stalnacke vešel do kanceláře vrchního prokurátora Alfa Björnfota. Šedesátiletý prokurátor seděl na kraji psacího stolu s dítětem v náručí. Chlapeček šťastně tahal za šňůrku vypínače lampy se zářivkou visící nad psacím stolem.

„Koukej!“ vykřikl prokurátor, když Sven Erik vcházel dovnitř. „Přišel k nám strýček Sven Erik. To je Gustav, kluk Anny Marii.“

Poslední slova patřila Svenu Erikovi. Prokurátor přitom mhouřil oči, protože Gustav mu sundal brýle a narážel jimi do šňůrky od lampy, až ji rozhoupal.

V tu chvíli vešla dovnitř inspektorka Anna Maria Mellaová. Pozdravila Svena Erika zvednutým obočím a po koňském obličeji jí přelétl lehký úsměv. Jako by se viděli na ranní poradě jako obvykle. Ve skutečnosti to už bude pár měsíců.

Zarazilo ho, jak je malá. To se mu stávalo už dřív, když se delší dobu neviděli, třeba po dovolené. Ve vzpomínkách mu vždycky připadala větší. Bylo vidět, že měla volno. To tmavé opálení na tváři jí vydrží až do temné zimy. Pihy už nebyly vidět, protože měly stejnou barvu jako zbytek obličeje. Hustý cop měla téměř bílý. Nahoře na čele u linie vlasů se táhla řada rozškrábaných štípanců, hnědé tečky zaschlé krve.

Usadili se. Vrchní prokurátor za svůj přeplněný stůl a Anna Maria se Svenem Erikem vedle sebe na pohovku pro hosty. Prokurátor se vyjádřil stručně. Vyšetřování vraždy Mildred Nilssonové uvázlo ve slepé uličce. V létě měli k dispozici téměř veškeré policejní zdroje, ale teď nastal čas na jiné priority.

„Nedá se nic dělat,“ postěžoval si směrem ke Svenu Erikovi, který se vytrvale díval z okna. „Nemůžeme bezdůvodně odsunout vyšetřování jiných případů a předběžná šetření. Nakonec bychom měli na krku justičního ombudsmana.“

Na chvíli se odmlčel a pozoroval Gustava, který vysypal obsah koše na papír a úhledně vyrovnal všechny objevy na podlaze. Prázdná piksla na tabák. Banánová slupka. Prázdná krabička od lékořicových bonbonů. Pár zmačkaných papírů. Když byl koš prázdný, Gustav si stáhl boty a hodil je do koše. Prokurátor se usmál a pokračoval.

Podařilo se mu přesvědčit Annu Mariu, aby se vrátila do práce na půl úvazku, než začne po Vánocích pracovat naplno. Chtěl, aby Sven Erik dále pracoval jako vedoucí vyšetřovacího týmu a Anna Maria se věnovala té vraždě, dokud nenastoupí na plný úvazek.

Nasadil si brýle pořádně na kořen nosu a přejel pohledem stůl. Nakonec složku Mildred Nilssonové našel a podal ji Anně Marii a Svenu Erikovi.

Anna Maria složku prolistovala. Sven Erik se jí díval přes rameno. Uvnitř cítil tíhu. Jako by ho naplnil smutek, když se na ty stránky díval.

Prokurátor ho požádal, aby vyšetřování shrnul.

Sven Erik si několik vteřin prsty zamyšleně pročesával hustý knír a pak se bez zbytečných odboček pustil do vyprávění, jak farářka Mildred Nilssonová přišla o život v noci před letním slunovratem, dvacátého prvního června. Sloužila v kostele v Jukkasjärvi půlnoční mši, která skončila v jednu hodinu. Mše se zúčastnilo jedenáct lidí. Šest z nich byli turisté, kteří bydleli v hotelu u lesa. Policie je vytáhla z postele a vyslechla už kolem čtvrté ráno. Ostatní patřili k farářčině babskému spolku Magdalena.

„Cože?“ zeptala se Anna Maria a zvedla zrak od složky.

„No, měla takovou skupinu biblických studií, kterou tvořily výhradně ženy. Říkaly si Magdalena. Jedna z těch skupin, které jsou dnes v módě. Chodívaly do kostela, kde sloužila mši Mildred Nilssonová. V jistých kruzích vzbudily zlou krev. Tenhle výraz použili jejich odpůrci i ony samy.“

Anna Maria přikývla a znovu se zadívala do složky. Nalistovala pitevní protokol a znalecký posudek primáře Pohjanena a přimhouřila oči.

„Byla hrozně zřízená,“ vydechla. „Proražená lebka… praskliny v lebeční kosti… pod místy úderu došlo k poškození mozku… krvácení mezi měkkou a tvrdou mozkovou plenou.“

Všimla si, jak prokurátorovi a Svenu Erikovi přelétl po tváři výraz nelibosti, a tak si četla zprávu dál jen pro sebe.

Rány způsobené neznámým tupým předmětem. Většina byla asi tři centimetry dlouhá, pojivová tkáň na okrajích ran byla rozdrcená. Ale tady máme delší ránu. Na levém spánku se táhne červenomodrý pás s otokem… tři centimetry pod ním a dva centimetry před zvukovodem na levé straně se nachází spodní okraj hlubšího otisku, který zbraň zanechala.

Co to je? Co o té ráně stojí ve znaleckém posudku? Zalistovala dopředu.

Otisk na kůži a dlouhá ohraničená rána na levém spánku naznačují, že pachatel použil zbraň podobnou sochoru.

Sven Erik pokračoval ve vyprávění:

„Po mši se farářka převlékla v sakristii, zamkla kostel a šla ke břehu řeky pod Vlastivědným muzeem, kde měla zakotvenou loďku. Tam ji někdo napadl. Vrah Mildred odnesl zpátky do kostela. Zamkl dveře a vynesl ji na varhanní kůr. Kolem krku jí navlékl řetěz, připevnil ho na varhany a pověsil ji. Nedlouho poté mrtvolu objevila kostelnice, která se z náhlého popudu vydala na kole natrhat do kostela květiny.“

Anna Maria vrhla pohled na syna. Objevil krabici s papíry určenými do skartovačky. Trhal jeden po druhém. Naprosté blaho.

Anna Maria rychle četla dál. Dále zlomeniny horní čelisti a jařmové kosti. Jedna panenka zvětšená. Levá panenka měřila šest a pravá čtyři milimetry. To způsobil otok mozku. Horní ret silně oteklý. Pravá strana zbarvená do modrofialova. Řez odhalil silné krvácení. Krev měla černočervenou barvu. Proboha! Všechny přední zuby měla vyražené. Ústní dutina plná krve a krevních sraženin. Měla ji zacpanou dvěma punčochami, vraženými hluboko k hltanu.

„Mlátil ji skoro jen do hlavy,“ řekla.

„Měla dvě rány na prsou,“ dodal Sven Erik.

„Způsobené předmětem podobným sochoru.“

„Zřejmě to byl sochor.“

„Na levém spánku se táhne dlouhá rána. Myslíš, že byla první?“

„Jo. Takže se dá soudit, že je to pravák.“

„Nebo pravačka.“

„Možná. Ale vrah ji nesl pěkný kus cesty od řeky do kostela.“

„Jak víš, že ji nesl? Možná ji naložil na nějaký trakař.“

„Těžko říct, znáš Pohjanena. Ale upozornil na to, jak krvácela. Krev nejprve stékala po zádech.“

„Protože ležela na zemi na zádech.“

„Jo. Technici to místo nakonec našli. Jenom kousek od břehu, kde mívala loďku. Někdy jezdila loďkou přes řeku. Bydlela na druhé straně. V Poikkijärvi. Na břehu vedle loďky se také našly její boty.“

„Co ještě? Jak krvácela?“

„Slabší potůčky krve stékaly z ran na obličeji a na hlavě dolů po temeni.“

„No jasně,“ řekla Anna Maria. „Vrah ji nesl přes rameno, takže jí hlava visela dolů.“

„Tím by se to dalo vysvětlit. A to není zrovna tělocvik vhodný pro ženu.“

„Sama bych ji unesla,“ namítla Anna Maria. „Také bych ji dokázala pověsit na varhany. Byla docela drobná.“

Zvláště kdybych byla tak… bez sebe vzteky, pomyslela si.

Sven Erik pokračoval:

„Poslední praménky krve stékají dolů k nohám.“

„Když ji pověsil z kůru.“

Sven Erik přikývl.

„Takže ještě nebyla mrtvá?“

„Ne tak docela. Tak to stojí v pitevní zprávě.“

Anna Maria přelétla očima poznámky. V místě ran na krku kůže krvácela jen slabě. Podle soudního lékaře Pohjanena to svědčí o tom, že umírala. Takže byla už téměř mrtvá, když ji vrah pověsil. S největší pravděpodobností nebyla při vědomí.

„Co ty punčochy v krku?“ ozvala se Anna Maria.

„Ty jsou její,“ řekl Sven Erik. „Boty ležely na břehu a visela bosá.“

„Něco podobného už jsem viděl,“ řekl prokurátor. „Když někoho vraždíte takovým způsobem, tak sebou oběť často škube a chroptí. Je to nesnesitelné. Aby to chroptění přestalo…“

Zarazil se. Vzpomněl si na případ domácího násilí, který skončil zabitím manželky. Měla v krku nacpanou půlku záclony z ložnice.

Anna Maria si prohlížela některé fotografie. Rozbitý obličej. Doširoka otevřená ústa bez předních zubů zející jako černá díra.

Co ruce? pomyslela si. Vnější strana ruky, kde je malíček? Co paže?

„Žádné známky, že by se bránila,“ řekla.

Prokurátor a Sven Erik zavrtěli hlavou.

„Žádné úplné otisky prstů?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne. Máme jen kousek otisku na jedné punčoše.“

Gustav teď přešel k velkému fíkusu, který stál v květináči na podlaze, a pustil se do trhání listů, na které dosáhl. Anna Maria ho odtamtud odtáhla a on vztekle křičel.

„Ne, a myslím to vážně,“ řekla Anna Maria, když se pokusil vymanit se jí a vrátit se k fíkusu.

Prokurátor se snažil něco říci, ale Gustav ječel jako siréna. Anna Maria se ho pokoušela uplatit klíčky od auta a mobilem, ale všechno hodil na zem. Začal otrhávat listy a chtěl to dokončit. Anna Maria ho chytila v podpaždí a vstala. Schůzka definitivně skončila.

„Dám si inzerát v rubrice ,daruji za odvoz‘,“ procedila mezi zuby. „Nebo vyměním hodného jeden a půlletého chlapečka za sekačku na trávu. Jen pro vážné zájemce.“

Sven Erik kráčel za Annou Mariou k autu. Všiml si, že má pořád ten starý ojetý Ford Escort. Gustav na svůj žal zapomněl, když ho postavila na zem, aby šel sám. Nejprve se kolébavým krokem rozběhl k holubovi, který vytahoval zbytky z odpadkového koše. Pták se unaveně vznesl a Gustav zaměřil pozornost na koš. Přes okraj přeteklo něco růžového. Vypadalo to jako zaschlé zvratky ze sobotního večera. Anna Maria chytila Gustava těsně před tím, než dorazil k cíli. Rozplakal se, jako by mu šlo o život. Vtlačila ho do dětské autosedačky a zavřela dveře. Zevnitř se ozýval tlumený křik.

Otočila se na Svena Erika a ušklíbla se.

„Nechám ho tam zavřeného a půjdu domů pěšky,“ řekla.

„Sakra, není divu, že protestuje, když ho připravíš o takovou svačinku,“ Sven Erik kývl hlavou ke koši.

Anna Maria pokrčila rameny a otřásla se předstíraným odporem. Na pár vteřin se odmlčeli.

„Takže,“ zašklebil se, „zase budeme válčit spolu.“

„Jo, chudáčku,“ usmála se na něj. „Budeš mít po klidu.“

Pak zvážněla.

„V novinách psali, že byla modrá punčocha, organizovala kurzy sebeobrany a tak. Ale nic nenasvědčuje tomu, že by se bránila.“

„Já vím,“ řekl Sven Erik.

Zamyšleně si popotahoval knír.

„Možná nečekala, že ji napadne,“ řekla. „Možná ho znala.“

Ušklíbl se.

„Nebo ji!“ dodal.

Anna Maria zamyšleně přikývla. Sven Erik za ní spatřil větrné elektrárny na kopci Peuravaara. Jedno z jejich oblíbených sporných témat. Jemu připadaly krásné. Jí naopak ošklivé jako noc.

„Možná,“ řekla.

„Asi měl s sebou psa,“ dodal Sven Erik. „Technici našli na jejím oblečení dva psí chlupy, a sama psa neměla.“

„Co to bylo za rasu?“

„Nevím. Od případu Heleny z Hörby se technika vyvinula. Psí rasa se sice ještě určit nedá, ale když máme podezřelého se psem, dá se zjistit, zda chlupy pocházejí právě z tohohle psa.“

Křik v autě zesílil. Anna Maria se usadila a nastartovala. Ve výfuku musela být díra, protože když přidala plyn, znělo to jako rozbitá motorová pila. S trhnutím se rozjela a vypálila na ulici Hjalmara Lundbohma.

„Jezdíš pořád stejně!“ zavolal za ní do oblaku mastných výfukových plynů.

Zahlédl, jak zvedla ruku, aby mu zamávala.

REBECKA MARTINSSONOVÁ ŘÍDÍ saab z půjčovny na silnici do Jukkasjärvi. Torsten Karlsson sedí na vedlejším sedadle se zakloněnou hlavou a podřimuje, odpočívá před schůzkou s vikářem. Občas zamžourá okénkem auta ven.

„Vzbuď mě, když budeme projíždět kolem něčeho, co stojí za pozornost,“ řekl Rebecce.

Rebecka se sarkasticky ušklíbla.

Všechno, pomyslela si. Všechno tu stojí za pozornost. Večerní slunce mezi borovicemi. Mušky vířící nad květy vrbovky na kraji příkopu. Asfalt popraskaný mrazem. Placaté zbytky přejetých zvířat nalepené na silnici.

Schůzka s církevními hodnostáři v Kiruně se měla konat až druhý den ráno. Ale vikář z Kiruny Torstenovi zatelefonoval.

„Ozvěte se, pokud dorazíte už v úterý večer,“ řekl. „Ukážu vám dva nejkrásnější kostely ve Švédsku. V Kiruně a v Jukkasjärvi.“

„Tak to poletíme už v úterý!“ rozhodl Torsten. „Je moc důležité, abychom ho měli před středeční schůzkou na naší straně. Vyfikni se na to.“

„Vyfikni se na to sám,“ odsekla Rebecka.

V letadle dostali místa vedle nějaké ženy, která se s Torstenem okamžitě dala do řeči. Byla vysoká, oblečená do volného lněného kabátku a na krku jí visel ohromný přívěsek s motivem z Kalevaly. Když jí Torsten pověděl, že jede do Kiruny poprvé, nadšeně spráskla ruce. Pak mu poskytla pár tipů, co všechno musí vidět.

„Mám s sebou vlastní průvodkyni,“ Torsten kývl na Rebecku.

Žena se na Rebecku usmála.

„Aha, vy už jste tam někdy byla?“

„Narodila jsem se tam.“

Žena si ji rychle změřila pohledem od hlavy k patě. V očích se jí mihl záblesk nedůvěry.

Rebecka se otočila, vyhlédla z okénka a nechala Torstena, aby se zhostil konverzace. Dotklo se jí, že vypadá jako cizinka. Spořádaně navlečená do šedého kostýmku a v botách značky Bruno Magli.

Je to moje město, pomyslela si s pocitem vzdoru.

Právě v té chvíli se letadlo stočilo dolů. A město leželo přímo pod ní. Hustá zástavba se tísnila vedle železného pahorku. Všude kolem jen hory a močály, husté lesy a řeky. Zhluboka se nadechla.

I na letišti si připadala jako cizinka. Cestou pro auto z půjčovny s Torstenem potkali hlouček turistů vracejících se domů. Byli cítit repelentem a potem. Horský vítr a zářijové slunce se jim zakously do kůže. Tváře dohněda opálené s bílými kruhy pod očima, jak je mhouřili.

Rebecka věděla, jak se cítí. Bolavé nohy a unavené svaly po týdnu v horách, spokojení a trochu neteční. Na sobě měli pestrobarevné bundy a praktické kalhoty v barvě khaki. Sama měla kabát a šátek.

Torsten se narovnal a zvědavě pozoroval rybáře lovící ryby na mušky v řece, kolem níž projížděli.

„Musíme jen doufat, že to zvládneme,“ řekl.

„Jasně že to zvládneš,“ ujistila ho Rebecka. „Zamilují si tě.“

„Myslíš? Problém je, že jsem tu ještě nikdy nebyl. Sakra, v životě jsem nebyl na sever od Gävle.“

„To je sice pravda, ale teď máš neuvěřitelné štěstí, že jsi tady. Vždycky jsi toužil zajet se podívat na ty ohromné hory a navštívit důl. Příště máš v úmyslu spojit služební cestu s dovolenou a trochu se tu porozhlédnout.“

„No dobře.“

„A ať tě ani nenapadne se zeptat, jak vydrží ty dlouhé temné zimy, kdy vůbec nevyjde slunce.“

„Jasně že ne.“

„Ani kdyby o tom sami žertovali.“

„Žádný strach.“

Rebecka zaparkovala před zvonicí. Vikář nikde. Vydali se po štěrkové cestičce k faře. Červené dřevěné panely s bílými rohy. Pod farou tekla řeka. Hladina byla teď v září nízko. Torsten se snažil uskakovat před hejny mušek. Když zazvonili u dveří, nikdo neotevíral. Zazvonili znovu a chvíli počkali. Nakonec se otočili a měli se k odchodu.

Brankou prošel nějaký muž a zamířil k faře. Mával na ně a volal. Když se přiblížil, všimli si, že má kněžskou košili s kolárkem.

„Dobrý den,“ pronesl, když k nim došel. „Vy budete určitě z firmy Meijer & Ditzinger.“

Nejprve podal ruku Torstenu Karlssonovi. Rebecka zaujala pozici sekretářky půl kroku za Torstenem.

„Stefan Wikström,“ řekl kněz.

Rebecka se představila jenom jménem bez titulu. Ať si o ní myslí svoje. Pozorně si faráře prohlédla. Bylo mu kolem čtyřicítky. Džíny, tenisky a kněžská košile s bílým kolárkem. Takže právě nevykonával žádné kněžské povinnosti. Přesto měl na sobě kolárek.

Jeden z těch kněží, co jsou ve službě nepřetržitě, pomyslela si Rebecka.

„Domluvili jste si schůzku s vikářem Bertilem Stenssonem,“ pokračoval. „Bohužel mu do toho dnes večer něco přišlo, a tak mě požádal, abych se vás ujal a ukázal vám kostel.“

Rebecka a Torsten něco zdvořile odpověděli a vydali se za ním do červeného dřevěného kostelíku. Byl cítit dehtem z šindelové střechy. Rebecka se držela oběma mužům v patách. Farář se při hovoru obracel téměř výhradně k Torstenovi. Ten do té hry hladce vplul a také se na Rebecku neobracel.

Mohlo se samozřejmě stát, že do toho vikáři opravdu něco přišlo, říkala si Rebecka. Ale také to mohlo znamenat, že se rozhodl nabídku kanceláře odmítnout.

V kostele bylo šero. Vzduch se ani nepohnul. Torsten si škrábal dvacet nových štípanců.

Stefan Wikström vyprávěl o dřevěném kostele z osmnáctého století. Rebecka dala myšlenkám volný průchod. Znala historii toho krásného oltářního obrazu a mrtvých, kteří odpočívají pod podlahou. Pak si všimla, že změnili téma hovoru, a nastražila uši.

„Tady. Před varhany,“ řekl Stefan Wikström a ukázal nahoru.

Torsten zvedl hlavu k lesklým varhanním píšťalám s laponským znamením slunce uprostřed.

„Pro vás všechny to musel být šok.“

„Co?“ zeptala se Rebecka.

Farář se na ni zadíval.

„Vyprávím, že právě tady visela,“ řekl. „Moje kolegyně, kterou tu v létě zavraždili.“

Rebecka se na něj nechápavě zadívala.

„Zavraždili ji v létě?“ zopakovala.

Oba se zmateně odmlčeli.

„Ano, v létě,“ Stefan Wikström se pokusil navázat na rozhovor.

Torsten Karlsson zíral na Rebecku.

„No tak, jen klid,“ řekl.

Rebecka se na něj podívala a téměř neznatelně zavrtěla hlavou.

„V Kiruně v létě zavraždili farářku. Stalo se to tady. Tys to nevěděla?“

„Ne.“

Znepokojeně se na ni zadíval.

„To musíš být jediná ve Švédsku, kdo o tom… Byl jsem přesvědčený, že to víš. Psali o tom ve všech novinách. Bylo to ve všech zprávách…“

Stefan Wikström sledoval jejich konverzaci, jako by to byl zápas ve stolním tenise.

„V létě jsem noviny vůbec nečetla,“ řekla Rebecka. „A na televizi jsem se nedívala.“

Torsten zvedl dlaně k nebi v bezmocném gestu.

„Vážně jsem si myslel…,“ začal. „To je snad jasné, sakra, nikdo se ti…“

Zarazil se a vrhl na faráře zahanbený pohled, ale ten se na něj usmál na znamení odpuštění hříchů, a tak pokračoval.

„…nikdo se o tom s tebou neodvážil mluvit. Nechceš raději počkat venku? Nedala by sis sklenku vody?“

Rebecka se už málem usmála. Pak si to rozmyslela, nedokázala se rozhodnout, jaký by měla nasadit výraz.

„To je v pořádku. Ale ráda počkám venku.“

Zanechala muže v kostele a vyšla ven. Zůstala stát na schodech do kostela.

Měla bych samozřejmě něco cítit, pomyslela si. Možná bych měla omdlít.

Odpolední slunce stěny kostelní zvonice prohřálo. Dostala chuť se opřít, ale kvůli oblečení to neudělala. Pach teplého asfaltu se mísil s pachem střechy čerstvě natřené dehtem.

Ráda by věděla, jestli Torsten faráři Stefanu Wikströmovi právě vypráví, že to ona zastřelila vrahy Viktora Strandgarda. Možná mu něco nalhal. Nepochybně udělal to, co je nejlepší pro obchody. Teď byla pro společnost lákavým soustem. Hodili ji do jednoho pytle mezi peprné vtípky a nechutné drby. Kdyby byl Stefan Wikström právník, byl by mu Torsten pověděl, jak se věci mají. Klidně by mu Rebecku Martinssonovou nabídl k večeři. Ale faráři si možná nepotrpí na drby tolik jako právníci.

Za deset minut se k ní připojili. Farář si s oběma potřásl rukou. Zdálo se, jako by jim ruce nikdy nechtěl pustit.

„Taková smůla, že musel Bertil odjet. Šlo o dopravní nehodu, a to nemohl odmítnout. Počkejte, zkusím mu zavolat na mobil.“

Zatímco se Stefan Wikström snažil dovolat se vikáři, Rebecka s Torstenem si vyměnili pohledy. Takže vikář měl opravdu na práci něco jiného. Rebecka by ráda věděla, proč se Stefan Wikström tak snažil, aby se s vikářem sešli ještě před zítřejší schůzkou.

Něco chce, napadlo ji. Co asi?

Stefan Wikström si s omluvným úsměvem zastrčil telefon do zadní kapsy.

„Bohužel,“ řekl, „jenom hlasová schránka. Ale sejdeme se zítra.“

Rozloučili se krátce a nenuceně, protože se přece jen jednou vyspí a zase se setkají. Torsten požádal Rebecku o propisku a zapsal si název nějaké knihy, kterou mu farář doporučil. Projevil upřímný zájem.

Rebecka a Torsten jeli zpátky do města. Rebecka mu vyprávěla o Jukkasjärvi. Jak vesnice vypadala dřív, před turistickým boomem. Dřímající u řeky. Její obyvatelé tiše mizeli jako písek z přesýpacích hodin. Koloniál vypadal čistě jako nějaký antikvariát s potravinami. Občas se ve Vlastivědném muzeu zjevil osamělý turista, v ruce hrnek pražené kávy a čokoládovou tyčinku, jejíž bělavý povrch naznačoval, že už ji tu sušili celé věky. Domy se nedaly prodat. Stály tam tiché a slepé s vytlučenými okny, děravou střechou a mechem na zdech. Louky zarostly plevelem.

Teď se sem hrnou turisté z celého světa, aby se vyspali na sobích kůžích v Ledovém hotelu, projeli se na skútru v třicetistupňovém mrazu, řídili psí spřežení nebo se nechali oddat v Ledovém kostele. Když zima pomine, chodí do sauny plovoucí na pontonech na vodě nebo jezdí na raftech v peřejích.

„Zastav,“ řekl Torsten najednou. „Tady se najíme!“

Ukázal na ceduli u silnice. Skládala se ze dvou ručně malovaných prken spojených nad sebou. Byla seříznutá do tvaru šipky, která ukazovala doleva. Zelená písmena na bílém pozadí hlásala: „POKOJE K PRONAJMUTÍ“ a „Kuchyně do 23.00“.

„Kdepak, tam nepojedeme,“ namítla Rebecka. „Ta silnice vede do Poikkijärvi. Tam chcíp pes.“

„No tak, Martinssonová,“ řekl Torsten a dychtivě pátral očima po silnici. „Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství?“

Rebecka si povzdychla jako matka a zahnula na silnici do Poikkijärvi.

„Nic tam není,“ řekla. „Hřbitov, kaple a pár domů. Vsadím se, že ten, kdo tam tu ceduli někdy před sto lety pověsil, vzal o týden později roha.“

„Až to zjistíme, tak to otočíme a pojedeme se najíst do města,“ řekl Torsten bezstarostně.

Asfaltová silnice přešla ve štěrkovou cestu. Po levé straně tekla řeka a na druhé straně bylo vidět Jukkasjärvi. Štěrk pod pneumatikami skřípal. Na obou stranách cesty stály dřevěné domky, většinou natřené načerveno. Některé zahrady zdobily už povadlé květiny zasazené v pneumatikách od traktoru a miniatury větrných mlýnů, jiné zase houpačky a pískoviště. Psi se hnali až na kraj výběhu a štěkali na projíždějící auto jako pominutí. Rebecka cítila pohledy z okolních domů. Auto, které tu neznají. Kdo to může být? Torsten se rozhlížel kolem jako nadšené dítě, prohlížel si ošklivé přístavky a zamával postaršímu muži, který přestal hrabat listí a zíral na ně. Projeli kolem několika kluků na kole a nějakého vysokého mladíka na mopedu.

„Támhle to je,“ ukázal Torsten.

Restaurace byla až úplně na kraji vesnice. Sídlila ve staré přestavěné autodílně. Budova vypadala jako hranatá bělavá kartonová krabice, špinavě bílá omítka na několika místech opadala. Dvě velká křídla garážových vrat na delší stěně krabice vedla na silnici. Ve vratech byla vsazena podlouhlá okna, aby dovnitř proudilo světlo. Na jednom průčelí byly zasazeny normální dveře a zamřížované okno. Po obou stranách dveří stály plastové květináče s ostře žlutými afrikány. Vrata, dveře a okenní parapet byly nalakované nahnědo a barva se trochu odlupovala. Na druhém konci vzadu za hospodou stály ve vysoké suché podzimní trávě dva světle červené sněhové pluhy.

Když Rebecka vjela na dvůr vysypaný štěrkem, tři slepice zatřepotaly křídly a zmizely za rohem. Zaprášený neonový nápis „LAST STOP DINER“ stál opřený o delší zeď obrácenou k řece. Sklápěcí dřevěná cedule u dveří hlásala „BAR je otevřený“. Na dvoře parkovala tři další auta.

Na druhé straně přes silnici stálo pět chatek. Rebecka předpokládala, že to budou zmíněné pokoje k pronajmutí.

Vypnula motor. V té chvíli přijel moped, který cestou minuli, a zastavil u zdi domu. Seděl na něm mohutný mladík. Chvíli tak zůstal a zdálo se, že se nemůže rozhodnout, jestli z mopedu sleze nebo ne. Zpod helmy pošilhával po Rebecce a Torstenovi v cizím autě, opřel se do řídítek a trochu se pohupoval. Masivní čelist se mu pohybovala ze strany na stranu. Nakonec z mopedu sesedl a přešel ke dveřím. Při chůzi se lehce předkláněl. Oči měl sklopené a paže ohnuté do pravého úhlu.

„Mistr kuchař přijel do práce,“ zažertoval Torsten.

Rebecce uniklo jenom „hmm“, zvuk, který mladí právníci ve firmě vydávali, když se nechtěli smát nejapným vtipům, ale také nechtěli úplně mlčet a znepřátelit si spolumajitele firmy nebo klienta.

Ten mohutný mladík stál zrovna přede dveřmi.

Vypadá trochu jako medvěd v zelené bundě, pomyslela si Rebecka.

Otočil se a vrátil se k mopedu. Rozepnul si zelenou sportovní bundu a pečlivě ji složil do košíku mopedu. Pak si sundal helmu a položil ji doprostřed na složenou bundu tak opatrně, jako by byla z tenkého skla. Dokonce o krok ucouvl a zkontroloval vše pohledem, pak se vrátil a helmu o milimetr posunul. Hlavu měl pořád skloněnou a trochu natočenou na stranu. Pokukoval po Rebecce a Torstenovi a mnul si širokou bradu. Rebecka odhadovala, že mu bude něco málo pod dvacet. Ale duševně je očividně na úrovni dítěte.

„Co to dělá?“ zašeptal Torsten.

Rebecka zavrtěla hlavou.

„Půjdu se dovnitř zeptat, jestli už podávají večeři,“ řekla.

Rebecka vystoupila z auta. Otevřeným oknem se zelenou síťkou proti komárům se linul zvuk nějakého sportovního televizního přenosu, tlumený hovor a řinčení nádobí. Od řeky bylo slyšet vrčení motorového člunu. Zevnitř vonělo jídlo. Ochladilo se. Odpolední chlad se roztáhl jako ruka nad mechem a borůvčím.

Je to jako doma, pomyslela si Rebecka a zadívala se do lesa na druhé straně za silnicí. Sloupový sál štíhlých borovic vyrůstajících v suché písčité půdě. Paprsky slunce pronikají daleko mezi kmeny barvy mědi nad nízkým křovím a kameny porostlými mechem.

Najednou spatřila samu sebe. Holčička ve svetříku upleteném ze syntetické příze, který zelektrizoval vlasy, když si ho přetáhla přes hlavu. Manšestráky má prodloužené lemem našitým dole k nohavicím. Vychází z okraje lesa. V ruce nese porcelánový hrnek plný borůvek, které natrhala. Míří do letního chléva. Uvnitř sedí babička. Na betonové podlaze doutná ohýnek, aby odpuzoval hmyz. Je silný tak akorát. Kdyby se přiložilo moc trávy, začaly by krávy kašlat. Babička dojí Mansikku. Kravský ocas přidržuje čelem krávě na boku. Mléko stříká do vědra. Řetězy zařinčí, když se krávy nakloní ke žlabu pro další seno.

„Tak, děvečko moje, pikku piika,“ řekne babička, zatímco prsty rytmicky stlačují kravské struky. „Kdepak jsi celý den byla?“

„V lese,“ odpoví malá Rebecka.

Strčí babičce do pusy pár borůvek. Až teď si uvědomí, jaký má hlad.

Torsten zaťukal na okénko auta.

Chci tu zůstat, pomyslela si Rebecka a samotnou ji ta vlastní prudká reakce překvapila.

Drny trávy v lese vypadaly jako polštáře. S povlakem z tmavě zeleného brusinčí se silnými lístky a zelenkavého borůvčí, které se pomalu začíná barvit do červena.

Pojď si lehnout, šeptal les. Polož si hlavu na zem a dívej se, jak vítr kolébá koruny stromů sem a tam.

Zaklepání na okénko se ozvalo znovu. Kývla tomu mohutnému chlapci na pozdrav. Když vcházela dovnitř, ještě pořád postával na schodech.

Dvě garáže v bývalé autodílně přestavěli na jídelnu s barem. Podél stěn stálo šest stolů z tmavě mořeného lakovaného borovicového dřeva. Ke každému se vešlo sedm lidí, pokud jeden seděl v rohu. Korálově červené linoleum s imitací mramoru ladilo s růžovými látkovými tapetami s dekorem vymalovaným podle šablony, který se táhl po celé místnosti a dokonce i po lítacích dveřích do kuchyně. Kolem vodovodních trubek natřených narůžovo někdo omotal šlahouny umělého břečťanu, aby lokálu dodal šmrnc. Za tmavě mořeným barem nalevo stál chlap v modré zástěře, utíral sklenice a stavěl je na polici, kde se tísnily vedle nabídky lahví. Když Rebecka vešla dovnitř, pozdravil. Měl tmavě hnědou zastřiženou bradku a kroužek v pravém uchu. Rukávy černého trika si vyhrnul nad silnými svaly. U jednoho stolu seděli tři chlapi, před sebou měli košík s chlebem a čekali na jídlo. Příbory byly zabalené do vínových papírových ubrousků. Pohled upírali na fotbal v televizi. Ruce sevřené v pěst spočívaly v košíku na chléb. Na jedné volné židli ležela hromádka pracovních čepic. Měli na sobě seprané flanelové košile přes trička s reklamním potiskem a odřeným lemem u krku. Jeden byl oblečený do modrých montérek s laclem s logem nějakého podniku. Další dva si rozepnuli pracovní kombinézy a stáhli si horní díl, takže za nimi visel dolů na podlahu.

Osamělá žena ve středních letech si namáčela chléb do talíře polévky. Letmo se na Rebecku usmála a pak si do úst rychle strčila další kousek chleba, než se rozmočil. U nohou jí spal černý labrador s bílými proužky, známkami stáří, na čenichu. Přes vedlejší židli měla přehozený nepopsatelně obnošený jasně růžový prošívaný kabát jako na panenku Barbie. Vlasy ostříhané hodně nakrátko do účesu, který se dal zdvořile popsat jako praktický.

„Co si dáte?“ zeptal se chlápek s kroužkem v uchu za barovým pultem.

Rebecka se k němu otočila, ale než stačila něco říct, lítačky do kuchyně se rozletěly a vyřítila se z nich asi dvacetiletá žena se třemi talíři. Dlouhé vlasy měla obarvené do nepřirozeně blonďatých, červených a černých proužků. V obočí piercing a dva lesklé kamínky zasazené v nosu.

Taková krásná holka, pomyslela si Rebecka.

„Tak co to bude?“ obrátila se vyzývavě na Rebecku.

Nečekala na odpověď a postavila talíře na stůl před chlapy čekající na jídlo. Rebecka se už už chystala zeptat, jestli mají něco k jídlu, ale viděla přece, že ano.

„Na ceduli stojí, že máte volné pokoje,“ zeptala se jí místo toho. „Za kolik?“

Chlapík s kroužkem v uchu se na ni udiveně zadíval.

„Mimmi,“ řekl. „Ptá se na pokoje.“

Dívka s pruhovanými vlasy se k Rebecce obrátila, otřela si ruce do zástěry a odhrnula si zpocený pramen vlasů z tváře.

„Máme chatky. Takové dřevěné bungalovy. Za dvě stě sedmdesát korun na noc.“

Co to dělám? říkala si Rebecka.

V příštím okamžiku jí blesklo hlavou:

Chci tu zůstat. Sama.

„Dobrá,“ řekla tiše. „Za chvilku se sem přijdu navečeřet s jedním mužem. Kdyby se také ptal na pokoje, tak mu řeknete, že už máte místo jen pro mě.“

Mimmi se zamračila.

„Proč bych to dělala?“ zeptala se. „To bych si sama kazila kšefty.“

„Naopak. Když řeknete, že máte volný pokoj i pro něj, tak si to rozmyslím a oba se ubytujeme v Zimním paláci ve městě. Takže buď jeden host na noc, nebo žádný.“

„Nedokážete se toho chlapa zbavit sama, nebo co?“ ušklíbl se ten s kroužkem v uchu.

Rebecka pokrčila rameny. Ať si myslí, co chtějí. Co by jim říkala?

Mimmi také pokrčila rameny.

„Tak dobře,“ řekla. „Ale jíst snad budete oba, ne? Nebo mám říct, že už zbylo jídlo jen pro jednoho?“

Torsten si pročítal jídelní lístek. Rebecka seděla naproti a pozorovala ho. Plné tváře mu radostí zrůžověly. Brýle na čtení měl přitisknuté na nose tak vysoko, aby mu nebránily v dýchání. Vlasy rozježené. Mimmi se mu nakláněla přes rameno, když menu nahlas předčítala a ukazovala mu v něm prstem. Jako učitelka žáčkovi.

Líbí se mu to, pomyslela si Rebecka.

Chlapi se zhrublýma rukama, kterým za opasky visely nože v pochvě, místo odpovědi jen něco zavrčeli, když Torsten v šedém obleku vplul dovnitř a vesele pozdravil. Krásná Mimmi s bujnými vnadami a zvučným hlasem byla pravým opakem těch ochotných holek z nočního klubu Sturecompagniet v centru Stockholmu. Už si začínal v duchu spřádat historky.

„Můžete si dát buď dnešní specialitu,“ řekla Mimmi a ukázala na černou břidlicovou tabulku na zdi, kde stálo: „Marinovaná losí pečeně s houbovým a zeleninovým rizotem“. „Nebo si můžete dát něco z mrazáku. Všechno, co máme na lístku, podáváme s brambory, rýží nebo těstovinami, jak je libo.“

Ukázala v jídelním lístku seznam jídel pod nadpisem „z mrazáku“: lasagne, masové kuličky, bramborové knedlíky s krevní tučnicí nebo plněné vepřovým, sobí ragú, uzené sobí maso a hovězí guláš.

„Možná bych mohl zkusit bramborové knedlíky s krevní tučnicí,“ obrátil se Torsten nadšeně na Rebecku.

Dveře se otevřely a ten mohutný mladík, který přijel na mopedu, vešel dovnitř. Zůstal stát hned za dveřmi. Silnou tělesnou schránku nasoukal do kostkované, úhledně vyžehlené bavlněné košile, kterou měl pečlivě zapnutou až ke krku. Na ostatní hosty v baru se neodvážil podívat. Hlavu nakláněl na stranu, takže mu široká brada mířila k dlouhému úzkému okénku. Jako by ukazovala únikovou cestu.

„No né, Míšo!“ vyhrkla Mimmi a přerušila Torstenovy úvahy o jídle. „Tobě to ale sluší!“

Obrovitý chlapec na ni vrhl letmý pohled a plaše se usmál.

„Pojď dál, ať se na tebe můžu podívat!“ zavolala žena se psem a odstrčila talíř od polévky.

Teď si Rebecka všimla, jak jsou si Mimmi a žena se psem podobné. Musí to být matka s dcerou.

Pes ležící ženě u nohou zvedl hlavu a dvakrát unaveně máchl ocasem. Pak mu hlava klesla a zase usnul.

Chlapec přistoupil k ženě se psem. Spráskla ruce.

„Ty jsi ale vyfešákovaný!“ řekla. „Všechno nejlepší k narozeninám! Moc pěkná košile!“

Míša se polichoceně usmál a zvedl bradu ke stropu v téměř komické póze, která Rebecce připomněla Rudolfa Valentina.

„Nová,“ řekl.

„To se rozumí. Vidíme, že je nová,“ dodala Mimmi.

„Chystáš se na tancovačku, Míšo?“ vykřikl jeden z chlapů.

„Mimmi, dej nám pět porcí z mrazáku. Jedno co.“

Míša ukázal na svoje kalhoty.

„Taky,“ řekl.

Zvedl ruce a držel je natažené před sebou, aby si všichni mohli kalhoty pořádně prohlédnout. Byly to šedé pláťáky, které držel v pase vojenský pásek.

„Ty jsou taky nové? Moc hezké!“ ujišťovaly ho obě ženy obdivně.

„Sedni si,“ řekla Mimmi a povytáhla židli naproti ženě se psem. „Tatínek ještě nedorazil, ale zatím si můžeš sednout tady k Lise a počkat na něj.“

„Dort,“ řekl Míša a usadil se.

„To se ví, že dostaneš dort. Snad si nemyslíš, že jsem na něj zapomněla? Ale až po jídle!“

Mimmi mu rychle rukou prohrábla kštici a zmizela v kuchyni.

Rebecka se nad stolem naklonila k Torstenovi.

„Mám v úmyslu tady přespat,“ řekla. „Víš přece, že jsem vyrostla u téhle řeky pár desítek kilometrů nahoru proti proudu, tak na mě trochu padla nostalgie. Ale odvezu tě do města a ráno tě vyzvednu.“

„To nevadí,“ řekl Torsten a tváře mu zrůžověly z vidiny dobrodružství. „Klidně tu taky zůstanu.“

„Podle mě tu nemají zrovna nejpohodlnější postele,“ namítla Rebecka.

Mimmi vyšla z kuchyně s pěti balíčky v alobalu v podpaždí.

„Máme tu v úmyslu přespat,“ řekl jí Torsten. „Máte volné pokoje?“

„Je mi líto,“ odpověděla Mimmi. „Máme už jen jednu volnou chatku. S postelí devadesátkou.“

„To je v pořádku,“ řekla Rebecka Torstenovi. „Odvezu tě.“

Usmál se na ni. Pod tím úsměvem dobře placeného úspěšného spolumajitele firmy se skrýval tlustý chlapeček, se kterým si nikdo nechce hrát a který se snaží tvářit, že mu to nevadí. Píchlo ji u srdce.

Když se Rebecka vrátila z města, byla už skoro úplná tma. Les čněl proti modročernému nebi. Zaparkovala auto před hospodou a zamkla ho. Venku parkovalo několik dalších aut. Zevnitř se ozývaly drsné chlapské hlasy a vidličky zvonily o porcelánové talíře, jak na ně silou napichovali maso. Spodní tón tomu všemu udávaly známé reklamní znělky z televize. Míšův moped stál pořád venku. Doufala, že má uvnitř pěknou oslavu narozenin.

Chatka, ve které měla přespat, stála přes silnici na okraji lesa. Lampa nade dveřmi osvětlovala číslo pět.

Jsem klidná, pomyslela si.

Došla ke dveřím do chatky, ale náhle se otočila a zašla pár metrů do lesa. Smrky nehybně vzhlížely ke hvězdám, které se rozsvěcovaly na nebi. Dlouhé modrozelené sametové kabátce stromů se lehce vlnily nad mechem.

Rebecka si lehla na zem. Borovice skláněly hlavy a konejšivě šepotaly. Poslední letní mušky a komáři zpívali v ohlušujícím sboru a hledali si cestu k nezakrytým částem těla. Ať si poslouží.

Nevšimla si Mimmi, která vyšla ven vynést odpadky.

Mimmi zašla za Mickem do kuchyně.

„Ach jo,“ řekla. „Máme nejspíš na krku dalšího pošuka.“

Pověděla mu, že si jejich nocležnice šla lehnout. Nikoli do postele v chatce, ale ven na zem.

„To je divný,“ řekl Micke.

Mimmi obrátila oči v sloup.

„Brzy si nejspíš vezme do hlavy, že je šamanka nebo čarodějnice, odstěhuje se do lesa, bude vařit bylinné lektvary na ohništi a tančit kolem laponského obětního kamene.“

Žlutonožka

JSOU VELIKONOCE. Vlčici jsou tři roky, když ji poprvé spatří člověk. V severní Karélii u řeky Vodly. Sama už lidi viděla mnohokrát. Pozná jejich pronikavý pach a chápe, co tihle muži zrovna dělají. Loví ryby. Když byla hubené roční mládě, často se za soumraku vykradla dolů k řece a zhltla, co tam po sobě dvounožci zanechali. Zbytky ryb, vnitřnosti, plotice a jelce.

Voloďa klade s bratrem sítě do děr v ledu. Bratr vysekal čtyři díry a budou klást tři sítě. Voloďa klečí u druhé díry připraven uchopit tyč, kterou bratr strká pod led. Ruce má modré a bolavé zimou. Nevěří ledu. Celou dobu dbá na to, aby měl po ruce lyže. Pokud led povolí, může si lehnout na břicho na lyže a doplazit se na nich na břeh. Alexandr chce položit sítě právě tady, protože je to dobré místo. Jsou tu hejna ryb. Proud je silný a Alexandr vysekal díru bodcem na led právě v místě, kde se dno prudce svažuje do hluboké říční brázdy.

To místo je ale nebezpečné. Když voda stoupne, bude řeka led zespodu ukrajovat. Voloďa to ví. Jeden den může být led tlustý na šířku tří dlaní a druhý den jen na dva prsty.

Nemá na vybranou. O Velikonocích je na návštěvě u bratrovy rodiny. Alexandr se ženou a dvěma dcerami se tísní v přízemí. V prvním patře panuje Alexandrova a Voloďova matka. Alexandr se musí o ženy postarat. Voloďa sám žije tuláckým životem při práci pro ropnou společnost Transneft. Minulou zimu strávil na Sibiři. Na podzim byl u Vyborgského zálivu. Posledních pár měsíců trčel v lese na Karelské šíji. Když bratr navrhl, že půjdou položit sítě, nemohl odmítnout. V takovém případě by šel Alexandr sám. Nazítří večer by pak Voloďa jedl k večeři síha, kterého sám nepomohl ulovit.

Takhle se projevuje Alexandrův vztek, nutí ho vydat se s mladším bratrem na zrádný led. Teď, když jsou na místě, se zdá, že Alexandr už takový tlak na srdci necítí. Téměř se usmívá, když noří promodralé ruce ztuhlé mrazem do díry v ledu. Možná by ten potlačovaný vztek polevil, kdyby měl syna, napadne Voloďu.

Právě v okamžiku, když vyslal letmou modlitbu k Panence Marii, aby dítě, které nosí bratrova žena pod srdcem, byl syn, spatří vlčici. Stojí naproti na kraji lesa a pozoruje je. Je docela blízko. Má šikmé oči a dlouhé nohy. Hebký kožich hustý na zimu. Trčí z něj dlouhé hrubé stříbrné chlupy. Jako by se jejich pohledy střetly. Bratr nic nevidí. Je k ní otočený zády. Vlčice má opravdu dlouhatánské nohy. Jsou žluté. Vypadá jako královna. A Voloďa před ní klečí na ledu jako vesnický kluk s mokrými rukavicemi a kožešinovou ušankou naraženou nakřivo na propocených vlasech.

Žoltyje nogy, řekne si. Žlutonožka.

Ale jen v duchu. Rty se mu ani nepohnou.

Bratrovi nic neřekne. Alexandr by možná popadl ručnici, kterou si opřel o batoh, a vystřelil.

A tak se přiměje odvrátit od ní zrak a uvolnit šňůru ze sítě z tyče. Když oči zase zvedne, je vlčice pryč.

Poté, co Žlutonožka urazí tři sta metrů lesem, na ty dva muže na ledu dávno zapomene. Už si na ně nikdy nevzpomene. Po dvou kilometrech se zastaví a zavyje. Ostatní členové smečky jí odpoví, jsou necelých deset kilometrů daleko, a tak se dá do běhu. Často se takhle sama vydává na toulky.

Voloďa si ji bude pamatovat po zbytek života. Pokaždé když se vrátí na místo, kde ji spatřil, očima pátrá po okraji lesa. Za tři roky se seznámí se ženou, kterou si vezme.

Když mu poprvé leží v náručí, vypráví jí o vlkovi s dlouhýma žlutýma nohama.

Středa 6. září

SCHŮZKA O ÚČASTI v zastřešující právně ekonomické organizaci se koná u vikáře Bertila Stenssona. Zúčastní se jí Torsten Karlsson, spolumajitel advokátní kanceláře Meijer & Ditzinger ve Stockholmu, Rebecka Martinssonová, advokátka z této kanceláře, vikáři z farností v Jukkasjärvi, Vittangi a Karesuando, kteří jsou předsedy církevních rad, a předseda společné církevní rady a děkan Stefan Wikström. Rebecka Martinssonová je z přítomných jediná žena. Schůzka začala o osmé. Teď jsou tři čtvrtě na deset. V deset se bude na závěr podávat káva.

Vikářova jídelna posloužila jako provizorní zasedací místnost. Zářijové slunce proniká nerovnými tabulkami z ručně foukaného skla ve velkých kazetových oknech. Dřevěné police s knihami sahají až do stropu. Nikde žádné ozdoby ani květiny. Okenní parapety jsou ale zcela pokryté kameny, některé jsou měkce zaoblené a hladké, jiné hrubé černé s červenými granátovými očky. Na kamenech spočívají podivně zkroucené větvičky. Na trávníku a štěrkové cestičce před domem leží hromádky žlutých suchých listů a spadané jeřabiny.

Rebecka sedí vedle Bertila Stenssona. Po očku po něm pokukuje. Je to mladistvě vyhlížející šedesátník. Jako hodný strýček se stříbroplavými rošťáckými kadeřemi. Opálený se srdečným úsměvem na tváři.

Profesionální úsměv, pomyslí si Rebecka. Vypadalo skoro komicky, jak tam s Torstenem stáli a usmívali se na sebe. Člověk by řekl, že jsou bratři nebo staří kamarádi z dětství. Vikář potřásl Torstenovi rukou a zároveň ho levačkou uchopil za nadloktí. Zdálo se, že to na Torstena udělalo dojem. Usmál se a prohrábl si vlasy.

Ráda by věděla, jestli ty kameny a větvičky přinesl domů vikář sám. Obvykle přece takové věci dělávají ženy. Chodí na procházky po mořském břehu a sbírají do kapes hladké kameny, takže mají propínací svetry vytahané až na zem.

Torsten své dvě hodiny využil dobře. Brzy si sundal sako a nasadil přiměřeně osobní tón. Byl zábavný, aniž přitom působil neseriózně a ledabyle. Celý balíček jim naservíroval jako tříchodové menu. Jako aperitiv jim do hlavy nalil trochu lichotek. To, co už věděli sami, že jsou jedním z nejbohatších spolků v zemi. A nejkrásnějších. Předkrm se skládal ze dvou příkladů z oblastí, ve kterých církev potřebuje odborné právní znalosti, což bylo celkem vzato ve všech oborech, jako jsou občanské právo, spolkové právo, pracovní právo, daňové zákony… Jako hlavní chod jim naservíroval tvrdá fakta, čísla a propočty. Ukázal jim, že uzavřít smlouvu s jeho firmou pro ně bude levnější a výhodnější, jelikož budou moci využít celou škálu jejích profesních schopností v právně ekonomické oblasti. Zároveň je otevřeně upozornil na nevýhody, které byly sice nepatrné, ale přece jen existovaly, a tak působil věrohodně a upřímně. Neměli před sebou nějakého podomního obchodníka s vysavači. Teď se je snažil co nejlépe nakrmit moučníkem. Vytáhl poslední příklad, jak pomohli jiné farnosti.

Hřbitovní správa v té farnosti stávala obrovské částky. Museli udržovat spoustu kostelů a jiných budov, sekat mnoho trávníků, kopat hroby, shrabovat cestičky, oškrabovat mech z náhrobních kamenů a bůhvíco ještě. A to všechno stojí peníze. Hodně peněz. V téhle farnosti měli pár obecních zaměstnanců v rámci takzvaného projektu ALU na podporu zaměstnanosti, zkrátka pracovní sílu, na kterou přispívá stát prostřednictvím pracovního úřadu. To znamenalo, že farnost na jejich mzdy mnoho nevynakládala, takže zas tak nevadilo, že se moc nepředřeli. Ale pak je církev zaměstnala na smlouvu na dobu neurčitou a musela hradit veškeré mzdové náklady. Měla takových zaměstnanců mnoho a většina z nich nebyla do práce zrovna celá žhavá. Takže přijali další, ale pracovní morálka klesla tak, že se nikdo do práce nehrnul. Pokud se o to někdo pokusil, tak ho prostě vyštípali. Takže veškerá práce vázla. Několik zaměstnanců dokonce dokázalo kromě práce pro církev zvládnout ještě další zaměstnání na plný úvazek. A najednou došlo k odluce církve od státu. Farnost byla nezávislou organizací a měla odpovídat za své hospodaření zcela jiným způsobem. Vyřešilo se to tak, že advokátní kancelář pomohla farnosti pronajmout hřbitovní správu jinému podnikatelskému subjektu. Tak jako to dělá posledních patnáct let spousta jiných obcí.

Torsten zmínil přesná čísla, kolik tím ročně ušetřili. Přítomní si vyměnili pohledy.

Trefa do černého, řekla si Rebecka.

„A to jsem do toho ještě nezapočítal,“ pokračoval Torsten, „kolik církev ušetřila pouhým snížením počtu zaměstnanců, za které platila pojištění. Kromě více peněz v pokladně tak církev získá více času na svou hlavní činnost, to jest uspokojování duchovních potřeb farníků. Kněží přece nemají být především správci majetku, ale často jim nic jiného nezbývá.“

Vikář Bertil Stensson přistrčil před Rebecku kus papíru.

„Opravdu jste nám poskytli řadu podnětů k zamyšlení,“ stálo na něm.

Vážně? pomyslela si Rebecka.

O co mu jde? Budou si snad psát vzkazy jako dva školáci, kteří mají před paní učitelkou tajemství? Usmála se a lehce přikývla.

Torsten domluvil a odpověděl na pár otázek.

Bertil Stensson vstal a oznámil, že káva se bude podávat venku na sluníčku.

„U nás na severu si ho musíme užít,“ vysvětlil. „Nemáme tak často příležitost vytáhnout zahradní nábytek.“

Mávl rukou směrem k zahradě, a zatímco ostatní vycházeli ven, zatáhl Torstena s Rebeckou do obývacího pokoje. Torsten se přece musí podívat na obraz laponského malíře Larse Leviho Sunny. Rebecka Martinssonová si všimla, že vikář Stefanu Wikströmovi pohledem naznačil, aby počkal venku s ostatními.

„Domnívám se, že přesně tohle naše farnosti potřebují,“ řekl vikář Torstenovi. „I když já bych vás potřeboval už teď a ne až za rok, až se to všechno rozjede.“

Torsten se zahloubal nad obrazem. Představoval sobí krávu s plachým pohledem, kojící mládě. Otevřenými dveřmi do předsíně Rebecka viděla, jak se z ničeho nic objevila nějaká žena s tácem, na kterém cinkaly kávové šálky a termosky.

„V naší farnosti jsme teď prožívali velmi těžké časy,“ pokračoval vikář. „Nejspíš už jste slyšeli o vraždě Mildred Nilssonové.“

Torsten a Rebecka přikývli.

„Musím její místo obsadit,“ řekl vikář. „Není žádným tajemstvím, že se Stefanem moc dobře nevycházela. Stefan je proti tomu, aby ženy sloužily jako farářky. Já jeho názor nesdílím, ale musím ho respektovat. Mildred byla navíc přední místní feministka, abych tak řekl. Nebylo snadné dělat oběma šéfa. Vím, že až vypíšu konkurz, bude se o to místo ucházet jedna žena se skvělou reputací. Nic proti ní nemám, naopak. Ale pro klid v domě bych rád na to místo přijal muže.“

„Méně kvalifikovaného,“ dodal Torsten.

„Ano. Je to možné?“

Torsten si mnul bradu a přitom nespustil oči z obrazu.

„Jistě,“ řekl klidně. „Ale pokud vás ta odmítnutá kandidátka zažaluje, budete jí možná muset zaplatit odškodnění.“

„Musím ji pak zaměstnat?“

„To ne. Pokud místo získal někdo jiný, nelze ho o něj připravit. Zjistím, o jak vysoké odškodnění se v takových případech jedná. Udělám to pro vás zdarma.“

„Chce říct, že to budete muset zdarma zjistit vy,“ řekl vikář se smíchem Rebecce.

Rebecka se zdvořile usmála. Vikář se opět obrátil k Torstenovi.

„To bych skutečně ocenil,“ řekl vážně. „Ale je tu ještě jedna věc. Nebo dvě.“

„Do toho,“ řekl Torsten.

„Mildred založila nadaci. V lesích kolem Kiruny se potuluje vlčice, na které jí hodně záleželo. Nadace se měla starat o to, aby zůstala naživu, měla ji chránit. Vyplácet náhrady Laponcům, monitorovat oblast vrtulníkem ve spolupráci s Úřadem na ochranu přírody…“

„Vážně?“

„Ta nadace se asi ve farnosti netěší takové podpoře, jak by si přála. Ne že bychom měli něco proti vlkům, ale nechceme se plést do politiky. Všichni, jak odpůrci, tak i ochránci vlků, by se měli cítit v církvi vítáni.“

Rebecka vyhlédla z okna. Venku stál předseda církevní rady a zvědavě po nich pokukoval. Držel si pod bradou podšálek jako bryndák a upíjel z hrníčku. Měl na sobě příšernou košili. Kdysi bývala nejspíš béžová, ale museli ji vyprat s modrými ponožkami.

Štěstí že našel ve výprodeji kravatu, která s ní ladí, napadlo Rebecku.

„Chceme prostředky z nadace uvolnit a využít je na jiné činnosti, které jsou pro církev vhodnější,“ řekl vikář.

Torsten mu slíbil, že se na to zeptá odborníka na právní aspekty obecně prospěšných společností.

„Pak tu máme jednu citlivou otázku. Manžel Mildred Nilssonové dosud bydlí na faře v Poikkijärvi. Vyhnat ho z domova nám připadá hrozné, ale… potřebujeme faru k jiným účelům.“

„Jistě, s tím si nemusíte dělat starosti,“ řekl Torsten. „Rebecko, pokud se tu pár dní zdržíš, mohla by ses podívat na nájemní smlouvu a promluvit si s tím… jak se jmenuje?“

„Erik. Erik Nilsson.“

„Nevadí ti to?“ zeptal se Torsten Rebecky. „Pokud ano, podívám se na to sám. Jde o služební byt, takže bych v nejhorším případě požádal o pomoc policii.“

Vikář se trochu ušklíbl.

„Dojdou li věci až takhle daleko,“ řekl Torstenovi klidně, „bude vždycky lepší svěřit to nějakému příšernému advokátovi.“

„Zařídím to,“ řekla Rebecka.

„Erik má Mildrediny klíče,“ řekl vikář Rebecce. „Tedy klíče od kostela. Chtěl bych je vrátit.“

„Jistě,“ řekla.

„Mimo jiné i klíč od její bezpečnostní schránky ve farní kanceláři. Vypadá takhle.“

Vytáhl z kapsy svazek klíčů a jeden z nich ukázal Rebecce.

„Bezpečnostní schránka,“ zopakoval Torsten.

„Na peníze, poznámky z důvěrných rozhovorů s farníky a prostě všechno, o co byste nechtěli přijít,“ řekl vikář. „Farář bývá ve své kanceláři jen zřídka a farou projde spousta lidí.“

Torsten se neubránil otázce.

„Policie ho nemá?“

„Ne,“ řekl vikář. „Neptali se po něm. Podívejte, Bengt Grape si právě přidává čtvrtý kousek šunkového dortu. Pojďte, nebo na nás nic nezbude.“

Rebecka veze Torstena na letiště. Nad horskými břízami se žlutavými skvrnami září slunce babího léta.

Torsten po ní ze strany pokukuje. Rád by věděl, jestli mezi ní a Mansem něco bylo. Teď je v každém případě naštvaná. Ramena zvednutá až k uším, ústa jako tenká čárka.

„Jak dlouho se tady na severu zdržíš?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla neurčitě. „Přes víkend.“

„Abych věděl, co mám říct Mansovi, když tu nechám jeho podřízenou.“

„Nejspíš se ptát nebude,“ řekla.

Oba zmlkli. Nakonec to Rebecka nevydržela.

„Sakra, policie o té bezpečnostní schránce nemá zaručeně ani tušení,“ vybuchla.

Torsten promluvil přehnaně klidným hlasem.

„Zřejmě jim to uniklo,“ řekl. „Ale my nebudeme dělat jejich práci. Máme tady svoji.“

„Zavraždili ji,“ namítla Rebecka tiše.

„Naše práce je vyřešit klientovy problémy, pokud je to v mezích zákona. A získat zpátky klíče od kostela nezákonné není.“

„Jistě. A taky není nezákonné vypočítat, na kolik by je případně přišla genderová diskriminace, aby si mohli vytvořit ten svůj pánský klub.“

Torsten se zadíval ven bočním okénkem.

„A musím vyhodit z domu jejího muže,“ dodala Rebecka.

„Říkal jsem ti, že nemusíš.“

Nech toho, pomyslela si. Neměla jsem na vybranou. Jinak bys na něj poslal policii, aby ho z domu vykopla.

Přidala plyn.

Hlavní jsou peníze, pomyslela si. To je nejdůležitější.

„Občas je mi z toho na zvracení,“ řekla unaveně.

„To je součástí naší práce,“ řekl Torsten. „Pak si jenom utřeš boty a jde se dál.“

POLICEJNÍ INSPEKTORKA ANNA MARIA MELLAOVÁ jede do kopce k domu Lisy Stöckelové. Lisa Stöckelová je předsedkyně ženského spolku Magdalena. Její dům leží na samotě nahoře na horském hřebenu nad kaplí v Poikkijärvi. Za domem hřeben naráží na štěrkoviště a na druhé straně teče řeka.

Dům býval původně jednoduchou hnědou chatou ze šedesátých let. Pak ho rozšířili a přidali zdobené okenní rámy a záplavu vyřezávaných ozdob na verandě. Teď vypadal jako hnědá krabice od bot převlečená za perníkovou chaloupku. Vedle domu stála podlouhlá jasně červená dřevěná bouda na spadnutí s plechovou střechou. Jediné špaletové okénko s jednoduchým sklem. Kůlna, sklad nebo starý chlév, odhadovala Anna Maria. Dřív tu musel být jiný obytný dům. Pak ho strhli a postavili chatu. Ale chlév nechali stát.

Na dvůr vjela velmi pomalu. Před autem pobíhali sem a tam tři psi a štěkali. Pár slepic zatřepotalo křídly a schovalo se v rybízovém keři. U sloupku branky stála kočka a soustředěně číhala nad dírou hraboše, připravená k výpadu. Jen vzteklým mrsknutím ocasem naznačila, že si hlučného fordu všimla.

Anna Maria zaparkovala před domem. Bočním okénkem se dívala psům, kteří skákali na dveře auta, přímo do otevřené tlamy. Sice vrtěli ocasem, ale co kdyby. Jeden z nich byl obrovský. Navíc černý. Vypnula motor.

Z domu vyšla na verandu žena. Měla na sobě nepopsatelně ošklivý sytě růžový vatovaný kabát. Zavolala na psy:

„K noze!“

Psi okamžitě nechali auto být a vyběhli nahoru na verandu. Žena ve vatovaném kabátu je zkrotila a přistoupila k autu. Anna Maria vystoupila a představila se.

Lise Stöckelové bylo kolem padesáti. Nenalíčená. Po létě byla opálená. Kolem očí jí svítily bílé čárky, jak je mhouřila před sluncem. Vlasy měla ostříhané hodně nakrátko. Být jen o milimetr kratší, trčely by jí z hlavy jako rejžák.

Je hezká, pomyslela si Anna Maria. Jako kovbojka. Pokud by si člověk dokázal představit kovbojku v takovém růžovém kabátu.

Ten kabát byl vážně příšerný. Byl celý pokrytý psími chlupy a z děr a trhlin vykukovaly kousky vatování.

Nehrála si na mladou dívku. Anna Maria samozřejmě znala dámy kolem padesátky, které pořádaly dívčí dýchánky a snažily se zůstat děvčaty až do hrobu, ale Lisa Stöckelová k nim nepatřila. Něco v jejích očích v Anně Marii budilo dojem, že možná taková nebyla nikdy, ani jako malá holčička.

Navíc se jí od očního koutku dolů až k lícní kosti táhla téměř nepatrná linka. Temný stín v očích.

Bolest, pomyslela si Anna Maria. Na těle nebo na duši.

Kráčely spolu k domu. Psi leželi na verandě a dychtivě kňučeli, aby se mohli jít s neznámým hostem pozdravit.

„Ani hnout,“ nařídila Lisa Stöckelová.

Ten povel patřil psům, ale Anna Maria poslechla také.

„Bojíte se psů?“

„Ne. Pokud vím, že mi nic neudělají,“ odpověděla Anna Maria a zadívala se na velkého černého psa.

Z huby mu visel dlouhý růžový jazyk jako kravata. Tlapy měl jako lev.

„V kuchyni leží ještě jedna fenka, ale ta je mírná jako beránek. Tihle taky, ale je to parta nevychovaných vesnických kluků. Pojďte dál.“

Otevřela jí dveře a Anna Maria vklouzla do předsíně.

„Vy raubíři jedni,“ oslovila Lisa Stöckelová láskyplně psy. Pak zvedla ruku a křikla:

„A ven!“

Psi vyskočili a jejich drápy zanechaly ve dřevě dlouhé stopy. Seběhli po schodech z verandy v jediném veselém chumlu a rozběhli se po zahradě.

Anna Maria zůstala stát v těsné předsíni a rozhlížela se kolem. Polovinu podlahy vyplňovaly dva psí pelíšky. Také tam ležela velká nerezová miska na vodu, holínky, pohorky, tenisky a praktické goretexové boty. S Lisou Stöckelovou se tam pomalu ani nemohly vejít. Stěny byly plné věšáčků a poliček. Viselo na nich několik psích vodítek, pracovní rukavice, teplé čepice a palčáky, montérky a spousta dalších věcí. Anna Maria uvažovala, kam si pověsí bundu, protože všechny věšáky byly plné a ramínka také.

„Přehodíte si bundu přes židli v kuchyni,“ řekla Lisa Stöckelová. „Jinak byste ji měla samý chlup. Ne, za nic na světě se nezouvejte.“

Z předsíně vedly jedny dveře do obývacího pokoje a druhé do kuchyně. V obýváku stálo několik banánovek plných knih. Další hromady knih se vršily na zemi. Zaprášená knihovna z tmavého dřeva s vestavěnou vitrínou z barevného skla u kratší stěny zela prázdnotou.

„Budete se stěhovat?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne, já jen… člověk za život nastřádá plno haraburdí. A v knihách se jen drží prach.“

Kuchyň byla zařízená těžkým nábytkem z nažloutlé lakované borovice. Na kuchyňské lavici v rustikálním stylu spala černá fenka labradora. Když ženy vešly do kuchyně, vzbudila se a mrskla ocasem o polštář na pozdrav. Pak si znovu položila hlavu a usnula.

Lisa řekla, že se fenka jmenuje Majka.

„Povězte mi, jaká byla,“ řekla Anna Maria, když se usadily. „Vím, že jste spolu pracovaly v ženském spolku Magdalena.“

„Už jsem to vyprávěla vašemu… takový vysoký chlap s mrožím knírem.“

Lisa Stöckelová ukázala rukou, jak byl knír asi veliký. Anna Maria se usmála.

„Sven Erik Stalnacke.“

„Jo.“

„Můžete to povědět ještě jednou mně?“

„Kde mám začít?“

„Jak jste se seznámily?“

Anna Maria sledovala Lisinu tvář. Když lidé loví v paměti určitou událost, často se přestanou mít na pozoru. Samozřejmě pokud o té události nemají v úmyslu lhát. Někdy na okamžik zapomenou na člověka, který sedí před nimi. Lise Stöckelové na vteřinu přelétl po tváři letmý úsměv. Jako by na okamžik zjemněla. Měla tu farářku ráda.

„Před šesti lety. Právě se nastěhovala na faru. Na podzim si měla vzít na starost přípravu na konfirmaci mládeže odsud a z Jukkasjärvi. Vrhla se na to jako ohař. Zašla za rodiči všech dětí, které se nepřihlásily. Představila se a vysvětlila jim, proč pokládá přípravu na konfirmaci za tak důležitou.“

„Proč vlastně?“ zeptala se Anna Maria, které se zdálo, že jí to před lety, kdy se na konfirmaci připravovala, bylo celkem k ničemu.

„Mildred pokládala kostel za místo k setkávání. Nestarala se moc o to, zda lidé věří, nebo ne, to bylo jen mezi nimi a Bohem. Ale snažila se je dostat do kostela na křtiny, konfirmaci, svatby a velké svátky, aby se tam setkávali, cítili se v kostele jako doma a aby se k němu obraceli v těžkých životních situacích, takže… Když jí lidé řekli, že ,kluk stejně v Boha nevěří a že není správné učit se něco jen proto, aby dostal dárky,‘ namítla, že dostávat dárky je přece tak krásné, že žádné děti nemají rády učení, ani ve škole ani v kostele, ale že patří k všeobecnému vzdělání vědět, proč slavíme Vánoce, Velikonoce, letnice a nanebevstoupení Ježíše Krista, a umět vyjmenovat evangelisty.“

„Takže jste měla syna nebo dceru, co…“

„Ne, kdepak. Pravda, mám dceru, ale ta měla konfirmaci už před lety. Pracuje v hospodě dole ve vesnici. Ne, šlo o bratrancova syna, o Míšu. Je retardovaný a Lars Gunnar nechtěl, aby šel ke konfirmaci. Takže si s ním Mildred přišla promluvit. Nedáte si kávu?“

Anna Maria přikývla.

„Zdá se, že lidi dost dráždila,“ řekla.

Lisa Stöckelová pokrčila rameny.

„Byla jen neustále tak… přímá. Jako by vůbec nedokázala zařadit zpátečku.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Anna Maria.

„Chci říct, že nikdy nechodila kolem horké kaše. U ní nebylo nikdy místo pro nějakou diplomacii a hezké řečičky. Když měla pocit, že je něco špatně, šla prostě rovnou k věci.“

Jako když si proti sobě poštvala celou partu hrobníků, vzpomněla si Lisa.

Zamrkala. Ale nemohla ten obraz vyhnat z hlavy. Nejprve se objevili dva citronově žlutí motýli tančící kolem dokola nad vonícím řeřišníkem. Pak větve břízy, které se jemně pohupují sem a tam ve vánku od klidné letní řeky. A Mildredina záda. Jak pochoduje mezi náhrobními kameny jako voják. Dupy dup, dupy dup po štěrku.

Lisa kluše za Mildred po cestičce na hřbitově v Poikkijärvi. Pracovní partu správce hřbitova najde až úplně vzadu, mají zrovna přestávku na svačinu. Přestávky si dělají často, vlastně skoro pořád. Pracují jen, když se vikář dívá. Ale nikdo si na ně netroufá. Když si proti sobě tuhle partu poštvete, budete muset při pohřbu stát na hromadě hlíny. Nebo překřikovat motorovou pilu, která rachotí o dva metry dál. Nebo kázat v zimě ve vymrzlém kostele. Ten slaboch vikář nehne ani prstem. Nemá důvod. Dávají si dobrý pozor, aby se s ním nedostali do křížku.

„Nehádej se kvůli tomu,“ zkouší to Lisa.

„Nebudu se hádat,“ řekne Mildred.

A myslí to vážně.

Mankan Kyrö je uvidí jako první. Je neoficiálním předákem celé pracovní party. Správci církevních nemovitostí je to jedno. Mankan rozhoduje. To s ním se Mildred nemá hádat.

Jde rovnou k věci. Ostatní se zájmem naslouchají.

„Ten dětský hrob,“ řekne. „Už jste ho vykopali?“

„Cože?“ utrousí Mankan netečně.

„Právě jsem mluvila s rodiči. Říkali, že si vybrali místo s výhledem na řeku tam nahoře v severní sekci. Ale vy jste jim to rozmluvil.“

Mankan Kyrö neodpovídá. Místo toho vyplivne velký chuchvalec tabáku do trávy a loví v zadní kapse u kalhot plechovou krabičku tabáku.

„Řekl jste jim, že kořeny břízy prorostou rakví a proniknou tělem děťátka,“ pokračuje Mildred.

„Není to snad pravda?“

„Tak je to všude, kde se rakev uloží do země, a vy to moc dobře víte. Jen se vám nechtělo kopat tam nahoře pod břízou, protože je tam kamenitá půda a spousta kořenů. Bylo by to zkrátka moc pracné. Nechápu, že vám tolik šlo o vlastní pohodlí, že jste neváhali nasadit rodičům do hlavy takové strašné představy.“

Celou dobu nezvýšila hlas. Parta chlapů kolem Mankana se dívá do země. Stydí se. Nenávidí farářku za to, že je přiměla se stydět.

„Takže co mám podle vás udělat?“ zeptá se Mankan Kyrö. „Už jsme hrob vykopali na lepším místě, jestli vás to zajímá. Máme je snad přimět, aby svoje dítě pohřbili tam, kam chcete vy?“

„V žádném případě. Teď už je pozdě. Vyděsil jste je. Chci jen, abyste věděl, že pokud se něco takového bude opakovat…“

Teď se Mankan téměř usmívá. Bude mu vyhrožovat?

„…tak budete mou lásku k vám pokoušet příliš,“ domluví a jde pryč.

Lisa běží za ní. Tak rychle, aby za zády neslyšela ty komentáře. Dokáže si je představit. Kdyby farářce ten její chlap dal v posteli, co potřebuje, nejspíš by se uklidnila.

„Tak koho dráždila?“ zeptala se Anna Maria.

Lisa pokrčila rameny a zapnula kávovar.

„Kde mám začít? Ředitele školy v Jukkasjärvi, protože požadovala, aby zatočil se šikanou, ty baby ze sociálky, protože se pletla do jejich práce.“

„Jak to?“

„No, na faře neustále pobývaly ženy s dětmi, co utekly od manžela…“

„Založila nějakou nadaci na ochranu vlčice,“ řekla Anna Maria. „Rozpoutalo to vášnivou debatu.“

„Koláče ani mléko nemám, budete ji muset vypít černou.“

Lisa Stöckelová postavila před Annu Mariu reklamní hrnek s otlučeným okrajem.

„Vikář a ostatní faráři ji také nemohli vystát.“

„Pročpak?“

„No, mimo jiné kvůli nám, ženám z Magdaleny. Spolek má skoro dvě stě členek. A spousta jiných lidí ji měla ráda, ale členy nebyli. Vlastně i hodně mužů, i když vám tady určitě tvrdili opak. My jsme s ní studovaly Bibli. Chodily jsme na mše, kde kázala. A věnovaly se praktickým věcem.“

„Čemu třeba?“

„Spoustě věcí. Například jsme vařily. Uvažovaly jsme o tom, co konkrétního můžeme udělat pro osamělé matky. Mají těžký život, jsou pořád tak izolované samy s dětmi a veškerý čas jim zaberou praktické věci. Práce, nákupy, uklízení a vaření, a pak jim dělá společnost jenom televize. Takže pořádáme společné večeře ve farním sboru ve městě od pondělí do středy a na zdejší faře ve čtvrtek a v pátek. Někdo z nás tam vždy mívá službu. Platí se dvacet korun za dospělého a patnáct za dítě. Maminky nemusí několikrát týdně nakupovat a vařit. Občas si navzájem hlídají děti, aby si mohly jít zacvičit nebo se jen v klidu projít po městě. Mildred měla smysl pro praktická řešení problémů.“

Lisa se zasmála a pokračovala:

„Bylo přímo nebezpečné se jí svěřit, že je v obci něco v nepořádku. Zakousla se do toho jako štika: ,Co s tím můžeme dělat?‘ zeptala se. Než jste se nadáli, už vás zapřáhla do práce. V Magdaleně jsme všechny držely pevně při sobě. Který farář by si nepřál mít kolem sebe takový spolek?“

„Takže ostatní faráři žárlili?“

Lisa pokrčila rameny.

„Říkala jste, že jste v Magdaleně držely při sobě. Už tomu tak není?“

Lisa sklopila oči ke stolu.

„Ale je.“

Anna Maria čekala, že ještě něco dodá, ale Lisa Stöckelová umíněně mlčela.

„Kdo jí byl nejbližší?“ zeptala se Anna Maria.

„Myslím, že my ve výboru Magdaleny.“

„Co její muž?“

Lisa trochu uhnula pohledem. Anna Maria si toho všimla. Něco za tím bylo.

Něco tajíte, Liso Stöckelová, pomyslela si.

„Samozřejmě,“ odpověděla Lisa Stöckelová.

„Vyhrožovali jí? Nebála se něčeho?“

„Měla nejspíš na mozku nějaký nádor, který tlačil na místo, kde sídlí strach… Ne, ničeho se nebála. Pokud jde o výhrůžky, v poslední době to nebylo o nic horší než jindy. Vždycky někdo cítil potřebu proříznout jí pneumatiky nebo rozbít okno…“

Lisa Stöckelová vrhla na Annu Mariu zlostný pohled.

„Už dávno to přestala hlásit na policii. Mnoho povyku pro nic, nikdy to nejde dokázat, i když se ví přesně, kdo to udělal.“

„Možná byste mohla uvést pár jmen,“ řekla Anna Maria.

Za čtvrt hodiny už odsud Anna Maria odjížděla ve své fordce.

Proč se člověk zbavuje všech knih? říkala si.

Lisa Stöckelová stála za kuchyňským oknem a pozorovala, jak auto Anny Marii mizí dolů z kopce v oblaku olejového dýmu. Pak si sedla na kuchyňskou lavici vedle spící fenky labradora. Hladila ji po krku a na prsou stejně, jako když fenka olizuje štěňata, aby je ukonejšila. Fenka se probudila a několikrát oddaně máchla ocasem.

„Co je to s tebou, Majko?“ zeptala se Lisa. „Už se ani nezvedneš, abys pozdravila hosty.“

Hrdlo se jí stáhlo do bolavého uzlíku. Pod očními víčky ji to pálilo. Uvnitř cítila slzy. Nebude plakat.

Musí mít pekelné bolesti, pomyslela si.

Prudce vstala.

Pane bože, Mildred, říkala si v duchu. Odpusť. Odpusť mi, prosím tě. Já… snažím se dělat, co je správné, ale mám strach.

Potřebovala na vzduch, najednou se jí udělalo špatně. Stihla vyběhnout na verandu a trochu se pozvracela.

Hned u ní byli psi. Když o to nemá zájem, dali by si říct sami. Odháněla je od hromádky zvratků nohou.

Zatracená policistka. Vlezla jí přímo do hlavy a otevřela ji jako obrázkovou knížku. Na každé stránce byla Mildred. Už se na ty obrázky nedokázala dívat. Jako poprvé před šesti lety. Vzpomíná si, jak stála u králíkárny. Byl čas krmení. Králíci, bílí, šedí, černí a strakatí, si stoupli na zadní a čumáčky prostrkovali drátěným pletivem. Rozdělila granule a scvrklé kousky mrkve a jiné kořenové zeleniny do malých terakotových misek. V srdci cítila lehký smutek, protože králíci už brzy skončí v hospodě na pekáči.

Najednou za ní stojí ta nová farářka, která se nastěhovala na místní faru. Ještě se neseznámily. Lisa ji neslyšela přicházet. Mildred Nilssonová je drobná žena asi tak v jejím věku. Kolem padesátky. Má bledý drobný obličej. Dlouhé tmavě hnědé vlasy. Lisa často slýchá, jak o ní lidé říkají, že je nenápadná. Říkají: „Ne že by byla zrovna krásná, ale…“ Lisa to nikdy nepochopí.

Když uchopí tu útlou napřaženou ruku, něco se v ní pohne. Vlastní ruku musí přimět, aby ji pustila. Farářka se dá do řeči. Dokonce i ústa má drobná. Úzké rty. Jako malá červená brusinka. A zatímco brusinková ústa mluví a mluví, oči zpívají krásnou píseň. O něčem úplně jiném.

Poprvé za… už si ani nevzpomíná, kdy naposledy, má Lisa strach, že je na ní vidět, jak to doopravdy je. Potřebovala by zrcadlo, aby si zkontrolovala výraz tváře. Ona, která celý život uchovávala tajemství. Která ví, co obnáší být nejkrásnějším děvčetem ve vesnici. Mohla by vyprávět, jaké to je, neustále poslouchat „koukni na ty kozy“, až ji to přimělo se hrbit a mít z toho bolavá záda. Ale jsou tu jiné věci, stovky tajemství.

Tatínkův bratranec Bengt, když jí bylo třináct. Popadl ji za vlasy a omotal si je kolem ruky. Měla pocit, že ji skalpuje. „Drž hubu,“ šeptá jí do ucha. Dostrká ji na záchod. Čelo jí přirazí ke kachlíkové stěně, aby pochopila, že to myslí vážně. Druhou rukou jí rozepne džíny. Celá rodina sedí dole v obývacím pokoji.

Držela hubu. Nikdy nic neřekla. Ostříhala si vlasy.

Nebo když naposledy v životě pila alkohol na svatojánský večer v roce 1965. Byla úplně vyřízená. Udělali to tři kluci z města. Dva z nich dosud žijí v Kiruně. Na jednoho z nich nedávno narazila v samoobsluze ICA. Ale tu vzpomínku hodila jako kámen do studny, jako by se jí to někdy dávno jenom zdálo.

Pak tu jsou léta s Tommym. Jak se tenkrát opil s bratranci z Lannavaary. Koncem září. Mimmi nebylo víc než tři nebo čtyři roky. Voda ještě nezamrzla. Dali mu starý trojzubec na lovení ryb. Byl k ničemu. Nedošlo mu, že si z něj celou dobu jenom utahují. K ránu zavolal, ať ho odveze. Vyzvedla ho autem a snažila se ho přimět, aby tam ten trojzubec nechal, ale podařilo se mu ho nějak nacpat dozadu do dvoudveřového kupé. Strčil ho dovnitř otevřeným postranním okénkem a nechal bodce vykukovat ven. Chechtal se a bodal trojzubcem do tmy.

Když přijeli domů, rozhodl se, že si vyjede s trojzubcem na ryby. Rozednít se mělo až za dvě hodiny. Musí jet s ním, řekl. Aby veslovala a svítila mu baterkou. Holčička spí, namítla. Přesně tak, řekl. Bude spát ještě nejmíň dvě hodiny. Snažila se ho přimět, aby si vzal plovací vestu, voda už je studená jako led. Ale odmítl.

„Od kdy jsi taková puntičkářka, kurva,“ utrousil. „Oženil jsem se nejspíš s Popelkou.“

Ta poznámka mu připadala vtipná. Na jezeře si ji pro sebe polohlasně opakoval: „Popelko. Vesluj támhle k tomu výběžku, Popelko.“

Pak spadl do vody. Plesk, ozvalo se, a za pár vteřin se vyškrábal na zábradlí loďky, aby se měl čeho držet. Ledová voda, temná noc. Vůbec nekřičel. Jen zhluboka funěl námahou.

Ale ta vteřina, kdy zcela vážně uvažovala o tom, jak to provést. Stačilo by se odrazit veslem pryč od něj. Nechat loďku jen tak klouzat po hladině. Po všech těch panácích kořalky, co vypil… Jak dlouho by to trvalo? Možná pět minut.

Pak ho vytáhla. Nebylo to snadné, málem při tom sama spadla do vody. Trojzubec už nenašli. Nejspíš šel ke dnu. Nebo odplul někam do tmy. Byl kvůli tomu naštvaný. Měl vztek i na ni, přestože mu zachránila život. Přímo cítila, jak má chuť jí jednu vrazit.

Nikdy nikomu nevyprávěla o své chladné touze pozorovat ho umírat. Nechat ho utopit jako kotě v pytli.

A teď tu stojí s novou farářkou. Uvnitř má hrozně zvláštní pocit. Farářčiny oči do ní pronikly.

Další tajemství, co hodí hluboko do studny. Spadne dolů. Leží na dně a září jako klenot mezi odpadky a haraburdím.

UŽ TO BUDOU BRZY tři měsíce, co jeho ženu našli zavražděnou. Erik Nilsson vystoupil před farou ze své škodovky. Pořád je teplo, i když je září. Nebe je jasně modré a zcela bez mráčku. Světlo proniká vzduchem jako ostře nabroušené nože.

Byl se podívat v práci. Udělalo mu dobře, že se zase sešel s kolegy. Byli pro něj přece jako druhá rodina. Brzy se tam vrátí. Aby přišel na jiné myšlenky.

Zadíval se na venkovní květináče stojící v řadě na schodech do domu a na verandě. Visí z nich uschlé květiny. Hlavou mu bleskla myšlenka, že musí dát květináče dovnitř. Než se naděje, bude křupat pod nohama zmrzlá tráva a pak by mrazem praskly.

Cestou nakoupil. Odemkl, vyndal tašky s jídlem a loktem zmáčkl kliku.

„Mildred!“ zavolal, jakmile vešel dovnitř.

Pak se zarazil. V domě bylo hrobové ticho. Dvě stě osmdesát metrů čtverečních ticha. Celý svět mlčel. Dům se pohupoval jako kosmická loď tichým oslnivě bílým vesmírem. Bylo slyšet pouze, jak se Země skřípavě otáčí kolem své osy. Proč na ni vůbec zavolal?

Když ještě žila, věděl vždycky, jestli je doma, nebo ne. Jakmile vstoupil dovnitř. Na tom není nic divného, říkával. Nemluvně ucítí maminčinu vůni, i když je v jiné místnosti. Dospělý člověk tuhle schopnost neztratí. Jen si jí nejsme vědomi. Takže se tomu říká intuice nebo šestý smysl.

I teď někdy míval ten pocit, když přišel domů. Jako by byla někde v domě. Celou dobu ve vedlejším pokoji.

Položil tašky na podlahu. Vstoupil do ticha.

Mildred, křičelo mu v hlavě.

V té chvíli někdo zazvonil.

Byla to žena. Na sobě měla dlouhý přiléhavý kabát a kozačky na vysokém podpatku. Nebyla zdejší; ani kdyby tu stála jen ve spodním prádle, nebilo by to do očí víc. Sundala si pravou rukavici a podala mu ruku. Řekla, že se jmenuje Rebecka Martinssonová.

„Pojďte dál,“ vyzval ji a nevědomky si rukou prohrábl vlasy a bradku.

„Děkuji, to není třeba. Chci jen…“

„Pojďte dál,“ zopakoval pozvání a šel napřed.

Řekl jí, ať se nezouvá a usadí se v kuchyni. Bylo tam vzorně uklizeno. Uklízel a vařil, když Mildred žila, proč by s tím měl přestat, když byla mrtvá? Jedině jejích věcí se ani nedotkl. Červený propínací svetr ležel pořád na hromádce na lavici v kuchyni. Na kuchyňské lince ležela její pošta a papíry.

„Tak o co jde?“ zeptal se přátelsky.

To mu šlo. Chovat se k ženám přátelsky. Za ta léta jich u tohoto kuchyňského stolu seděla pěkná řádka. Některé měly jedno děcko na kolenou a druhé stálo vedle na zemi a ručkou pevně svíralo mámin svetr. Jiné neutíkaly od muže, ale spíše samy před sebou. Nedokázaly snášet samotu v bytě v Lombolu. Takové ty ženské, co v zimě stály na verandě a kouřily jednu cigaretu za druhou.

„Zastupuji zaměstnavatele vaší manželky,“ řekla Rebecka Martinssonová.

Erik Nilsson se zrovna chtěl posadit a nejspíš se zeptat, jestli si nedá kávu. Teď ale zůstal stát. Když nic neříkal, pokračovala: „Jde o dvě věci. Jednak potřebují její služební klíče. A také jde o vaše vystěhování.“

Vyhlédla z okna. Pověděla, co měla na srdci. Teď byla zase ona klidná a přátelská. Informovala ho o tom, že fara je služební byt a že mu církev pomůže najít si jiné bydlení a najmout stěhováky.

Najednou se mu těžce dýchalo. Stiskl rty. Každé nadechnutí znělo jako popotáhnutí nosem.

Teď na ni hleděl s pohrdáním. Sklopila zrak ke stolu.

„Do prdele,“ řekl. „Člověku se z toho dělá zle. Že by to manželka Stefana Wikströma už nemohla vydržet? Nikdy se nesmířila s tím, že Mildred dostala tu největší faru.“

„Podívejte, to já nevím. Já jen…“

Udeřil dlaní do stolu.

„Přišel jsem o všechno!“

Máchl pěstí do vzduchu, jako by se ze všech sil snažil ovládnout.

„Počkejte,“ řekl.

Zmizel kuchyňskými dveřmi. Rebecka slyšela, jak jde po schodech nahoru a chodí v prvním patře. Po chvíli se vrátil a hodil svazek klíčů na stůl, jako by to byl pytlík s psími výkaly.

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Stěhování,“ odpověděla neústupně.

Teď se mu podívala do očí.

„Jaké to je?“ zeptal se. „Jak se při své práci v těch nóbl šatech cítíte?“

Vstala. Ve tváři se jí mihl jiný výraz, jen na okamžik, ale už ho tady na faře viděl mnohokrát. Tichá bolest. Zahlédl odpověď v jejích očích. Slyšel to tak zřetelně, jako by ta slova vyslovila: Jako kurva.

Prkenným pohybem sebrala rukavice ze stolu, pomalu, jako by je předtím musela přepočítat. Jedna, dvě. V ruce sevřela velký svazek klíčů.

Erik Nilsson si ztěžka povzdychl a přejel si rukou po tváři.

„Promiňte,“ řekl. „Mildred by mě nakopala do zadku. Co je dnes za den?“

Když neodpovídala, pokračoval:

„Za týden, zmizím odsud za týden.“

Přikývla. Doprovodil ji ke dveřím. Snažil se přijít na to, co by měl říct, v téhle situaci se moc nehodilo, aby jí nabídl kávu.

„Za týden,“ pronesl za ní, když vyšla ven.

Jako by jí to mohlo udělat radost.

Rebecka se vypotácela z fary. Ale byl to jenom pocit. Ve skutečnosti se vůbec nepotácela. Nohy ji nesly pevným krokem ven z domu.

Nejsem nic, řekla si. Uvnitř ve mně už nic nezbylo. Nic lidského, žádný vlastní názor, nic. Udělám, oč mě požádají. Samozřejmě. Nikoho jiného než lidi z kanceláře nemám. Namlouvám si, že se nedokážu smířit s myšlenkou, že se do firmy vrátím. Ale ve skutečnosti bych se nedokázala smířit s tím, že bych odtamtud odešla. Udělám cokoli, opravdu cokoli, abych tam mohla zůstat.

Zadívala se na schránku na dopisy. Po štěrkové cestě se blížil červený Ford Escort, ale Rebecka si ho nevšimla, dokud nezpomalil a neprojel mezi sloupky branky.

Auto zastavilo.

Jako kdyby Rebeckou projel elektrický proud.

Z auta vystoupila policejní inspektorka Anna Maria Mellaová. Setkaly se spolu už dřív, když byla Rebecka obhájkyní ex offo Sanny Strandgardové. Právě Anna Maria Mellaová s kolegou Svenem Erikem Stalnackem jí tenkrát v noci zachránili život.

V té době byla Anna Maria těhotná a byla jako koule, ale teď je štíhlá. Má však široká ramena. Vypadá silná, i když je tak malá. Vlasy spletené do tlustého copu na zádech jako dřív. Řada bílých pravidelných zubů v opáleném koňském obličeji. Policistka připomínající poníka.

„Dobrý den,“ vyhrkla Anna Maria Mellaová.

Pak se odmlčela. Byla jedna velká otázka.

„Já…,“ začala Rebecka, zarazila se a spustila znovu. „Naše kancelář plánuje spolupráci s farnostmi Švédské církve, měli jsme pracovní schůzku a… no, potřebovali s něčím pomoct. Šlo o tu faru, a protože už jsme tu stejně byli, tak jsem si šla promluvit…“

Zakončila větu kývnutím směrem k domu.

„Ale nemá to nic společného…?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne, když jsem sem přijela, ani jsem o tom nevěděla. Ne. Co se vám narodilo?“ zeptala se Rebecka a snažila se na tváři vykouzlit úsměv.

„Chlapeček. Zrovna jsem se vrátila po mateřské do práce, takže vyšetřuji vraždu Mildred Nilssonové.“

Rebecka přikývla. Zvedla oči k nebi. Bylo bez mráčku. Svazek klíčů v kapse ji tížil jako kamení.

Co je to se mnou? pomyslela si. Nemocná nejsem. Žádnou chorobou netrpím. Jsem jen líná. Líná a šílená. Nemám, co bych řekla. Mlčení mě užírá zevnitř.

„Žijeme v podivném světě, nezdá se vám?“ řekla Anna Maria. „Nejdříve Viktor Strandgard a teď Mildred Nilssonová.“

Rebecka znovu přikývla. Anna Maria se usmála. Zdálo se, že jí to mlčení vůbec nevadí, a trpělivě čekala, až Rebecka něco řekne.

„Co si o tom myslíte vy?“ vyhrkla Rebecka. „Myslíte, že si někdo vystřihoval články o Viktorově vraždě a rozhodl se ji napodobit?“

„Možná.“

Anna Maria se zadívala do koruny borovice. Slyšela po kmeni šplhat veverku, ale neviděla ji. Byla na druhé straně, vyšplhala se do koruny a šustila nahoře ve větvích.

Možná se nějaký šílenec inspiroval smrtí Viktora Strandgarda. Nebo to udělal někdo, kdo ji znal a kdo věděl, že slouží v kostele mši a pak půjde k místu, kde kotví loďka. Nebránila se. Ale proč ji někdo pověsil ze stropu? Jako když ve středověku naráželi hlavy na kůl. Jako varování pro ostatní.

„Jak se vám daří?“ zeptala se Anna Maria.

Rebecka odpověděla, že dobře. Má se dobře. Po těch tragických událostech si samozřejmě prošla těžkým obdobím, ale dostalo se jí pomoci a podpory. Anna Maria odpověděla, že to je dobře, moc dobře. Zadívala se na Rebecku. Myslela na to, co se stalo té noci, kdy policie zajela do chaty v Jiekajärvi a našla ji tam. Sama s nimi jet nemohla, protože jí začaly porodní bolesti. Ale pak se jí o tom často zdálo. V tom snu jela na skútru za tmy a sněhové bouře. Rebecka ležela v krvi na sáňkách. Sníh Annu Mariu bičoval do tváří. Celou dobu měla šílený strach, že do něčeho vrazí. Pak uvízla ve sněhu. Stála tam v mrazu. Skútr bezmocně řval. Většinou se s trhnutím probudila. Ležela v posteli a dívala se na malého Gustava, jak spí mezi ní a Robertem a ve spánku oddychuje. Leží na zádech. Zcela v bezpečí. Ruce pokrčené v pravém úhlu nad hlavou, jak mají nemluvňata ve zvyku. Všechno dopadlo dobře, říkala si obvykle. Všechno dopadlo dobře.

Zas tak dobře to nedopadlo, pomyslela si teď.

„Vracíte se hned zase do Stockholmu?“ zeptala se.

„Ne, vzala jsem si pár dní volno.“

„Máte přece dům po babičce v Kurravaaře, ne? Bydlíte tam?“

„Ne, jsem… Bydlím tady ve vesnici. V jedné chatce, co patří k hostinci.“

„Takže jste v Kurravaaře ještě nebyla?“

„Ne.“

Anna Maria se na Rebecku pátravě zadívala.

„Kdybyste potřebovala společnost, můžeme tam zajet spolu,“ řekla.

Rebecka zdvořile odmítla. Jen na to ještě neměla čas, vysvětlila. Rozloučily se. Než se rozešly, řekla Anna Maria: „Ty děti jste zachránila.“

Rebecka přikývla.

To mě nedokáže utěšit, pomyslela si.

„Co se s nimi stalo?“ zeptala se Rebecka. „Oznámila jsem přece na sociálce podezření ze zneužívání.“

„Myslím, že se to nakonec ani nevyšetřovalo,“ řekla Anna Maria. „A potom se celá rodina odstěhovala z města.“

Rebecka si vzpomněla na holčičky. Sára a Lova. Odkašlala si a snažila se myslet na něco jiného.

„Víte, na takové věci obec nemá peníze,“ vysvětlovala Anna Maria. „Vyšetřování je moc drahé. Převzetí dětí do sociální péče stojí strašnou spoustu peněz. Dostat případ ke krajskému soudu stojí taky peníze. Z hlediska dětí by bylo lepší, kdyby měl celý ten aparát v rukou stát. Ale v současné situaci je pro obec nejlepší zamést problém pod koberec. Sakra, někdy jsem musela vyzvedávat děti z bitevního pole o rozměrech dvaapadesát čtverečních metrů. A pak se dozvíte, že obec té rodině zakoupila družstevní byt v Örkelljunze.“

Odmlčela se. Došlo jí, že se rozpovídala jen proto, že Rebecka Martinssonová vypadala tak nervózně.

Když se Rebecka vydala k vesnickému hostinci, Anna Maria se za ní dívala. Najednou zatoužila po svých dětech. Robert byl doma s Gustavem. Chtělo se jí zabořit nos do Gustavovy měkké pokožky a ucítit kolem krku jeho buclaté ručičky.

Pak se zhluboka nadechla a narovnala se. Slunce svítilo na žlutobílou podzimní trávu. Veverka dál šplhala v koruně stromu přes silnici. Na tváři se jí zase rozlil úsměv. Nikdy nezmizel na dlouho. Teď si promluví s Erikem Nilssonem, farářčiným manželem. Pak pojede domů za rodinou.

Rebecka Martinssonová schází dolů k hostinci. Les za zády k ní promlouvá. Pojď dál, říká. Zajdi hluboko do mého nitra. Jsem nekonečný.

Dokázala si ty toulky lesem představit.

Tenké kmeny borovic jakoby vykované z mědi. Vítr nahoře v korunách stromu zní jako proudící voda. Smrky porostlé provazovkou vypadají jako dočerna opálené. Zvuky pod nohama: dutohlávky šustí a datlem ohlodané borové šišky praskají. Někdy kráčíte po měkkém koberci z jehličí po stezce pro divokou zvěř. Je slyšet jen, jak se pod nohama lámou a praskají tenké větvičky.

Jdete dál a dál. Myšlenky v hlavě jsou nejprve jako zamotané přadeno. Větvičky vás škrábou do tváří nebo občas zavadí o vlasy. Vlákna se z přadena vytahují jedno po druhém. Zachytávají se na stromech. Poletují ve větru. Nakonec je hlava prázdná. A necháte se unášet. Přes slatinu, ze které stoupá pára a těžký pach, kde se nohy boří do drnů a celé tělo je jako ulepené. Nahoru po horském svahu. Závan svěžího větru. Zakrslé břízy se divoce plazí po zemi. Natáhnete se na zem. A pak začne sněžit.

Najednou si vzpomněla, jaké to bylo, když byla malá. Ta touha nechat se unášet do nekonečné dáli jako indián. Nad hlavou jí poletují káňata. Ve snech má na zádech batoh a spí pod širákem. Vždycky ji provází babiččin pes Jussi. Někdy se plaví na kánoi.

Vzpomněla si, jak stála v lese a ukazovala různými směry. Ptala se tatínka: „Když se dám tudy, kam dojdu?“ A otec odpovídal. Znělo to pokaždé jako nová báseň. Podle toho, kam prst ukázal a kde zrovna stáli: „Tjalme“, „Latteluokta“, „přes řeku Rautasälven“, „projdeš Vistasvagge a dáš se přes Dračí hřbet“.

Musí se zastavit. Skoro se jí zdálo, že ho vidí před sebou. Je těžké si vybavit, jak tatínkův obličej doopravdy vypadal. Protože ho viděla na tolika fotografiích. Vytlačily její vlastní vzpomínky. Ale košili poznává. Bavlněná, ale tak sepraná, že je tenoučká jako hedvábí. Černo červený kostkovaný vzor na bílém podkladu. Nůž na opasku. Z tmavé lesklé kůže. Krásně tvarovaná kostěná rukojeť. Rebecce určitě není víc než sedm. V modré strojově pletené čepici se vzorkem bílých sněhových vloček a robustních kozačkách. Také má na opasku nožík. Hlavně pro parádu. Snažila se ho použít. Vyřezávat jím ze dřeva figurky. Jako Emil z Lönnebergy v knížce Astrid Lindgrenové. Ale je moc měkký. Když potřebuje nůž, musí si půjčit tatínkův. Jde s ním lépe naštípat třísky a naostřit prut na opékání, občas s ním i vyřezává, ale nikdy z toho nic není.

Rebecka sklouzla pohledem na své kozačky na vysokém podpatku značky Lagersons.

Promiň, řekla lesu. Teď na to nejsem vhodně oblečená.

Micke Kiviniemi přejíždí hadrem po barovém pultu. Je středa odpoledne těsně po čtvrté. Jejich nocležnice, Rebecka Martinssonová, sedí sama u stolu u okna a dívá se ven na řeku. Je jedinou ženou v lokále. Dala si losí ragú s bramborovou kaší a dušenými houbami na smetaně od Mimmi a pak zůstala sedět nad sklenkou červeného vína. Občas z ní upila, jako by nevnímala pohledy štamgastů.

Tihle se vždycky objevili jako první. V sobotu chodili už ve tři, aby si dali časnou večeři, kopli do sebe pár piv a zabili těch několik hodin, než začne nějaký dobrý program v televizi. Malte Alajärvi vedl obvyklé řeči s Mimmi. To ho bavilo. Pak se objeví skupina večerních hostů, aby si dali pivo a podívali se na sport v televizi. Většinou k Mickemu chodili na jídlo svobodní chlapi. Ale i pár manželských párů. A několik členek ženského spolku. Často si sem zajel lodí na večeři personál z turistického tábora za řekou v Jukkasjärvi.

„Co to máš dneska k večeři, sakra?“ remcal Malte a ukázal na jídelní lístek. „Gno…“

„Gnocchi,“ řekla Mimmi. „To jsou takové malé knedlíčky. Gnocchi s rajčaty a mozzarellou. K tomu si můžete dát buď kus grilovaného masa, nebo kuře.“

Stoupla si vedle Malteho a demonstrativně vytáhla ze zástěry bloček na objednávky.

Dělá, jako by ho potřebovala, pomyslel si Micke. Dokázala přijmout objednávku od dvanácti hostů najednou a všechno si zapamatovat. Neuvěřitelné.

Podíval se na Mimmi. Kdyby si měl vybrat mezi Rebeckou Martinssonovou a Mimmi, vyhrála by Mimmi na celé čáře. Její matka Lisa bývala taky fešanda, když byla mladá, jak vyprávěli starší chlapi ve vesnici. Lisa byla pořád ještě pěkná ženská. To se nedalo zakrýt, i když se nikdy nemalovala, nosila nemožné šaty a sama si stříhala vlasy. V noci nůžkami na ovce, jak Mimmi vyprávěla. Ale zatímco Lisa svoji krásu co nejvíc potlačovala, Mimmi tu svou stavěla na odiv. Zástěra jí těsně obepínala boky. Zpod šátečku, který si uvázala na hlavě, se jí vlnily pruhované kadeře. Nosila přiléhavá černá trika s velkým výstřihem. Když se naklonila, aby utřela stůl, naskytl se každému pěkný pohled do štěrbiny mezi pohupujícími se ňadry, která krotila podprsenka s krajkovým lemem. Vždycky červená, černá nebo fialová. Když se jí bokové džíny trochu svezly, mohli jste zezadu zahlédnout, jak jí vykukuje ještěrka vytetovaná nahoře na pravé hýždi.

Pamatoval si, jak se seznámili. Byla na návštěvě u matky a jednou večer se nabídla, že mu pomůže. Hosté chtěli něco k jídlu, ale jeho brácha se jako obvykle vypařil, i když celá ta hospoda byla vlastně od začátku jeho nápad, a Micke zůstal sám za barem. Nabídla se, že uvaří nějaké hospodské jídlo a bude obsluhovat. Rozneslo se to hned tentýž večer. Kluci nelenili a zavolali mobilem ze záchodků v hospodě kámošům. Každý se na ni přišel podívat.

A tak tu zůstala. Na čas, odpovídala vždycky trochu neurčitě, když se jí zeptal, jak dlouho se tu zdrží. Když se jí snažil vysvětlit, že by pro podnik bylo dobré vědět to přesně, aby mohl plánovat dopředu, v hlase se jí ozvalo podráždění.

„Tak se mnou nepočítej.“

Později, když skončili v posteli, se jí odvážil zeptat znovu. Jak dlouho tu ještě zůstane.

„Než se objeví něco lepšího,“ ušklíbla se.

Nechodí spolu, to mu dala jasně najevo. Sám už měl v životě pár holek. S jednou dokonce na čas bydlel. Takže věděl, co ta slova znamenají. Jsi moc milý, ale… ještě na to nejsem připravená… kdybych se měla do někoho teď zamilovat, byl bys to ty… nemůžu se vázat. Znamenalo to jediné: Nemiluju tě. Ale teď zrovna nikoho lepšího nemám.

Změnila celý podnik. Začala tím, že mu pomohla zbavit se bráchy, který ani nemakal, ani nesplácel dluhy. Jen sem občas chodil zadarmo chlastat s kámoši. S partou věčných smolařů, pro které byl brácha králem na jeden večer, dokud je hostil.

„Můžeš si vybrat,“ řekla Mimmi jeho bratrovi. „Buď se podnik zavře a skončíš v dluzích, nebo přenecháš svůj podíl Mickemu.“

A brácha to podepsal. Zarudlé oči. Z trička, které nosil několik dní, se linul lehce zatuchlý tělesný pach. V hlase zazněl nový rozzlobený tón. Opilecké výčitky.

„Ale ta cedule je moje,“ prohlásil bratr a smlouvu od sebe prudce odstrčil.

„Mám plnou hlavu nápadů,“ pokračoval a poklepal si na hlavu.

„Můžeš si ji odnést, kdy budeš chtít,“ řekl Micke.

Pomyslil si: That’ll be the day.

Pamatoval si, že brácha ten nápis objevil na internetu. Starý poutač na nějakou hospodu v USA, „LAST STOP DINER“, bílá neonová písmena na červeném pozadí. Tenkrát se jim to strašně líbilo. Co na ní Mickemu záleželo? Měl už jiné plány. „U Mimmi“ by bylo dobré jméno pro hospodu. Až na to, že o tom nechtěla ani slyšet. Měl to být „Mickeho bar a restaurace“.

„Proč musíš vařit tak divný jídla?“

Malte si pročítal jídelní lístek na tabuli se sklíčeným výrazem.

„Nic divného na tom není,“ řekla Mimmi. „Vlastně jsou to takové malé bramborové knedlíčky.“

„Bramborový knedlíky s rajčaty, divnější jídlo neznám. Ne, ohřej mi něco z mrazáku. Dám si lasagne.“

Mimmi zmizela v kuchyni.

„A na krmení pro králíky se vykašli,“ zavolal za ní Malte. „Slyšíš? Salát nechci!“

Micke se obrátil na Rebecku Martinssonovou.

„Zůstanete tu ještě na jednu noc?“ zeptal se.

„Ano.“

Kam bych se vrtla? pomyslela si. Kam bych jela? Co bych dělala? Tady mě alespoň nikdo nezná.

„Ta farářka,“ řekla po chvíli. „Co zemřela.“

„Mildred Nilssonová.“

„Jaká byla?“

„Podle mě skvělá. Ona a Mimmi jsou to nejlepší, co tuhle vesnici potkalo. I tenhle podnik. Když jsem otevřel, chodila sem jen spousta svobodných chlapů od osmnácti do třiaosmdesáti. Ale od té doby, co se sem přistěhovala Mildred, začaly chodit taky ženský. Jako by vesnici probudila k životu.“

„Farářka jim řekla, ať chodí do hospody?“

Micke se zasmál.

„Na jídlo! Byla už taková. Podle ní by si měly ženský občas někam vyrazit. Odpočinout si od vaření. Tak s sebou někdy vzaly na jídlo svoje chlapy, když se jim nechtělo vařit. Jak sem začaly chodit dámy, atmosféra se hned změnila. Dřív tady vysedávali jen dědkové, co věčně nadávali.“

„To není pravda,“ skočil mu do řeči Malte Alajärvi, který je tajně poslouchal.

„Ale je, pořád tu na něco remcáte. Sedíte tady, díváte se na řeku a nadáváte na Yngveho Bergqvista a jukkasjärvskou…“

„Jo, ale tenhle Yngve…“

„Nadáváte na jídlo, na vládu a na to, že v televizi nikdy nic pořádnýho nedávají.“

„Jen samý pitomý soutěže!“

„…zkrátka na všechno!“

„Hele, o Yngvem Bergqvistovi jsem jen říkal, že je to pěknej podvodník, co by prodal cokoli, jen když na tom stojí ,polární‘. Tak má polární psí spřežení a polární safari a Japonci klidně vysolí dvě stovky navíc, aby si mohli zajít do nefalšované polární kadibudky.“

Micke se obrátil k Rebecce.

„Tak vidíte.“

Pak zvážněl.

„Proč se ptáte? Nejste, doufám, od novin?“

„Kdepak, jen jsem byla zvědavá. Žila tady, a tak… Pracuji pro toho advokáta, se kterým jsem tu byla včera večer.“

„Nosíte mu aktovku a rezervujete letenky.“

„Něco na ten způsob.“

Rebecka Martinssonová se podívala na hodinky. Obávala se, že se tu objeví pěkně naštvaná Anna Maria Mellaová a bude požadovat klíč od trezoru, a zároveň si to přála. Ale farářčin manžel jí o tom podle všeho neřekl. Možná netušil, od čeho ty klíče jsou. Všechno bylo na levačku. Podívala se z okna. Začínalo se stmívat. Zaslechla, jak venku po štěrkové cestě před hospodou přijíždí nějaké auto.

V kabelce jí zabzučel mobil. Vylovila ho a podívala se na displej. Spojovatelka ve firmě.

Mans, napadlo ji a vyběhla ven na schody.

Ale byla to Maria Taubeová.

„Jak to jde?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděla Rebecka.

„Mluvila jsem s Torstenem. Říkal, že určitě zabrali.“

„Hmm…“

„A říkal, že jsi tam zůstala, abys zařídila pár věcí.“

Rebecka neodpovídala.

„Byla jsi tam, jak se to jen jmenuje? V té vesnici, kde máš dům po babičce.“

„V Kurravaaře? Ne.“

„Není ti nic?“

„Ne, vůbec nic.“

„Tak proč tam nezajedeš?“

„Prostě jsem se k tomu ještě nedostala,“ řekla Rebecka. „Měla jsem plné ruce práce, abych našim budoucím klientům pomohla vyřešit spoustu průserů.“

„Nekřič na mě, má milá,“ řekla Maria jemně. „Pěkně mi to pověz. Cos musela vyřídit za průsery?“

Rebecka jí to pověděla. Najednou se cítila tak unavená, že se jí chtělo sednout si na schody.

Maria si na druhém konci povzdychla.

„Ten mizera Torsten,“ řekla. „Já ho…“

„Ať tě to ani nenapadne,“ skočila jí do řeči Rebecka. „Nejhorší je stejně ten trezor. Jsou v něm osobní věci té zavražděné farářky. Můžou tam být dopisy a… cokoli. Na to má právo jedině její muž. A policie. Můžou tam být důkazy, ani netušíme jaké.“

„Její nadřízený určitě předá policii materiály, které by je mohly zajímat,“ zkusila ji uklidnit Maria Taubeová.

„Možná,“ řekla Rebecka tlumeně.

Na chvíli se obě odmlčely. Rebecka kopala špičkou boty do štěrku.

„Myslela jsem, že jsi jela na sever, abys vlezla do jámy lvové,“ řekla Maria Taubeová. „Proto jsi ho přece doprovázela.“

„Jo, jistě.“

„Do prdele, Rebecko. Přestaň mi na všechno přikyvovat! Jsem tvoje kamarádka a jedno ti řeknu: jenom pořád před něčím couváš. Jestli si netroufáš zajet do města a do Kurrkavaary…“

„Kurravaary.“

„…a místo toho se schováváš v nějaké vesnické hospodě u řeky, jak nakonec skončíš?“

„Nevím.“

Maria Taubeová zmlkla.

„Není to tak lehký,“ řekla Rebecka nakonec.

„Myslíš, že to nevím? Můžu ti přijet dělat společnost, jestli chceš.“

„Ne,“ řekla Rebecka.

„No dobře, ale aspoň jsem ti to nabídla.“

„Vážím si toho, ale..“

„To po tobě nechci. Teď se musím vrhnout do práce, jestli se chci dostat domů před půlnocí. Zavolám ti. Mimochodem, Mans se ptal, jak se ti daří. Vážně mám pocit, že si o tebe dělá starosti. Hele, Rebecko, vzpomínáš si, jak jsme chodily se školou do bazénu? Jak jsi skočila rovnou z nejvyššího můstku, už ses nemusela bát skákat z těch nižších. Zajeď si do Křišťálového kostela na nedělní mši. Ať máš to nejhorší za sebou. Neříkala jsi mi snad o Vánocích, že se Sanna s rodinou i rodina Thomase Söderberga z Kiruny odstěhovaly?“

„Nepovíš mu o tom, viď?“

„Komu?“

„Mansovi. Že jsem… já nevím.“

„Neboj se. Zavolám ti, platí?“

ERIK NILSSON sedí úplně nehybně za stolem v kuchyni na faře. Jeho mrtvá žena sedí naproti. Erik se dlouho neodváží promluvit. Sotva dýchá. Při sebemenším pohybu a jediném slově se skutečnost roztříští na tisíc kousků.

Když mrkne, Mildred zmizí, než oči zase otevře.

Mildred se ušklíbne.

Jsi legrační, řekne mu. Věříš, že vesmír je nekonečný, že čas je relativní, že se dá ohýbat a může se vrátit.

Nástěnné hodiny se zastavily. Okna jsou jako černá zrcadla. Kolikrát za poslední tři měsíce svou mrtvou ženu vyvolával? Když si šel večer lehnout, přál si, aby za tmy připlula k jeho lůžku. Nebo aby zaslechl její hlas v šepotu větru mezi stromy.

Nemůžeš tu zůstat, Eriku, řekne.

Přikývne. Jen je toho na něj moc. Co si počne se všemi věcmi, knihami a nábytkem? Neví, ze kterého konce má začít. Je to nepřekonatelná překážka. Jakmile na to pomyslí, přemůže ho taková únava, že si musí jít lehnout, i když je bílý den.

Vykašli se na to, řekne. Vykašli se na věci. Mně na tom nezáleží.

Ví, že je to pravda. Veškerý nábytek pochází z domu jejích rodičů. Byla jedinou vikářovou dcerou a oba rodiče jí zemřeli, když chodila na univerzitu.

Odmítá ho litovat. Jako vždy. Ještě pořád se za to na ni ve skrytu zlobí. Tohle je ta zlá Mildred. Nikoli zlá ve smyslu zlovolná nebo zlomyslná. Ale Mildred, která mu ubližuje. Která ho zranila. Jestli se mnou chceš zůstat, budu ráda, řekla mu, když ještě žila. Ale jsi dospělý, sám si musíš vybrat, jak chceš žít.

Bylo to správné? ptá se jako mnohokrát předtím. Má být člověk tak nekompromisní? Žil jsem její život. Jistě, rozhodl jsem se tak sám. Ale neměli by si jít v lásce dva lidé navzájem naproti?

Teď sklopila zrak. Erik nesmí začít znovu myslet na děti, protože to by zmizela zdí jako stín. Musí se ovládnout. Vždycky se musel ovládat. V kuchyni je skoro úplná tma.

To ona je nechtěla. První roky spolu ještě spali. Večer. Nebo uprostřed noci, když ji probudil. Vždycky nechávali zhasnuto. Dosud cítí její chladný, špatně skrývaný odpor, když chtěl něco víc než do ní jen proniknout. Nakonec to přestalo samo od sebe. Přestal se k ní přibližovat a jí to nevadilo. Někdy se ale ta rána otevřela a pohádali se. Fňukal, že ho nemiluje, že její práce je pro ni vším. Že chtěl mít děti. Jen rozhodila rukama: Co po mně chceš? Pokud jsi nešťastný, musíš se sám zvednout a odejít. On: Kam bych šel? Za kým? Bouře se vždy utišila. Nastal všední den. A jemu to vždycky, nebo skoro vždycky stačilo.

Její špičatý loket na desce stolu. Nehet ukazováčku zamyšleně poklepává na lakovaný povrch. Vypadá, že je pohroužená ve svých myšlenkách. Na tváři ten umíněný výraz, který obvykle nasadí, když jí něco vleze do hlavy.

Je zvyklý jí vařit. Vytáhnout z ledničky talíř přikrytý fólií a ohřát ho v mikrovlnce, když přijde pozdě domů. Dohlédnout na ni, že jídlo sní. Nebo jí napustit vanu. Říct jí, že by si neměla natáčet vlasy na prst, nebo bude nakonec plešatá. Ale teď neví, co má dělat nebo říct. Chce se jí zeptat, jaké to je. Tam na druhé straně.

Nevím, odpoví Mildred. Ale táhne mě to tam. Silně.

No jistě, na to by vzal jed. Je tu proto, že něco chce. Najednou ho přepadne strašný strach, že zmizí. Fííí a bude pryč.

„Pomoz mi,“ řekne jí. „Pomoz mi se odsud dostat.“

Podívá se na něj s údivem, že to nedokáže sám. A spatří vztek. Skrytou nenávist toho závislého a nesamostatného. Ale už to nevadí. Vstane. Položí mu ruku zezadu na šíji. Přitáhne si jeho tvář na prsa.

Jdeme, řekne mu po chvíli.

Když za sebou naposledy v životě zavře dveře fary, je čtvrt na osm. Všechno, co si bere s sebou, se vejde do jedné igelitky. Nějaký soused trochu poodhrne záclonu, nakloní se k oknu a zvědavě ho pozoruje, jak hází tašku na zadní sedadlo auta.

Mildred se usadí na sedadlo pro spolujezdce. Když auto vyjíždí branou, cítí se téměř rozjařeně. Jako to léto, než se vzali. Když cestovali autem po Irsku. A Mildred se na svém sedadle mírně a rozhodně usmívá.

Zastaví na příjezdové cestě před Mickeho hostincem. Jen odevzdá klíče od fary té Rebecce Martinssonové.

Překvapí ho, že stojí před hospodou. V ruce drží mobil, ale netelefonuje. Paži má svěšenou podél těla. Když ho spatří, vypadá skoro, jako by chtěla utéct. Opatrně se k ní blíží, téměř prosebně. Jako k plachému toulavému psu.

„Chtěl jsem vám dát klíče od fary,“ řekne. „Abyste je mohla odevzdat vikáři spolu s Mildredinými pracovními klíči a oznámit mu, že jsem se odstěhoval.“

Rebecka nic neříká. Vezme si klíče. Neptá se na nábytek a ostatní majetek. Jen tam stojí. Mobil v jedné ruce, klíče ve druhé. Chtěl by něco říci. Možná ji poprosit o odpuštění. Obejmout ji nebo ji pohladit po vlasech.

Ale Mildred vystoupila z auta, stojí u silnice a volá ho.

Pojď už! volá. Nemůžeš pro ni nic udělat. Pomůže jí někdo jiný.

Tak se otočí a odkráčí k autu.

Jakmile se usadí, smutek, kterým ho Rebecka Martinssonová nakazila, vyprchá. Cesta do města je temná a dobrodružná. Mildred sedí vedle něj. Zaparkuje před hotelem Ferrum.

„Odpustil jsem ti,“ řekne.

Dívá se do klína. Nepatrně zavrtí hlavou.

Neprosila jsem se tě o odpuštění, řekne.

JSOU DVĚ HODINY v noci. Rebecka Martinssonová spí.

Zvědavost se vkrádá oknem dovnitř jako popínavá rostlina. Zapustí jí kořeny v srdci. Kořeny a výhonky pronikají jejím tělem jako metastázy. Ovíjejí se kolem žeber. Obtáčejí hrudní koš jako zámotek.

Když se za hluboké noci probudí, zvědavost se změní v neodolatelné nutkání. V podzimní noci už utichly i zvuky z hospody. Švihající větev vztekle naráží do plechové střechy chatičky. Je skoro úplněk. Oknem dopadá dovnitř mrtvolně bledé světlo. Svazek klíčů na stole z borového dřeva se v něm třpytí.

Vstane a oblékne se. Nemusí ani rozsvěcet. Stačí měsíční svit. Mrkne na hodinky. Myslí na Annu Mariu Mellaovou. Má tu policistku ráda. Je to žena, která se rozhodla dělat, co pokládá za správné.

Vyjde ven. Fouká silný vítr. Břízy a jeřáby se v něm divoce zmítají. Kmeny borovic praskají a sténají.

Nasedne do auta a vyrazí na cestu.

Jede na hřbitov. Není to daleko. Moc velký není. Farářčin hrob nemusí hledat dlouho. Spousta květin. Růže. Vřes. Mildred Nilssonová. A prázdné místo na náhrobku pro jejího muže.

Narodila se ve stejném roce jako maminka, napadne Rebecku. Mamince by bylo v listopadu pětapadesát.

Je ticho. Ale Rebecka ticho neslyší. Fouká tak silný vítr, že jí hučí v uších.

Chvíli tam postojí a dívá se na náhrobní kámen. Pak se vrátí k autu, které zaparkovala u hřbitovní zdi. Když si sedne dovnitř, všechno najednou ztichne.

Co jsi čekala? říká si v duchu. Že se na náhrobním kameni zjeví farářčin duch a bude ti rukou kynout na cestu?

V tom případě by to bylo samozřejmě snazší. Ale musí se rozhodnout sama.

Takže vikář chce klíč od trezoru Mildred Nilssonové. Co v něm je? Proč policii o tom trezoru nikdo neřekl? Chtějí ten klíč diskrétně doručit. Čekají, že Rebecka ten úkol splní.

Co na tom, pomyslí si. Můžu si dělat, co mě napadne.

POLICEJNÍ INSPEKTORKA ANNA MARIA MELLAOVÁ se v noci vzbudí. To bude tou kávou. Když si dá kávu moc pozdě večer, vždycky se v noci vzbudí a pak se hodinu v posteli převaluje, než zase usne. Někdy vstane. Vlastně je to docela příjemná doba. Celá rodina spí a ona může v kuchyni nad šálkem heřmánkového čaje poslouchat rádio, skládat vyprané prádlo nebo dělat něco jiného a pohroužit se do vlastních myšlenek.

Sešla do sklepa a zapnula žehličku. V hlavě si přehrávala rozhovor s manželem zavražděné farářky.

Erik Nilsson: Sedneme si do kuchyně, abychom viděli na vaše auto.

Anna Maria: A proč?

Erik Nilsson: Naši přátelé většinou parkují dole u hospody nebo aspoň kousek odsud. Jinak riskují proříznuté pneumatiky nebo odřený lak a podobně.

Anna Maria: Aha.

Erik Nilsson: Není to tak zlé. Ale před rokem se takové věci děly často.

Anna Maria: Ohlásili jste to na policii?

Erik Nilsson: Nic s tím nenadělá. I když se ví, kdo to byl, nikdy nejsou důkazy. Nikdo nikdy nic neviděl. Lidé se určitě také bojí. Příště by mohla vyhořet jejich kůlna.

Anna Maria: Vám někdo zapálil kůlnu?

Erik Nilsson: Ano, jeden chlap ze vsi… Tedy aspoň si myslíme, že to byl on. Utekla mu žena a nějaký čas bydlela tady na faře.

Zachoval se jako gentleman, pomyslela si Anna Maria. Erik Nilsson měl možnost se po ní vozit, ale nevyužil ji. Do hlasu se mu mohla vloudit hořkost, mohl si stěžovat na policejní pasivitu a nakonec je hnát k odpovědnosti za manželčinu smrt.

Žehlila Robertovu košili. Panebože, měla okraje manžet úplně rozedrané. Z košile pod žehličkou stoupala pára. Pěkně to vonělo čerstvě vyžehleným bavlněným prádlem.

Navíc bylo vidět, že je Erik Nilsson zvyklý mluvit se ženami. Někdy se zapomněla a sama mu odpověděla na otázky, ne aby u něj vzbudila důvěru, ale protože jemu se podařilo vzbudit důvěru u ní. Třeba když se jí zeptal na děti. Dobře věděl, co je pro děti v jejich věku typické. Zeptal se, jestli se už Gustav naučil říkat slůvko ne.

Anna Maria: Přijde na to. Když řeknu ne já, tak dělá, že nechápe. Ale když to řekne sám…

Erik Nilsson se zasměje, ale hned zvážní.

Anna Maria: Velký dům.

Erik Nilsson (povzdychne si): Vlastně to nikdy nebyl skutečný domov. Je to napůl fara a napůl hotel.

Anna Maria: Ale teď je prázdný.

Erik Nilsson: Ano, ženy ze spolku Magdalena si myslely, že bych se dostal do řečí. Znáte to, vdovec po farářce se utěšuje s různými ženami v tísni. Podle mě mají pravdu.

Anna Maria: Musím se vás zeptat, jaký jste měli se ženou vztah?

Erik Nilsson: Vážně musíte?

Anna Maria: —

Erik Nilsson: Tak dobře. Ohromně jsem si Mildred vážil.

Anna Maria: —

Erik Nilsson: Nebyla to obyčejná žena. Ani obyčejná farářka. Všechno dělala s tak neuvěřitelnou… vášní. Skutečně cítila, že má v Kiruně a tady ve vesnici poslání.

Anna Maria: Odkud pocházela?

Erik Nilsson: Narodila se v Uppsale. V rodině vikáře. Seznámili jsme se, když jsem studoval fyziku. Říkávala, že bojuje proti umírněnosti. „Jakmile někdo dává najevo příliš silné emoce, tak církev vytvoří krizovou skupinu,“ tvrdila. Mluvila příliš mnoho a příliš rychle a překotně. Když si něco vzala do hlavy, byla jako posedlá. Někdy to bylo k zešílení. Člověk si mohl tisíckrát přát, aby byla umírněnější. Ale… (rozhodí rukama)… když takový člověk odejde… není to ztráta jen pro mě.

Šla si prohlédnout dům. Mildredina strana manželské postele zela prázdnotou. Žádné knihy. Ani budík. Ani Bible.

Erik Nilsson stál najednou za ní.

„Měla svůj vlastní pokoj,“ řekl.

Byl to podkrovní pokojík ve štítě. Místo květin stála v okně lampa a pár keramických ptáčků. Úzká postel byla dosud rozestlaná tak, jak ji zanechala. Přes ni byl ledabyle přehozený červený fleecový župan. Vedle na podlaze ležela hromádka knih. Anna Maria si prohlédla tituly: Za světem Bible, Jazyk dospělé víry, Biblická encyklopedie a pár knih pro děti a mládež. Anna Maria poznala Medvídka Pú a Annu ze Zeleného domu. Pod nimi ležela neuspořádaná hromada vystřižených článků.

„Není tu nic k vidění,“ řekl Erik Nilsson unaveně. „Pro vás už tu není vůbec nic k vidění.“

Bylo to divné, říkala si Anna Maria, když skládala dětské šaty. Jako by svou mrtvou manželku stále udržoval při životě. Její neotevřená pošta ležela na hromádce na stole. Na nočním stolku pořád stála její sklenice s vodou a vedle ní brýle na čtení. Jinak bylo všude pečlivě uklizeno, jenom nedokázal uklidit její stopy. Byl to krásný dům. Jako vystřižený z nějakého časopisu o bydlení. Přesto tvrdil, že to není domov, ale „napůl fara a napůl hotel“. A pak také řekl, že si „jí vážil“. Zvláštní.

REBECKA JEDE POMALU do města. Asfalt a zetlelé listí pohlcují šedobílé měsíční světlo. Stromy se pohybují ve větru sem a tam, jako by se po tom slabém světle téměř hladově natahovaly, ale nic nedostanou. Zůstanou holé a černé. Vykloubené a zmučené těsně před zimním spánkem.

Projela kolem farního sboru. Byla to nízká budova z bílých cihel a tmavě mořeného dřeva. Zabočila na Důlní ulici a zaparkovala za starou čistírnou.

Ještě pořád si to může rozmyslet. Ale ne, to nejde.

Co tak strašného se může stát? pomyslela si. Mohou ji chytit a bude muset zaplatit pokutu. Přijde o práci, o kterou už stejně přišla.

Když došla až tak daleko, ze všeho nejhorší by jí připadalo se vrátit a jít si zase lehnout. Odletět zítra ráno zpátky do Stockholmu a nadále doufat, že se dá natolik dohromady, aby mohla zase začít pracovat.

Vzpomněla si na maminku. Vzpomínka, tak silná a skutečná, vyplula na povrch. Téměř ji viděla bočním okénkem. Načesanou. V hráškově zeleném kabátě se širokým páskem a kožešinovým límcem, který si sama ušila. Když se v něm nesla kolem sousedek, obracely oči v sloup. Myslí si snad, že je něco lepšího? V těch kozačkách na vysokém podpatku, které nekoupila v Kiruně, ale v Lulea.

Jako by ji ze samé lásky píchlo na prsou. Je jí sedm a natahuje po mamince ruku. V tom kabátě je tak krásná. I ve tváři. Jednou, když byla ještě menší, mamince řekla: „Jsi jako panenka Barbie, mami.“

Maminka se zasmála a objala ji. Rebecka zblízka nasála všechny ty příjemné vůně. Maminčiny vlasy hezky voněly. Pudr na tváři také, ale jinak. A parfém v krční jamce. Rebecka jí to zopakovala ještě několikrát. „Vypadáš jako Barbie.“ Jenom aby mamince udělala radost. Ale už z toho nikdy takovou radost neměla. Jako by to fungovalo jenom poprvé. „Nech toho,“ okřikla ji maminka nakonec.

Teď už se na ni Rebecka dívala jinak. Při bližším pohledu toho bylo víc, co sousedky neviděly. Že boty jsou laciné. Že má popraskané ruce a okousané nehty. Že ruka, která nesla cigaretu k ústům, se jí z nervozity trochu třásla.

Když na ni Rebecka občas pomyslela, vždy si vzpomněla, jaká mamince bývala zima. Doma u stolu v kuchyni mívala na sobě dva vlněné svetry a tlusté ponožky.

Nebo jako teď. Ramena lehce schoulená, pod ten elegantní kabát se jí tlustý svetr nevejde. Ruku, která neudrží cigaretu, schová do kapsy kabátu. Nahlíží do auta, pohled jí těká, až se zastaví na Rebecce. Úzké pátravé oči. Svěšené koutky úst. Kdo je tady blázen?

Nezbláznila jsem se, pomyslí si Rebecka. Nejsem jako ty.

Vystoupí z auta a rychlými kroky dojde k farnímu sboru. Skoro utíká před tou vzpomínkou na ženu v hráškově zeleném kabátu.

Lampu nad zadním vchodem někdo příhodně rozbil. Rebecka zkouší klíče ze svazku jeden po druhém. Mohl by se spustit alarm. Buď levnější varianta, která se rozezní jen po domě, aby odradila zloděje, nebo skutečný alarm napojený na bezpečnostní agenturu.

Jen klid, říká si. Nepřižene se sem jednotka rychlého nasazení, přijede jen unavený strážný z agentury a zastaví před hlavním vchodem. Dost času se vypařit.

Najednou jeden z klíčů zapadl do zámku. Rebecka jím otočila a vklouzla dovnitř do tmy. Ticho. Žádný alarm se nespustil. Ani pípnutí nenaznačovalo, že má minutu na to, aby vyťukala kód. Budova farního sboru stála ve svahu, takže zadní vchod byl na úrovni horního patra a hlavní vchod v přízemí. Věděla, že se kancelář nachází nahoře. Nesnažila se tiše plížit.

Nikdo tu není, řekla si v duchu.

Když rychle kráčela po kamenné podlaze ke kanceláři, měla pocit, že se její kroky hlasitě rozléhají. Bezpečnostní schránky byly za kanceláří v těsné místnosti bez oken. Musela si rozsvítit.

Tep se jí trochu zrychlil, když neohrabaně zkoušela, jestli klíč nezapadne do zámku některé z neoznačených šedých schránek. Kdyby teď někdo přišel, neměla by kam utéct. Zaposlouchala se, zda neuslyší zvuky na schodech a z ulice. Klíče řinčely jako kostelní zvony.

U třetí schránky se klíč v zámku hladce otočil. Určitě patřila Mildred Nilssonové. Rebecka ji otevřela a podívala se dovnitř.

Byl to malý trezor. Uvnitř toho moc nebylo, ale přesto byl skoro plný. Pár krabic z tvrdého papíru a látkové pytlíčky se šperky. Perlový náhrdelník, několik masivních zlatých prstenů s kameny a náušnice. Dva snubní prstýnky, ohlazené dlouhým nošením. Zřejmě je zdědila. Modré papírové desky se spoustou papírů. V trezoru leželo i několik dopisů. Adresa na obálkách byla psaná různým rukopisem.

Co s tím teď podniknu? říkala si Rebecka.

Přemýšlela, jestli by vikář mohl vědět, co v trezoru je. Mohlo by mu něco chybět?

Zhluboka se nadechla a pak si všechno prohlédla. Seděla na podlaze a skládala papíry kolem sebe na hromádky. Mozek jí teď fungoval jako obvykle, pracovala rychle. Přijímala informace, zpracovávala je a třídila. Za půl hodiny Rebecka ve farní kanceláři zapnula kopírku.

Dopisy vzala, jak byly. Mohou na nich být otisky prstů nebo nějaké jiné stopy. Vložila je do igelitového sáčku, který našla v zásuvce.

Papíry v modrých deskách zkopírovala. Kopie vložila do sáčku k dopisům. Desky vrátila zpět do trezoru a zamkla ho, pak zhasla lampu a vyšla ven. Bylo půl čtvrté ráno.

Anna Maria Mellaová se vzbudí, když ji dcera Jenny zatahá za ruku.

„Mami, někdo zvoní.“

Děti věděly, že v neobvyklou denní dobu nesmějí nikomu otevírat. Jako policistka v malém městě mohla v takové hodiny čekat svérázné návštěvy. Ufňukané chuligány, co hledali zpovědní vrbu, nebo kolegy s vážným výrazem ve tváři, kteří venku nechali běžet motor auta. Občas, samozřejmě jen velmi zřídka, se stávalo, že se u dveří objevil někdo naštvaný nebo zfetovaný, nejčastěji obojí.

Anna Maria vstala, řekla Jenny, ať si vleze k Robertovi do postele, a sešla dolů do předsíně. V kapse županu měla mobil, číslo na policejní stanici už vyťukala. Než otevřela, nejdřív se podívala ven kukátkem ve dveřích.

Venku stála Rebecka Martinssonová.

Anna Maria ji pozvala dál, ale Rebecka se zastavila hned za dveřmi. Kabát si neodložila, nechtěla ani šálek čaje.

„Vyšetřujete vraždu Mildred Nilssonové,“ řekla. „Tady máte její dopisy a kopie osobních dokumentů.“

Podala jí igelitový sáček s papíry a dopisy a stručně jí vysvětlila, jak k nim přišla.

„Jistě chápete, že by pro mě nebylo nejlepší, kdyby vyšlo najevo, že jsem vám je předala. Budu vám vděčná, když přijdete na nějaké jiné vysvětlení. Pokud ne, tak…“

Pokrčila rameny.

„…tak si to odskáču,“ dokončila větu a křivě se pousmála.

Anna Maria nahlédla do sáčku.

„Říkáte, že měla bezpečnostní schránku v kanceláři farního sboru?“ zeptala se.

Rebecka přikývla.

„Proč o tom policii nikdo neřekl…?“

Zarazila se a pohlédla na Rebecku.

„Děkuji vám!“ řekla. „Nikomu neprozradím, jak jsme k tomu přišli.“

Rebecka se měla k odchodu.

„Udělala jste dobře,“ řekla Anna Maria. „To přece víte, ne?“

Těžko říct, zda mluvila o tom, co se stalo téměř před dvěma lety v Jiekajärvi, nebo měla na mysli ty kopie a dopisy v igelitovém sáčku.

Rebecka pohnula hlavou. Možná přikývla. Ale možná zavrtěla hlavou.

Když odešla, Anna Maria zůstala stát v předsíni. Měla neodolatelnou chuť nahlas křičet. Do prdele, chtělo se jí zařvat. Jak jen nám mohli tohle zatajit, mizerové?

REBECKA MARTINSSONOVÁ SEDÍ na posteli v chatičce. Dokáže přesně rozeznat obrysy opěradla židle odrážející se v šedém obdélníku okna.

Teď, pomyslela si, teď by se měla dostavit panika. Jestli to někdo zjistí, tak se vezu. Odsoudí mě za nezákonné vniknutí a svévolné jednání. V životě už nedostanu práci v oboru.

Ale panika se ne a ne dostavit. Ani lítost. Místo toho je jí lehko u srdce.

Můžu klidně dělat průvodčí, pomyslela si.

Lehla si a zírala do stropu. Cítila se tak nějak bláznivě povznesená.

Ve zdi škrábala myš. Hryzala a běhala nahoru a dolů. Rebecka na zeď zaklepala a chvíli bylo ticho. Pak myš spustila nanovo.

Rebecka se usmála. A usnula. Oblečená. Ani si nevyčistila zuby.

Zdál se jí sen.

Sedí tatínkovi na ramenou. Dozrávají borůvky. Tatínek má na zádech batoh. Batoh a Rebecka ho tíží.

„Nezakláněj se,“ řekne jí, když se natahuje po provazovce, která visí ze stromu.

Za nimi kráčí babička. Na sobě má modrý propínací svetr a šedý háčkovaný šál. Je zvyklá pohybovat se po lese opatrně. Nezvedá nohy výš, než je nutné, jde pomalu a dělá krátké kroky. Doprovázejí je dva psi. Severský pes Jussi se drží babičce v patách. Už začíná stárnout, a tak šetří síly. Jacki, mladý kříženec špice s nějakou neurčitou rasou, pobíhá sem a tam. Občas zmizí z dohledu. Zaslechnou ho štěkat asi o kilometr dál.

Pozdě odpoledne Rebecka leží u ohně a spí. Dospělí se vydali hlouběji do lesa na borůvky. Místo polštáře má pod hlavou tatínkovu vestu Helly Hansen. Odpolední sluníčko hřeje, ale stíny jsou dlouhé. Oheň odpuzuje komáry. Občas za ní přiběhnou psi. Lehce jí zaboří čumák do tváře a pak zase rychle vyrazí, než je stihne pohladit nebo vzít kolem krku.

Žlutonožka

JE KONEC ZIMY. Slunce leží vysoko nad korunami stromů a vyhřívá les. Ze stromů klouže vrstva těžkého mokrého sněhu. Zlé časy pro lov. Ve dne hluboká bílá pokrývka změkne teplem. Pak se jen těžko stíhá kořist. Když smečka loví v noci v měsíčním svitu nebo za svítání, tlapy jim rozdírá ledová krusta.

Alfa samice se rozběhne. Je neklidná a podrážděná. Kdo se k ní přiblíží, musí počítat s tím, že po něm chňapne a uštědří mu lekci. Postaví se před podřízené samce a vymočí se s nohou zdviženou tak vysoko, že jen těžko udrží rovnováhu. Celá smečka je pod vlivem jejích rozmarů. Vrčí a vyje. Mezi jejími členy dochází k neustálým rvačkám. Vlčata se celá nesvá courají po kraji místa, kde smečka odpočívá. Některý ze starších vlků je vždycky usadí. Při jídle se ve smečce přísně dodržuje hierarchie.

Alfa samice je Žlutonožčina nevlastní sestra. Právě touhle roční dobou před dvěma lety vyzvala svou předchůdkyni k boji. Vůdkyně smečky chtěla stvrdit svou nadřazenost nad ostatními vlčicemi. Otočila se k Žlutonožčině nevlastní sestře, zvedla hlavu s šedavými pruhy, roztáhla pysky, vycenila zuby a výhrůžně zavrčela. Ale místo aby soupeřka ustrašeně stáhla ocas mezi nohy, výzvu přijala. Podívala se staré vlčici zpříma do očí a naježila srst. V mžiku vypukl zápas a za minutu bylo po všem. Stará alfa samice prohrála. Hluboké kousnutí po straně krku a natržené ucho stačilo k tomu, aby se skučením ustoupila. Žlutonožčina nevlastní sestra vyhnala starou vlčici ze smečky. A ta dostala novou alfa samici.

Žlutonožka se staré vůdkyni smečky nikdy nezpěčovala. Nepostaví se ani své nevlastní sestře. Přesto se zdá, že ji nevlastní sestra nemůže vystát. Při jedné příležitosti sevře Žlutonožce čenich pevně do tlamy a táhne ji v půlkruhu smečkou. Žlutonožka se poníženě odplazí s ohnutým hřbetem a odvráceným pohledem. Vlčata vytasí drápky a začnou neklidně pobíhat kolem. Poté Žlutonožka oddaně olíže nevlastní sestře pysky. Nechce se prát nebo se proti ní postavit.

Je těžké upoutat pozornost stříbrošedého vůdce smečky. Za časů staré alfa samice trvalo celé týdny, než se nakonec rozhodla, že se s ním spáří. Čichal jí k zadku a ostatní vlky srovnal do latě, aby se před ní ukázal. Často za ní chodil do pelechu. Šťouchal do ní přední tlapou, jako by se ptal: „Tak co?“

Teď netečně leží a dělá, že o Žlutonožčinu nevlastní sestru nejeví zájem. Je mu sedm a nikdo ze smečky se ani v nejmenším nesnaží zaujmout jeho místo. Za pár let zestárne a zeslábne a bude si muset své postavení uhájit. Ale teď si může klidně vyhřívat kožich na slunci a přitom si olizovat pysky nebo chňapat po sněhu. Žlutonožčina nevlastní sestra ho bedlivě sleduje. Sedne si na bobek a vymočí se blízko něj, aby vzbudila zájem. Propluje těsně kolem. Dychtící, s kořenem ocasu naběhlým krví. Nakonec jí podlehne a pokryje ji. Celá smečka vydechne úlevou. Napětí se okamžitě uvolní.

Dvě roční vlčata Žlutonožku probudí a chtějí si hrát. Podřimovala pod borovicí o kus dál. Ale teď se na ni vlčata vrhnou. Jedno z nich buší předními tlapami do sněhu, celé tělo nahnuté dopředu v hravé pozici. Druhé se přižene a přeskočí přes ni. Zvedne se na nohy a pustí se do nich. Štěkají a kňučí, až se to rozléhá mezi stromy. Vystrašená veverka vyběhne nahoru po kmeni stromu jako střela. Žlutonožka do jednoho ročního vlčka strčí a on udělá na sněhu dvojité salto. Chvilku se perou a pak je řada na ní, aby se nechala honit. Uhání mezi kmeny stromů jako lasička. Občas zpomalí, až ji téměř dohoní, a pak zase vyrazí jako střela. Nenechá se chytit, dokud nebude sama chtít.

Čtvrtek 7. září

V PŮL SEDMÉ RÁNO si Mimmi udělá přestávku na snídani. Vrhla se do práce v hospodě už v pět. Teď se tu vůně čerstvě upečeného chleba a kávy mísí s výpary ze zapečených lasagní a guláše. Na pracovní nerezové desce pomalu stydne padesát porcí zabalených v alobalu. Při práci v kuchyni si nechala lítací dveře otevřené dokořán, aby jí nebylo horko. A protože se to chlapům líbí. Jako by jim dělala společnost, když ji vidí, jak poletuje po kuchyni a nalévá kávu do konvice. Zároveň se přitom mohou najíst v klidu, nikdo na ně nevrhá kritické pohledy, když žvýkají s otevřenou pusou nebo si pobryndají košili kávou.

Než si Mimmi sama sedla ke snídani, vyběhla ven do jídelny posloužit hostům, kteří se přišli nasnídat. Obešla je s konvicí a dolila jim kávu. Nabídla jim košík s pečivem. V té chvíli patřila jim všem, byla jejich manželka, dcera i matka. Pruhované vlasy měla po ranní sprše ještě mokré, pod šátečkem na hlavě si je spletla do copu. Stačily jí ty pohledy, které na ni vrhali. Nikdy v životě by nepobíhala po hospodě s rozpuštěnými mokrými vlasy, ze kterých by jí kapala voda na obepnuté tričko z H&M. Jako Miss mokré tričko. Postavila konvici na ohřívací plotýnku a oznámila:

„Berte si, co hrdlo ráčí. Já si musím na chvilku sednout.“

„Mimmi, pojď s námi hodit řeč,“ zatrylkoval jeden z chlapů škádlivě.

Někteří z nich vyrazí rovnou do práce. To jsou ti, kteří usrkávají kávu po malých doušcích, aby ji rychle vypili, i když je ještě horká, a zhltnou obložené chleby na posezení. Ostatní tu stráví hodinku, než se odplouží domů, kde je čeká samota. Pokoušejí se zapříst hovor a bezcílně listují včerejšími novinami. Ty dnešní přijdou až mnohem později. Ve vesnici se neříká, že je někdo nezaměstnaný, na nemocenské nebo v předčasném důchodu. Říká se jen, že je doma.

Jejich nocležnice Rebecka Martinssonová sedí sama u stolku s výhledem na řeku a dívá se z okna, jí jogurt s műsli a pije kávu. Nikam nespěchá.

Mimmi žila v garsonce ve městě. Nechala si ji, i když prakticky bydlela s Mickem v domku hned vedle hospody. Když se rozhodla, že tu nějaký čas zůstane, její máma zamumlala, že by se přece mohla nastěhovat k ní. Očividně měla pocit, že jí to musí nabídnout, ale Mimmi by v životě nenapadlo pozvání přijmout. Vedla s Mickem hospodu už téměř tři roky a Lisa jí dala náhradní klíč od chaty až před měsícem.

„Člověk nikdy neví,“ řekla a těkala pohledem kolem sebe. „Když se něco stane… Mám tam přece jen psy.“

„Chápu,“ odpověděla Mimmi a klíč si vzala. Psi.

Věčně jen samí psi, pomyslela si.

Lisa si všimla, že se Mimmi naštvala, ale neměla ve zvyku dávat najevo nějaké city a snažit se s ní promluvit. Ne, byl čas jít. Když neměla večer schůzi spolku Magdalena, čekala na ni doma zvířata. Možná bude muset vyčistit králíkům kotce nebo zajet s některým psem k veterináři.

Mimmi si vylezla na pracovní pult z naolejovaného dřeva vedle lednice. Když pokrčila nohy, vmáčkla se do výklenku, kde pěstovala bylinky ve vypláchnutých zavařovacích sklenicích. Příjemné místo. Bylo odtud vidět až přes řeku do Jukkasjärvi. Občas po ní plula loďka. Když to ještě byla autodílna, okno tu nebylo. Micke jí ho nechal udělat jako dárek. „Tady bych chtěla mít okno,“ řekla. Tak to zařídil.

Ne že by se na psy zlobila. Ani na ně nežárlila. Většinou jim říkala bráškové. Ale když ještě bydlela ve Stockholmu, Lisa za ní nikdy nepřijela na návštěvu. Ani jí nezavolala.

„Ty víš, že tě miluje,“ říkával jí Micke, „je to přece tvoje máma.“ Nic nechápal.

Zřejmě trpím nějakou genetickou poruchou, říkala si. Ani já přece nedokážu milovat.

Když se někdy seznámila s opravdu pěkným hajzlem, mohla být tak trochu… zamilovaná ne, to je slabé slovo. Modrobílá varianta citů z konzumu. Ne, mohla na něm být psychicky závislá jako narkomanka. To už zažila. Zvlášť jednou v době, kdy bydlela ve Stockholmu. Když se pak člověk z takového vztahu vymanil, odpadávaly z něj velké kusy masa.

Ale s Mickem to bylo něco jiného. S ním by si mohla pořídit děti, kdyby si myslela, že děti dokáže milovat. Byl dobrý. Micke byl dobrý.

Pod oknem se promenovaly slepice a okusovaly podzimní trávu. Právě když se zakousla do čerstvě upečeného chleba, zaslechla na silnici zvuk mopedu. Zabočil na štěrkový dvůr a zabrzdil.

Míša, pomyslela si.

Vždycky zašel po ránu do hospody, když se vzbudil dřív než táta a podařilo se mu neslyšně proklouznout. Jinak bývalo zvykem, že snídal doma.

Za chvilku se zjevil za oknem, kde seděla, a zaťukal na sklo. Měl na sobě jasně žluté montérky, které dříve nejspíš patřily nějakému opraváři televizorů. Reflexní páska dole na nohavicích byla častým nošením a praním skoro celá odřená. Na hlavě měl modrou čepici s umělou kožešinou, ze které mu vlály klapky na uši. Zelená prošívaná bunda mu byla moc krátká. Sahala mu jen do pasu.

Vrhl na ni jeden z těch svých nenapodobitelných úsměvů od ucha k uchu. Jeho široký obličej se při něm rozpůlil, velká pusa se doširoka roztáhla, oči se zúžily a obočí zvedlo. Musela mu úsměv oplatit, nevadilo jí, že už si nebude moci sníst chleba v klidu.

Otevřela okno. Strčil ruce do kapes u bundy a vylovil z nich tři vejce. Podíval se na ni, jako by právě předvedl úžasný kouzelnický trik. Míval ve zvyku pro ni sbírat v kurníku vejce. Přijala je.

„Paráda. Díky! To jsou k nám hosti. Že by pan Míša Nenasyta chtěl něco na zub?“

Z hrdla se mu vydral zajíkavý smích. Jako startovací motor, který pomalu nabírá obrátky: chrrr, chrrr.

„Nebo k nám snad přišel nový pomocníček na nádobí?“

Odpověděl vesele, že ne, věděl, že si z něj dělá legraci, ale přesto pro jistotu energicky zavrtěl hlavou. Nepřišel mýt nádobí.

„Máš hlad?“ zeptala se a Míša se otočil na podpatku a zmizel za rohem.

Seskočila ze stolu, zase okno zavřela, lokla si kávy a pořádně si kousla chleba s máslem. Když vyšla do jídelny, Míša už seděl u stolu naproti Rebecce Martinssonové. Bundu si pověsil vedle na opěradlo židle, ale čepici si nesundal. Měli takový zvyk. Mimmi mu sundala čepici a vjela mu prsty do hustých vlasů ostříhaných na ježka.

„Nesedneš si radši támhle dozadu? Abys viděl, jestli kolem nepojede nějaký nóbl bourák.“

Rebecka Martinssonová se na Míšu usmála.

„Klidně může zůstat sedět se mnou,“ řekla.

Mimmi natáhla ruku a znovu se Míši dotkla. Trochu ho podrbala na zádech.

„Dáš si lívance, nebo jogurt a chleba s máslem?“

Věděla, co si dá, ale potřeboval trénovat mluvení. A rozhodnout se sám. Viděla, jak si v ústech několik vteřin formuluje slova, než je vysloví. Čelisti se mu pohybovaly. Pak řekl rozhodně:

„Lívance.“

Mimmi zmizela v kuchyni. Vytáhla z mrazáku patnáct lívanečků a hodila je do mikrovlnky.

Míšův táta Lars Gunnar byl bratrancem její mámy Lisy. Býval policista, ale už šel do důchodu a skoro třicet let vedl místní loveckou partu. To z něj dělalo mocného muže. Čistě fyzicky byl stejně mohutný jako Míša. Jako policista budil respekt. Podle toho, co se o něm říkalo, byl také moc hodný. Ještě pořád občas zašel na pohřeb, když umřel nějaký starý místní delikvent. V takových případech byl Lars Gunnar kromě kněze většinou jediným smutečním hostem.

Lars Gunnar se seznámil s Míšovou matkou, když mu bylo už přes padesát. Mimmi si vzpomínala, když k nim přišel s Evou poprvé na návštěvu.

Mohlo mi být nanejvýš šest, říkala si.

Lars Gunnar s Evou seděli na kožené pohovce v obývacím pokoji. Maminka Lisa pořád běhala do kuchyně pro koláčky, mléko do kávy a bůhví pro co ještě. Tenkrát se ještě snažila přizpůsobit. Pak se rozvedla a s pečením a vařením byl konec. Mimmi si téměř dokáže představit, jak Lisa doma na chatě večeří. Vestoje, opřená o kuchyňskou linku vyjídá lžící něco z konzervy, třeba studenou masovou polévku.

Ale tenkrát… Lars Gunnar držel Evu na pohovce kolem ramen. Nebývale něžné gesto na chlapa z téhle vesnice, a zvlášť na něj. Byl tak pyšný. Možná to nebyla žádná krasavice, ale byla mnohem mladší než on, bylo jí asi jako teď Mimmi, něco mezi dvaceti a třiceti. Mimmi si nedokázala představit, jak se tahle sociální pracovnice seznámila jako turistka na dovolené s Larsem Gunnarem. Ale Eva dala výpověď v práci někde v Norrköpingu, pokud si Mimmi dobře vzpomíná, začala pracovat na místním obecním úřadě a nastěhovala se k němu do domku po rodičích, kde Lars Gunnar bydlí dodnes. Za rok se narodil Míša. Ale tenkrát se ještě jmenoval Mikael. Příhodné jméno pro takového andílka.

Asi to neměla lehké, říkala si Mimmi. Přestěhovat se z velkého města na vesnici. Na mateřské tlačit kočárek sem a tam po vesnické silnici a nemít si s kým promluvit, až na místní stařenky. Že se z toho nezbláznila. Vlastně nakonec se samozřejmě zbláznila.

Mikrovlnka cvakla a Mimmi ukrojila dvě porce zmrzliny a na lívance namazala pár lžiček jahodové marmelády. Nalila velkou sklenici mléka a namazala tři pořádné krajíce celozrnného chleba. Z kastrolu na plotně vyndala tři vejce natvrdo a to všechno narovnala na tác. Přidala ještě jablko a odnesla to Míšovi.

„Další lívance nedostaneš, dokud nesníš to ostatní,“ řekla přísně.

Když byly Míšovi tři roky, dostal zánět mozkových blan. Eva zavolala na pohotovost. Řekli jí, že musí chvíli počkat. A takhle to dopadlo.

Když mu bylo pět, Eva se odstěhovala. Opustila Míšu a Larse Gunnara a vrátila se do Norrköpingu. Nebo spíš utekla, říkala si Mimmi.

Ve vesnici se hodně mluvilo o tom, že opustila své dítě. Některé ženské takovou odpovědnost nezvládnou, říkalo se. Divili se, jak to jen mohla udělat. Opustit své vlastní dítě.

Mimmi to také neví. Ale ví, jaké to je, dusit se na vesnici. Dovede si představit, jak se Eva v tom domku obloženém růžovým eternitem pomalu sesypala.

Lars Gunnar s Míšou ve vesnici zůstal. O Evě mluvil nerad.

„Co jsem měl dělat?“ říkal jen. „Nemohl jsem ji přece nutit.“

Když bylo Míšovi sedm, vrátila se. Nebo ji spíš Lars Gunnar přivezl z Norrköpingu. Jejich soused vyprávěl, jak ji nesl v náručí dovnitř. Rakovina ji rozežrala zaživa. Za tři měsíce nato zemřela.

„Co jsem měl dělat?“ říkal Lars Gunnar zase. „Byla to přece matka mého syna.“

Evu pohřbili na hřbitově v Poikkijärvi. Na pohřeb přijela její matka a sestra. Dlouho se nezdržely. Na smuteční hostině nezůstaly déle, než bylo nutné. Odnesly si s sebou Evinu hanbu. Ostatní hosté se jim nedívali do očí. Zírali jim na záda.

„A Lars Gunnar tam jen stál a utěšoval je,“ říkali si pak. „Copak se o tu ženskou nedokázaly postarat, když umírala? Lars Gunnar všechno zařídil sám. Bylo to na něm vidět. Zhubl určitě nejmíň o patnáct kilo. Vypadal vyčerpaně a zešedivěl.“

Mimmi by ráda věděla, jak by to dopadlo, kdyby tu tenkrát byla Mildred. Možná by Eva zapadla mezi ženy ve spolku Magdalena. Možná by se s Larsem Gunnarem rozvedla, ale zůstala by ve vesnici a dokázala by se o Míšu postarat. Možná by s Larsem Gunnarem dokonce dál žila v manželství.

Když se Mimmi setkala s Mildred poprvé, seděla farářka vzadu na Míšově mopedu. Za tři měsíce mu mělo být patnáct. Nikdo ve vesnici nic nenamítal, že si retardovaný chlapec drandí kolem na mopedu, i když na to ještě ani nemá věk. No bóže, byl to přece kluk Larse Gunnara. Beztak to nemají lehké. Dokud se Míša drží jen na místní silnici…

„Au, můj zadek,“ slyší Mimmi v duchu, jak se Mildred směje, když seskočí z mopedu.

Mimmi sedí před Mickeho hospodou. Vynesla si ven židli a usadila se pěkně v závětří, kouří cigaretu a nastavuje tvář slunci, protože doufá, že trochu chytne bronz. Míša vypadá vesele. Zamává Mimmi a Mildred, pak se otočí a vyrazí pryč, až štěrk odletuje na všechny strany. Před dvěma lety se u Mildred připravoval na konfirmaci.

Mimmi a Mildred se navzájem představí. Mimmi je trochu překvapená, neví, co vlastně čekala, ale o té farářce toho slyšela tolik vyprávět. Že dělá jen samé problémy. Že je moc otevřená. Že je úžasná. Že je chytrá. A že nemá rozum.

Teď tu stojí a vypadá tak obyčejně. Skoro nenápadně, upřímně řečeno. Mimmi čekala, že bude mít kolem sebe ohromnou auru, ale vidí jen ženu ve středních letech v nemoderních džínsech a praktických mokasínech Ecco.

„Ten kluk je hotové požehnání!“ řekne Mildred a kývne hlavou směrem, odkud se ozývá vrčení mopedu na vesnické silnici. Mimmi si povzdychne a zamumlá něco v tom smyslu, že to s ním Lars Gunnar nemá lehké.

Je to jako podmíněný reflex. Celá vesnice zpívá starou známou písničku o Larsi Gunnarovi, jeho křehké mladé ženě a mentálně postiženém chlapci, jejíž refrén zní: „Je nám ho líto… představte si, čím si musel projít… nemá to lehké.“

Mildred se mezi obočím objeví ostrá vráska. Zkoumavě se zahledí na Mimmi.

„Míša je dar,“ řekne.

Mimmi neodpovídá. Nebere ty řeči o tom, že „každé dítě je dar a všechno v životě má nějaký smysl“.

„Nechápu, proč lidé o Míšovi pořád mluví, jako by byl nějaké břemeno. Napadlo vás někdy, že v jeho přítomnosti má každý vždycky dobrou náladu?“

To je pravda. Mimmi si vzpomene na včerejší ráno. Míša je při těle. Má věčně hlad a tatínek mu musí bránit, aby pořád nejedl. Marná snaha. Ženské ve vesnici Míšovým prosbám o jídlo nikdy neodolají a někdy neodolají ani Micke s Mimmi. Jako včera. Najednou se Míša objevil v hospodě v kuchyni a v podpaždí nesl slepici. Aničku. Je to kočinka. Není moc dobrá nosnice, ale je hodná a poslušná a klidně se nechá hladit. Ale nechce, aby ji někdo odnášel pryč z hejna. Pod Míšovou mohutnou paží kope pařáty a vyděšeně kdáká.

„Anička!“ řekne Míša Mickemu a Mimmi. „Chce chlebíček.“

Natočí hlavu doleva a ohne krk, aby po nich mohl zpod ofiny pokradmu pokukovat. Tváří se mazaně. Těžko říct, zda si uvědomuje, že se mu je ani na vteřinu nepodařilo oklamat.

„Odnes tu slepici,“ řekne Mimmi naoko přísně.

Micke vyprskne smíchy.

„Říkáš, že Anička chce chlebíček? Tak to jí ho nemůžeme odepřít.“

Míša dostane do jedné ruky obložený chléb a pak se slepicí v podpaždí vypochoduje na dvůr. Tam Aničku pustí a chleba mu bleskurychle zmizí v puse.

„Počkat,“ volá za ním Micke. „Neměl být pro Aničku?“

Míša se k němu otočí s předstíranou lítostí.

„Už není,“ řekne nešťastně.

Farářka Mildred mluví dál:

„Já přece vím, že to má Lars Gunnar těžké. Ale kdyby Míša nebyl mentálně postižený, opravdu by dělal otci větší radost? Pochybuji.“

Mimmi se na ni podívá. Farářka má pravdu.

Myslí na Larse Gunnara a jeho bratry. Na jejich tátu, Míšova dědečka, si nevzpomíná. Ale slyšela o něm vyprávět. Izák byl tvrdý chlap. Děti rovnal řemenem. Občas si na ně vzal ještě něco tvrdšího. Měl pět synů a dvě dcery.

„Pane jo,“ přiznal se jednou Lars Gunnar. „Vlastního táty jsem se tak bál, že jsem se jednou strachy počural. To už jsem dávno chodil do školy.“

Mimmi si na ta slova moc dobře pamatuje. Tenkrát byla malá. Nemohla uvěřit, že se ten obrovitý Lars Gunnar někdy bál. Nebo že byl malý. Že by se počural!

Kolik úsilí museli bratři vynaložit, aby nebyli jako otec! Ale přesto ho mají v sobě. Pohrdání slabostí. Tvrdost, která se dědí z otce na syna. Mimmi si vzpomene na Míšovy bratrance. Někteří z nich žijí ve vesnici, jsou členy loveckého bratrstva a chodí do hospody.

Ale Míša je vůči tomu všemu imunní. Lars Gunnar občas vybuchne z pocitu hořkosti vůči Míšově matce, vlastnímu otci a celému světu. Štvou ho Míšovy nedostatky. Sebelítost smísená s nenávistí, které dají chlapi naplno průchod jen tehdy, když pijí. Ale která neustále dřímá pod povrchem. Míša někdy svěsí hlavu, ale jen na pár vteřin. Je to šťastné dítě v těle dospělého muže. Dobrota a upřímnost sama. Hořkost a tupost ho netrápí.

Kdyby neměl poškozený mozek. Kdyby byl normální. Dovede si představit, jak by ta krajina vztahu mezi otcem a synem vypadala. Drsná a nehostinná. Poznamenaná pohrdáním vlastní skrytou slabostí.

Mildred. Ani netuší, jakou má pravdu.

Ale Mimmi se do žádných úvah nepustí. Místo odpovědi pokrčí rameny a řekne, že ji moc těšilo, ale že už musí zpátky do práce.

Mimmi zaslechla v jídelně hlas Larse Gunnara.

„Pro boha živýho, Míšo.“

Nezní rozzlobeně. Jen unaveně a rezignovaně.

„Říkal jsem ti přece, že snídáme doma.“

Mimmi vyšla do jídelny. Míša sedí nad talířem a zahanbeně sklání hlavu. Olizuje si stopy mléka na horním rtu. Lívance už snědl, vejce a obložené chleby také, jenom jablka se ani nedotkl.

„Čtyřicet korun,“ řekla Mimmi Larsi Gunnarovi až moc veselým tónem.

To si může dovolit, držgrešle, pomyslela si.

Mrazák má plný masa zdarma z ulovené divočiny, ženské ve vsi mu samy pomáhají s úklidem a praním, nosí mu doma upečený chléb a zvou ho s Míšou na večeři.

Když Mimmi v hospodě začínala, Míša tam snídal zadarmo.

„Nesmíte mu nic dávat, když přijde,“ vysvětloval Lars Gunnar. „Bude moc tlustý.“

Micke sice dával Míšovi snídani, ale protože mu to Lars Gunnar nedovolil, neměl tu drzost mu ji účtovat.

Mimmi tu drzost měla.

„Míša si dal snídani,“ řekla Larsi Gunnarovi, když ráno obsluhovala poprvé. „Čtyřicet korun.“

Lars Gunnar se na ni udiveně podíval. Rozhlížel se po lokále po Mickem, ale ten doma spal.

„Nemáte mu nic dávat, když přijde žebrat o jídlo,“ začal.

„Když tu nesmí jíst, tak ať sem nechodí,“ řekla Mimmi. „Když přijde, dostane najíst. A když tu jí, musíte zaplatit.“

Od té doby platil. I Mickemu, když ráno u snídaně obsluhoval on.

Teď už se na ni dokonce i usmál a sám si objednal kávu a lívance. Zůstal stát vedle stolu, kde seděl Míša s Rebeckou. Nemohl se rozhodnout, kam se usadí. Nakonec si sedl k vedlejšímu stolu.

„Pojď si sednout sem,“ řekl Míšovi. „Abys paní nerušil. Určitě chce mít klid.“

Paní na to nic neřekla a Míša zůstal sedět na místě. Když Mimmi přinesla lívance a kávu, zeptal se:

„Může tu dnes Míša zůstat?“

„Ještě,“ řekl Míša, když uviděl tátovu hromadu lívanců.

„Až sníš jablko,“ trvala na svém Mimmi.

„To nejde,“ odpověděla a obrátila se na Larse Gunnara. „Dneska mám plné ruce práce. Magdalena tu bude mít podzimní večeři a výroční schůzi.“

Jako blesk jím projel záchvěv nelibosti. Tak jako většinou chlapů, když přišla řeč na ten ženský spolek.

„Jenom na chvilku,“ zkusil to.

„Co u mámy?“ navrhla.

„Lisy se ptát nechci. Má dneska před tou schůzí plno práce.“

„Co nějaká jiná ženská ze vsi? Míšu mají přece všechny rády.“

Všimla si, jak Lars Gunnar o té možnosti uvažuje. Nic na světě není zadarmo. Některých ženských by se klidně zeptat mohl. Ale vadilo mu prosit o pomoc. Obtěžovat. Být někomu zavázán vděčností.

Rebecka Martinssonová se podívala na Míšu. Upíral pohled na jablko. Těžko říct, zda cítil, že je na obtíž, nebo mu jen přišlo zatěžko sníst jablko, než dostane další lívance.

„Míša může zůstat se mnou, jestli chce,“ řekla.

Lars Gunnar a Mimmi se na ni překvapeně otočili. Rebecku samotnou její reakce téměř překvapila.

„No, dneska stejně nemám nic zvláštního v plánu,“ dodala. „Možná vyrazím na výlet. Kdyby chtěl jet se mnou, tak… Dám vám číslo na mobil.“

„Bydlí tady v jedné chatičce,“ řekla Mimmi Larsi Gunnarovi. „Rebecka…“

„…Martinssonová.“

Lars Gunnar kývl Rebecce na pozdrav.

„Lars Gunnar, Míšův táta,“ řekl. „Jestli vás to neobtěžuje…“

Jasně že ji to obtěžuje, ale nedává to najevo…, pomyslela si Mimmi naštvaně.

„Vůbec ne,“ odpověděla Rebecka.

Skočila jsem z nejvyššího můstku, řekla si. Teď si můžu dělat, co chci.

V ZASEDAČCE NA POLICEJNÍ STANICI se inspektorka Anna Maria Mellaová pohodlně opírá o opěradlo židle. Svolala ranní poradu kvůli dopisům a ostatním písemnostem, které objevili v bezpečnostní schránce Mildred Nilssonové.

Kromě ní jsou v místnosti ještě dva muži. Kolegové Sven Erik Stalnacke a Fred Olsson. Před nimi leží na stole asi dvacet dopisů. Většina z nich pořád ještě v otevřených obálkách.

„Tak se do toho dáme,“ řekla.

Anna Maria a Fred Olsson si natáhli chirurgické rukavice a pustili se do čtení.

Sven Erik seděl s rukama sevřenýma v pěst na stole a mohutný veverčí ocas pod nosem mu trčel jako rejžák. Vypadal, jako by chtěl někoho zabít. Nakonec si gumové rukavice pomalu natáhl, jako by byly boxerské.

Zběžně přelétli dopisy očima. Většina byla od farníků, kteří se svěřovali se svými problémy. Šlo o rozvody a úmrtí, nevěru a starosti s dětmi.

Anna Maria zvedla jeden dopis.

„To snad není možný,“ řekla. „Koukněte, skoro to nejde přečíst, vypadá to jako zkroucená telefonní šňůra, co se táhne přes několik stránek.“

„Ukaž,“ Fred Olsson natáhl ruku.

Nejprve si dopis přidržel tak těsně u obličeje, že se ho dotýkal nosem. Pak ho pomalu oddaloval, až ho nakonec při čtení držel v natažené ruce.

„To je taková metoda,“ řekl, přimhouřil oči a hned je zase vytřeštil. „Nejprve jsou vidět krátká slova jako je, a, já, tak. Z nich můžeš vyjít. Pak se na něj mrknu.“

Odložil dopis a vrátil se k tomu, který si četl předtím. Tuhle práci měl rád. Hledání v databázích, na internetu, prohledávání rejstříků, pátrání po osobách, které nemají trvalé bydliště. „The truth is out there,“ říkával, když se připojoval k internetu. V adresáři měl spoustu užitečných informátorů a širokou sociální síť kontaktů, lidí, kteří o spoustě věcí něco věděli.

„Tady musí být někdo pěkně naštvaný,“ řekl po chvíli a zvedl jeden dopis.

Byl napsaný na narůžovělém dopisním papíru se vzorkem pádících koní s vlajícími hřívami v pravém horním rohu.

„Už brzy na tebe DOJDE, Mildred,“ četl. „Brzy se VŠICHNI dozvědí, co jsi doopravdy zač. Kážeš LŽI a žiješ ve LŽI. MNOZÍ z nás mají už těch tvých LŽÍ dost… bla bla bla…“

„Dej ho do průhledných desek,“ řekla Anna Maria. „Zajímavé dopisy pošleme do státní forenzní laboratoře v Linköpingu. A sakra!“

Fred Olsson a Sven Erik Stalnacke zvedli hlavy.

„Koukněte!“ vykřikla. „Koukněte se na tohle!“

Byla to kresba. Představovala ženu s dlouhými vlasy, která visí na oprátce. Její autor kreslit uměl. Nebylo to dílo profesionála, ale šikovného amatéra, jak si Anna Maria všimla. Kolem visícího těla se vinuly ohnivé jazyky a na hrobě v pozadí stál černý kříž.

„Co je napsané tam dole?“ zeptal se Sven Erik.

Anna Maria to přečetla nahlas.

„UŽ BRZY, MILDRED.“

„Tohle…,“ začal Fred Olsson.

„…pošlu hned do Linköpingu!“ skočila mu do řeči Anna Maria. „Jestli jsou na něm otisky… Musíme jim zavolat, že to spěchá.“

„Tak běž,“ řekl Sven Erik. „S Fredem si projdeme zbytek.“

Anna Maria vložila dopis i obálku zvlášť do průhledných desek. Pak rychle vyšla z místnosti.

Fred Olsson se opět poslušně sklonil nad hromádkou dopisů.

„To je nádhera,“ řekl. „Tady se píše, že je hnusná bestie, co nenávidí muže, a že by se měla mít na pozoru, protože ‚už tě máme po krk, ty mrcho, dávej si bacha, až půjdeš večer ven, dobře se dívej za sebe, vlastní vnoučata tě nepoznají‘. Neměla přece děti. Tak jak by mohla mít vnoučata?“

Sven Erik pořád zíral na dveře, kterými Anna Maria odešla. Celé léto. Ty dopisy se válely v trezoru celé léto, zatímco se on a jeho kolegové neměli čeho chytit.

„Jen bych rád věděl,“ řekl a na Freda Olssona se přitom ani nepodíval, „jak nám ti flanďáci mohli zatajit, že Mildred Nilssonová měla ve farním sboru soukromou bezpečnostní schránku!“

Fred Olsson neodpověděl.

„Mám chuť ty chlapy popadnout za flígr a zeptat se, co mají za lubem,“ pokračoval. „Co si, sakra, myslí, že tu děláme!“

„Ale Anna Maria Rebecce Martinssonové slíbila…“

„Já nikomu nic neslíbil!“ vykřikl Sven Erik a udeřil dlaní o desku stolu, až poskočila.

Vstal a bezmocně máchl rukou.

„Neboj se,“ řekl. „Neudělám žádnou pitomost. Jenom mám pocit, já nevím… že se musím jít trochu uklidnit.“

S těmito slovy vyšel ven. Dveře se za ním zabouchly.

Fred Olsson se vrátil k dopisům. Vlastně mu to vůbec nevadilo. Rád pracoval sám.

VIKÁŘ BERTIL STENSSON a farář Stefan Wikström stojí v těsné místnosti ve farním sboru a nahlížejí do bezpečnostní schránky Mildred Nilssonové. Rebecka Martinssonová jim dala jak klíč od fary v Poikkijärvi, tak klíč od trezoru.

„Hlavně se uklidni,“ řekl Bertil Stensson. „Nezapomeň na…“

Větu nedokončil a místo toho kývl směrem ke kanceláři, kde seděly úřednice.

Stefan Wikström pokukoval po svém šéfovi. Vikář pevně svíral rty a na tváři měl zamyšlený výraz. Pak rty trochu vyšpulil a zase stáhl. Jako křeček. Malé podsadité tělo v nažehlené růžové košili značky Shirt Factory. Odvážná barva, určitě mu ji vybírala dcera. Ladila k dohněda opálenému obličeji a stříbřitým chlapeckým kudrnám.

„Kde jsou dopisy?“ zeptal se Stefan Wikström.

„Možná je spálila,“ řekl vikář.

Stefan Wikström se zajíkal.

„Mně říkala, že si je schovala. Co když se dostaly do rukou nějaké ženské z Magdaleny? Co povím své ženě?“

„Nejspíš nic,“ řekl Bertil Stensson klidně. „Musím se spojit s jejím mužem. Abych mu dal ty šperky.“

Chvíli stáli tiše.

Stefan Wikström se na trezor mlčky díval. Myslel si, že v této chvíli bude mít pocit osvobození. Že bude svírat dopisy v ruce a jednou provždy se Mildred zbaví. Ale teď… Drží ho pod krkem stejně pevně jako dřív.

Čeho si ode mě žádáš, Pane? pomyslel si. V Písmu přece stojí psáno, že nedopustíš, abychom byli podrobeni zkoušce, která by byla nad lidské síly, ale teď jsi mě dohnal na samou hranici mých možností.

Cítil se v pasti. Chycený Mildred, svou ženou, svou prací, svým posláním, v němž jen neustále dával a dával, aniž by něco dostal na oplátku. Po Mildredině smrti se cítil chycený do pasti, kterou nastražil jeho šéf, vikář Bertil Stensson.

Dříve Stefana ten vzájemný vztah, podobný vztahu otce a syna, těšil, ale teď si uvědomil, jakou cenu za to má zaplatit. Bertil ho měl pod palcem. Z pohledů ženských v kanceláři mu bylo jasné, jak o něm Bertil za jeho zády mluví. Daly hlavu trochu na stranu a hleděly na něj se soucitným výrazem v očích. Jako by Bertila slyšel: „Stefan to nemá lehké. Je citlivější, než se na první pohled zdá.“ Citlivější znamená slabý. Neuniklo pozornosti, že vikář za něj občas převzal bohoslužby. Všichni se o tom jakoby náhodou dozvěděli. Cítil se ponížený a zneužitý.

Mohl bych zmizet, napadlo ho najednou. Vždyť i o toho vrabce se Bůh postará.

Mildred. V červnu je opustila. Náhle. Ale teď se vrátila. Ženský spolek Magdalena se zase postavil na nohy. Agresivně požadovaly více farářek ve farnosti. Zdálo se, jako by Bertil už zapomněl, jaká ve skutečnosti byla. Teď o ní mluvil s vřelostí v hlase. Měla široké srdce, povzdychl si. Byla lepší pastýřkou než já sám, uznal velkoryse. Tím ale také řekl, že byla lepší pastýřkou než Stefan.

Já aspoň nejsem lhář, pomyslel si Stefan vztekle. Byla to agresivní hádavá ženská, která k sobě přitahovala ublížené ženy a místo hojivého balzámu v nich zažehla oheň. Smrt na tom nic nezmění.

Myšlenka, že Mildred dokázala lidi rozpálit, nebyla příjemná. Možná by se dalo tvrdit, že dovedla rozpálit i jeho.

Ale já nejsem žádná troska, říkal si. V tom to nebylo.

Zadíval se do trezoru. Myslel na podzim roku 1997.

Vikář Bertil Stensson si k sobě na schůzku pozval Stefana Wikströma a Mildred Nilssonovou. Vzal s sebou probošta Mikaela Berga, který měl na starost personální otázky. Mikael Berg sedí ztuhle na židli. Je mu kolem padesátky. Na sobě má kalhoty staré nejméně deset let. Tenkrát Mikael vážil asi o deset kilo víc. Řídké vlasy se mu lepí na hlavu. Občas prudce zalapá po dechu. Ruka mu vyletí nahoru, ale neví, kam s ní, tak si přejede po vlasech a zase ji složí do klína.

Stefan sedí naproti. Má v úmyslu zachovat klid. Po celou dobu rozhovoru, který je čeká, zachová klid. Ať si ostatní zvyšují hlas, on takový není.

Čekají na Mildred. Přijde rovnou ze školní pobožnosti, takže oznámila, že se nejspíš o pár minut opozdí.

Bertil Stensson se dívá z okna. Mezi obočím má hlubokou vrásku.

Pak dorazí Mildred. Zaklepe a hned vrazí do dveří. Tváře jí zčervenaly. Vlasy se jí venku ve vlhkém podzimním povětří zacuchaly.

Odhodí bundu na židli a nalije si kávu z termosky.

Bertil Stensson vysvětlí, proč se tu sešli. Farnost se má rozdělit na dvě, řekne. Na část, kterou povede Mildred, a zbytek, neřekne Stefanovu část.

„Těší mě, že se ve farnosti tolik angažuješ,“ obrátí se na Mildred. „Ale pro mě je ta situace neudržitelná. Začíná to působit jako válka mezi feministickou farářkou a mizogynním farářem.“

Stefan téměř vyskočí ze židle.

„Nejsem žádný mizogyn!“ vyjede.

„Ne, ale působíš takovým dojmem,“ řekne Bertil Stensson a rozloží na stole pondělní výtisk Norrlandského kurýra.

Nikdo z nich nemusí do novin nahlédnout. Všichni ten článek četli. Titulek hlásá „Farářka vrací kritikům úder“. V článku citují úryvky z Mildredina kázání z minulého týdne. Vyprávěla, že štóla je vlastně římský ženský šat a že se nosí už od čtvrtého století, kdy se liturgické oděvy začaly užívat. „Dnešní kněžské roucho jsou tedy ženské šaty, tvrdí Mildred Nilssonová.“ To stojí v článku. „Přesto akceptuji muže jako kněze, jak stojí psáno: není už rozdílu mezi mužem a ženou, židem a pohanem.“

Stefan Wikström měl též možnost se v článku vyjádřit. „Stefan Wikström prohlašuje, že se osobně necítí kázáním nijak dotčen. Má ženy rád, jen podle něj nepatří na kazatelnu.“

Stefanovi je těžko u srdce. Cítí se podvedený. Ta slova otištěná v novinách sice opravdu řekl, ale takhle vytržená z kontextu vyznívají zcela nevhodně. Novinářka se ho zeptala:

„Milujete své bratry. A co ženy? Jste mizogyn? Nenávidíte ženy?“

A on naivně odpověděl, že v žádném případě. Má ženy rád.

„Ale podle vás nepatří na kazatelnu.“

To je pravda, odpověděl. V podstatě to tak bylo. Ale tím je nechci nijak hodnotit, dodal. V jeho očích má práce jáhenek stejnou váhu jako kněžská služba.

Vikář říká, že už od Mildred nechce podobné komentáře slyšet.

„A co Stefanovy komentáře?“ namítne Mildred klidně. „On a jeho rodina nechodí do kostela, když mám kázání. Nemůžeme mít společnou konfirmaci, protože se mnou odmítá spolupracovat.“

„Musím respektovat slova Bible,“ říká Stefan.

Mildred netrpělivě pohodí hlavou. Bertil se obrní trpělivostí. Tohle už od něj slyšeli mockrát, uznává Stefan, ale co se dá dělat, když to pořád platí.

„Ježíš si vybral za svých dvanáct učedníků muže,“ vysvětluje Stefan. „Nejvyšší kněz byl vždy muž. Jak daleko se ještě můžeme vzdálit slovům Bible, aniž bychom ohrozili základ křesťanství, když se budeme přizpůsobovat hodnotám moderní společnosti?“

„Navíc všichni učedníci a nejvyšší kněží byli Židé,“ odpoví Mildred. „Jak se s tím vypořádáš? Přečti si List Židům: nyní je Ježíš náš velekněz.“

Bertil zvedne ruce na znamení, že se nechce pouštět do diskuse, kterou už spolu vedli mnohokrát.

„Vážím si vás obou,“ řekne. „Souhlasil jsem s tím, že ve tvém okrsku nebude sloužit žádná žena, Stefane. Chci ještě jednou zdůraznit, že mě i celou farnost přivádíte do obtížné situace. Vyvoláváte mezi sebou konflikty. Vyzývám vás oba, abyste se nepouštěli do polemik, a zejména ne na kazatelně.“

Pak změní výraz tváře. Přísnost nahradí smířlivostí. Na Mildred téměř spiklenecky zamrká.

„Teď se snad můžeme soustředit na naše společné úkoly. Byl bych rád, kdybych už v kostele neslyšel ani slovo o mužské nadvládě a rovnováze mezi oběma pohlavími ve společnosti. Musíš Stefanovi věřit, Mildred, že v tom není nic osobního, když nechodí do kostela na tvoje kázání.“

Mildred nehne ani brvou. Dívá se Stefanovi upřeně do očí.

„Tak to stojí psáno v Bibli,“ řekne Stefan a dokáže její pohled klidně opětovat. „To nemohu pominout.“

„Muži ženy bijí,“ spustí Mildred, nadechne se a pokračuje. „Muži ženy ponižují, ovládají je, šikanují a zabíjejí. Nebo jim uřezávají část pohlavních orgánů, připravují o život novorozené holčičky, nutí ženy schovávat se pod závojem, zamykají je, znásilňují, upírají jim vzdělání, vyplácejí jim nižší mzdu a omezují přístup k moci. Brání jim v kněžské službě. To zase já nemohu pominout.“

Ticho netrvá ani tři vteřiny.

„No tak, Mildred,“ snaží se ji upokojit Bertil.

„Nemá to v hlavě v pořádku!“ vykřikne Stefan. „Nazývat mě… Srovnávat mě s těmi, kdo ženy zneužívají. Tohle není diskuse, to je sprostá pomluva a já nevím…“

„Co?“ zeptá se Mildred.

Oba se zvednou a někde v pozadí slyší Bertila a Mikaela Berga říkat, ať se uklidní a sednou si.

„Co z toho je pomluva?“

„To nepřichází v úvahu,“ Stefan se obrátí k Bertilovi. „Nemůžeme najít společnou řeč. Nemám zapotřebí, abych… Nikdy spolu nebudeme schopni spolupracovat, to snad chápeš.“

„To jsi stejně nikdy nedokázal,“ zaslechne ještě Mildred za zády, než se vyřítí z místnosti.

Vikář Bertil Stensson stojí tiše před trezorem. Ví, že mladší kolega čeká, až řekne něco na uklidněnou. Ale co?

Samozřejmě že ty dopisy nespálila, ani je nevyhodila. Kdyby alespoň věděl, co v nich je. Měl na Stefana vztek, že mu o nich neřekl.

„Měl bych vědět ještě něco?“ zeptal se.

Stefan Wikström se zadíval na ruce. Povinnost mlčenlivosti je těžký kříž, který musí nést.

„Ne,“ řekl.

Bertil Stensson si ke svému úžasu uvědomil, že mu Mildred chybí. Její vražda ho hluboce zasáhla a šokovala ho. Ale nikdy by ho nenapadlo, že mu bude chybět. Zřejmě byl nespravedlivý. Ale to, co dříve míval na Stefanovi rád, jeho úslužnost a ten jeho… zní to směšně, obdiv k šéfovi, to vše mu je teď, po Mildredině smrti, na obtíž. Potřebovali se navzájem pro zachování rovnováhy. Jeho děti. Ano, byli jako jeho děti. Tak na ně často pohlížel. I když Stefanovi bylo přes čtyřicet a Mildred už překročila padesátku. Možná proto, že oba měli za otce vikáře.

Jak člověka dokázala vytočit! Někdy úplnými maličkostmi.

Například ta večeře na Tři krále. Dnes mu připadá malicherné, že ho to tak podráždilo. Ale nevěděl přece, že to bude Mildredina poslední večeře.

Stefan s Bertilem fascinovaně zírají, jak Mildred mezi nimi pohybuje rukama po stole. Sešli se u večeře na Tři krále, která se tradičně pořádá už několik let. Bertil a Stefan sedí vedle sebe naproti Mildred. Personál sklízí ze stolu po hlavním chodu a Mildred mobilizuje síly.

Začala náborem vojáků do své malé armády. Popadla do jedné ruky slánku a do druhé mlýnek na pepř. Namířila je proti sobě a roztančila je, když sledovala konverzaci, ale jako by byla myšlenkami jinde. Mluvilo se nejspíš o období intenzivní práce kolem Vánoc, které už mají za sebou, a o tom, jak v zimě spoustu lidí trápí chřipka a tak dále. Také mačkala okraje svíček. Už při tom si Bertil všiml, jak se Stefan musí držet, aby neodstrčil svícen s výkřikem: Přestaň si se vším hrát!

Sklenka s vínem ještě pořád stojí vedle ní jako královna na šachovnici a čeká, až na ni přijde řada.

Když poté Mildred spustí o vlčici, o které psali o Vánocích v novinách, roztržitě posunuje slánkou a pepřenkou na Bertilovu a Stefanovu stranu stolu. Sklenička se dá také do pohybu. Mildred vypráví o tom, že vlčice putovala přes ruské a finské území, a sklenice opisuje velké kruhy po stole, kam až jí ruka dosáhne, a překračuje veškeré hranice.

Mildred s tvářemi zrůžovělými vínem mluví dál a posunuje předměty po stole. Stefana s Bertilem vyvádí tím řáděním na ubruse z míry. Cítí se utiskovaní.

Drž se na své straně stolu, chce se jim křičet.

Poví jim, že o vlkovi přemýšlela. A napadlo ji, že by měli v rámci církve založit nadaci, která by vlka chránila. Ta půda přece patří církvi, takže to podle ní spadá do církevní působnosti.

Bertila trochu ovlivnila ta jednostranná šachová hra na ubruse, a tak jí úder vrátí.

„Podle mého názoru se má církev věnovat svému hlavnímu úkolu, což je práce ve farnosti, a nikoli lesnictví. Tedy čistě z principu. Neměli bychom lesy ani vlastnit. Kapitálovou správu bychom měli přenechat jiným.“

Mildred s ním nesouhlasí.

„Naším úkolem je přece starat se o zemi. Takže bychom měli vlastnit právě půdu, a nikoli akcie. A když ji církev vlastní, měla by se o ni také dobře starat. Ten vlk vstoupil na švédské území a na církevní pozemky. Když mu neposkytneme zvláštní ochranu, tak dlouho nepřežije, to sami dobře víte. Nějaký lovec nebo majitel stáda sobů ho zastřelí.“

„Takže ta nadace…“

„…by tomu zabránila. Přesně tak. Díky penězům a ve spolupráci s Úřadem na ochranu přírody můžeme vlka označkovat a sledovat.“

„A tak některé lidi odradit,“ namítne Bertil. „V církvi musí být místo pro všechny, pro lovce, Laponce i ochránce vlků, zkrátka pro všechny. Ale v tom případě církev nemůže takový postoj zaujmout.“

„A co naše povinnost zemi spravovat?“ namítne Mildred. „Máme o ni pečovat, ale to přece zahrnuje i zvířecí druhy, kterým hrozí vyhynutí, ne? A proč bychom neměli zaujímat politický postoj? Kdyby měla církev vždycky takový přístup, máme pořád ještě otroctví.“

Teď se jí musejí smát. Mildred vždycky tak přehání.

Bertil Stensson dvířka trezoru zase zavřel a zamkl ho. Klíč si strčil do kapsy. V únoru Mildred tu svoji nadaci založila. Ani on, ani Stefan jí v tom nebránili.

Celý ten nápad s nadací ho popouzel. Když se teď ohlédne a snaží se být k sobě upřímný, tak ho hlavně popouzelo, že se proti tomu z čiré zbabělosti nepostavil. Bál se, že ho označí za nepřítele vlků a bůhví co ještě. Ale přiměl Mildred, aby zvolila méně provokativní název než Nadace na ochranu vlků na severu. Místo toho ji pojmenovali Nadace Jukkasjärvské farnosti na ochranu přírody. On a Stefan měli spolu s Mildred podpisové právo.

Později na jaře, když Stefanova žena na delší čas odjela k matce do Katrineholmu, si už s tím Bertil moc hlavu nelámal.

Teď ho to samozřejmě mrzelo.

Ale Stefan měl něco namítnout, říkat si na svou omluvu.

REBECKA ZAPARKOVALA na dvoře před babiččiným domem v Kurravaaře. Míša vyskočil z auta a zvědavě pobíhal kolem domu.

Jako šťastný pes, napadlo Rebecku, když viděla, jak mizí za rohem.

Hned ji začalo hryzat svědomí. Člověk by ho neměl srovnávat se psem.

Zářijové slunce svítí na šedou eternitovou střechu. Vítr si něžně pohrává s vysokou podzimní travou. Je povadlá, protože jí chybí dostatek živin. Hladina vody v řece je nízká, v dálce je slyšet motorový člun. Z opačného směru zase motorová pila. Jinak je ticho a klid. Lehký vánek na tváři jako opatrná ruka.

Znovu se zadívá na dům. Okna vypadají příšerně. Měla by se oškrábat, obrousit, zakytovat a natřít. Stejnou tmavě zelenou barvou jako dřív. Vzpomněla si na skelnou vatu natěsnanou ke vchodu do sklípku na ochranu před studeným vzduchem, který by jinak proudil nahoru a vytvořil na stěnách jinovatku a šedé vlhké skvrny. Vatu by měla strhnout. Měla by utěsnit škvíry, odizolovat sklep a nainstalovat větrání. Vybudovat pěkný sklípek v zemi. Měla by zachránit děravý skleník, než bude pozdě.

„Tak pojď, jde se dovnitř,“ zavolala na Míšu, který seběhl k Larssonově červené hrázděné boudě a tahal za kliku.

Míša se přiklátil přes brambořiště. Boty měl zespodu olepené blátem.

Vyšel na verandu, ukázal na Rebecku a řekl: „Ty.“

„Rebecka,“ odpověděla Rebecka. „Jmenuju se Rebecka.“

Přikývl, že rozumí. Brzy se jí zeptá zas. Jako už několikrát, ale její jméno dosud nevyslovil.

Vyšli po schodech nahoru do babiččiny kuchyně. Bylo tam trochu vlhko a lezavo. Zdálo se, že je tam větší zima než venku. Míša šel první. V kuchyni bezostyšně otevíral všechny prádelníky, skřínky a kredenc a vytahoval zásuvky.

Výborně, pomyslela si Rebecka. Jen ať je otevře, ať z nich vyletí všichni bubáci.

Usmála se jeho neohrabané vysoké postavě a šibalským úsměvům s pusou nakřivo, které k ní občas vyslal. Byla ráda, že ho vzala s sebou.

I takhle může vypadat rytíř, říkala si.

Zaplavil ji pocit bezpečí, že všechno je tak, jak má být. Ukolébal ji. Klesla na pohovku vedle Míši, který objevil banánovou krabici s komiksy. Vybral si z ní svoje oblíbené. Musely být barevné, takže hlavně Kačer Donald. Agenta XO, Fantomase i Bustera vrátil zpátky do krabice. Rozhlédla se kolem. Židle natřené namodro kolem starého odřeného rozkládacího stolu. Bručící lednice. Ozdobné obtisky různých bylinek na kachlících nad černým sporákem značky Näfveqvarn. Vedle kamen na dřevo stával elektrický sporák s hnědými a oranžovými otáčecími knoflíky. Na všem byla vidět babiččina ruka. Na dřevěném věšáku nad kamny visely sušené bylinky spolu s pánvemi a nerezovými naběračkami. Strýček Affe a Inga Lill tam ještě pořád věšeli svazečky bylinek. Kociánky, vratič, suchopýr, pryskyřník a řebříček. Také pár koupených růžových slaměnek. Ty tam za babiččiných časů nevisely. Babiččiny ručně tkané hadrové koberečky na podlaze, dokonce i na pohovce, aby se neošoupala. Na všem vyšívané dečky, i na šlapacím šicím stroji v rohu. Vyšívané lemy tácu, který dědeček vyrobil ze sirek na sklonku života, když už byl nemocný. Potahy na polštáře babička utkala nebo uháčkovala.

Mohla bych tu žít? říkala si Rebecka.

Zadívala se dolů na louku. Bylo vidět, že už ji nikdo neseče, ani nevypaluje suchou trávu. Rostla v ohromných trsech, nová prorůstala vrstvu zetlelé loňské trávy. Stovky děr po hraboších. Takhle seshora lépe viděla, jak vypadá střecha chléva. Říkala si, jestli ještě vůbec půjde zachránit. Najednou ji přepadla sklíčenost. Opuštěný dům zemře. Pomalu, ale jistě. Ztrouchniví, přestane dýchat. Popraská, sesedne se a zplesniví.

Kde by měl člověk začít? pomyslela si Rebecka. Jen s okny by bylo práce víc než na plný úvazek. Neumím položit střechu. Balkon už také dlouho nevydrží.

Pak se dům otřásl. Dole se rozletěly dveře. Malá zvonkohra přede dveřmi s nápisem „Jopa virkki puu visainen kielin kantelon kajasi tuota soittoa suloista“ se zachvěla a vydala pár slabých tónů.

V domě se rozezvučel Stavingův silný hlas. Vystoupal nahoru po schodech a prošel dveřmi do předsíně.

„Haló!“

Za pár vteřin se objevil ve dveřích. Babiččin soused. Bylo ho všude plno. Na hlavě měl jemné chomáče vlasů bílé jako vata. Zažloutlé vojenské triko pod modrou prošívanou bundou. Když uviděl Rebecku, usmál se na ni od ucha k uchu. Vstala.

„Rebecko,“ řekl jen.

Dvěma dlouhými kroky k ní přiskočil. Sevřel ji v náručí.

Nemívali ve zvyku se objímat, dokonce ani když byla malá. Ale teď jí to bylo jedno. Neodtáhla se. Naopak. Na ty dvě vteřiny, kdy objetí trvalo, zavřela oči. Nechala se unášet poklidným mořem. Když nepočítá stisky rukou, nikdo se jí nedotkl od té doby, co… jo, naposledy to byl Erik Rydén, když ji přivítal na firemním večírku na ostrově Lidö. A to bylo poprvé po půl roce, kdy jí v ordinaci brali krev.

Pak se objímat přestali. Ale Staving Fjällborg jí pořád pravou rukou svíral levé předloktí.

„Jak se ti daří?“ zeptal se.

„Dobře,“ usmála se na něj.

Obličej mu zvážněl. Ještě vteřinu ji držel, než ji pustil. Do tváře se mu vrátil úsměv.

„Máš s sebou kamaráda.“

„Jasně, to je Míša.“

Míša se ponořil do komiksu s Kačerem Donaldem. Těžko říct, zda vážně uměl číst, nebo si jen prohlížel obrázky.

„Tak pojďte se mnou, zvu vás k sobě na svačinu. Mám pro vás totiž úžasné překvapení, to uvidíte. Co ty na to, Míšo? Dáš si džus a koláč? Nebo piješ kafe?“

Míša s Rebeckou kráčeli Stavingovi v patách jako dvě ovce.

Staving, usmála se Rebecka pro sebe. Všechno bude zas dobré. Můžeme opravit jedno okno po druhém.

Stavingův dům ležel přes silnici. Rebecka mu vyprávěla, že přijela do Kiruny pracovně a zůstala tu na krátkou dovolenou. Staving jí nekladl žádné nepříjemné otázky. Například proč nebydlí v Kurravaaře. Rebecka si všimla, že mu levá paže nehybně visí podél těla a levou nohu za sebou trochu táhne, ne moc, ale bylo to znát. Také se neptala.

Staving bydlel v kotelně ve sklepě. Nemusel tam tolik uklízet a bylo tam útulněji. Zbytek domu využíval, jen když přijely na návštěvu jeho děti s vnuky. Ale v kotelně bylo příjemně. Nádobí, které běžně používal, stálo na hnědě namořené závěsné polici. Měl tady postel a malý kuchyňský stůl s umakartovou deskou, židli, komodu a elektrický vařič.

V pelíšku vedle postele ležela Stavingova fenka ohaře Bella. A vedle ní čtyři štěňátka. Bella zuřivě vrtěla ocasem Rebecce a Míšovi na pozdrav. Neměla čas nechat se pohladit, tak do nich jen rychle strčila čumákem a pak dvakrát šťouchla do svého páníčka a olízla ho.

„Hodná holka,“ řekl Staving. „Tak co ty na to, Míšo? Líbí se ti?“

Míša jako by neslyšel. Nemohl ze štěňátek spustit oči a obličej se mu rozzářil.

„Ách,“ vydechl, dřepl si k pelíšku a natáhl ruku po jednom štěněti.

„Já nevím…,“ znejistěla Rebecka.

„Jen ho nech,“ řekl Staving. „Bella je klidnější máma, než jsem si myslel.“

Bella si lehla vedle zbývajících tří štěňátek, která zůstala ležet v pelíšku. Celou dobu bedlivě pozorovala Míšu, který se zvedl a usadil se opřený o zeď se štěnětem v náručí. Štěně se probudilo a zuřivě se vrhlo na Míšovu ruku a na rukáv svetru.

„To bys nevěřila,“ smál se Staving. „Jen se na ně podívej. Jako by na sobě měla vypínač. Jednu chvíli lítají kolem dokola jako pominutá a pak – cvak – okamžitě usnou.“

Kávu pili mlčky. Nevadilo jí to. Stačilo se dívat na Míšu, jak leží na zemi na zádech a štěňata mu lezou po nohou, tahají ho za šaty a snaží se mu vyšplhat na břicho. Bella si mezitím vyžebrala u stolu koláč. Když se usadila vedle Rebecky, z tlamy jí po stranách tekly sliny.

„Ty ses tedy naučila pěkným způsobům,“ smála se Rebecka.

„Běž do pelechu,“ nařídil Belle Staving a mávl rukou.

„Mám pocit, že na to ucho, co je blíž k tobě, špatně slyší,“ řekla Rebecka a rozesmála se ještě víc.

„Je to moje vina,“ postěžoval si Staving, „ale znáš to, když je člověk sám, tak snadno povolí a rozdělí se s ní. A pak…“

Rebecka přikývla.

„Ale poslouchej,“ řekl Staving vesele, „když už s sebou máš velkýho chlapa, tak mi můžete pomoct zvednout molo na vodu. Nejdřív mě napadlo, že ho vytáhnu traktorem, ale obávám se, že ho neudrží.“

Molo bylo těžké, nasáklé vodou. Hladina v řece byla nízká a proud mírný. Míša a Staving stáli ve vodě každý na jedné straně a dřeli se s molem. Sneslo se poslední letní hejno komárů a hryzalo je do krku. Šaty si složili na hromádku nahoře na svahu, protože jim ze sluníčka a námahy bylo horko. Míša měl na nohou Stavingovy rezervní holínky, Rebecka si přinesla z babiččiny chalupy jiné oblečení. Jedna holínka byla prasklá, takže měla pravou nohu hned mokrou. Stála na břehu a táhla. Ponožka v holínce jí čvachtala. Cítila, jak jí po zádech i po temeni stékají čůrky potu. Vlhké a slané.

„Při tomhle člověk cítí, že žije,“ zasténala směrem ke Stavingovi.

„Aspoň po těle,“ odpověděl Staving.

Spokojeně se na ni zadíval. Věděl, že když se duše trápí, přináší těžká fyzická práce úlevu. On už by ji zapřáhl do práce, kdyby se vrátila.

Poté si dali ve Stavingově kotelně masovou polévku a knäckebrot. Staving odněkud vyčaroval tři stoličky, takže se všichni vešli ke stolu. Rebecka si natáhla suché ponožky.

„To jsem rád, že ti chutná,“ řekl Staving Míšovi, který hltal polévku spolu s kousky knäckebrotu s tlustou vrstvou másla a sýra.

„Můžeš mi přijít pomoct častěji.“

Míša s plnou pusou přikývl. Bella ležela v pelíšku a štěňátka jí oddychovala pod břichem. Občas zastřihala ušima. Sledovala lidi kolem sebe, i když měla zavřené oči.

„A ty, Rebecko,“ dodal Staving, „jsi tu samozřejmě vždycky vítaná.“

Přikývla a vyhlédla ven sklepním okénkem.

Čas tu plyne pomaleji, pomyslela si. Přesto si jeho plynutí přece jen všimnete. Nové molo. Nové pro mě, jinak má už na zádech také pár křížků. Kočka, která mizí v trávě, není Larssonova Mirri. Ta umřela už před mnoha lety. Ani nevím, jak se jmenují psi, co slyším v dálce štěkat. Dřív jsem to věděla. Poznala jsem chraplavý vzteklý štěkot Pikkiho, který se chtěl věčně prát. Mohla bych tu zůstat, jak dlouho budu chtít. Staving bude brzy potřebovat, aby mu někdo pomohl odhazovat sníh a nakupovat jídlo. Třeba bych tu mohla žít natrvalo?

ANNA MARIA MELLAOVÁ v červeném fordu vjela na dvůr Magnuse Lindmarka. Lisa Stöckelová a Erik Nilsson shodně tvrdili, že právě on se nijak netajil tím, že farářku Mildred Nilssonovou nenávidí. Že jí propíchal pneumatiky a podpálil kůlnu vedle fary.

Zrovna si myl volvo. Jakmile vjela na dvůr, zastavil vodu a hadici položil na zem. Čtyřicátník. Menší postavy, ale vypadal, že má páru. Když vystupovala z auta, vyhrnul si rukávy košile. Zřejmě jí chtěl předvést svaly.

„Kouří vám to jako parní lokomotiva,“ zažertoval.

Ale hned si všiml, že je policistka. Viděla, jak se mu výraz ve tváři změnil. Směsice pohrdání a odtažitosti. Anna Maria cítila, že si s sebou měla vzít Svena Erika.

„Nemám nejmenší chuť odpovídat na nějaký otázky,“ řekl Magnus Lindmark, než stačila otevřít pusu.

Anna Maria se představila. Vytáhla služební průkaz, i když neměla ve zvyku s ním zbytečně mávat.

Co teď budu dělat? pomyslela si. Nemůžu ho k ničemu nutit.

„Ani nevíte, o co jde,“ zkusila to.

„Nechte mě hádat,“ řekl a předstíral, že přemýšlí. Ukazováčkem se přitom drbal na bradě. „Co třeba o jednu mrchu farářku, která dostala, co si zasloužila? A teď mi dejte pokoj. Nemám chuť se s váma bavit.“

Pane jo, řekla si Anna Maria, tohle mu fakt dělá dobře.

„Dobrá,“ řekla a nenuceně se usmála. „V tom případě zas naskočím do lokomotivy a odfuním pryč.“

Otočila se a šla k autu.

Zavolá za mnou, stačila si ještě pomyslet.

„Jestli chytnete toho, co to udělal,“ zavolal, „tak mi brkněte, abych mu moh potřást rukou.“

Ušla zbytek cesty k autu. Otočila se k němu s rukou na klice. Nic neříkala.

„Byla to pěkná svině a nic jinýho si nezasloužila. Nemáte blok? Zapište si to.“

Anna Maria vytáhla z kapsy blok a propisku. Zapsala si „pěkná svině“.

„Zdá se, že spoustě lidí pila krev,“ řekla jakoby pro sebe.

Došel až k místu, kde stála, a postavil se nebezpečně blízko.

„Na to vemte jed,“ řekl.

„Proč jste se na ni zlobil?“

„Zlobil,“ vyštěkl. „Zlobit se člověk může na psa, když štěká jako pominutej na veverku na stromě. Nejsem žádnej pokrytec, klidně beze všeho přiznám, že jsem ji nenáviděl. A nebyl jsem sám.“

Mluv dál, pomyslela si Anna Maria a přikývla na souhlas.

„Proč jste ji nenáviděl?“

„Protože mi rozbila manželství. Proto! Protože se můj kluk začal v posteli počurávat, když mu bylo jedenáct! Měli jsme s Anki problémy, ale když si promluvila s Mildred, tak už nebyla řeč o tom, že je budeme nějak řešit. Řek jsem jí: Jestli chceš zajít do manželský poradny, tak pro mě za mě půjdu s tebou. Ale kdepak, ta svině jí nasadila brouka do hlavy, až mě Anki nakonec opustila. A děcka vzala s sebou. Neřekla byste, že církev něco takovýho posvětí, co?“

„To ne. Ale vy snad…“

„Jasně že jsme se s Anki hádali. Se svým starým se přece taky někdy hádáte, ne?“

„Často. Ale vy jste se naštval natolik, že jste…“

Anna Maria se odmlčela a zalistovala v bloku.

„…jí podpálil kůlnu, propíchal pneumatiky a rozbil tabulky ve skleníku.“

Magnus Lindmark se na ni usmál od ucha k uchu a řekl mírně: „Já to nebyl.“

„No jistě. Co jste dělal v noci před slunovratem?“

„To už jsem vám říkal. Přespal jsem u jednoho kámoše.“

Anna Maria se začetla do poznámek v bloku.

„Fredrik Korpi. Často takhle trávíte noc u kamarádů?“

„Když se tak příšerně namažete, nepojedete přece domů…“

„Říkal jste, že nejste jediný, kdo ji nenáviděl. Kdo další?“

Mávl rukou.

„Kdekdo.“

„Já slyšela, že byla oblíbená.“

„U spousty hysterických bab.“

„I u některých mužů.“

„Co nejsou nic víc než hysterický baby. Zeptejte se každýho pořádnýho chlapa, je mi líto, ale jinak to říct neumím, a uvidíte. Taky si zasedla na lovecký spolek. Chtěla zrušit jejich nájem za pozemky a bůhví co ještě. Ale jestli si myslíte, že ji zamordoval Torbjörn, tak jste vedle.“

„Jaký Torbjörn?“

„Torbjörn Ylitalo, správce církevních lesů a předseda loveckého spolku. Na jaře se příšerně pohádali. Určitě by jí tenkrát s chutí vrazil hlaveň pušky do držky. Kurva. A když rozjela tu svou vlčí nadaci. Tohle je fakt třídní otázka. Pro spoustu šmejdů ze Stockholmu je snadný vlky milovat. Ale až se jednou vlk objeví na jejich golfových hřištích a zhltne jim pudlíka k snídani, tak vyrazí na lov!“

„Mildred Nilssonová přece nebyla ze Stockholmu.“

„Ne, ale odněkud tam z jihu. Torbjörnovu bratranci zadávil vlk severského psa, když byl ve Värmlandu na návštěvě u tchána a tchyně na Vánoce devadesát devět. Ten pes byl lovecký šampión a vyhrál spoustu cen. Brečel, když u Mickeho v hospodě vyprávěl, jak psa našel. Nebo spíš zbytky psa. Zbyla po něm jen kostra a pár zkrvavených cárů kůže.“

Podíval se na ni. Nehnula ani brvou. Snad si nemyslí, že omdlí, protože mluví o kostech a cárech kůže?

Když nic neříkala, otočil hlavu na stranu a pohled mu klouzal po vrcholcích borovic až ke střapatému mraku, který plul na chladně modrém podzimním nebi.

„Musel jsem za advokátem, abych se směl stýkat se svými kluky. Do prdele. Doufám, že trpěla. To zas jo, co?“

KDYŽ SE REBECKA S MÍŠOU vrátili do Mickeho podniku, bylo už pět odpoledne. Lisa Stöckelová zrovna zamířila ze silnice dolů k hospodě a Míša jí běžel naproti.

„Pes!“ volal a ukazoval na Lisinu fenku Majku. „Malej!“

„Byli jsme se podívat na štěňátka,“ vysvětlila Rebecka.

„Becka!“ vykřikl a ukázal na Rebecku.

„Páni, nějak si vás oblíbil,“ usmála se Lisa na Rebecku.

„Zlatý hřeb byla štěňátka,“ odpověděla Rebecka skromně.

„Miluje všechny psy. Pejsky máš rád, viď, Míšo? Slyšela jsem, že jste se dneska o Míšu postarala. Chtěla jsem vám za to poděkovat. Zaplatím vám, jestli jste měla nějaké výdaje za jídlo a tak.“

Vytáhla z kapsy peněženku.

„Kdepak,“ mávla Rebecka odmítavě rukou a Lisa peněženku upustila na zem.

Všechny karty se vysypaly na štěrk, legitimace z knihovny, kreditka, zákaznická karta ze supermarketu ICA, Visa karta i řidičák.

A fotografie Mildred.

Lisa se rychle sehnula, aby to všechno honem posbírala, ale Míša už stačil fotku Mildred sebrat. Byla z autobusového výletu do Uppsaly, který podnikla se spolkem Magdalena. Mildred se překvapeně a trochu vyčítavě smála do objektivu. Fotila to Lisa, když zastavily, aby si protáhly nohy.

„Ildred,“ řekl Míša fotce a přiložil si ji na tvář.

Usmál se na Lisu, která netrpělivě napřahovala ruku. Musela se držet, aby mu ji nevytrhla. Má z pekla štěstí, že u toho není nikdo jiný.

„Víte, ti dva se spolu skamarádili,“ řekla a kývla směrem k Míšovi, který si stále držel fotku u tváře.

„Podle všeho to musela být neobyčejná farářka,“ řekla Rebecka vážně.

„Ano,“ řekla Lisa. „To byla.“

Rebecka se sklonila a pohladila psa.

„On je pravé požehnání,“ řekla Lisa. „Když jste s ním, zapomenete na všechny starosti.“

„Není to fenka?“ zeptala se Rebecka a zadívala se psovi na břicho.

„Já mluvila o Míšovi,“ řekla Lisa. „Tohle je Majka.“

Roztržitě psa poplácala.

„Mám hodně psů.“

„Já mám psy ráda,“ dodala Rebecka a podrbala Majku za ušima.

S lidmi je to horší, co? pomyslela si Lisa. Já vím. Sama jsem bývala dlouho taková. Ještě pořád nejspíš jsem.

Ale Mildred ji dokázala přimět k čemukoli. Od samého začátku. Jako když měla Lisa přednášet o rodinném hospodaření. Pokusila se to odmítnout. Ale Mildred byla… paličatá je slabé slovo. Mildred byla víc než to.

„Vážně?“ zeptá se Mildred. „Tobě na lidech vážně nezáleží?“

Lisa sedí na zemi a vedle ní leží Bruno. Stříhá mu drápy.

Majka stojí vedle nich a dohlíží na to jako sestřička. Ostatní psi leží v předsíni a doufají, že na ně nikdy nepřijde řada. Když budou ležet hezky tiše a klidně, tak na ně třeba Lisa zapomene.

Mildred sedí na lavici v kuchyni a vysvětluje. Jako by byl problém v tom, že to Lisa nechápe. Ženský spolek Magdalena chce pomoci ženám, které jsou finančně úplně na dně. Jsou dlouhodobě nezaměstnané nebo dlouho na nemocenské, zcela závislé na sociální podpoře, hrozí jim exekuce a zásuvky v kuchyni mají plné nezaplacených účtů, upomínek z úřadů a bůhví čeho ještě. A Mildred se náhodou dozvěděla, že Lisa v obci funguje jako finanční poradkyně při problémech s dluhy a rodinným rozpočtem. Mildred chce, aby Lisa pro tyhle ženy uspořádala kurz. Aby si daly do pořádku osobní finance.

Lisa chce odmítnout. Chce říct, že jí na lidech vlastně nezáleží, že jí záleží na jejích psech, kočkách, kozách, ovcích a jehňatech. Na losici, která předloni v zimě zabloudila k jejímu domu vyhublá na kost a ona ji vykrmila.

„Stejně nepřijdou,“ namítla Lisa.

Ustřihne Brunovi poslední dráp. Poplácá ho a pes zmizí do předsíně za zbytkem smečky. Lisa se zvedne.

„Když je pozveš, řeknou: jo, jasně, to bude bezva,“ pokračuje. „A pak se neukážou.“

„Uvidíme,“ řekne Mildred a přimhouří oči. Pak se jí pusa jako brusinka roztáhne do širokého úsměvu. Objeví se řada zoubků drobných jako u dítěte.

Lise se najednou začnou podlamovat kolena, podívá se jinam a řekne: „Tak dobře, já to zkusím,“ jen aby farářku dostala z domu, než bude pozdě.

Za tři týdny Lisa stojí před skupinou žen. Přednáší a kreslí na bílou tabuli. Kruhy a výseče jako kousky dortu, červené, zelené a modré. Pokradmu pokukuje po Mildred, skoro se neodváží podívat se na ni zpříma. Raději se dívá na ostatní posluchačky. Panebože, pěkně se na to vyfikly. Laciné halenky. Pletené propínací vesty s bambulkami. Lesklá zlatá bižuterie. Většina z nich poslušně poslouchá. Některé na Lisu zírají skoro nenávistně, jako by za jejich životní situaci mohla.

Postupně se zapojí do dalších projektů ženského spolku. Ani neví, jak se to stalo, a už se veze. Nějaký čas dokonce chodí do skupiny pro studium Bible. Ale nakonec už to nejde. Nedokáže se na Mildred podívat, protože má pocit, že jí ostatní čtou ve tváři jako v otevřené knize. A nemůže se stále vyhýbat pohledu na ni, to je stejně nápadné. Neví, kam se vrtnout. Neslyší, o čem se baví. Upadne jí propiska a ztrapní se. Nakonec tam přestane chodit úplně.

Drží se od ženského spolku dál. Neklid je jako nevyléčitelná choroba. Uprostřed noci se probouzí. Celou dobu na farářku myslí. Začne chodit běhat. Kilometry a kilometry. Nejprve po místních silnicích. Když země vyschne, může běhat v lese. Zajede si do Norska koupit dalšího psa, špringršpaněla. Štěně ji zaměstná. Zakytuje okna a tentokrát si nepůjčí od souseda půdní frézku na bramborové políčko, ale za jasných květnových večerů půdu zryje ručně. Někdy se jí zdá, že uvnitř slyší zvonit telefon, ale nevezme ho.

„Dáš mi tu fotku, Míšo?“ řekla Lisa a snažila se mluvit klidným hlasem.

Míša fotku držel oběma rukama. Smál se od ucha k uchu.

„Ilred,“ řekl Míša. „Houpat.“

Lisa na něj vytřeštila oči a fotku mu vytrhla.

„Jo, to je ona,“ řekla nakonec.

Obrátila se k Rebecce trochu moc rychle, ale Rebecka si zřejmě ničeho nevšimla: „Míša měl u Mildred konfirmaci. A ta jejich příprava na ni byla trochu… nekonvenční. Chápala, že je ještě dítě, takže se spolu hodně houpali na houpačce na hřišti, jezdili na lodičce a jedli pizzu. Viď, Míšo, že jste s Mildred jedli pizzu? Quattro stagioni, viď?“

„Dneska snědl tři talíře masové polévky,“ řekla Rebecka.

Míša je nechal být a vyrazil do kurníku. Rebecka za ním zavolala ahoj, ale zdálo se, že neslyší.

Lisa jako by také neslyšela, když se s ní Rebecka rozloučila a vydala se ke své chatičce. Odpověděla jí nepřítomně a dívala se přitom za Míšou.

Lisa se plížila za Míšou jako liška za kořistí. Kurník stál vzadu za hospodou.

Myslela na to, co řekl, když uviděl Mildredinu fotku. „Ilred. Houpat.“ Ale Míša se na houpačce nikdy nehoupal. Chtěla by vidět takovou houpačku, do které by se vešel. Takže se spolu rozhodně houpat nemohli.

Míša otevřel dveře kurníku. Míval ve zvyku sbírat tam pro Mimmi vajíčka.

„Míšo,“ řekla Lisa a snažila se upoutat jeho pozornost. „Míšo, viděl jsi, jak se Mildred houpala?“

Ukázala rukou nahoru.

„Houpala,“ odpověděl.

Šla za ním dovnitř. Strkal ruku pod slepice a vytahoval vejce, která snesly. Smál se, když ho vztekle klovaly do ruky.

„Bylo to vysoko? Byla to Mildred?“

„Ilred,“ řekl Míša.

Nacpal si vejce do kapes a vyšel ven.

Proboha, pomyslela si Lisa. Co to vyvádím? Jen po mně opakuje všechno, co řeknu.

„Viděl jsi raketu?“ zeptala se a rukou naznačila, jak letí. „Fíí!“

„Fíí!“ usmál se Míša a mávnutím ruky vytáhl vejce z kapsy.

Venku na silnici zastavilo auto Larse Gunnara. Zatroubil.

„Tatínek,“ řekla Lisa.

Zvedla ruku Larsi Gunnarovi na pozdrav. Cítila, jak ji má ztuhlou a neohrabanou. Tělo ji zradilo. Nedokázala by se mu podívat do očí, ani s ním prohodit pár slov.

Zůstala stát za hospodou, zatímco Míša spěchal k autu.

Nemysli na to, říkala si. Mildred je mrtvá. To už nic nemůže změnit.

ANKI LINDMARKOVÁ BYDLELA v bytě ve druhém patře činžáku v Kostelní ulici číslo 21 D. Když Anna Maria Mellaová zazvonila, pootevřela dveře a za bezpečnostním řetízkem vyhlédla ven. Bylo jí asi přes třicet, možná i míň. Vlasy podomácku odbarvené na blond jí nahoře odrůstaly. Na sobě měla dlouhý propínací svetr a džínovou sukni. Štěrbinou ve dveřích Anna Maria hned viděla, že je dost vysoká, určitě o půl hlavy vyšší než její bývalý manžel. Anna Maria se představila.

„Jste bývalá manželka Magnuse Lindmarka?“ zeptala se.

„Co proved?“ zeptala se Anki Lindmarková.

Oči za bezpečnostním řetízkem se jí rozšířily strachy.

„Stalo se něco klukům?“

„Ne,“ řekla Anna Maria. „Chci vám jen položit pár otázek. Bude to chvilka.“

Anki Lindmarková ji pustila dál, zase zahákla řetízek a dveře zamkla.

Šly do kuchyně. Bylo tam vzorně uklizeno. Na kuchyňské lince stála řada průhledných plastových dóz s ovesnými vločkami, kakaem a cukrem. Dečka na mikrovlnce. Na parapetu váza s dřevěnými tulipány, skleněný ptáček a miniaturní dřevěná kárka. Na lednici a mrazáku visely dětské kresby upevněné magnety. Na oknech záclony, přichycené žabkami na garnýži a dole nabírané. Za kuchyňským stolem seděla asi šedesátiletá žena s vlasy barvy mrkve. Vrhla na Annu Mariu Mellaovou zlý pohled. Vyklepala z balíčku mentolovou cigaretu a zapálila si.

„Moje máma,“ vysvětlila Anki Lindmarková, když se usadily.

„Kde máte děti?“ zeptala se Anna Maria.

„U sestry. Bratranec dneska slaví narozeniny.“

„Váš bývalý muž Magnus Lindmark…,“ začala Anna Maria.

Když Ankiina matka zaslechla jméno svého zetě, vyfoukla oblak kouře a odfrkla si.

„…se sám přiznal, že Mildred Nilssonovou nenáviděl,“ pokračovala Anna Maria.

Anki Lindmarková přikývla.

„Způsobil jí majetkové škody,“ řekla Anna Maria.

Jakmile to vyslovila, hned by si radši ukousla jazyk. „Způsobil majetkové škody“, co je to za úřední frázi? To ty přimhouřené oči ženy s mrkvovými vlasy a cigaretou v ústech ji přiměly mluvit tak formálně.

Svene Eriku, přijď mi na pomoc, pomyslela si.

Ten s ženskýma mluvit uměl.

Anki Lindmarková pokrčila rameny.

„Všechno, o čem spolu budeme mluvit, zůstane jen mezi námi,“ řekla Anna Maria a pokusila se s ní nějak navázat kontakt. „Bojíte se ho?“

„Pověz jí, proč bydlíme tady,“ řekla matka.

„No dobře,“ začala Anki Lindmarková. „Když jsem od něj odešla, bydlela jsem nejdřív v mámině chatě v Poikkijärvi…“

„Prodala jsem ji,“ řekla matka. „Už tam jezdit nemůžeme. Pokračuj.“

„…ale Magnus mi posílal novinové články o požárech a jiných neštěstích, takže jsem se tam nakonec bála bydlet sama.“

„A policie nehnula ani prstem,“ dodala matka a smutně se usmála.

„Na kluky zlý není, to ne. Ale občas, když pije, tak… přijde sem, vyleze po schodech nahoru a huláká na mě… že jsem kurva a všechno možný… kope do dveří. Takže jsem ráda, že bydlíme tady, kde máme sousedy a nemáme okna v přízemí. Ale než jsem si sehnala tenhle byt a sebrala odvahu, abych žila s klukama sama, bydlela jsem u Mildred. V té době mívala rozbitá okna a… prořezané pneumatiky… a pak jí vyhořela ta kůlna.“

„To udělal Magnus?“

Anki Lindmarková sklopila oči. Její matka se k Anně Marii naklonila.

„Jedině ta pitomá policie nevěří, že to byl on,“ řekla.

Anna Maria se musela ovládat, aby jim nezačala vysvětlovat, jaký je rozdíl mezi pouhým podezřením a skutečnými důkazy. Místo toho zamyšleně přikývla.

„Já doufám jen v to, že si najde nějakou jinou,“ řekla Anki Lindmarková. „Nejlepší by bylo, kdyby s ní měl děti. Ale teď se to zlepšilo, od té doby, co si s ním Lars Gunnar promluvil.“

„Lars Gunnar Vinsa,“ vysvětlila matka. „Je policajt, nebo spíš byl. Teď už je v důchodu. Taky vede místní lovecký klub. Promluvil si s Magnusem. A Magnus rozhodně nechce, aby ho z loveckého spolku vyhodili.“

Lars Gunnar Vinsa. Anna Maria samozřejmě věděla, kdo to je. Ale když nastoupila k policii v Kiruně, zbýval mu už jen rok do důchodu a nikdy spolu nepracovali. Takže se nedalo říct, že ho zná. Pamatovala si, že má mentálně postiženého chlapce. Také si vzpomněla, jak se to dozvěděla. Lars Gunnar a jeho kolega jednou sebrali heroinistku, která vyváděla v nákupním centru Kupolen. Než ji Lars Gunnar prohledal, zeptal se jí, jestli nemá v kapse injekční stříkačky. Prý kdepak, ty má u sebe doma. Tak jí Lars Gunnar strčil ruce do kapes a píchl se o stříkačku. Když holku dovezli na stanici, měla horní ret jako prasklý fotbalový míč a z nosu jí tekla krev. Anna Maria slyšela vyprávět, že Lars Gunnar se chtěl sám jít udat, ale kolegové tomu zabránili. To bylo v roce 1990. Spolehlivé výsledky testu na HIV člověk získal až za šest měsíců. V té době se o Larsi Gunnarovi a jeho šestiletém chlapci hodně mluvilo. Matka ho opustila a neměl na světě nikoho než Larse Gunnara.

„Takže po tom požáru si Lars Gunnar s Magnusem promluvil?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne, to bylo až po té kočce.“

Anna Maria tiše čekala.

„Měla jsem kočku,“ řekla Anki a odkašlala si, jako by měla něco v krku. „Micku. Když jsem od Magnuse odcházela, snažila jsem se na ni volat, ale někam se zatoulala. Říkala jsem si, že se pro ni později vrátím. Byla jsem nervózní. Nechtěla jsem se s Magnusem setkat. Pořád mi volal. I mámě. Někdy i uprostřed noci. Jednou mi zavolal do práce a řekl, že mi na dveře od bytu pověsil pytel s mými věcmi.“

Odmlčela se.

Matka na Annu Mariu vyfoukla oblak kouře. Rozptýlil se do tenkých závojů.

„V tom pytli byla Micka,“ vysvětlila, když její dcera nic neříkala. „A její koťata. Pět. Všechny kočky měly useknuté hlavy. Všude krev a chlupy.“

„Co jste udělala?“

„Co mohla dělat?“ pokračovala matka. „Nemůžete přece dělat nic. To tvrdil dokonce i Lars Gunnar. Na policii můžete oznámit jenom nějaký trestný čin. Kdyby ty kočky trpěly, mohlo by jít o týrání zvířat. Ale protože jim setnul hlavu, tak se určitě moc netrápily. Nebo by mohlo jít o škodu na majetku, kdyby zvířata měla nějakou hodnotu, kdyby to byla třeba čistokrevná kočka s rodokmenem nebo nějaký drahý lovecký pes. Ale byly to jen obyčejné domácí kočky.“

„To je pravda,“ řekla Anki Lindmarková. „Ale nemyslím si, že by dokázal zabít…“

„Už jsi zapomněla, co udělal pak?“ zeptala se matka. „Když ses přestěhovala sem? Vzpomínáš, jak to dopadlo s Peterem?“

Matka típla cigaretu, vylovila novou a zapálila si.

„Peter bydlí v Poikkijärvi. Je také rozvedený, ale je hrozně hodný a milý. Prostě se začali s Anki scházet…“

„Jen jako kamarádi,“ skočila jí do řeči Anki.

„Jednou ráno, když jel Peter do práce, zastavilo před ním Magnusovo auto. Vyskočil z něj Magnus. Peter ho nemohl objet, protože Magnus auto zaparkoval napříč a zatarasil úzkou štěrkovou cestu. Takže Magnus vyskočí, jde ke kufru a vytáhne z něj baseballovou pálku. Pak jde k Peterovu autu. Peter sedí v autě a říká si, že udeřila jeho poslední hodinka, a myslí na svoje děti a na to, že už je neuvidí. Ale pak se Magnus jenom zachechtá, nasedne do auta a odfrčí pryč, až mu od kol odletuje štěrk. A s randěním byl konec, viď, Anki?“

„Nechci se s ním hádat. Na kluky je hodný.“

„Kecáš, pomalu se ani neodvážíš jít sama nakupovat. Je to skoro stejné, jako když jste byli manželé. Už toho mám plný zuby. Pitomá policie. Kašlou na nás.“

„Proč byl na Mildred tak naštvaný?“ zeptala se Anna Maria.

„Tvrdil, že to ona mě přiměla, abych ho opustila.“

„A měl pravdu?“

„Ne, kdepak,“ řekla Anki. „Jsem už dospělá. A dokážu se rozhodnout sama. To jsem Magnusovi taky řekla.“

„Co on na to?“

„To ti nakukala Mildred, že mi máš tohle říct?“

„Víte, co dělal v noci před slunovratem?“

Anki Lindmarková zavrtěla hlavou.

„Uhodil vás někdy?“

„Ale na kluky nikdy ani nesáhl,“ odpověděla Anki vyhýbavě.

Byl čas jít.

„Ještě poslední otázku,“ řekla Anna Maria. „Když jste bydlela u Mildred, jak na vás zapůsobil její muž? Jaký měli vztah?“

Anki Lindmarková s matkou si vyměnily pohledy.

Oblíbené téma vesnických drbů, pomyslela si Anna Maria.

„Chodila si domů, kdy chtěla. Jako kočka,“ řekla Anki. „Ale zdálo se, že mu to nevadí… No, nikdy se spolu nehádali.“

POMALU SE SNÁŠEL VEČER. Slepice se schovaly do kurníku a přitiskly se na hřadu těsně k sobě. Vítr se utišil a ulehl do trávy. Kontury se rozostřily. Tráva, stromy a domy splynuly na tmavomodrém nebi. Zvuky se přikradly blíž a zněly pronikavěji.

Lisa Stöckelová kráčela po cestě k hospodě a naslouchala vlastním krokům na štěrku. Majku vedla na vodítku. Za hodinu začne u Mickeho podzimní schůzka ženského spolku Magdalena s večeří.

Celou dobu se bude snažit být střízlivá a zachovat klid. Vydrží ty řeči, že všechno musí jít dál bez Mildred. Že jim je Mildred stále stejně nablízku, jako by žila. Jen se bude muset zevnitř kousat do rtu, aby nevyskočila ze židle a nevykřikla: Je s námi konec! Bez Mildred už nic nemůže jít dál! Není nám nablízku! Hnije v zemi! V prach se obrátíš! A z vás, z vás budou zase domácí puťky, co budou vařit kafe, probírat svoje křečové žíly a drbat jako staré báby! Budete si číst Náš domov a zpravodaj supermarketu ICA a obskakovat svoje chlapy.

Vešla dovnitř a pohled na dceru proud jejích myšlenek přerušil.

Mimmi. Utírala hadrem stoly a parapety. Tříbarevné vlasy měla spletené do dvou tlustých copů stočených nad ušima. Z černého upnutého trička jí vykukoval růžový krajkový lem podprsenky. Tváře měla zpocené a zrůžovělé teplem, jak zřejmě celý den v kuchyni vařila.

„Co to bude?“ zeptala se Lisa.

„Připravila jsem tak trochu středomořské menu. Krajíčky olivového chleba s nejrůznějšími pomazánkami jako předkrm,“ odpověděla jí Mimmi s hadrem v ruce, aniž by přitom zvolnila pracovní tempo. Teď otírala hladký barový pult. Pak ho osušila utěrkou, kterou nosila neustále zastrčenou za páskem zástěry.

„Budete mít tzatziki, tapenádu a humus,“ pokračovala. „ Pak přijde na řadu fazolová polévka a pistou. Rozhodla jsem se, že udělám vegetariánské jídlo pro všechny, polovina z vás stejně maso nejí.“

Zvedla hlavu a ušklíbla se na Lisu, která si právě sundala kšiltovku.

„Ale, mami,“ vyrazila ze sebe. „Co to máš na hlavě, prosím tě? To ti ty vlasy takhle okoušou psi, když jsou moc dlouhé?“

Lisa si přejela rukou po ježku na hlavě, aby si ho uhladila. Mimmi mrkla na hodinky.

„Já to spravím,“ řekla. „Vem si židli a sedni si.“

Prošla lítačkami do kuchyně.

„Jako moučník bude zmrzlina z mascarpone s lesními plody,“ zavolala z kuchyně. „Je naprosto…“

Větu zakončila obdivným hvízdnutím.

Lisa si přitáhla židli. Sundala si prošívaný kabát a sedla si. Majka si jí okamžitě lehla k nohám. I tak krátká procházka ji unavila. Nebo nejspíš měla bolesti.

Mimmi prsty pročísla Lisiny vlasy a nůžkami je zarovnala na délku špičky prstu. Lisa seděla tiše a klidně jako v kostele.

„Jak to teď bez Mildred půjde dál?“ zeptala se Mimmi. „Tady máš ještě tři neposedné kudrny.“

„Myslím, že pojedeme dál jako normálně.“

„Ale co budete dělat?“

„Večeře pro osamělé matky s dětmi, akce čisté kalhotky a ochranu té vlčice.“

Akce „čisté kalhotky“ začala jako dobročinná sbírka. Ukázalo se, že praktická pomoc, kterou sociálka nabízela ženám závislým na alkoholu nebo na drogách, byla spíš pro muže. V balíčku s oblečením byla pánská holítka na jedno použití a spodky, ale nikoli kalhotky a tampony, ženské se musely spokojit s vložkami, které připomínaly plínky, a s pánskými spodky. Spolek Magdalena nabídl sociálce spolupráci, která spočívala v nákupu kalhotek, tamponů a dalších hygienických potřeb, jako byly například antiperspiranty, šampony a kondicionéry na vlasy. Dále členky fungovaly jako kontaktní osoby. Jméno kontaktní osoby dostal domácí, kterého přesvědčili, aby závislé ženě poskytl ubytování. Když se vyskytl nějaký problém, domácí zavolal kontaktní osobě.

„Jak to uděláte s tou vlčicí?“

„Doufáme, že jí ve spolupráci s Úřadem na ochranu přírody zajistíme dohled. Až začne sněžit, půjde ji na skútru snadno vystopovat. Takže když ji nějak neochráníme, bude jí hrozit nebezpečí. V nadaci zbyly nějaké peníze, tak uvidíme.“

„Teď už tomu ale neunikneš, to je ti doufám jasné?“ řekla Mimmi.

„Čemu?“

„To ty musíš Magdalenu vést.“

Lisa odfoukla pár vlásků, které ji píchaly do očí.

„Ani za nic,“ řekla.

Mimmi se zasmála.

„Myslíš, že máš na výběr? Podle mě je to trochu legrační, protože ty ses nikdy do společenských aktivit moc nehnala. Tohle bys do sebe sama nikdy neřekla, viď? Pane bože, když jsem slyšela, že tě zvolili předsedkyní, Micke mi musel dávat první pomoc.“

„To věřím,“ řekla Lisa suše.

Ne, pomyslela si. To bych do sebe nikdy neřekla. Spoustu věcí bych do sebe nikdy neřekla.

Mimmi jí prsty zajede do vlasů. Zvuk střihajících nůžek.

Ten večer začátkem léta… vzpomínala Lisa.

Pamatovala si, jak v kuchyni šila nové přehozy na psí pelíšky. Špičky nůžek o sebe cvakaly. Fik, fik, klip, klip. V obývacím pokoji měla zapnutou televizi. Dva psi tam leželi na pohovce, skoro to vypadalo, že sledují televizní zprávy. Lisa je při stříhání na půl ucha poslouchala. Pak spustila šicí stroj a sešívala kusy látky. Šlapala do pedálu stroje.

Karelin ležel v pelechu v předsíni a chrápal. Nikdo nevypadá tak legračně jako chrápající pes. Ležel na zádech, zadní nohy měl roztažené a zvednuté do vzduchu. Jedno ucho mu spadalo přes oko jako pirátská páska. Majka ležela na posteli v ložnici s packou přes čumák. Občas vydala tlumené hrdelní zvuky a v packách jí zacukalo. Nový špringršpaněl ležel v bezpečí vedle ní.

Pak se najednou Karelin s trhnutím probudil. Vyběhl ven a začal štěkat jako pominutý. Psi v obýváku vyskočili z pohovky a přidali se k němu. I Majka a špringršpaněl přiběhli a pobíhali kolem Lisy. Ta se také zvedla.

Lisa dělala pořád jakoby nic, a tak Karelin přiběhl do kuchyně a hlasitě jí sdělil, že mají návštěvu, že někdo stojí za dveřmi.

Je to Mildred Nilssonová, farářka. Stojí venku na verandě. Večerní slunce se jí opírá do zad a proměňuje jí vlasy ve zlatavou korunu.

Psi kolem ní pobíhají. Mají z návštěvy ohromnou radost. Štěkají, povykují a kňučí. Bruno dokonce něco zazpívá. Ocasy tlučou do zárubně dveří a zábradlí verandy.

Mildred se k nim sehne, aby se s nimi přivítala. To je dobře. S Lisou se na sebe moc dlouho dívat nedokážou. Jakmile ji Lisa venku uviděla, měla pocit, že se obě brodí v divokém proudu. Teď mají trochu času si na to zvyknout. Rychle po sobě mrknou a pak pohled odvrátí. Psi olizují Mildredinu tvář. Řasenka skončí někde pod obočím a šaty má pokryté psími chlupy.

Proud je silný. Musí se něčeho držet. Lisa se drží kliky u dveří. Poručí psům, aby se vrátili do pelechu. Obvykle na ně křičí a láteří, na takový tón jsou zvyklí. Ale teď ten povel téměř zašeptá.

„Běžte do pelechu,“ řekne a jakoby ztuhlou rukou mávne směrem do domu.

Psi se na ni zmateně dívají. Copak se na ně nerozkřikne? Ale stejně se stáhnou.

Mildred neztrácí čas. Lisa si všimne, že je rozčilená. Lisa je o hlavu vyšší, a tak Mildred musí trochu natáhnout krk.

„Kdes byla?“ zeptá se Mildred vztekle.

Lisa zvedne obočí.

„Tady,“ odpoví.

Její oči spočinou na Mildrediných letních znaménkách na tváři. Farářce vyrazily pihy. Chmýří na tvářích, na horním rtu a lícních kostech má světlé.

„Ty víš, jak to myslím,“ řekne Mildred. „Proč už nechodíš na biblická studia?“

„Já…,“ Lisa v duchu hledá nějakou rozumnou výmluvu.

Pak se naštve. Proč by jí to musela vysvětlovat? Není snad dospělá? Je jí dvaapadesát. To už si snad může dělat, co chce.

„Mám zkrátka na práci něco jiného,“ řekne. Hlas jí zní úsečněji, než by chtěla.

„Co jiného?“

„To přece víš!“ Stojí proti sobě jako dva mezci. Hrudník se jim zvedá a klesá.

„Víš přece dobře, proč už tam nechodím,“ řekne Lisa nakonec.

Teď už se obě brodí ve vodě až po ramena. Farářka v tom proudu ztratí rovnováhu. Popojde o krok k Lise, udiveně a rozzlobeně zároveň. V jejím pohledu je ale ještě něco. Ústa se otevřou. Zalapá po dechu, jako lapá člověk, než zmizí pod hladinou.

Lisu unáší proud. Pustí se kliky dveří. Žene ji to k Mildred. Rukou vezme Mildred kolem krku. Její vlasy jsou pod dotekem prstů jako vlasy dítěte. Přitáhne Mildred k sobě.

Mildred v jejím náručí. Má tak jemnou kůži. Zapletené do sebe vrávorají předsíní. Nechají otevřené dveře, které narážejí do zábradlí na verandě. Dva psi vyklouznou ven.

Jediná rozumná myšlenka, která Lise bleskne hlavou: Daleko neutečou.

Zakopnou o boty a psí pelíšky v předsíni. Lisa vejde pozadu dovnitř. Pažemi Mildred stále objímá, jednou rukou kolem pasu a druhou kolem krku. Mildred se k ní tiskne a strká ji dovnitř, ruce má pod svetrem na Lisiných bradavkách.

Potácejí se kuchyní, až padnou na postel v ložnici. Leží tam Majka a je cítit jako mokrý pes. Nemohla odolat, aby se ten večer nenamočila v řece.

Mildred na zádech. Shodí ze sebe šaty. Lisiny rty na Mildredině tváři. Dva prsty zabořené hluboko v jejím pohlaví.

Majka zvedne hlavu a podívá se na ně. Pak si s povzdechem zase klidně lehne s čumákem mezi packami. Viděla už, jak se psi ze smečky páří. Na tom není nic divného.

Poté si uvaří kávu a rozmrazí koláče. Cpou se, jako by týden nejedly, nemohou se nasytit. Mildred krmí také psy a směje se, dokud ji Lisa ostře nenapomene, ať toho nechá, že jim z toho bude špatně. Snaží se, aby mluvila přísně, ale přitom se směje.

Sedí spolu v kuchyni za jasné letní noci. Každá zachumlaná do deky na jedné straně stolu. Psi na ně pod vlivem té sváteční atmosféry dorážejí.

Občas se jejich ruce na stole setkají.

Mildredin ukazováček se ptá hřbetu Lisiny ruky: „Zůstaneš?“ Lisin hřbet ruky odpovídá. „Ano!“ Lisin prostředníček a ukazováček se ptá vnitřní strany Mildredina zápěstí: „Cítíš vinu? Lítost?“ Mildredino zápěstí odpovídá: „Ne!“

Lisa se zasměje.

„Asi bude nejlepší, když zase začnu chodit na biblická studia,“ řekne.

Nato Mildred vybuchne smíchem. Napůl rozžvýkaný kousek koláče jí vyletí z úst na stůl.

„Bože, co všechno jeden neudělá, aby lidi přiměl ke studiu Bible.“

Mimmi si stoupla před Lisu a zkontrolovala své dílo. Nůžky držela v ruce jako vytasený meč.

„A je to,“ řekla. „Teď už se nemusíš stydět.“

Rukou prohrábla Lise vlasy. Pak vytáhla utěrku zastrčenou za zástěrou a energicky jí smetla z krku a ramenou ostřihané konečky vlasů.

Lisa si rukou přejela po ježkovi.

„Nepodíváš se do zrcadla?“ zeptala se Mimmi.

„Ne, určitě to vypadá dobře.“

PODZIMNÍ SETKÁNÍ ženského spolku Magdalena. Micke Kiviniemi prostřel stoleček s pitím přímo přede dveřmi u schodů do hospody. Už se setmělo, venku byla téměř černočerná tma. A na tuhle roční dobu neobvyklé teplo. Cestičku od silnice přes štěrkový dvůr lemovaly svíčky v zavařovacích sklenicích. Na schodech a na stolku s pitím stálo několik svícínků domácí výroby.

Dostalo se mu odměny. Slyšel, jak vzdychají ach a och už cestou od silnice. Jsou tady. Cupitají po špičkách, kráčí a rázují si to po štěrku. Asi třicet žen. Nejmladší ještě není třicet a nejstarší letos oslavila pětasedmdesátku.

„To je krása,“ pochválily ho. „Vypadá to tu jako někde v cizině.“

Usmál se na ně. Ale neodpověděl. Schoval se za stolkem s pitím. Připadal si jako pozorovatel zvěře někde v úkrytu. Nebudou si ho všímat. Budou se chovat přirozeně, jako by tam nebyl. Cítil se rozjařený jako kluk, který leží mezi stromy na spadaném listí a špehuje je.

Štěrkové prostranství před hospodou bylo jako velký pokoj plný zvuků ve tmě. Jejich kroky na štěrku, lehký smích, chichotání a klábosení. Zvuky se rozléhaly, nesly se bezstarostně nahoru k černé dehtové střeše. Drze přeskočily řeku a dolehly k domům na druhém břehu. Pohltil je les, černé smrky a žíznivý mech. Běžely po silnici a připomínaly vesnici: Ještě jsme tady.

Ženy se navoněly a nastrojily. Ale stejně bylo vidět, že mají hluboko do kapsy. Měly nemoderní šaty. Dlouhé bavlněné propínací svetry přes květované sukně do zvonu. Domácí trvalá. Laciné boty z výprodeje.

Jednotlivé body schůze probraly za necelou půlhodinku. Seznam povinností se rychle plnil jmény dobrovolnic. Přihlásilo se jich víc, než bylo potřeba.

Pak se navečeřely. Většina z nich nebyla zvyklá pít. Rychle se mírně namazaly, což je vlastně těšilo, i když by to nepřiznaly. Mimmi běhala mezi stoly a trochu se jim smála. Micke se držel v kuchyni.

„Páni,“ vykřikla jedna z nich, když Mimmi přinesla moučník, „takhle dobře jsem se nepobavila od…“

Zarazila se, a když hledala slova, zašermovala hubenou rukou. Vykukovala jí z rukávu šatů jako sirka.

„…od Mildredina pohřbu,“ zvolala druhá.

Ani ne po vteřině ticha všechny vybuchly v hysterický smích. Skákaly si navzájem do řeči. Uznaly, že to je pravda, že po Mildredině pohřbu… jo, to málem umřely smíchy, a zasmály se tak, jak si to ten ubohý vtip zasloužil.

Pohřeb. Stály tam v černých šatech a dívaly se, jak rakev spouštějí do země. Ostré slunce počínajícího léta je bodalo do očí. Do pohřebního obřadu bzučeli čmeláci. Mladé lesklé březové listí bylo jako z vosku. Koruny stromů jako zelená kaple plná ptáčků, kteří se chtěli pářit. Samičky jim štěbetáním odpovídaly. Takovým způsobem příroda dávala najevo svou lhostejnost. Nikdy se nezastavím, v prach se obrátíš.

Celý ten nadpozemsky krásný čas počínajícího léta jako pozadí té strašlivé díry v zemi a hrubě nalakované rakve.

Hlavou se jim honily obrazy toho, jak vypadala. Lebka pod kůží jako rozbitý květináč.

Majvor Kangasová, jedna z žen ve spolku, je po pohřbu pozvala domů na svačinu.

„Pojďte se mnou!“ řekla. „Starej odjel na chatu a já nechci být sama.“

Tak jely k ní. Seděly namačkané na okázalé černé kožené sedačce v parádním pokoji. Moc toho nenamluvily. Dokonce ani o počasí se nezmínily.

Ale Majvor v sobě měla rebelského ducha.

„A teď,“ řekla, „mi pěkně pomůžete!“

Z kuchyně si přinesla vysokou stoličku se dvěma stupínky, vylezla na ni a otevřela skříňky nad šatníkem v předsíni. Vyndala odtud asi deset lahví: whisky, koňak, likéry a calvados. Podávala jim je.

„Tohle je extratřída,“ pronesla jedna z nich, když si četla etikety na lahvích. „Dvanáctiletá jednosladová whisky.“

„Snacha nám je vždycky posílá, když jede do ciziny,“ vysvětlila Majvor. „Ale Tord nikdy žádnou neotevře. Hostům nabídne jen lacinou domácí pálenku a grog. A já sama na to moc nejsem, ale teď…“

Na konci věty se působivě odmlčela. Nechala se sundat dolů ze stoličky jako královna z trůnu. Z každé strany ji držela za ruku jedna žena.

„Co na to řekne Tord?“

„Co by říkal?“ odpověděla Majvor. „Neotevřel žádnou z nich dokonce ani vloni, když slavil šedesátiny.“

„Ať si pije ty svoje patoky!“

Tak se trochu namazaly. Zpívaly žalmy. Navzájem si slibovaly oddanost. Řečnily.

„Na Mildred,“ vykřikla Majvor. „Tak nezkrotnou ženskou jsem nikdy v životě nepoznala.“

„Byla šílená!“

„Teď musíme být samy svým způsobem šílené.“

Smály se. Také si poplakaly. Ale většinou se smály.

Takový to byl pohřeb.

Lisa Stöckelová se na ně zadívala. Jedly zmrzlinu z mascarpone, a když kolem proplula Mimmi, velebily ji.

Zvládnou to, pomyslela si. Dokážou to.

Měla z toho radost. Nebo to možná nebyla radost, ale spíše pocítila úlevu.

Zároveň do ní udice samoty zasekla háček, bodal ji jako osten do srdce a udice ji stahovala dolů.

Lisa šla domů z podzimní schůzky spolku Magdalena za tmy. Bylo krátce po půlnoci. Prošla kolem hřbitova a dala se nahoru na hřeben, který vedl proti proudu řeky. Minula domek Larse Gunnara. V měsíčním svitu byl dobře vidět. Za okny měli zhasnuto.

Myslela na Larse Gunnara.

Náčelník celé vesnice, napadlo ji. Vesnický silák. To on přiměl firmu, která měla na starosti odklízení sněhu, aby nejprve protáhla silnici do Poikkijärvi a pak teprve do Jukkasjärvi. To on pomohl Mickemu, když měl problém získat licenci na prodej alkoholických nápojů.

Ne že by Lars Gunnar sám v hospodě tolik pil. Teď už si přihnul dost zřídka. Dřív to bývalo jiné. Dřív chlapi popíjeli neustále. V pátek, v sobotu a alespoň jednou uprostřed týdne. To se pořádně namazali. A každý den si dali nějaké to pivo. Tak to zkrátka bylo. Občas musíte trochu zvolnit, jinak by to s vámi začalo jít z kopce.

Ne, Lars Gunnar to s chlastem nepřeháněl. Naposledy ho Lisa viděla pěkně pod parou před šesti lety. Rok před tím, než se do vesnice nastěhovala Mildred.

Tehdy vlastně přišel za ní. Lisa ho pořád v duchu vidí, jak sedí u ní v kuchyni. Židle se pod ním ztrácí. Loket si opírá o koleno a čelo drží v dlani. Těžce dýchá. Je těsně po jedenácté večer.

Nejde jen o to, že pil. Láhev stojí před ním na stole. Držel ji v ruce, když přišel. Jako prapor. Pil jsem, k čertu s tím, a budu pít ještě dost dlouho.

Už si šla lehnout, když zaklepal na dveře. Neslyšela ho klepat, ale psi jí dali vědět, jakmile vkročil na verandu.

Je v tom samozřejmě výraz důvěry, když k ní přijde v takovém stavu. Oslabený alkoholem a svými pocity. Jenže ona neví, co má dělat. Není zvyklá, že by se jí lidé svěřovali. Nepatří k těm, co v nich budí takovou potřebu.

Ale s Larsem Gunnarem jsou příbuzní. A on ví, že Lisa umí držet jazyk za zuby.

Lisa tady stojí v županu a poslouchá tu jeho starou písničku. Písničku o nešťastném životě. O nešťastné a falešné lásce. O Míšovi.

„Promiň,“ zamumlá Lars Gunnar do dlaně sevřené v pěst. „Neměl jsem sem chodit.“

„To nevadí,“ řekne nejistě. „Jen mluv, já zatím…“

Neví, co má dělat, ale nějak se zaměstnat musí, jinak by vyběhla z domu.

„…já zatím připravím jídlo na zítra.“

Takže on mluví, zatímco ona krájí maso a zeleninu na masovou polévku. V noci. Celer, mrkev, pórek, tuřín, brambory a bůhví co ještě. Ale Larsi Gunnarovi to vůbec nepřipadá divné. Má hlavu plnou svých problémů.

„Musel jsem vypadnout z domu,“ přiznává. „Než jsem odjel… nejsem úplně střízlivej, to je fakt. Než jsem odjel, seděl jsem u Míšovy postele a puškou mu mířil na hlavu.“

Lisa nic neříká. Krájí dál mrkev, jako by nic neslyšela.

„Myslel jsem na to, co bude dál,“ povzdychne si. „Kdo se o něj postará, až tu nebudu? Nikoho jiného nemá.“

To je pravda, pomyslí si Lisa.

Došla ke své perníkové chaloupce nahoře na hřebeni. Měsíc pokryl záplavu vyřezávaných ozdob na verandě a kolem oken slabým stříbrným nátěrem.

Vyšla po schodech na verandu. Psi štěkali a pobíhali uvnitř jako diví. Poznali její kroky. Když otevřela, vyletěli dveřmi ven, aby se vyčurali na trávník.

Šla do obýváku. Zbyla tam jen knihovna zející prázdnotou a pohovka.

Míša nikoho nemá, pomyslela si.

Žlutonožka

PŘICHÁZÍ JARO. Pod modrošedými smrky a vysokými borovicemi leží zbytky sněhu. Teplý vánek od jihu. Větvemi smrků proniká slunce. Všude kolem v loňské trávě chřestí drobní lesní tvorové. Ve vzduchu poletují stovky vůní jako páry nad hrncem. Pryskyřice a rašící březové výhonky. Teplá zem. Vodní hladina. Ušatý zajíček. Lstivá liška.

Alfa samice si letos vyhloubila nové doupě. Je to stará liščí nora ležící na jižním svahu dvě stě metrů nad lesním jezírkem. Půda je písčitá a poddajná, ale vlčice se přesto pěkně nadřela, když vchod do liščí nory rozšiřovala, aby se do něj vešla. Uklidila všechno staré haraburdí z liščích časů a vyhrabala si obydlí tři metry hluboké. Žlutonožka a ostatní samice jí někdy pomáhaly, ale většinu práce zastala sama. Teď tráví dny poblíž doupěte. Podřimuje v jarním sluníčku před ústím do nory. Ostatní vlci jí nosí jídlo. Když jí něco k snědku přinese alfa samec, zvedne se a jde mu naproti. Olizuje ho a oddaně kňučí, než dary zhltne.

Jednou ráno alfa samice zaleze do doupěte a ten den už nevyleze. Pozdě večer vrhne vlčata. Dočista je olíže. Pozře všechny blány, pupečník a placentu. Pak si mladé vyrovná pod břichem. Zbytečně nenosila žádné, všechna se narodila živá. Lišky a vrány budou dnes bez večeře.

Zbylí členové smečky žijí venku před doupětem. Většinou loví menší kořist a drží se nablízku. Někdy je slyšet slabé kňučení, když se některé vlče odplazí tam, kam nemá. Nebo ho některý ze sourozenců odstrčí. Jedině alfa samec smí vlézt dovnitř a vyvrhnout samici něco k jídlu.

Za tři týdny a jeden den je vlčice vyvede poprvé z nory. Pět mláďat. Ostatní vlci jsou radostí bez sebe. Opatrně je pozdraví. Strkají do nich čenichem. Olizují vlčata pod ocásky a po kulatém bříšku. Za chvilku je alfa samice zase odnese do doupěte. Jsou ze všech těch nových dojmů úplně vyčerpaná. Dva roční vlčci se mezitím šťastně honí po lese.

Smečce nastávají báječné časy. Každý chce s mláďaty pomoci. Neúnavně si hrají. A ta hravost se přenese na všechny. Dokonce i alfa samice se pustí do přetahování o starou větev. Vlčata rostou a mají neustále hlad. Čenichy se jim protáhnou a uši zašpičatí. Jde to rychle. Když se ostatní vydají na lov, roční vlčci se střídají na stráži před doupětem. Jakmile se dospělí vrátí, mláďata vrtí ocasem na pozdrav. Loudí a kňučí a olizují dospělým vlkům koutky. Tak jim dospělí vyvrhnou hromádky červeného masa, které předtím spolykali. Když něco zbude, dostanou i malí hlídači.

Žlutonožka už nechodí na vlastní výpravy. Drží se smečky a nových mláďat. Leží na zádech a se dvěma z nich si hraje na bezmocnou kořist. Vrhnou se na ni, jedno se jí pěkně ostrými zoubky zakousne do pysku a druhé zuřivě útočí na její ocas. Odstrčí toho, co jí visí na pysku, a přitlačí ho svou ohromnou packou. Vlče má co dělat, aby se osvobodilo. Bojuje ze všech sil. Nakonec se jí vymaní. Pobíhají kolem ní na měkoučkých tlapách hebkých jako ze sametu, pak se k ní vrátí a se zpupným zavrčením se jí vrhnou na hlavu. Dychtivě ji koušou do uší. Pak zničehonic upadnou do hlubokého bezstarostného spánku. Jedno jí leží mezi předními tlapkami a druhé si položilo hlavu sourozenci na břicho. Žlutonožka využije příležitosti a také si trochu zdřímne. V polospánku chňapne po vose, která si na ni nějak moc dovoluje, ale netrefí se. Ze spánku slyší bzučení hmyzu nad květinami. Ranní slunce stoupá nad vrcholky borovic. Ve vzduchu poletují ptáci v honbě za potravou, aby mohli nakrmit mláďata s otevřenými zobáčky. Hra s vlčaty Žlutonožku unavila. Štěstí v ní proudí jako jarní vody.

Pátek 8. září

POLICEJNÍ INSPEKTOR SVEN ERIK Stalnacke se probudí v půl páté ráno.

Zatracený kocour, pomyslí si okamžitě.

Většinou ho touhle dobou budil kocour Manne. Měl ve zvyku vyskočit z podlahy a překvapivě tvrdě přistát Svenu Erikovi na břiše. Když Sven Erik jen něco zabručel a obrátil se na bok, Manne se mu začal po boku procházet sem a tam jako horolezec na vrcholku horského hřebene. Někdy kocour zlostně zamňoukal, což znamenalo, že chce buď dostat nažrat, nebo pustit ven. Nejčastěji obojí. Okamžitě.

Někdy se Sven Erik pokusil odmítnout vstát z postele a zamumlal: „Ještě je noc, kocoure pitomá,“ a zachumlal se do peřiny. V tom případě kocour při promenádě po páníčkově těle stále víc vystrkoval drápky. Nakonec Manne většinou Svena Erika podrápal ve vlasech.

Shodit kocoura na zem nebo ho vyhnat z ložnice a zavřít dveře moc nepomohlo. V tom případě se Manne pustil do čalounění a záclon, co mu síly stačily.

„Ten kocour má pěkně za ušima,“ říkával Sven Erik. „Ví, že pak ho pustím ven. A o to mu celou dobu šlo.“

Sven Erik budil respekt. Měl svalnaté paže a široké ruce. Něco v jeho obličeji a držení těla svědčilo o tom, že se za ta léta už s lecčím setkal, je zvyklý na lidské trápení i zfetované výtržníky. A bavilo ho, že nad ním má vládu kočka.

Ale to ráno ho Manne neprobudil. Stejně se vzbudil. Ze zvyku. Možná se mu zastesklo po tom mourovatém páníčkovi, který ho neustále terorizoval svými požadavky a rozmary.

Ztěžka se zvedl a posadil se na kraj postele. Stejně už neusne. Ten uličník byl pryč čtvrtou noc. Občas zmizel na celou noc nebo na dvě. S tím si nedělal starosti. Ale čtyři noci?

Sešel po schodech a otevřel domovní dveře. Noc šedá jako vlna pomalu ustupovala před novým dnem. Dlouze zapískal, šel do kuchyně, přinesl konzervu kočičího žrádla, postavil ji na verandu a tloukl do plechovky lžící. Kocour nikde. Nakonec toho nechal, byla mu zima, jak tam stál jen ve spodkách.

Takový je život, řekl si. To je cena za svobodu. Riziko, že ho někdo přejede nebo zadáví liška. Dříve nebo později.

Nasypal kávu do kávovaru.

Takhle je to pořád lepší, pomyslel si. Lepší, než kdyby Manne onemocněl a zeslábl a musel by ho odnést k veterináři. To by byla hrůza.

Kávovar zabublal a dal se do práce a Sven Erik se šel nahoru do ložnice obléknout.

Možná si Manne našel nový domov u někoho jiného. Tak jako už dřív, když se vrátil po dvou či třech dnech domů a vůbec neměl hlad. Zjevně se někde dobře nakrmil a vyspal. Nejspíš se ho nějaké babce zželelo a pustila ho dovnitř. Nějaká důchodkyně, co neměla nic jiného na práci než mu uvařit lososa a dát mu slízat smetanu.

Svena Erika náhle popadl pošetilý vztek na toho neznámého člověka, který klidně pustí dál cizí kočku. Copak mu nedochází, že si o ni někdo dělá starosti a láme si hlavu, kam se poděla? Na Mannem bylo vidět, že to není žádný toulavý kocour. Měl lesklý kožich a byl přítulný. Chtěl Mannemu opatřit obojek. Měl to udělat už dávno. Jenomže se bál, že se za něj někde zachytí. Odradila ho představa, že Manne uvízne ve křoví a zemře hlady nebo zůstane viset na stromě.

Pořádně se nasnídal. První roky poté, co ho Hjördis opustila, většinou ráno jen vypil kafe na stojáka. Ale pak se polepšil. Automaticky si do misky nabral několik lžic nízkotučného jogurtu a müsli. Kávovar ztichl a kuchyní se linula vůně čerstvé kávy.

Vzal si Manneho od dcery, když se přestěhovala do Lulea. Neměl to dělat. Teď to cítil. S tím pitomým kocourem jsou jen samé starosti, nic než samé starosti.

Anna Maria Mellaová sedí za kuchyňským stolem nad hrnkem ranní kávy. Je sedm. Jenny, Petter a Marcus ještě spí. Gustav je vzhůru. Dovádí v ložnici v prvním patře. Leze po Robertovi.

Před ní leží na stole kopie té hrozné kresby oběšené Mildred. Rebecka Martinssonová zkopírovala ještě další dokumenty, ale Anna Maria z nich nechápala ani slovo. Odjakživa nesnášela matematiku, čísla a počítání.

„Dobrýtro!“

Do kuchyně se přiloudal její syn Marcus. Oblečený! Otevřel ledničku. Marcusovi bylo šestnáct.

„Páni,“ řekla Anna Maria a mrkla na hodinky. „V prvním patře snad hoří, nebo co?“

Marcus se ušklíbl. Vzal si mléko a vločky a usadil se vedle Anny Marii.

„Mám zkoušku,“ řekl a přitom hltal mléko s vločkami. „To nemůžu jen vyskočit z postele a letět. Tělo potřebuje energii.“

„Kdopak jsi?“ zeptala se Anna Maria. „Cos udělal s mým synem?“

To Hanna, řekla si. Bůh jí žehnej.

Hanna byla Marcusova holka. Ten její ambiciózní přístup k učení byl nakažlivý.

„To je síla,“ řekl Marcus a přitáhl si kresbu Mildred. „Co to je?“

„Nic,“ odpověděla Anna Maria, kresbu mu vzala a obrátila ji.

„Ne, vážně. Ukaž mi to!“

Zase si obrázek vzal.

„Co to znamená?“ ukázal na hrob, který se rýsoval za oběšeným tělem.

„Nejspíš že umře a pohřbí ji.“

„Jasně, ale co to znamená? Ty to nevidíš?“

Anna Maria se zadívala na obrázek.

„Ne.“

„To je přece symbol,“ řekl Marcus.

„Je to jen hrob s křížem.“

„Podívej! Obrysy jsou dvakrát silnější než na zbytku kresby. A ten kříž vede dolů do země a končí háčkem.“

Anna Maria se podívala. Měl pravdu.

Vstala a shrábla papíry. Potlačila chuť dát synovi pusu a místo toho mu rukou pročísla vlasy.

„Hodně štěstí u zkoušky!“ řekla.

V autě zavolala Svenu Erikovi.

„Jasně,“ řekl, když si přinesl svoji kopii kresby. „Je to kříž, který prochází půlkruhem a končí háčkem.“

„Musíme zjistit, co to znamená. Kdo by to mohl vědět?“

„Co říkali v laborce?“

„Dostanou obrázek asi až dnes. Jestli jsou na něm zřetelné otisky, budou je mít už odpoledne, pokud ne, potrvá to déle.“

„Nějaký profesor religionistiky bude určitě vědět, co ten symbol znamená,“ řekl Sven Erik zamyšleně.

„Ty jsi hlavička!“ řekla Anna Maria. „Fred Olsson musí někoho najít a pak mu to zafaxujeme. Obleč se, já tě vyzvednu.“

„Co se děje?“

„Zajedeš se mnou do Poikkijärvi. Promluvím si s Rebeckou Martinssonovou, jestli tam ještě je.“

Anna Maria řídila svůj světle červený Ford Escort. Jeli do Poikkijärvi. Sven Erik seděl vedle ní a bezděčně tiskl nohy k podlaze. Copak musí pořád jezdit, jako kdyby to auto ukradla?

„Rebecka Martinssonová mi dala také kopie dokumentů,“ řekla. „Nechápu, co na nich je. Jde o nějaké účetní záležitosti, ale to víš…“

„Nezeptáme se na to kluků z hospodářské kriminálky?“

„Mají věčně plné ruce práce. Když se jich zeptáme, dostaneme odpověď za měsíc. Bude lepší se zeptat jí. Už to viděla. A dobře ví, proč nám je dala.“

„Vážně to je dobrý nápad?“

„Máš nějaký lepší?“

„Ale myslíš, že se do toho chce nechat zatáhnout?“

Anna Maria netrpělivě potřásla copem.

„Přece mi ty kopie a dopisy sama dala! A do ničeho ji zatahovat nebudeme. Co jí to udělá? Kolik jí to zabere času? Deset minut z její dovolené.“

Anna Maria prudce zabrzdila a zabočila doleva na silnici do Jukkasjärvi, zrychlila na devadesát, zase zabrzdila a zahnula doprava do Poikkijärvi. Sven Erik se křečovitě držel kliky dveří. Blesklo mu hlavou, že si měl vzít prášek proti nevolnosti, a pak mu myšlenky přeskočily ke kocourovi, který jízdu autem nesnášel.

„Manne se ztratil,“ řekl a zadíval se na prosluněné borovice, které se míhaly kolem.

„A jéje,“ řekla Anna Maria. „Jak je to dlouho?“

„Čtyři dny. Tak dlouho ještě nikdy pryč nebyl.“

„Vrátí se,“ řekla. „Ještě pořád je teplo. Není divu, že chce zůstat venku.“

„Ne,“ řekl Sven Erik rozhodně. „Někdo ho přejel. Toho kocoura už v životě neuvidím.“

Toužil po tom, aby mu to vymlouvala. Měla by protestovat a ujišťovat ho, že to tak není. On by trval na svém, že kocour zmizel navždy. Aby ze sebe dostal smutek a úzkost. Aby mu vlila do žil trochu naděje a útěchy. Ale Anna Maria změnila téma.

„Nezajedeme až k ní,“ řekla. „Myslím, že nechce budit pozornost.“

„Co vlastně dělá?“ zeptal se Sven Erik.

„Nevím.“

Moc nechybělo, aby mu Anna Maria řekla, že podle ní na tom Rebecka není moc dobře. Ale spolkla to. Sven Erik by na ni v tom případě určitě tlačil, ať tam nechodí. Byl v takových věcech mnohem citlivější. Sama vyčerpala většinu ochranitelských pudů a ohledů doma.

REBECKA MARTINSSONOVÁ OTEVŘELA dveře chatičky. Když spatřila Annu Mariu a Svena Erika, mezi obočím se jí objevily dvě hluboké vrásky.

Anna Maria stála vepředu s pohledem dychtivým jako větřící ohař. Sven Erik stál za ní. Rebecka ho neviděla od té doby, kdy skoro před dvěma lety ležela v nemocnici. Husté vlasy kolem uší změnily barvu z tmavě šedé na stříbrnou. Knír pod nosem pořád připomínal mrtvou veverku. Vypadal víc v rozpacích, jako by chápal, že nejsou vítanými hosty.

I když jste mi zachránili život, pomyslela si Rebecka.

Hlavou jí proletěly vzpomínky. Jako hedvábné šátky v rukou kouzelníka. Sven Erik stojící u její nemocniční postele: „Zajeli jsme k němu do bytu a pochopili, že vás musíme najít. Holčičky jsou v pořádku.“

Nejlépe si vybavuji, co bylo předtím a potom, napadlo Rebecku. Předtím a potom. Vlastně bych se měla Svena Erika zeptat. Jak to vypadalo, když dorazili k chatě. Může mi vyprávět o krvi a mrtvolách.

Chceš, aby ti řekl, že jsi jednala správně, ozve se její vnitřní hlas. Že šlo o nutnou obranu. Že jsi neměla na výběr. Jen se zeptej, určitě ti řekne, co chceš slyšet.

Posadili se uvnitř v chatičce. Sven Erik a Anna Maria na Rebecčinu postel. Rebecka na jedinou židli. Na malém radiátoru sušila tričko, ponožky a pár kalhotek. Pod ním byla nálepka s nápisem: Ei saa peittää – nezakrývat.

Rebecka nervózně mrkla na mokré prádlo. Ale co měla dělat? Zmuchlat mokré kalhotky a hodit je pod postel? Nebo snad z okna?

„O co jde?“ zeptala se úsečně, na zdvořilosti neměla sílu.

„Jde o ty kopie, co jste mi dala,“ vysvětlila Anna Maria. „Nějak se v tom nevyznám.“

Rebecka si rukama obemkla kolena.

Ale proč? pomyslela si. Proč si musíme věci pamatovat? Pořád si něco v hlavě přemílat? K čemu to je? Kdo zaručí, že to pomůže? Že se prostě neutopíme v temnotě?

„Je mi líto…,“ začala.

Mluvila hodně potichu. Sven Erik se zadíval na její štíhlé prsty na kolenou.

„…ale musím vás požádat, abyste odešli,“ pokračovala. „Dala jsem vám kopie dokumentů a dopisy. Abych je získala, porušila jsem zákon. Když to vyjde najevo, přijdu o práci. Navíc zdejší lidé netuší, kdo jsem. Tedy samozřejmě vědí, jak se jmenuji. Ale nevědí, že jsem byla zapletená do toho případu v Jiekajärvi.“

„Prosím vás,“ zaškemrala Anna Maria a ani se nepohnula, jako by měla zadek přikovaný k posteli, i když Sven Erik naznačoval, že by se měli zvednout. „Mám na krku zavražděnou ženu. Když se někdo zeptá, co jsme tu dělali, řeknete, že jsme hledali zaběhnutého psa.“

Rebecka se na ni podívala.

„Dobrý nápad,“ řekla pomalu. „Dva policisté v civilu hledají zaběhnutého psa. Je na čase, aby si vedení policie posvítilo na to, jak se tu vynakládají finanční prostředky.“

„Mohlo by jít o mého psa,“ zkusila to Anna Maria trochu rozpačitě.

Chvíli mlčeli. Sven Erik seděl na kraji postele a měl pocit, že se propadne hanbou.

„Tak ukažte,“ řekla Rebecka nakonec a natáhla ruku po deskách.

„Jde o tohle,“ Anna Maria vytáhla papír z desek a ukázala jí ho.

„To je účetní výpis,“ řekla Rebecka. „Tahle položka je označená zvýrazňovačem.“

Rebecka ukázala na číslici ve sloupci nadepsaném 1930.

„Devatenáct třicet je číslo běžného, dispozičního účtu. Bylo na něj připsáno sto sedmdesát devět tisíc korun z účtu číslo šedesát šest deset. Ta suma je uvedena jako zvláštní personální náklady. Ale tady někdo připsal rukou na okraj: Školení?“

Rebecka si shrnula pramen vlasů za ucho.

„A co tohle?“ zeptala se Anna Maria. „Ov.? Co to znamená?“

„Ověřeno, potvrzení pravosti. Může jít o fakturu nebo jiný doklad prokazující, na co ty výdaje šly. Připadalo mi, jako by o těch výdajích měla nějaké pochybnosti, proto jsem ten papír vzala s sebou.“

„Co je to za firmu?“ zeptala se Anna Maria.

Rebecka pokrčila rameny. Pak ukázala na pravý horní roh stránky.

„Číslo organizace začíná osmdesát jedna. Takže jde o nadaci.“

Sven Erik zavrtěl hlavou.

„Nadace Jukkasjärvské farnosti na ochranu přírody,“ řekla Anna Maria po chvilce přemýšlení. „Nadace, kterou založila.“

„Lámala si hlavu s tímhle výdajem na školení,“ řekla Rebecka.

Zase se odmlčeli. Sven Erik odháněl mouchu, která se na něj chtěla usadit.

„Vypadá to, že lezla spoustě lidí na nervy,“ řekla Rebecka.

Anna Maria se nevesele usmála.

„Včera jsem s jedním z nich mluvila,“ řekla. „Nenáviděl Mildred Nilssonovou, protože u ní jeho bývalá žena s dětmi bydlela, když od něj utekla.“

Pověděla Rebecce o koťatech s useknutými hlavami.

„Nemůžeme hnout prstem,“ dodala. „Tyhle vesnické kočky nemají žádnou finanční hodnotu, to znamená, že nezpůsobil žádnou škodu. Koťata zjevně netrpěla, takže nejde ani o týrání zvířat. Cítíte se tak bezmocná. Máte pocit, že byste byla užitečnější, kdybyste prodávala ovoce a zeleninu v sámošce. Já nevím. Také někdy míváte tenhle pocit?“

Rebecka se sarkasticky usmála.

„Já se trestními případy skoro nikdy nezabývám,“ řekla vyhýbavě. „A pokud ano, jde o finanční kriminalitu. Ale je pravda, že když stojíte na straně podezřelých… Někdy si sama sobě připadám odporná… Když zastupujete člověka, který jako by neměl vůbec žádné svědomí. Opakujete si, že každý má právo na obhajobu, jako mantru proti…“

Nedořekla: pohrdání sama sebou. Místo toho jen lehce pokrčila rameny.

Anna Maria si všimla, že Rebecka Martinssonová krčí rameny často. Možná je to způsob, jak přerušit tok tíživých myšlenek. Nebo je možná jako Marcus. U něj bylo to věčné krčení rameny výrazem odstupu od okolního světa.

„Nikdy jste neuvažovala o tom, že přejdete na druhou stranu?“ zeptal se Sven Erik. „U nás neustále shánějí prokurátory. Lidé tady na severu dlouho nevydrží.“

Rebecka se trochu nuceně usmála.

„Chápu,“ řekl Sven Erik a bylo na něm vidět, že si připadá jako idiot, „určitě vyděláváte třikrát víc než prokurátor.“

„O to tu nejde,“ řekla Rebecka. „Vlastně teď vůbec nepracuji, takže budoucnost je…“

Zase pokrčila rameny.

„Ale říkala jste mi, že tady jste pracovně,“ řekla Anna Maria.

„To ano, občas trochu pracuji. A když měl jeden ze spolumajitelů firmy cestu sem, chtěla jsem jet s ním.“

Je na nemocenské, uvědomila si Anna Maria.

Sven Erik na ni rychle mrkl. Také mu to došlo.

Rebecka se zvedla, aby dala najevo, že rozhovor skončil. Rozloučili se.

Když Sven Erik a Anna Maria ušli pár kroků, zaslechli za sebou Rebecčin hlas.

„Nezákonné vyhrožování,“ řekla.

Otočili se. Rebecka stála na malé verandě před chatičkou. Rukou se držela za jeden ze sloupků, který podpíral stříšku verandy, a lehce se o něj opírala.

Vypadá tak mladě, pomyslela si Anna Maria. Před dvěma lety to byla taková kariéristka. Byla hodně štíhlá a vypadala ohromně elegantně. Dlouhé tmavé vlasy měla pečlivě zastřižené od kadeřníka. Ne jenom rovně jako Anna Maria. Teď měla Rebecka vlasy ještě delší. A zastřižené rovně. Na sobě džínsy a tričko. Nebyla nalíčená. Nad okrajem džínsů jí vystupovala kyčelní kost. Jak tam stála opřená o sloup, unavená, ale v umíněně vzpřímeném postoji, Anně Marii připomínala předčasně dospělé děti, na které někdy při práci narazila. Děti, které se starají o rodiče alkoholiky nebo duševně nemocné, vaří sourozencům, snaží se zachovat vnější zdání, dokud to jde, a lžou policii i sociálce.

„Ten chlap, co zabil koťata,“ pokračovala Rebecka. „Jde o nezákonné výhrůžky. Zdá se, že svým chováním chtěl bývalou ženu vyděsit. Podle zákona není třeba výhrůžky přímo vyslovit. Vyděsila se přece, nebo ne? Mohlo by jít i o nezákonné obtěžování té ženy. Podle toho, co jí ještě provedl, by to mohlo stačit jako důvod pro vydání soudního příkazu, který by mu zakazoval se k ní jen přiblížit.“

Když se Sven Erik Stalnacke a Anna Maria vraceli po cestě vesnicí k autu, projel kolem nich pískově žlutý mercedes. Seděl v něm Lars Gunnar Vinsa s Míšou. Lars Gunnar na ně vrhl dlouhý pohled. Sven Erik zvedl ruku na pozdrav. Nebylo to tak dlouho, co šel Lars Gunnar do důchodu.

„No jasně,“ řekl Sven Erik a díval se za autem, které zmizelo směrem k Mickeho hospodě. „Bydlí přece dole ve vesnici. Rád bych věděl, jak se tomu jeho klukovi daří.“

VIKÁŘ BERTIL STENSSON sloužil polední mši v kostele v Kiruně. Jednou za čtrnáct dní mohli obyvatelé města přijmout svátost oltářní o polední pauze. V malém kostele se sešlo asi dvacet lidí.

Farář Stefan Wikström seděl v páté řadě co nejblíže kostelní uličce a litoval, že sem vůbec chodil.

V mysli mu vytanula vzpomínka. Otec, také vikář, sedí doma na kuchyňské pohovce. Stefan, asi desetiletý, vedle něj. Chlapeček brebentí a něco drží v ruce, chce to otci ukázat, už si nevzpomíná, co to bylo. Otec před sebou drží noviny jako chrámovou oponu. Najednou se chlapeček rozpláče. Slyší za sebou matčin úpěnlivý hlas: Nemůžeš ho aspoň chvíli poslouchat? Čekal na tebe celý den. Koutkem oka Stefan zahlédne, že maminka má na sobě zástěru. Musí být čas večeře. Otec noviny skloní. Je podrážděný, protože ho vyrušili od čtení, což je za celý den jeho jediná chvíle odpočinku před večeří. Také se ho to obvinění v jejím hlase dotklo.

Stefanův otec je už řadu let mrtvý. Matka chudák také. Ale přesně tak se kvůli vikáři v této chvíli cítil. Jako otravné dítě, které se dožaduje pozornosti.

Stefan se pokoušel polední mši vynechat. Vnitřní hlas mu říkal jasně: „Nechoď tam!“ Ale stejně šel. Přesvědčoval sám sebe, že tam jde kvůli Bertilu Stenssonovi, nikoli protože potřebuje Večeři Páně.

Myslel si, že po Mildredině smrti bude všechno snazší, ale bylo to naopak těžší. Mnohem těžší.

Je to jako s marnotratným synem, pomyslel si.

On byl ten svědomitý, poslušný syn, který se držel doma. Kolik toho už za ta léta pro Bertila udělal! Odsloužil všechny nudné pohřby, nudné pobožnosti v nemocnicích a domovech důchodců a zbavil vikáře papírování, Bertil byl totiž úplně nemožný, pokud šlo o administrativní práci, a v pátek večer odemykal kostel pro místní mládež z farnosti.

Bertil Stensson byl marnivý. Převzal spolupráci s Ledovým hotelem v Jukkasjärvi. Svatby a křtiny v Ledovém kostele byly jeho parketa. Ujal se také veškerých aktivit, u nichž byla sebemenší šance, že se o nich bude psát v místních novinách. Vedl například krizovou skupinu po autobusové nehodě, při níž cestou do lyžařského střediska zahynulo sedm mladých lidí, nebo sloužil zvláštní bohoslužby pro Laponský zákonodárný sbor. Mezitím měl vikář rád volno. A právě Stefan mu tohle všechno umožnil, to on vzal na svá bedra ostatní povinnosti.

Mildred Nilssonová byla jako marnotratný syn. Lépe řečeno jako marnotratný syn, když ještě bydlel doma. Než ho vnitřní neklid odvál do cizí země. Pro svou neposlušnou povahu musel jít otci na nervy, tak jako Mildred.

Všichni si mysleli, že Mildred nemohl nejvíc ze všech vystát Stefan. Ale to se pletli. Bertil jen dokázal svou nechuť lépe skrývat.

Když ještě žila, bývalo to jiné. Ze všeho, na co ta ženská sáhla, byly jen hádky a tahanice. A Bertil byl rád, že má Stefana, svého poslušného syna, a byl mu vděčný. Stefan v duchu viděl, jak Bertil chodíval do jeho kanceláře na farním úřadě. Měl zvláštní kódovací systém, kterým signalizoval: tys můj vyvolený. Zjevil se ve dveřích, vypadal jako sova, podsaditý s hustými stříbřitými vlasy a brýlemi na čtení nahoře na čele nebo na špičce nosu. Stefan obvykle zvedl oči od papírů. Bertil se nenápadně ohlédl přes rameno, pak vklouzl dovnitř a zavřel za sebou dveře. Vydechl úlevou a klesl do Stefanova křesla pro návštěvy. A usmál se.

Ve Stefanovi jako by se pokaždé něco rozzářilo. Vikář většinou nechtěl nic určitého, potřeboval třeba jen poradit s nějakou maličkostí, ale zdálo se, že chce být chvilku v klidu. Všichni běhali za Bertilem a Bertil se zašíval u Stefana.

Ale po Mildredině smrti se to změnilo. Už vikáře netlačila jako hřebík v botě. Teď to vypadalo, že je mu Stefanova svědomitost na obtíž. Bertil často říkával: „Nemusíme přece být tak formální,“ a „Bůh nám dovolí uvažovat prakticky,“ slova, která převzal od Mildred.

Bertil teď o Mildred mluvil přehnaně v dobrém a Stefanovi bylo ze všech těch lží fyzicky zle.

Bertil také přestal Stefana navštěvovat v jeho kanceláři. Stefan tam vysedával sám, neschopný jakékoli práce, trápil se a čekal.

Někdy vikář prošel kolem otevřených dveří, ale teď už vysílal jiné kódy, jiné signály: rychlé kroky, pohled do otevřených dveří, pokývnutí, letmý úsměv. Znamenalo to „spěchám jak se vede“. Než mu Stefan vůbec stačil úsměv oplatit, vikář zmizel.

Dříve vždy věděl, kde se vikář zrovna nachází, ale teď to netušil. Personál v kanceláři se ptal po Bertilovi a vrhal na Stefana udivené pohledy. On se jen přinutil k úsměvu a zavrtěl hlavou.

Mrtvou Mildred nešlo porazit. Daleko v cizí krajině se stala otcovým milovaným dítětem.

Bohoslužba se už chýlila ke konci. Zazpívali závěrečný žalm a pak odcházeli v pokoji.

Stefan by býval měl také odejít. Rovnou domů. Ale nemohl si pomoci. Nohy ho nesly k Bertilovi.

Bertil klábosil s farníky, kteří přišli na mši, koutkem oka se podíval po Stefanovi, ale nezapojil ho do hovoru. Stefan musel počkat.

Všechno bylo špatně. Kdyby ho byl Bertil pozdravil, Stefan by mohl jen krátce poděkovat za mši a odejít. Teď to vypadalo, že má něco na srdci. Musel na něco přijít.

Konečně odešli i poslední farníci, kteří se zdrželi po mši. Stefan cítil potřebu vysvětlit, proč přišel.

„Měl jsem pocit, že potřebuji přijmout svátost oltářní,“ řekl Bertilovi.

Bertil přikývl. Kostelník odnášel víno a hostie a mrkl na vikáře. Stefan kráčel Bertilovi a kostelníkovi v patách do sakristie a připojil se k modlitbě nad vínem a hostiemi, i když ho k tomu nikdo nevyzval.

„Neozvali se ti z té právnické kanceláře?“ zeptal se, když se domodlili. „Kvůli nadaci na ochranu vlka?“

Bertil si sundal ornát, albu a štólu.

„Já nevím,“ řekl. „Možná ji přece jen nezrušíme. Ještě jsem se nerozhodl.“

Kostelníkovi trvalo celou věčnost, než nalil víno do pisciny a vložil hostie do ciboria. Stefan skřípal zuby.

„Myslel jsem, že jsme zajedno v tom, že církev takovou nadaci provozovat nebude,“ pronesl tiše.

Navíc o tom přece rozhoduje církevní rada, nikoli ty sám, řekl si.

„To je možná pravda, ale prozatím funguje,“ řekl vikář a Stefan v jeho mírném tónu zaslechl zřetelné známky netrpělivosti. „Ať už bychom ty peníze měli použít na ochranu vlka nebo na školení, stejně to budeme probírat až koncem roku.“

„A co pacht za lovecký revír?“

Teď se Bertil zářivě usmál.

„Prosím tě, o tomhle se my dva snad nebudeme dohadovat. To rozhodne církevní rada, až přijde čas.“

Vikář poklepal Stefana po rameni a odešel.

„Pozdravuj Kristin,“ dodal a ani se neotočil.

Stefan měl sevřené hrdlo. Sklopil zrak na své ruce, na dlouhé ztuhlé prsty. Pravé prsty pianisty, jak říkávala maminka, když ještě žila. Ke konci života, kdy pobývala v domově sociální péče, si ho čím dál tím častěji pletla s otcem. Ty poznámky o jeho prstech ho vytáčely. Držela ho za ruce a nutila sestřičky, aby si je prohlédly: Jen se podívejte na jeho ruce, naprosto nedotčené fyzickou prací. Prsty pianisty, takový běloručka.

Pozdravuj Kristin.

Kdyby dokázal vidět věci takové, jaké doopravdy jsou, pak jeho největším životním omylem bylo, že si ji vzal.

Stefan skutečně cítil, jak se uvnitř zatvrdil. Zatvrdil se proti Bertilovi a proti své ženě.

Už jsem to břemeno nesl dost dlouho, pomyslel si. Musí to skončit.

Mamince to určitě bylo jasné. Zamiloval se do Kristin právě proto, že se podobala matce. Vypadala trochu jako panenka, měla uhlazené způsoby a dobrý vkus.

Ale maminka ji samozřejmě prokoukla. „Tak osobité,“ vyjádřila se o Kristinině příbytku, když synovu dívku navštívila poprvé, „a útulné.“ Bylo to v době, kdy studoval v Uppsale. Útulné a osobité, dva vhodné výrazy, když jste nemohli upřímně říci krásné a elegantní. Vzpomínal si na matčin téměř pobavený úsměv, když se jim Kristin chlubila, jak naaranžovala slaměnky a sušené růže.

Kristin byla zkrátka dítětem s průměrným talentem k napodobování. Nikdy se nestala takovou farářovou ženou jako jeho matka. Vzpomíná, jaký utrpěl šok, když poprvé přišel na návštěvu k té „nepořádné“ Mildred. Mildred pozvala všechny kolegy s rodinami k sobě domů na vánoční svařené víno. Přišla zajímavá směsice lidí, kterou tvořily rodiny farářů, Mildred, její vousatý muž v zástěře předstírající, že je pod pantoflem, a tři ženy, které našly dočasné útočiště na faře v Poikkijärvi. Jedna z nich měla dvě děti, které zaručeně trpěly veškerými poruchami chování popisovanými v příručkách.

Ale Mildredin domov jako by vypadl z idylických obrázků Carla Larssona. Byl zařízený s nenuceností, světlý a útulný, ale nikoli přeplácaný, a panovala tu stejná vkusná jednoduchost jako ve Stefanově rodném domě. Stefanovi to nešlo dohromady s Mildredinou osobností. Tohle že je její domov? pomyslel si. Čekal bohémský nepořádek, na policích hromady článků vystřižených z novin, orientální polštáře a koberečky.

Pamatoval si, co po té návštěvě řekla Kristin: „Proč nebydlíme na faře v Poikkijärvi?“ divila se. „Je větší, hodila by se pro nás lépe, když máme děti.“

Matka si dobře všimla, že ta křehkost, která ho u Kristin přitahovala, ve skutečnosti není jenom křehkost, ale jakási vnitřní nalomenost. Jako by v ní něco prasklo. A ty ostré hrany ho dříve nebo později poraní.

Náhle pocítil vůči matce palčivou hořkost.

Proč nic neřekla? pomyslel si. Měla mě varovat.

A Mildred. Mildred, která nebohou Kristin využila.

Vzpomněl si na ten den počátkem května, kdy v ruce mávala těmi dopisy.

Snažil se vypudit Mildred z paměti. Ale byla stejně neodbytná jako dřív. Dotírala. Přesně jako tenkrát.

„Výborně,“ vydechne Mildred, když vpadne do Stefanovy kanceláře.

Je pátého května. Za necelé dva měsíce bude mrtvá. Ale teď je živá víc než dost. Nos a tváře má červené jako čerstvě navoskovaná jablíčka. Kopnutím za sebou zavře dveře.

„Ne, jen seď!“ řekne Bertilovi, když se pokusí uniknout z křesla pro návštěvy. „Chci si promluvit s vámi oběma.“

Promluvit? Tohle není zrovna úvod ke klidnému hovoru. Už jen to svědčí o tom, jaká dovede být.

„Přemýšlela jsem o té záležitosti s vlkem,“ spustí na úvod.

Bertil si dá nohu přes nohu. Ruce zkříží na prsou. Stefan se na židli pohodlně zakloní. Dál od ní. Mají pocit, že je zkritizovala a setřela, ještě než stačila říci, co má na srdci.

„Církev pronajímá pozemky poikkijärvskému loveckému spolku za tisíc korun ročně,“ pokračuje. „Smlouva o pronájmu je na sedm let a prodlužuje se automaticky, pokud není vypovězena. Tak tomu je od roku 1957. Vikář, který tenkrát bydlel na faře v Poikkijärvi, rád lovil.“

„Ale co to má společného…,“ namítl Bertil.

„Nechte mě domluvit! Do toho spolku může samozřejmě vstoupit každý, ale veškerý užitek z nájmu plyne jen jeho správní radě a elitní skupině lovců. Protože lovců může být podle stanov maximálně dvacet, žádní noví členové se nepřijímají. V praxi to znamená, že teprve když někdo umře, rada vybere nového člena. A všichni ve vedení spolku patří i k aktivním lovcům. Takže je to stále stejná parta chlapů. Za posledních třináct let mezi ně nepronikl jediný nový člen.“

Odmlčí se a upřeně se zadívá na Stefana.

„Samozřejmě kromě tebe. Když Elis Wiss z lovecké party dobrovolně odešel, vybrali místo něj tebe. Bylo to před šesti lety, ne?“

Stefan neodpovídá. Jak vyslovila to slovo „dobrovolně“. Uvnitř je vzteky úplně bílý. Mildred pokračuje:

„Podle stanov pouze členové loveckého týmu smějí lovit kulovnicí. Takže mají pod palcem veškerý lov na losy. Pokud jde o ostatní lovnou zvěř, mohou si řádní členové zakoupit jednodenní lovecký lístek, ale úlovek se musí rozdělit mezi aktivní členy klubu, což jsou, to je, panečku, překvapení, všichni členové správní rady spolku, která rozhoduje o tom, jakým způsobem se bude úlovek dělit. Tak jsem dostala nápad. Jak těžební společnost LKAB, tak Yngve Bergqvist mají o pacht zájem. LKAB pro své zaměstnance a Yngve pro turisty. V tom případě bychom mohli poplatky výrazně zvýšit. A šlo by tu opravdu o velké peníze. Ten příjem můžeme použít na skutečně rozumnou lesní správu. Protože upřímně řečeno, co vlastně dělá Torbjörn Ylitalo? Zařizuje věci pro lovce! Dokonce tomu pánskému klubu poskytujeme zaměstnance gratis!“

Torbjörn Ylitalo je správcem církevních lesů. Je jedním z dvaceti členů loveckého týmu a předsedou loveckého spolku. Stefan dobře ví, že značnou část Torbjörnovy pracovní doby zabere plánování lovu s Larsem Gunnarem, který je vrchním lovcem, údržba církevních loveckých chat, posedů a loveckých stezek.

„Takže,“ uzavře Mildred, „budeme mít peníze na to, abychom lesy náležitě spravovali, ale především na ochranu té vlčice. Církev může darovat peníze za pacht nadaci. Fond na ochranu přírody už vlčici vystopoval, ale potřebuje peníze na ostrahu.“

„Nechápu, proč tohle probíráš se mnou a se Stefanem,“ přeruší ji Bertil naprosto klidně. „Změny v nájemní smlouvě má přece na starosti církevní rada.“

„Víte,“ řekne Mildred, „podle mě je to záležitost celé farnosti.“

V místnosti se rozhostí ticho. Bertil kývne hlavou, Stefana bolí levé rameno, cítí, jak mu bolest stoupá vzadu po krku.

Chápou přesně, co tím chce říct. Dovedou si dobře představit, jako bude vypadat taková veřejná debata ve farnosti a, to se rozumí, i v novinách. Pánský klub, co loví zdarma na církevních pozemcích, a dokonce má nárok i na veškerý úlovek, který uloví někdo jiný.

Stefan je členem, takže tomu neunikne.

Ale vikář má také dobré důvody, aby nad lovci držel ochrannou ruku. Díky nim má neustále plný mrazák. Bertil může hosty kdykoli pozvat na losí biftečky a pečínku z bělokura. Lovci se vikáři snažili oplatit tichý souhlas s jejich panstvím i jinak. Například Bertilova roubená chata. Lovecká parta ji postavila a zajišťuje údržbu.

Stefan myslí na své místo v loveckém týmu. Ne, přímo to cítí. Jako teplý hladký oblázek v kapse. Přesně tím pro něj je. Jeho tajný talisman. Stále si pamatuje, jak to místo získal. Bertil ho drží kolem ramen a představuje ho Torbjörnu Ylitalovi. „Stefan loví,“ řekl vikář, „moc by ho potěšilo, kdyby se pro něj v loveckém týmu našlo místo.“ A Torbjörn, feudální pán lesní říše, přikývl a po tváři mu nepřelétl ani stín nelibosti. Za dva měsíce se Elis Wiss vzdal svého místa. Po třiačtyřiceti letech. A Stefana zvolili mezi těch dvacet.

„Je to nespravedlivé,“ namítne Mildred.

Vikář se zvedne ze Stefanova křesla pro návštěvy.

„Jsem ochotný si o tom promluvit, až se trochu uklidníš,“ řekne jí.

Pak odejde. Stefana s ní zanechá samotného.

„To půjde těžko,“ řekne Mildred Stefanovi. „Rozčílím se, jakmile na to pomyslím.“

Pak se na něj široce usměje.

Stefan na ni užasle zírá. Čemu se tak zubí? Copak nechápe, že se právě naprosto znemožnila? Že právě jednostranně vyhlásila válku? Jako by uvnitř téhle ohromně inteligentní ženy, protože inteligentní je, to se jí musí nechat, přebýval retardovaný užvaněný idiot. Co má dělat? Nemůže vyběhnout ven, je to přece jeho kancelář. A tak zůstane bezradně sedět na židli.

Najednou se na něj Mildred vážně zadívá. Otevře kabelku, vyndá z ní tři obálky a podává mu je. Je to písmo jeho ženy.

Vstane a vezme si od ní ty dopisy. Žaludek se mu sevře. Kristin. Kristin! Ví, co je to za dopisy, i když je nečetl. Klesne zpátky na židli.

„Dva z nich jsou dost nechutné,“ řekne Mildred.

Jistě, to si dovede představit. Není to poprvé. Je to Kristinina obvyklá písnička. S různými obměnami je pořád stejná. Už si tím prošel dvakrát. Nastěhují se do nového místa. Kristin vede dětský sbor a učí v nedělní škole a jako líbezný ptáček zpěváček svým zpěvem vychvaluje nové místo až do nebes. Ale když počáteční zamilovanost, jinak se to nazvat nedá, pomine, začne projevovat nespokojenost. Sbírá skutečné i domnělé křivdy jako známky do alba. Nastává období, kdy trpí bolestí hlavy, chodí k doktorovi a vyčítá Stefanovi, že její trápení nebere vážně. Pak dojde k vážnému konfliktu mezi ní a nějakým zaměstnancem nebo farníkem. A brzy Kristin vyrazí na křížovou výpravu po celém okrese. Na minulém místě z toho nakonec bylo pěkné pozdvižení, do kterého zatáhli i odbory, a jeden zaměstnanec farního úřadu chtěl nervové zhroucení uznat jako pracovní úraz. A Kristin se celou dobu cítila nespravedlivě obviněná. Nakonec bylo nevyhnutelné, aby se odstěhovali. Poprvé s jedním dítětem. Podruhé se třemi. Teď chodí nejstarší syn na druhý stupeň, což je citlivé období.

„Mám ještě dva ve stejném duchu,“ řekne Mildred.

Když odejde, Stefan zůstane sedět a dopisy svírá v pravé ruce.

Chytila ho do pasti jako zajíce, napadne ho a sám neví, jestli myslí Mildred, nebo svou ženu.

ŠÉF REBECKY MARTINSSONOVÉ Mans Wenngren sedí na skřípající kancelářské židli. Dříve mu ani nepřišlo, že ta židle tak nesnesitelně vrže, když zvedá nebo snižuje sedák. Myslí na Rebecku Martinssonovou. Pak toho nechá.

Vlastně má na práci spoustu jiných věcí. Musí vyřídit telefony a odpovědět na maily. Jednat se zákazníky a klienty. Jeho podřízení právníci si navykli nechávat mu papíry a lepit žluté lístky se vzkazy na židli, aby si jich všiml. Ale do oběda zbývá už jen hodina, takže může všechno na chvíli odložit.

Obvykle o sobě tvrdí, že je neklidný. Jako by slyšel svoji bývalou ženu Madelene: „Jasně, to zní určitě líp než náladový a nevěrný chlap, co utíká sám před sebou.“ Ale „neklidný“ na něj také sedělo. Neklid ho posedl už v kolébce. Maminka vyprávěla, jak první roky celé noci prokřičel. „Trochu klidnější byl, když se naučil chodit. Na chvíli.“

Jeho o tři roky starší bratr nejmíň tisíckrát vyprávěl, jak spolu prodávali vánoční stromky. Jeden z nájemců na rodinných pozemcích nabídl Mansovi a jeho bratrovi brigádu při prodeji vánočních stromků. Byli ještě malí kluci. Mans začal zrovna chodit do đkoly. Ale počítat už uměl, jak říkal jeho bratr. Zvláště pokud šlo o peníze.

Takže prodávali stromečky. Dva špunti, sedmiletý a desetiletý. „A Mans, ten parchant, vydělal mnohem víc než my ostatní,“ vyprávěl bratr. „Nemohli jsme pochopit, jak to dokázal, bral přece čtyři koruny provize za stromek stejně jako my. Ale zatímco ostatní tam jen stáli, mrzli a čekali, až udeří pátá, Mans pobíhal kolem a klábosil se všemi zákazníky, co si stromky prohlíželi. Když někomu přišel smrček moc velký, nabídl se, že ho na místě zkrátí. Tomu nikdo nemohl odolat, když viděl takového prcka s pilou velkou jako on sám. A teď přijde to nejlepší: z kusů kmene, o které stromek zkrátil, ořezal větve a svázal je do velkých svazků, které prodával po pětikoruně za kus. A ta pětikoruna mu šla rovnou do kapsy. Nájemce, už ani nevím, jak se jmenoval, nejspíš Martensson, příšerně zuřil. Ale co mohl dělat?“

Tady bratr vyprávění přerušil a zvedl obočí s výrazem, který naznačoval nájemcovu bezmocnost tváří v tvář tomu mazanému klukovi. „Byznysmen,“ zakončil vyprávění, „byznysmen každým coulem.“

Až do středních let se Mans té nálepce bránil. „Právo není to samé co byznys,“ vysvětloval.

„To si piš, že je,“ říkával bratr. „To si piš, že je.“

Bratr žil na prahu dospělosti v cizině a bůhví, co tam dělal, ale nakonec se vrátil do Švédska a vystudoval sociální vědy. Teď byl vedoucím sociálního úřadu v Kalmaru.

Postupně se Mans přestal před bratrem obhajovat. Proč se člověk musí za úspěch vždycky omlouvat?

„No jasně,“ odpověděl by dnes. „Nic než byznys a prachy v bance.“ A pak by jim vyprávěl o autě, které si nedávno koupil, o nějakém úspěšném obchodu na burze či o svém novém mobilu.

Mans viděl, jak se bratrova nenávist zračí švagrové v očích.

Nechápal to. Bratr si udržel manželství. Děti za ním jezdí na návštěvu.

Ne, udělám to hned, pomyslel si a vstal z vrzající židle.

Maria Taubeová zacvrlikala do telefonu něco na rozloučenou a zavěsila. Klienti mizerní, neustále volají s dotazy tak nepřesnými a obecnými, že se na ně nedá odpovědět. Půlhodinu zabere pochopit, co vlastně chtějí.

Někdo zaklepal na dveře, a než stačila zareagovat, strčil do nich hlavu Mans.

To ho na té elitní škole v Lundsbergu vážně nic nenaučili? pomyslela si dotčeně. Například počkat, až se ozve „dále“?

Jako by jí za tím úsměvem četl myšlenky, zeptal se: „Máš chvilku čas?“

Kdy naposledy dostal na takovou otázku zápornou odpověď? povzdychla si Maria, ukázala na židli pro návštěvy a nepřijala příchozí hovor.

Zavřel za sebou dveře. Špatné znamení. V duchu horečně pátrala po něčem, co přehlédla nebo zapomněla, po nějakém klientovi, který měl důvod k nespokojenosti. Nic ji nenapadalo. To bylo na téhle práci nejhorší. Dokázala snášet stres, firemní hierarchii a přesčasy, ale ne tu temnou propast, která se jí někdy rozevřela pod nohama. Jako ta chyba, které se dopustila Rebecka. Člověk tu lehce přijde o pár milionů.

Mans se usadil a rozhlédl se kolem, prsty bubnoval po stehně.

„Pěkný výhled,“ zašklebil se.

Před oknem se tísnila špinavě hnědá fasáda vedlejší budovy. Maria se zdvořile usmála, ale neřekla nic.

Tak se vymáčkni, pomyslela si.

„Jak to jde…“

Mans otázku zakončil neurčitým gestem směrem k hromadám papírů na psacím stole.

„Dobře,“ odpověděla a včas se zarazila, než podrobně spustila o tom, co právě dělá.

To ho nezajímá, říkala si.

„Takže… Rebecka se ti neozvala?“ zeptal se Mans.

Marii Taubeové trochu poklesla ramena.

„Ozvala.“

„Slyšel jsem od Torstena, že se tam na severu trochu zdržela.“

„To je pravda.“

„Co tam dělá?“

Maria zaváhala.

„Nemám tušení.“

„Tak nedělej drahoty, Taubeová. Vím, že to byl tvůj nápad, aby tam jela. A upřímně řečeno, mně to jako tak skvělý nápad nepřijde. Teď chci vědět, jak je na tom.“

Odmlčel se.

„Přece jen tady ještě pracuje,“ dodal nakonec.

„Zeptej se jí sám,“ řekla Maria.

„To není tak snadné. Když jsem se o to pokusil naposled, udělala příšernou scénu, vzpomínáš?“

Maria si vybavila, jak Rebecka odplula sama na lodičce z podnikového večírku. Byla praštěná.

„Nemohu s tebou mluvit o Rebecce. To snad chápeš. Hrozně by se na mě naštvala.“

„A co já?“ zeptal se Mans.

Maria se sladce usmála.

„Ty jsi stejně naštvaný pořád,“ řekla.

Mans se ušklíbl. Ten nedostatek úcty k jeho autoritě ho pobavil.

„Vzpomínám si, když jsi pro mě začala pracovat,“ řekl, „byla jsi milá a zdvořilá. Udělala jsi, co se ti řeklo.“

„Já vím,“ řekla. „Co tahle firma dělá s lidmi…“

REBECKA MARTINSSONOVÁ A MÍŠA se zjevili přede dveřmi Stavinga Fjällborga jako dva námezdní dělníci. Přivítal je, jako by na ně čekal, a pozval je do kotelny. Bella spala v dřevěné bedně vystlané vrstvou hadrových koberečků a štěňata jí ležela na hromadě pod břichem. Když hosté vešli, otevřela jedno oko a zavrtěla ocasem na pozdrav.

Kolem jedné hodiny zajela k Míšovi domů a zazvonila. Míšův táta, Lars Gunnar, otevřel. Tyčil se v otevřených dveřích. Stála na verandě a cítila se jako pětiletá holčička, která se šla zeptat kamarádových rodičů, jestli ho pustí ven si hrát.

Staving postavil na kávu a prostřel masivní porcelánové hrnky s velkým žluto oranžovo hnědým květinovým vzorem. Dal do košíku knäckebrot a vytáhl z ledničky margarín Bregott a balený suchý salám.

Ve sklepě bylo chladno. Vůně psa a čerstvé kávy se mísila se slabým pachem hlíny a betonu. Úzkým sklepním okénkem nahoře u stropu dovnitř svítilo podzimní slunce.

Staving se zadíval na Rebecku. Určitě si vzala šaty z babiččiny komory. Poznával tu černou bundu s bílými vločkami. Říkal si, jestli ví, že patřila její mamince. Asi ne.

Nikdo jí nejspíš neřekl, jak moc se mamince podobá. Stejné tmavě hnědé dlouhé vlasy a výrazné obočí. Stejný hranatý tvar očí s duhovkou neurčité světle pískové barvy s tmavým prstencem.

Štěňata se probudila. Velké tlapky a uši ožijí, hravě se převalují v pelechu, ocásky jako vrtule rytmicky tlučou do stěn bedny. Rebecka a Míša se usadili na zem a rozdělili se s nimi o obložené chleby, zatímco Staving sklízel ze stolu.

„Nic nevoní takhle krásně,“ řekla Rebecka, přitiskla nos na ucho štěňátka a zhluboka nasála.

„Tohle jsem zrovna ještě neudal,“ řekl Staving. „Jdeš do toho?“

Štěně Rebecce kousalo ruku zoubky ostrými jako jehličky. Mělo čokoládově hnědý kožíšek a srst tak krátkou a jemnou, že byla na dotek jako hedvábná kůže. Zadní tlapky mělo jakoby namočené v bílé barvě.

Položila ho zpátky do bedny a zvedla se.

„To nejde. Počkám venku.“

Málem řekla, že moc pracuje, takže si nemůže dovolit mít psa.

Rebecka a Staving sbírají brambory. Staving jde vepředu a zdravou rukou vytrhává bramborovou nať. Rebecka jde za ním s motykou.

„Stačí je jen vykopat,“ řekl Staving. „To je báječný. Měl jsem v úmyslu požádat Lenu. Přijede sem s klukama o víkendu.“

Lena byla jeho dcera.

„Mě to baví,“ řekla Rebecka.

Kopala motykou jako divá. V písčité půdě to šlo lehce. Pak sbírala mandlové brambory, které se uvolnily z bramborové nati a zůstaly v zemi.

Míša pobíhal po trávě se starým ptačím křídlem na šňůře, které se používalo pro trénink loveckých psů, a hrál si se štěňaty. Rebecka a Staving si občas narovnali záda a zadívali se na ně. Museli se usmívat. Míša držel provázek jednou rukou vysoko ve vzduchu a při běhu zvedal kolena a povykoval. Štěňata ho honila a ohromně je to bavilo. Bella ležela na boku v trávě a vyhřívala se v podzimním sluníčku. Občas zvedla hlavu, aby chňapla po nějakém otravném ovádovi a zkontrolovala mladé.

Já zaručeně nejsem normální, pomyslela si Rebecka. Nedokážu komunikovat se stejně starými kolegy v práci, ale stařík a retardovaný chlapec, to je jiná společnost. S nimi mám pocit, že můžu být sama sebou.

„Vzpomínám si, když jsem byla malá…,“ řekla. „Když dospělí sbírali brambory, tak vždycky večer rozdělali venku na poli oheň. A my děti jsme si směly upéct brambory, co zbyly.“

„Na povrchu dočerna spálené, pod tím trochu propečené a uvnitř syrové. Tak si to pamatuju já. A jak jste potom přišli domů. Černí od popela a hlíny od hlavy až k patě.“

Rebecka se při té vzpomínce usmála. Před ohněm mívali dříve lidé respekt, děti ho nikdy neměly samy na starost. Ale ten večer po sbírání brambor byl výjimka. To oheň patřil jim. Rebecka tam byla s bratranci a sestřenicemi a Stavingovým Matsem a Lenou. Seděli za tmy v podzimním večeru a dívali se do plamenů. Prohrabovali oheň klacky. Připadali si úplně jako indiáni v nějaké dobrodružné knížce pro kluky.

K babičce dorazili teprve v deset či v jedenáct večer, už byla skoro noc. Šťastní a špinaví. Dospělí se už dávno vrátili ze sauny a teď si dávali do nosu. Babička a manželka strýčka Affeho, Inga Lill, a Stavingova žena Maj Lis pily čaj. Staving a strýček Affe měli pivo Tuborg. Vzpomněla si na obrázek staříků na etiketě s nápisem „Hvergang“.

Rebecka a ostatní děti dobře věděly, že musejí zůstat v předsíni. Aby nezanesly do kuchyně hlínu z bramborového pole.

„No né, tady máme ty naše hotentoty,“ smál se Staving. „Ani nevím, kolik jich je, protože v předsíni je tma jako v pytli a kůži mají úplně černou. Zasmějte se pořádně, ať můžu spočítat zuby.“

Zasmáli se. Vzali si od babičky ručníky. Seběhli dolů k sauně na břehu řeky, ze které ještě sálalo teplo, a vykoupali se.

KDYŽ ANNA MARIA MELLAOVÁ přijede na návštěvu, řeže předseda poikkijärvského loveckého spolku Torbjörn Ylitalo venku na dvoře dříví. Anna Maria zastaví a vystoupí z auta. Torbjörn je k ní otočený zády. S červenými chrániči na uších ji neslyší. Anna Maria využije příležitosti, aby se trochu rozhlédla.

Opečovávané pelargonie v kuchyňském okně s kostkovanými záclonkami. Zřejmě bude ženatý. Vzorně vypleté záhony. Na trávníku není jediný spadaný list. Plot je úhledně natřený načerveno s bílými špičkami.

Anna Maria si vzpomněla na svůj vlastní plot flekatý plísní a jižní štít, ze kterého se odlupují velké kusy laku.

Příští léto ho musíme natřít, řekla si.

Ale neříkala si tohle už loni na podzim?

Motorová pila Torbjörna Ylitala se s pronikavým skřípěním zakusovala do dřeva. Když odřízl poslední kus a ohnul se pro nové metrové poleno, Anna Maria zahalekala, aby upoutala pozornost.

Torbjörn Ylitalo se otočil, sundal si chrániče z uší, nechal si je kolem krku a vypnul pilu. Šedesátník. Vypadal trochu drsně, ale zachovale. Zbylé vlasy na hlavě měl stejně jako vousy šedivé a pečlivě zastřižené. Když si sundal ochranné brýle a rozepnul lesklou modrou pracovní bundu, vytáhl skládací brýle bez obrouček značky Svennis a pečlivě si je nasadil na velký bachratý nos. Nad bílým krkem měl tvář opálenou a ošlehanou větrem. Ušní lalůčky jako dvě velké plácačky, ale Anna Maria si všimla, že si je také oholil.

Ne jako Sven Erik, pomyslela si. Tomu z uší někdy rostou přímo štětiny.

Usadili se v kuchyni. Anna Maria přijala pozvání na kávu, až když Torbjörn Ylitalo řekl, že si dá také.

Odměřil kávu do kávovaru a neohrabaně šátral v mrazáku. Zjevně se mu ulevilo, když Anna Maria řekla, že ke kávě nic nechce.

„Máte teď před lovem na losy dovolenou?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne, ale mám celkem volnou pracovní dobu, víte.“

„Hmm, jste správcem církevních lesů.“

„Jo.“

„Předseda loveckého spolku a člen loveckého týmu.“

Přikývl.

Chvíli si povídali o lovu a sbírání lesních plodů.

Anna Maria vytáhla z náprsní kapsy bundy, kterou si ani neodložila, blok a propisku. Položila je na stůl před sebe.

„Jak jsem vám říkala venku, jde o Mildred Nilssonovou. Slyšela jsem, že vy dva jste se moc v lásce neměli.“

Torbjörn Ylitalo se na ni podíval. Za celou dobu se ani jednou neusmál. Pomalu se napil kávy, postavil hrneček na podšálek a zeptal se: „Kdo to tvrdí?“

„Je to pravda?“

„Co vám na to mám říct? O mrtvých jen dobře, ale tahle ženská zasela ve vesnici plno zášti a nesvárů.“

„Jak to?“

„Řeknu to rovnou. Nenáviděla muže. Upřímně si myslím, že chtěla, aby se všechny ženské ve vesnici rozvedly. A proti tomu člověk moc nezmůže.“

„Jste ženatý?“

„To si pište!“

„Snažila se přimět vaši ženu, aby vás opustila?“

„Ne, ji ne. Ale jiné ženy.“

„O co konkrétně jste se s Mildred hádali?“

„No, šlo o ten její pitomý nápad zavést pro lovce kvóty. Dáte si ještě?“

Anna Maria zavrtěla hlavou.

„Víte, chtěla, aby byl každý druhý člen ženská. To podle ní měla být podmínka, aby nám pacht prodloužili.“

„A vám se ten nápad nezamlouval.“

Do téměř monotónního hlasu se mu vkradl důraznější tón.

„Víte, kromě ní se vlastně ten nápad nezamlouval nikomu. Já rozhodně nejsem nějaký nepřítel žen, ale podle mě by se všichni měli ucházet o místa ve správních radách a v parlamentu za stejných podmínek. Kdybyste dostala místo jen proto, že jste žena, tak by to přece byla nerovnoprávnost. Jak byste pak mohla budit respekt? Navíc, co je špatného na tom nechat chlapy lovit? Někdy mám pocit, že lov je naše poslední varta. Aspoň tohle nám dopřejte. Do prdele, já se taky necpal do toho jejich babince pro studium Bible.“

„Takže o tomhle jste se s Mildred hádali?“

„Hádali? To se nedá říct. Věděla dobře, co si o tom myslím.“

„Magnus Lindmark říkal, že byste jí býval nejradši vrazil do pusy hlaveň kulovnice.“

Anna Maria na chvilku zapochybovala, jestli mu to měla říci. Ale ten hajzl, co usekal koťatům hlavy, si nic jiného nezaslouží.

Nezdálo se, že by se to Torbjörna Ylitala nějak dotklo. Dokonce se poprvé mírně usmál. Unaveným, skoro neznatelným úsměvem.

„To spíš svědčí o Magnusových vlastních pocitech,“ řekl. „Ale Magnus ji nezabil. A já taky ne.“

Anna Maria neodpověděla.

„Kdybych ji býval chtěl zabít, tak jsem ji zastřelil a pohřbil hluboko v močálu,“ řekl.

„Věděl jste, že vám chce vypovědět nájem?“

„Jo, ale neměla na svojí straně církevní radu, takže to nic neznamenalo.“

Torbjörn Ylitalo se zvedl.

„Heleďte, jestli nemáte nic víc na srdci, musím dořezat to dříví.“

Anna Maria se zvedla. Všimla si, jak položil šálky na odkládací pult u dřezu. Pak vzal konvici s ještě horkou kávou a postavil ji do ledničky.

Nekomentovala to. Venku na dvoře se úplně klidně rozloučili.

Anna Maria Mellaová odjížděla od Torbjörna Ylitala a měla namířeno za Erikem Nilssonem. Chtěla se ho zeptat, jestli neví, kdo manželce tu kresbu poslal.

Zaparkovala před brankou na faru. Schránka přetékala novinami a poštou, víko bylo dokořán. Do schránky brzy naprší. Účty, reklamní letáky a noviny se změní v chuchvalec mokré papírové hmoty. Anna Maria už takové přeplněné schránky na dopisy viděla. Sousedé zavolají na policii, že schránku nikdo nevybírá, policie vejde dovnitř a tam najde smrt. Ať už v jakékoli podobě.

Zhluboka se nadechla. Nejdřív zkusí dveře. Jestli farářčin manžel leží uvnitř, může být klidně odemčeno. Když bude zamčeno, nahlédne dovnitř oknem v přízemí.

Vyšla nahoru na verandu. Byla vyzdobená krásnými vyřezávanými motivy natřenými na bílo, stála na ní bílá proutěná křesla a velké květináče s modrou glazurou. Jejich obsah vyschl a ztvrdl na kámen a visely z něj dohněda spálené zbytky letních květin.

Jakmile vzala za kliku, někdo ji zmáčkl a dveře se zevnitř otevřely. Anna Maria nevykřikla. Zřejmě nehnula ani brvou. Ale žena uvnitř nadskočila. Žaludek se jí sevřel.

Vyšla ven na verandu, málem se s Annou Mariou srazila a vyděšeně vykřikla.

Mohlo jí být asi čtyřicet. Vykulené tmavě hnědé oči s dlouhými hustými řasami. Nebyla o moc vyšší než Anna Maria, jinými slovy byla drobná. Ale mnohem útlejší. Ruka jí vyletěla na prsa a bylo vidět, že má dlouhé prsty a štíhlé zápěstí.

„Pardon,“ usmála se.

Anna Maria se představila.

„Hledám Erika Nilssona.“

„Aha,“ řekla ta žena. „Ten… ten tu není.“

Hlas jí zadrhával.

„Odstěhoval se,“ řekla. „Fara totiž patří církvi. Opravdu ho odtud nikdo nevyháněl, ale… Promiňte, jsem Kristin Wikströmová.“

Natáhla k Anně Marii útlou ručku. Pak se zatvářila rozpačitě, jako by cítila potřebu nějak vysvětlit svoji přítomnost.

„Můj muž Stefan Wikström se má přestěhovat sem na faru, když Mildred… Tedy nejen on sám. Samosebou i já a děti.“

Krátce se zasmála.

„Erik Nilsson si neodstěhoval nábytek ani své osobní věci a nevíme, kde se zdržuje. Zašla jsem na faru, abych zjistila, kolik je tady práce.“

„Takže vy nevíte, kde je Erik Nilsson?“

Kristin Wikströmová zavrtěla hlavou.

„A co váš muž?“ zeptala se Anna Maria.

„Ten to také neví.“

„Tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem vědět, kde teď je.“

Kristin Wikströmové se nad horním rtem objevily drobné vrásky.

„Co mu chcete?“

„Na něco se ho zeptat.“

Kristin Wikströmová pomalu a s ustaraným výrazem zavrtěla hlavou.

„Moc bych si přála, abyste ho nechali na pokoji,“ řekla. „V létě to měl dost těžké. Žádná dovolená. Policie byla neustále všude kolem. A novináři. Víte, telefonovali nám dokonce i v noci a my se bojíme telefon vypnout, protože moje maminka je už stará a nemocná, a co kdyby zrovna volala ona. A všichni máme strach, že se objeví nějaký šílenec, co… Neodvážíme se pustit děti ven samotné. Celou dobu se o Stefana bojím.“

Ale ani slovo o tom, že by cítila smutek nad ztrátou manželovy kolegyně, konstatovala Anna Maria chladně.

„Je doma?“ zeptala se nemilosrdně.

Kristin Wikströmová si povzdechla. Podívala se na Annu Mariu jako na dítě, které ji zklamalo. Hrozně zklamalo.

„Opravdu to nevím,“ řekla. „Nepatřím k ženám, co musejí manžela neustále hlídat.“

„Zkusím to nejdřív na faře v Jukkasjärvi, a když tam nebude, tak zajedu do města,“ řekla Anna Maria Mellaová a potlačila chuť obrátit oči v sloup.

Kristin Wikströmová zůstane stát na verandě fary v Poikkijärvi. Dívá se za červenou fordkou. Tuhle policistku nemá ráda. Nemá ráda nikoho. Ale ano, to se rozumí, že má. Miluje Stefana. A děti. Miluje svou rodinu.

V hlavě má filmovou promítačku. To je podle ní dost neobvyklé. Někdy promítá jen samé hlouposti. Ale teď zavře oči a pustí si svůj oblíbený film. Podzimní slunce ji hřeje do tváře. Je babí léto. Člověk by nevěřil, že v Kiruně může být takové teplo. To se hodí. Protože film je z loňského jara.

Jarní sluníčko svítí oknem a hřeje ji do tváře. Barvy jsou tlumené. Obraz je trochu rozostřený a vybledlý, jako by měla kolem hlavy svatozář. Sedí na židli v kuchyni. Stefan sedí na židli vedle ní. Skloní se a položí jí hlavu do klína. Hladí ho po vlasech. Tiší ho. On pláče. „Mildred,“ říká. „Už to nevydržím.“ Nechce nic než klid a pokoj. Klid na práci. Klid doma. Ale Mildred po celé farnosti rozsévá jed… Hladí ho po jemných kadeřích. Je to posvátná chvíle. Stefan je tak silný. Nikdy u ní nehledá útěchu. Těší ji, že mu ji může poskytnout. Něco ji přiměje zvednout hlavu. Ve dveřích stojí jejich nejstarší syn Benjamin. Bože, ten ale vypadá s těmi dlouhými vlasy a v černých přiléhavých roztrhaných džínsech. Zírá na rodiče. Neřekne ani slovo. Ale v očích má naprosto šílený výraz. Kristin zvedne obočí, aby mu naznačila, že má zmizet. Ví, že Stefan nechce, aby ho děti takhle viděly.

Film končí. Kristin se chytne zábradlí na schodech. Tohle bude její a Stefanův dům. Pokud si Mildredin muž myslí, že když si tu prostě nechá veškerý nábytek, nikdo se ho neodváží vystěhovat, tak se plete. Když jde k autu, znovu si v hlavě promítá ten film. Tentokrát syna Benjamina vystřihne.

ANNA MARIA VJEDE na dvůr fary v Jukkasjärvi. Zazvoní, ale nikdo neotvírá.

Když se otočí, spatří, jak se k domu blíží nějaký kluk. Je v Marcusově věku, asi patnáctiletý. Dlouhé lesklé vlasy obarvené načerno. Pod očima má kajalovou tužkou nakreslené oční linky. Na sobě odrbanou koženou bundu a černé přiléhavé kalhoty s obrovskými dírami na kolenou.

„Hej!“ zakřičela na něj. „Ty tu bydlíš? Sháním Stefana Wikströma, nevíš náhodou…“

Víc říct nestačila. Kluk na ni vyvalil oči. Pak se otočil a dal se do běhu. Pelášil po silnici pryč od ní. Anně Marii blesklo hlavou, že poběží za ním a dohoní ho, ale pak si to rozmyslela. Proč by to dělala?

Nasedla do auta a vyrazila do města. Když projížděla vesnicí, pátrala očima po tom klukovi v černém, ale vypařil se.

Že by to bylo jedno z farářových dětí? Nebo se možná měl v úmyslu do domu vloupat. A překvapilo ho, že na ni narazil.

V hlavě jí vrtalo ještě něco jiného.

Manželka Stefana Wikströma. Jmenuje se Kristin Wikströmová.

Kristin. To jméno přece zná.

Pak na to přišla. Zajela ke kraji a zastavila. Natáhla se po svazku dopisů adresovaných Mildred, které Fred Olsson vytřídil, protože mu přišly něčím zajímavé.

Dva z nich byly podepsané „Kristin“.

Anna Maria je rychle přelétla očima. Na jednom bylo březnové datum a byl psaný úhledným rukopisem.

„Nech nás na pokoji. Chceme jen klid a pokoj. Můj muž potřebuje klid na práci. Mám si snad před tebou kleknout? Klečím. A prosím: Nech nás na pokoji.“

Druhý byl datovaný o měsíc později. Bylo vidět, že ho psala stejná osoba. Ale rukopis byl zhuštěný, smyčky u gé dlouhé a některá slova byla nečitelně naškrábaná:

„Možná si myslíš, že to NEVÍME. Ale všem je jasné, že to není náhoda, že ses ucházela o službu v Kiruně jen rok poté, co tady ve městě nastoupil můj muž. Ale UJIŠŤUJI TĚ, že my to VÍME. Spolupracuješ s různými skupinami a organizacemi, jejichž JEDINÝM úkolem je házet mu klacky pod nohy. Otravuješ studně svou NENÁVISTÍ. Sama si tu NENÁVIST vypiješ!“

Co budu dělat? pomyslela si Anna Maria. Vrátím se a přitlačím ji ke zdi?

Zavolala Svenu Erikovi.

„Promluvíme si místo toho s jejím mužem,“ navrhl. „Stejně jsem byl na cestě do farního sboru, abych získal účetnictví té jejich vlčí nadace.“

STEFAN WIKSTRÖM si za psacím stolem ztěžka povzdychl. Sven Erik Stalnacke se usadil do křesla pro návštěvy. Anna Maria Mellaová se opírá o dveře s rukama zkříženýma na prsou.

Někdy se chová tak… neprofesionálně, pomyslel si Sven Erik a zadíval se na Annu Mariu.

Vlastně by si měl toho chlapa podat sám, to by bývalo bylo lepší. Anna Maria ho nemá ráda a nedokáže to skrývat. Sven Erik samozřejmě o hádkách mezi Mildred a tímhle farářem také četl, ale teď tady byli pracovně.

„Ano, ty dopisy znám,“ přiznal farář.

Levý loket mu spočíval na psacím stole a čelo si opíral o palec a špičky prstů.

„Moje žena… víte… někdy na tom není dobře. Ne že by byla duševně chorá, ale občas je zkrátka labilní. To pak vlastně není ona.“

Sven Erik Stalnacke a Anna Maria Mellaová mlčeli.

„Vídá duchy za bílého dne. Ale nikdy by… snad si nemyslíte…?“

Zvedl hlavu a udeřil dlaní do stolu.

„Něco takového je naprosto absurdní. Proboha, Mildred měla stovky nepřátel.“

„Například vás?“ zeptala se Anna Maria.

„V žádném případě! Jsem snad také podezřelý? S Mildred jsme se v řadě profesionálních otázek neshodli, to je pravda, ale ani já ani ubohá Kristin nemáme s její vraždou nic společného…“

„Nic takového také netvrdíme,“ řekl Sven Erik.

Zamračil se tak, že to Annu Mariu přimělo mlčet a pozorně poslouchat.

„Co na ty dopisy říkala Mildred?“ zeptal se Sven Erik.

„Sdělila mi, že je dostala.“

„Proč myslíte, že si je nechala?“

„Nevím. Sám si třeba schovávám všechna vánoční přání.“

„Věděl o tom ještě někdo?“

„Ne, a byl bych vám vděčný, kdyby to tak zůstalo.“

„Takže Mildred o tom nikomu neřekla?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Byl jste jí za to vděčný?“

Málem vyprskl smíchy. Vděčný. Měl by být Mildred vděčný? Ta myšlenka byla tak absurdní! Ale co na to měl říct? Nemohl jim povědět vůbec nic. Mildred ho stále držela zamčeného v kleci a jeho žena jí posloužila jako zámek. A ještě od něj očekávala vděčnost.

V půli května se tak ponížil, že za Mildred zašel a požádal ji o ty dopisy. Doprovázel ji po Školské ulici cestou k nemocnici. Šla tam někoho navštívit. Bylo to nejhorší období v roce. Doma v Lundu samozřejmě ne, ale v Kiruně ano. Ulice plné štěrku a svinstva, které zůstalo na zemi, když roztál sníh. Ani lísteček se ještě nezazelenal. Jen špína, odpadky a návěje štěrku.

Stefan mluvil s manželkou po telefonu. Byla se dvěma menšími dětmi na návštěvě u matky v Katrineholmu. Hlas jí zněl veseleji.

Stefan se zadívá na Mildred. Také vypadá vesele. Obrací tvář ke slunci a občas se zhluboka s potěšením nadechne. Pro člověka musí být pravé požehnání, nemít smysl pro krásu. Pak ho štěrk a špína o náladu nepřipraví.

Stejně je to divné, napadne ho s jistou hořkostí, že je Kristin šťastnější a nabírá síly, když od něj na chvíli odjede. Takhle si on sám manželství nepředstavuje. Manželé by měli čerpat síly jeden od druhého a navzájem se podporovat. Už dávno se smířil s tím, že mu Kristin není takovou oporou, v jakou doufal. Ale teď začíná mít pocit, jako by si myslela, že ani on pro ni není dost dobrý. „Ještě chvíli,“ odpoví mu neurčitě, když se zeptá, jak dlouho se tam ještě zdrží.

Mildred mu ty dopisy dát nechce.

„Můžeš mi kdykoli zničit život,“ řekne jí s falešným úsměvem.

Upřeně se na něj zadívá.

„Musíš se naučit mi důvěřovat,“ řekne.

Podívá se na ni ze strany. Když jdou takhle spolu bok po boku, je vidět, že je opravdu hodně malá. Přední zuby má nepřirozeně drobné. Vypadá úplně jako hraboš.

„Mám v úmyslu přednést tu záležitost s pronájmem lesů poikkijärvskému loveckému spolku církevní radě. Nájemní smlouva vyprší letos o Vánocích. Když lesy pronajmeme někomu, kdo může zaplatit…“

Stefan nevěří svým uším.

„Tak takhle to je?“ řekne a překvapuje ho, jak je klidný. „Vyhrožuješ mi! Když budu hlasovat pro prodloužení nájmu loveckému spolku, tak jim povíš o Kristin. To je tak podlé, Mildred. Teď jsi ukázala svou pravou tvář.“

Cítí, jak mu ústa v obličeji žijí vlastním životem. Zkřiví se potlačovaným pláčem.

Jen když si Kristin bude moci trochu odpočinout a dát se zase dohromady. Ale kdyby obsah těch dopisů vyšel najevo… Ví, že by to nezvládla. Jako by ji slyšel, jak ostatní obviňuje, že o ní mluvili za jejími zády. Znepřátelí si ještě více lidí. Brzy povede válku na několika frontách zároveň. A pak je zničí.

„Ne,“ řekne Mildred. „Nevyhrožuju ti. Budu v každém případě mlčet. Jen bych si přála, abys…“

„Cítil vděčnost?“

„…abys mi pro jednou vyhověl,“ řekne unaveně.

„Proti svému svědomí?“

Teď Mildred vybuchne. Ukáže, co v ní dřímá.

„Ale prosím tě! O to tu snad přece nejde. O svědomí.“

Sven Erik Stalnacke otázku zopakoval: „Byl jste jí za to vděčný? Vzhledem k tomu, že jste nebyli zrovna nejlepší přátelé, bylo od ní přece velkorysé, že o těch dopisech nikomu neřekla.“

„Ano, byl,“ vysoukal ze sebe Stefan po chvíli.

Sven Erik něco zamumlal. Anna Maria se přestala zády opírat o dveře.

„Ještě něco,“ řekl Sven Erik. „Účetnictví té vlčí nadace. Máte ho tady na farním úřadu?“

Stefanovy duhovky se neklidně zatřepotaly v bělmu jako rybičky v akváriu.

„Cože?“

„Máte tu někde účetnictví té vlčí nadace?“

„Jistě.“

„Chtěli bychom si ho prohlédnout.“

„Nepotřebujete k tomu snad povolení prokurátora?“

Anna Maria a Sven Erik na sebe mrkli. Sven Erik se zvedl.

„Omluvte mě,“ řekl. „Musím na záchod, kde tady…?“

„Vlevo. Když vyjdete ze dveří kanceláře, tak se dáte hned doleva.“

Sven Erik zmizel na chodbě.

Anna Maria vytáhla kopii kresby oběšené Mildred.

„Někdo poslal Mildred Nilssonové tohle. Už jste to někdy viděl?“

Stefan Wikström si kresbu vzal. Ruka se mu netřásla.

„Ne,“ řekl.

Vrátil jí kresbu.

„Vy jste nic podobného nedostal?“

„Ne.“

„A netušíte, kdo to mohl poslat? Nikdy se o tom nezmínila?“

„S Mildred jsme se navzájem nesvěřovali.“

„Mohl byste mi napsat seznam lidí, se kterými by si podle vás promluvila? Myslím z těch, co pracují v církvi nebo tady ve farním sboru.“

Anna Maria Mellaová ho pozorovala, zatímco psal. Doufala, že Sven Erik nahoře rychle vyřídí, co má v úmyslu.

„Máte děti?“ zeptala se.

„Ano. Tři chlapce.“

„Kolik je nejstaršímu?“

„Patnáct.“

„Jak vypadá? Je vám podobný?“

Hlas mu najednou zněl trochu unyle.

„Těžko říct. Pod těmi obarvenými vlasy a líčidly se ani nedá poznat, jak vlastně vypadá. Je zrovna v takovém… období.“

Zvedl hlavu a usmál se. Anna Maria pochopila, že když o synovi mluví, má ve zvyku nasadit otcovský úsměv, záměrně se odmlčet a užít výraz „období“.

Úsměv na tváři Stefana Wikströma pohasl.

„Proč se ptáte na Benjamina?“ chtěl vědět.

Anna Maria si od něj vzala seznam.

„Děkuji vám za pomoc,“ řekla a vyšla ven.

Sven Erik Stalnacke šel z pracovny Stefana Wikströma rovnou do farní kanceláře. Seděly tam tři ženy. Jedna z nich zalévala květiny za okny. Druhé dvě seděly u počítačů. Sven Erik k jedné z nich přistoupil a představil se. Byla v jeho věku, táhlo jí na šedesát, měla dobrácké oči a špička nosu se jí leskla.

„Rádi bychom nahlédli do účetnictví nadace na ochranu vlka,“ řekl.

„Jak je libo.“

Zmizela mezi policemi a vrátila se s tenkými deskami. Sven Erik se na ně tázavě zadíval. Účetnictví obvykle tvoří hromady papírů, faktur, kolonek a výpočtů.

„To je všechno?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano,“ řekla. „Moc transakcí v nadaci neprobíhá, většinou jde o příjem plateb.“

„Na chvilku si to půjčím.“

Usmála se.

„Klidně si to nechte, jsou to jen výpisy a kopie. Vytisknu si z počítače nové.“

„Poslyšte,“ Sven Erik ztišil hlas. „Chtěl bych se na něco zeptat. Nemůžeme…“

Ukázal na prázdnou chodbu a schodiště.

Žena za ním vyšla ven.

„Je tam jedna faktura za náklady na školení,“ řekl Sven Erik. „Jde o dost vysokou částku…“

„Ano,“ řekla žena. „Vím, kterou myslíte.“

Na chvíli se zamyslela, jako by se rozhodovala.

„Nebylo to správné,“ řekla. „Mildred se hrozně zlobila. Stefan s rodinou odjel koncem května na dovolenou do USA za peníze nadace.“

„Jak to mohl udělat?“

„On, Mildred a Bertil měli v nadaci podpisové právo. Takže to šlo hladce. Zřejmě si myslel, že si toho nikdo nevšimne, nebo to udělal proto, aby ji naštval, nevím.“

„Co se stalo?“

Žena se na něj podívala.

„Nic,“ řekla. „Nejspíš za tím udělali tlustou čáru. Mildred řekla, že navštívil Yellowstonský park, kde probíhá projekt na ochranu vlků. Pokud je mi známo, nikdy víc se už o tom nedohadovali.“

Sven Erik jí poděkoval a žena se vrátila k počítači. Přemýšlel, zda má jít zpět do Stefanovy kanceláře a na tu cestu se ho zeptat. Ale to nespěchá, mohou si s ním o tom promluvit až zítra. Instinktivně cítil, že si to musí trochu rozmyslet. Mezitím nemá cenu Stefana zbytečně vystrašit.

„Nehnul ani brvou,“ řekla Anna Maria Svenu Erikovi v autě. „Když jsem kresbu ukázala Stefanu Wikströmovi, nehnul ani brvou. Buď je to naprosto studený čumák, nebo se usilovně snažil svoje pocity skrýt. Znáš to, člověk se tak ovládá, aby působil klidně, až zapomene, že by měl přece jen předstírat nějakou reakci.“

Sven Erik něco zamumlal.

„Měl projevit aspoň zdvořilý zájem,“ pokračovala Anna Maria. „Trochu si to prohlédnout. Tak bych reagovala já. Rozrušilo by mě to, kdyby to byl někdo, na kom mi záleží. Nebo by to na mě aspoň trochu zapůsobilo, kdybych ji neznala nebo ji prostě neměla ráda. Ale chvilku bych si to prohlížela.“

Na mou poslední otázku, zda netuší, kdo to mohl poslat, vlastně neodpověděl, pomyslela si. Jen řekl, že se s Mildred navzájem nesvěřovali.

Stefan Wikström vyšel z kanceláře. Bylo mu trochu špatně od žaludku. Měl by se jet domů navečeřet.

Sekretářky po něm zvědavě pokukovaly.

„Kladli mi obvyklé rutinní otázky o Mildred,“ řekl.

Přikývly, ale bylo na nich vidět, že jim to přesto vrtá hlavou. To jsou slova. Rutinní otázky.

„Nemluvili s vámi?“ zeptal se.

Žena, která hovořila se Svenem Erikem, mu odpověděla.

„Ano, ten dlouhán chtěl účetnictví vlčí nadace.“

Stefan ztuhl.

„Snad jste mu ho nedala? Nemají právo…“

„Jistěže jsem mu ho dala. Nejsou v něm přece žádné tajnosti, ne?“

Přísně po něm loupla okem. Cítil i pohledy ostatních. Otočil se na podpatku a rychlými kroky vešel do své kanceláře.

Ať se to vikáři líbí nebo ne, Stefan si s ním teď musí promluvit. Zavolal Bertilovi na mobil.

Vikář seděl v autě. Hlas se mu občas ztrácel.

Stefan mu vyprávěl, že u něj byla policie. A že si půjčili účetnictví nadace.

Bertila to zjevně nijak neznepokojilo. Stefan řekl, že k žádné formální chybě nedošlo, protože jsou oba ve správní radě nadace, ale stejně je to nepříjemné.

„Když se to dostane na veřejnost, je jasné, jak budeme vypadat. Udělají z nás defraudanty.“

„To se jistě nějak vyřeší,“ řekl vikář klidně. „Promiň, ale musím zaparkovat. Zavoláme si.“

Z jeho klidu Stefan pochopil, že by se za něj vikář nepostavil, kdyby ten výlet do USA vyšel najevo. Nikdy by nepřiznal, že se na tom oba dohodli. „V té nadaci leží spousta peněz ladem,“ řekl tenkrát Bertil sám. A pak probírali možnost studijní cesty. Jsou přece oba ve správní radě nadace na ochranu přírody, ale o vlcích nic nevědí. Takže se rozhodli, že Stefan poletí do Yellowstonu. A dopadlo to tak, že s ním nakonec jela Kristin a mladší chlapci. Tak je přiměl, aby se vrátili z Katrineholmu domů.

To se rozumí, že ani jeden z nich neměl v úmyslu povědět Mildred o tom, že ty peníze pocházejí z nadace. Ale samozřejmě jí to někdo z kanceláře hned vyslepičil.

Když se vrátil z cesty domů, střetla se s ním. Klidně jí vysvětlil, že by někdo ve správní radě měl získat potřebné znalosti. On se k tomuto účelu hodí nejlépe. Je lovec a v lese je jako doma. Dokázal by si získat respekt a pochopení, o jakém by se Mildred ani nesnilo.

Čekal, že vybuchne vzteky. Jakási jeho skrytá část se na to dokonce těšila. Nemohl se dočkat, až uvidí, jak Mildred zrudne, jak se přestane ovládat, což bude kontrastovat s tmavě modrým pozadím jeho vlastního klidu a sebeovládání.

Místo toho se opřela o psací stůl. Tak ztěžka, až si na okamžik pomyslel, jestli netají nějakou nemoc, třeba má něco s ledvinami nebo se srdcem. Obrátila k němu tvář. Pod opálením z prvního jarního sluníčka zbledla. Oči jako dva černé kruhy. Jako roztomilé plyšové zvířátko s očima z knoflíků, které oživlo a začalo mluvit. A najednou bylo děsivé.

„Až budu mluvit s církevní radou o pronájmu církevních lesů, tak se budeš držet stanou, rozumíš?“ řekla. „Jinak necháme na policii, aby zjistila, jestli jste jednali správně, nebo ne.“

Pokusil se jí říct, že se jen zesměšní.

„Vyber si sám,“ řekla. „Nebudu s tebou věčně jednat v rukavičkách.“

Zase se na ni udiveně zadíval. Kdy s ním jednala v rukavičkách?

Byla jako trs kopřiv.

Stefan myslel na vikáře. Myslel na svou ženu. Myslel na Mildred. Myslel na to, jaké na něj personál v kanceláři vrhá pohledy. Najednou měl pocit, jako by nemohl dýchat. Lapal po dechu jako pes v autě. Musí se uklidnit.

Dostanu se z toho, pomyslel si. Co je to se mnou?

Už jako kluk vyhledával kamarády, kteří ho ponižovali a využívali. Chtěli, aby pro ně vyřizoval nejrůznější věci a odevzdával jim všechny bonbony. Později musel propichovat pneumatiky a házet kameny, aby dokázal, že vikářův syn není žádný posera. A jako dospělý vyhledává vztahy s lidmi, kteří s ním zacházejí jako s kusem hadru.

Zvedl sluchátko. Jenom někomu zavolá.

LISA STÖCKELOVÁ SEDÍ na schodech do své perníkové chaloupky. Husarský kousek zfetovaného cukráře, jak tomu říká Mimmi. Brzy se vydá do hospody. V poslední době tam večeří každý den. Nezdá se, že by to Mimmi přišlo divné. V kuchyni teď Lisa má jen jeden hluboký talíř, lžíci a otvírák na konzervy se žrádlem pro psy. Psi pobíhají kolem plotu, čenichají a močí na rybízové keře. Když na ně ani nezakřičí, zadívají se na ni jaksi tázavě.

Močte si, kde chcete, pomyslí si a pousměje se.

Tvrdost v lidském srdci je pozoruhodná. Je jako chodidla v létě. Můžete běhat po šiškách a štěrku. Ale když pata praskne, je prasklina hluboká.

Tvrdost byla vždycky její silná stránka. Teď je to její slabina. Snaží se najít slova, která by Mimmi řekla, ale je to marné. Všechno, co je třeba říct, jí měla říct už dávno. Teď už je pozdě.

A co by jí tenkrát bývala řekla? Pravdu? To sotva. Vzpomíná si, když bylo Mimmi šestnáct. Tenkrát už byli s Tommym řadu let rozvedení. On se o víkendu opíjel. Ještě že byl tak šikovný obkladač. Dokud měl práci, držel se od pondělí do čtvrtka jen piva. Mimmi si dělala starosti. Myslela si, že by si s ním Lisa měla promluvit. Zeptala se jí: „Tobě na tatínkovi nezáleží?“ Lisa odpověděla, že záleží. Byla to lež. I když se dřív rozhodla, že už nikdy lhát nebude. Ale Mimmi byla Mimmi. Lisa na Tommyho zvysoka kašlala. „Tak proč sis tatínka vůbec brala?“ zeptala se Mimmi jednou. Lisa si uvědomila, že nemá tušení. Téměř ji to šokovalo. Nedokázala si vybavit, co cítila nebo co si myslela, když spolu začali chodit, vyspali se spolu, zasnoubili se, když jí na prst navlékl prstýnek. A pak se narodila Mimmi. Byla tak úžasné dítě. A zároveň pouto, které ji s Tommym spojilo navždy. Pochybovala o svých mateřských citech. Co by měla matka cítit ke svým dětem? Netušila. „Dokázala bych pro ni umřít,“ říkala si někdy, když se dívala, jak Mimmi spí. To ale nic neznamenalo. Bylo to jako někomu slíbit, že mu zaplatíte cestu kolem světa, když v loterii vyhrajete milion. Teoreticky je snazší pro děti zemřít než jim před spaním čtvrthodinu číst. Pohled na spící Mimmi v ní probouzel bezmocnou touhu i výčitky svědomí. Ale když byla Mimmi vzhůru a její ručičky jí rejdily po tváři a po rukávech, šátraly po holé kůži a toužily po její blízkosti, Lise z toho běhal mráz po zádech.

Připadalo jí nemožné se z toho manželství vymanit. Když se to konečně podařilo, překvapilo ji, jak to šlo snadno. Stačilo se jen sbalit a odstěhovat se. Slzy a křik působily, jako když hrách na stěnu hází.

Se psy nikdy žádné problémy nejsou. Její nemotornost jim nevadí. Jsou naprosto upřímní a neustále v dobré náladě.

Jako Míša. Lisa se musí usmívat, když na něj pomyslí. Vidí to na jeho nové kamarádce, Rebecce Martinssonové. Když ji Lisa spatřila poprvé tenkrát v úterý večer, měla na sobě kabát do půli lýtek a lesklý šátek, určitě z pravého hedvábí. Upjatá snobská sekretářka nebo něco na ten způsob. Bylo na ní něco divného, možná ta chvilka zaváhání. Jako by si vždycky musela rozmyslet, než odpoví, udělá nějaké gesto nebo se třeba jen usměje. Míša se o takové věci nestará. Vleze člověku do srdce a ani si předtím nezuje boty. Stačil den s Míšou a Rebecka Martinssonová se objevila v bundě ze sedmdesátých let s culíkem staženým hnědou gumičkou, která jí vyrve půlku vlasů, až si ji bude sundávat.

A Míša nedokáže lhát. Každý druhý čtvrtek podává Mimmi v hospodě odpolední čaj. Stala se z toho taková událost, že na ni do Poikkijärvi jezdí i dámy z města. Čerstvé domácí koláčky s marmeládou a sedm druhů sušenek. První čtvrtek Mimmi pěkně hubovala: „Kdo to okousal sušenky?“ Míša, který zrovna svačil obložené chleby a mléko, se bleskově přihlásil a hned se přiznal. „Já!“

Požehnaný Míša, pomyslí si Lisa.

Ta slova Mildred opakovala nejméně stokrát.

Mildred. Když Lisina tvrdost praskla, vklouzla dovnitř Mildred. Úplně Lisu nakazila.

Ještě před třemi měsíci ležely na rozkládací pohovce v kuchyni. Lehávaly tam často, protože psi okupovali postel a Mildred ji prosila: „Nevyháněj je. Nevidíš, jaký si tam udělali útulný pelíšek?“

Počátkem června má Mildred vždycky plné ruce práce. Bohoslužby na konci školního roku, konfirmace, dětské kroužky a mládežnické skupiny při církvi mají před letními prázdninami rozlučku, a k tomu se koná spousta svateb. Lisa leží na levém boku a opírá se o loket. V pravé ruce drží cigaretu. Mildred spí, nebo je možná vzhůru, zřejmě něco mezi tím. Celá záda má porostlá jemnými chloupky. Rostou jí podél páteře. Je to jako zvláštní dar, že Lisa, která má tak ráda psy, si najde milenku, co má záda jako bříško štěněte. Nebo možná vlčete.

„Co máš pořád s tím vlkem?“ zeptá se Lisa.

Mildred prožila pravé vlčí jaro. Dostala prostor v hlavních televizních zprávách, kde mluvila o vlcích celých devadesát vteřin. Uspořádala charitativní koncert a výtěžek z něj připadl nadaci. Dokonce o vlčici kázala.

Mildred se otočí na záda. Vezme si od Lisy cigaretu. Lisa jí kreslí prstem po břiše.

„To je tak,“ začne a je vidět, že se usilovně snaží na tu otázku odpovědět. „Vlčice a ženy mají něco společného. Jsme si podobné. Když se dívám na tu vlčici, připomíná mi, k čemu jsme byly stvořeny. Vlci jsou neuvěřitelně trpěliví. Představ si, že žijí v polárních krajích, kde je minus padesát, i v poušti v padesátistupňovém vedru. Žijí na svém území, jehož hranice si přesně vymezí. A toulají se svobodně desítky kilometrů. Ve smečce si navzájem pomáhají, jsou loajální a svá mláďata milují nade všechno. Jsou jako my.“

„Ty ale žádná mláďata nemáš,“ řekne Lisa a hned toho lituje, ale Mildred se to nedotkne.

„Mám vás,“ zasměje se.

„Mají odvahu zůstat na jednom místě, když je to potřeba,“ pokračuje Mildred v kázání, „a mají odvahu jít dál, když musí, mají odvahu bojovat a zaútočit, když je to nutné. A jsou tak… živí. A šťastní.“

Vyfoukne kouř a pokouší se dělat kroužky, zatímco přemýšlí.

„Souvisí to s mou vírou,“ řekne. „Celá Bible je plná mužů s velkými úkoly, které jsou pro ně přednější než žena, děti a… než všechno ostatní. Je tu Abrahám a Ježíš a… víš, tatínek ve svém kněžském povolání kráčel v jejich stopách a maminka se musela postarat o náš domov, chodit s námi k zubaři a posílat vánoční pohlednice. Ale podle mě Ježíš dovoluje ženám, aby začaly myslet, aby odešly, když musí, aby byly jako vlčice. A když se začnu cítit zahořklá a chce se mi brečet, řekne mi: Přestaň, buď radši šťastná.“

Lisa dál kreslí Mildred po břiše, ukazováčkem jí přejíždí po prsou a bocích.

„Víš přece, že ji nenávidí,“ řekne.

„Kdo?“ zeptá se Mildred.

„Chlapi ve vesnici,“ praví Lisa. „Lovci. Torbjörn Ylitalo. Počátkem osmdesátých let ho odsoudili za porušení loveckého zákona. Zastřelil vlka na jihu v Dalarně, jeho žena odtamtud pochází.“

Mildred se posadí.

„Děláš si srandu!“

„Nedělám. Vlastně mu měli sebrat zbrojní pas. Ale Lars Gunnar byl policajt a víš, jak to chodí. O takových případech rozhoduje policie. Takže využil svých styků a… Kam jdeš?“

Mildred vyskočí z pohovky. Hned se k ní přiřítí psi. Myslí si, že půjdou ven. Ale Mildred si jich nevšímá. Hodí na sebe šaty.

„Kam jdeš?“ zeptá se Lisa znovu.

„Ten jejich pánskej klub,“ nadává Mildred. „Jak jsi jen mohla? Jak jsi o tom mohla celou dobu vědět?“

Lisa se posadí. Vždycky to věděla. Měla přece za manžela Tommyho a Tommy byl Torbjörnův kamarád. Podívá se na Mildred, které se nedaří zapnout pásek na hodinkách, a tak si je strčí do kapsy.

„Loví zadarmo,“ sykne Mildred. „Církev jim ve všem vyhoví a nikoho mezi sebe nepustí, mizerové, hlavně ne ženský. Ženská holt musí jen dřít a čekat na svou odměnu v nebi. Už toho mám po krk, krucinál. Tohle přesně svědčí o tom, jak se církev dívá na muže a na ženy. Ale jen počkejte, parchanti!“

„Pane jo, ty ale umíš klít!“

Mildred se otočí k Lise.

„To by ses měla taky naučit!“ řekne.

MAGNUS LINDMARK stojí za soumraku u kuchyňského okna. Nerozsvítil. Všechny obrysy a předměty venku jsou nejasné, začínají se rozplývat a mizí v temnotě.

Přesto zřetelně vidí, jak po cestě k jeho domu kráčí vrchní lovec Lars Gunnar Vinsa a předseda loveckého spolku Torbjörn Ylitalo. Schoval se za záclonu. Co po něm, sakra, chtějí? A proč nepřijeli autem? Že by zaparkovali kousek odsud a šli ten poslední kus pěšky? Ale proč? Naplnila ho zlá předtucha.

Ať už chtějí cokoli, řekne jim pěkně od plic, že nemá čas. Na rozdíl od nich má opravdovou práci. Jo, jasně, Torbjörn Ylitalo je sice správcem lesů, ale moc se nenadře, to přece ví každý.

Od té doby, co mu Anki utekla i s klukama, nemívá Magnus Lindmark touhle dobou návštěvy. Dříve mu vadili všichni její příbuzní a kamarádi kluků, co k nim pořád lezli. Neměl ve zvyku něco předstírat a usmívat se. Takže nakonec se její sestry a kamarádi odporoučeli, jakmile dorazil domů. To se mu náramně líbilo. Nedokázal pochopit, jak spolu dokážou celé hodiny takhle vykecávat. To nemají na práci nic lepšího?

Najednou byli venku na verandě a klepali na dveře. Na dvoře parkovalo Magnusovo auto, takže nemohl předstírat, že není doma.

Torbjörn Ylitalo a Lars Gunnar Vinsa vešli dovnitř a ani nečekali, až je Magnus pozve dál. Teď stáli v kuchyni.

Torbjörn Ylitalo rozsvítil.

Lars Gunnar se rozhlédl kolem. Magnus si najednou uvědomil, jak jeho kuchyň vypadá.

„Mám tu trochu… Bylo toho na mě nějak moc,“ řekl.

Dřez přetékal špinavým nádobím a starými krabicemi od mléka. Za dveřmi stály dvě papírové tašky plné páchnoucích prázdných plechovek. Po zemi se válely šaty, které si svlékl, když se šel osprchovat. Měl je aspoň hodit do prádelny. Stůl byl zavalený reklamními letáky, poštou a starými večerníky. Mezi nimi miska se zaschlými popraskanými zbytky jogurtu. Na pracovním pultě vedle mikrovlnky ležel rozebraný motor do člunu, který se někdy chystal opravit.

Magnus jim nabídl kávu, ale ani jeden z nich si nedal. Ani pivo. Magnus si pro sebe otevřel pivo, ten večer už páté.

Torbjörn šel rovnou na věc.

„Copak to vykládáš policii?“ zeptal se.

„Cože? Nechápu, co to meleš.“

Torbjörn přimhouřil oči. Larsi Gunnarovi najednou ztvrdly rysy.

„Nedělej ze sebe pitomce,“ řekl Torbjörn. „Že jsem tu farářku chtěl zastřelit.“

„Blbost! Ta kráva od policie toho nakecá. Nemá…“

Víc říct nestačil. Lars Gunnar o krok popošel a vrazil mu takovou facku, jako by to byla rána medvědí tlapou.

„Nebudeš nám tady lhát do očí!“

Magnus zamrkal a zvedl ruku ke tváři, která mu jen hořela.

„Co je, kurva?“ fňukal.

„Vždycky jsem tě podržel,“ řekl Lars Gunnar. „Ty mizerná nulo! Vždycky jsi byl nula. Ale kvůli tvýmu tátovi jsme tě vzali mezi lovce. A nevyrazili tě, i když jsi dělal jen samý kraviny.“

Magnusovi se v očích zableskl vzdor.

„No a co? Myslíš, že jsi něco lepšího? Že jsi víc nóbl než já, nebo co?“

Teď mu dal ránu pěstí do prsou zase Torbjörn. Magnus zavrávoral a narazil si stehna o pracovní pult.

„Teď budeš poslouchat!“

„Snášel jsem tě,“ pokračoval Lars Gunnar. „Když jsi chodil s kamarády střílet novou puškou po dopravních značkách. I když ses předloni příšerně porval v lovecké chatě. Nesneseš kořalku. Přesto chlastáš a pak takhle vyvádíš.“

„Jak jako porval, to Jimmyho bratranec si přece začal…“

Torbjörn mu vrazil další ránu pěstí do prsou. Magnusovi vypadla plechovka z ruky. Pivo vytékalo na podlahu.

Lars Gunnar si otřel zpocené čelo. Pot mu stékal po obočí a po tvářích.

„A pak koťata, do prdele…“

„Jo, tos přehnal,“ skočil mu do řeči Torbjörn.

Magnus se trochu přitrouble opilecky zasmál.

„No bóže, pro pár koček…“

Lars Gunnar mu vrazil jednu do obličeje. Pěstí. Přímo do nosu. Magnus měl pocit, že mu praskne hlava. Teplá krev mu stékala do úst.

„Tak do toho,“ zařval Lars Gunnar. „Jen pojď!“

Ukázal si na bradu.

„Tak pojď! Teď máš možnost se porvat s pořádným chlapem! Ty srabe mizerná, co mlátí jen ženský. Děláš nám hanbu. Tak dělej!“

Sevřel ruce jako háky a lákal Magnuse k sobě. Vystrčil bradu jako návnadu.

Magnus si držel pravou ruku pod krvácejícím nosem, krev mu stékala po rukávu košile. Odmítavě mávl levou rukou.

Najednou se Lars Gunnar plnou vahou opřel o kuchyňský stůl.

„Jdu ven,“ řekl Torbjörnovi, „nebo toho budu litovat.“

Než zmizel za dveřmi, otočil se.

„Můžeš nás samozřejmě udat na policii. Je mi to jedno. Nic jiného od tebe ani nečekám.“

„Ale to ty neuděláš,“ dodal Torbjörn Ylitalo, když Lars Gunnar vyšel ven. „A o našem loveckém spolku už neřekneš ani slovo, rozumíš?“

Magnus přikývl.

„Jestli ještě jednou uslyším, že sis někde pustil hubu na špacír, osobně se postarám o to, abys toho litoval. Jasný?“

Magnus znovu přikývl. Zvedl hlavu, aby mu přestala téct krev z nosu. Místo toho mu stékala do krku, chutnala po železe.

„Nájem za lovecký revír se má prodloužit koncem roku,“ pokračoval Torbjörn. „Když se to bude hodně přetřásat na veřejnosti… kdo ví, sakra. Nic na tomhle světě není jistý. Necháme tě dál v loveckém týmu, ale musíš se chovat slušně.“

Na chvíli se odmlčeli.

„Dej si na to led,“ řekl Torbjörn nakonec.

Pak odešel také.

Venku na schodech seděl Lars Gunnar Vinsa s hlavou v dlaních.

„Vypadneme odsud,“ řekl Torbjörn Ylitalo.

„Do prdele,“ ulevil si Lars Gunnar Vinsa. „Víš, že táta mámu bil. Takže mě tohle vždycky rozzuří doběla… Měl jsem ho zabít. Myslím tátu. Když jsem vystudoval policejní školu a vrátil se domů, snažil jsem se ji přimět, aby se rozvedla. Ale v šedesátých letech sis o tom musel nejdřív promluvit s farářem. A ten parchant ji přesvědčil, aby se svým starým zůstala.“

Torbjörn Ylitalo se rozhlédl po zarostlé louce, která hraničila s pozemkem Magnuse Lindmarka.

„Tak pojď,“ dodal.

Lars Gunnar Vinsa se ztěžka zvedl.

Myslel na toho faráře. Na jeho lesklou plešatou hlavu. Krk jako tlustá klobása. Mizera. Máma tam seděla v parádním kabátě. Kabelku na klíně. Lars Gunnar jí dělal společnost. Farář se mírně usmíval, jako by to byl zatraceně dobrej vtip. „Ale jděte, babičko,“ řekl jí farář. Matce bylo zrovna padesát. Zbývalo jí ještě přes třicet let života. „Nechcete se raději se svým mužem smířit?“ Cestou domů dlouho mlčela. „Máš to za sebou,“ řekl jí Lars Gunnar. „Teď sis promluvila s panem farářem a můžeš se dát rozvést.“ Ale matka zavrtěla hlavou. „Je to lepší, co jste se vy děti od nás odstěhovaly,“ odpověděla. „Co by si beze mě počal?“

Magnus Lindmark pozoroval, jak oba muži mizí v dáli na cestě. Otevřel mrazák a chvíli se v něm prohraboval. Vytáhl pytlík mraženého mletého masa, vzal si další pivo, lehl si na pohovku, přiložil si pytlík na nos a zapnul televizi. Dávali nějaký dokumentární film o trpaslících. Chudáci malí, říkal si.

REBECKA MARTINSSONOVÁ si koupí od Mimmi balíček s jídlem. Má namířeno do Kurravaary. Možná tam přenocuje. Když tam byla s Míšou, cítila se dobře. Teď to zkusí sama. Zaleze si do sauny a pak se namočí v řece. Ví, jaký to bude pocit. Studená voda, ostré kameny pod nohama. Prudké nadechnutí, než se vrhne do vody a po pár rychlých tempech vyleze ven. A pak ten nepopsatelný pocit být v každém věku v harmonii sama se sebou. Koupala se tam a plavala jako šestiletá, desetiletá i třináctiletá, až do té doby, než se odstěhovala z města. Stejné velké kameny, stejná linie břehu řeky. Stejně chladný vzduch za podzimních večerů, který proudí jako vzdušná řeka nad řekou plnou vody. Jako matrjoška: když konečně složíte všechny panenky dovnitř, můžete ji klidně zašroubovat a víte, že nic nechybí. I ta úplně nejmenší je bezpečně schovaná uvnitř.

Pak se v kuchyni sama navečeří a podívá se na televizi. Při mytí nádobí si může zapnout rádio. Staving se možná zastaví, až si všimne, že se svítí.

„Prý jste si vyrazila s Míšou na výlet?“

To se ptá Micke, majitel hospody. Má dobrácké oči. K jeho potetovaným svalnatým pažím, bradce a náušnici v uchu se moc nehodí.

„Ano,“ odpoví.

„Prima. S Mildred spolu chodili ven.“

„Aha,“ řekne.

Něco jsem pro ni udělala, pomyslí si.

Mimmi už Rebecce nese balíček s jídlem.

„Nechtěla byste nám zítra večer trochu píchnout?“ zeptá se Micke. „Co vy na to? Je sobota. Všichni už mají po dovolené a dětem začala škola, takže bude plno. Dám vám padesát korun na hodinu plus dýško.“

Rebecka se na něj udiveně zadívá.

„Jasně,“ řekne a snaží se, aby na ní nebylo tolik vidět, jakou má radost. „Proč ne?“

Pak odjede. Připadá si jako pěkná uličnice.

Žlutonožka

JE LISTOPAD. Za svítání se pomalu rozlévá šedavé světlo. V noci sněžilo a na tichý les se ještě snášejí sněhové vločky lehké jako peří. Odněkud z lesa zakráká havran.

Vlčí smečka spí v malé dolině, celá pokrytá sněhem. Ani uši jim nekoukají. Všechna vlčata až na jedno léto přežila. Teď má smečka jedenáct členů.

Žlutonožka se zvedne a oklepe ze sebe sníh. Zavětří. Sníh pokryl všechny staré pachové stopy jako deka. Vzduch i zem vymetl dočista. Zbystří všechny smysly. Zaostří zrak. Nastraží uši. A slyší. Slyší, jak se los zvedne z nočního úkrytu a setřese si z těla sníh. Je od nich asi kilometr. Hlad se jí připomene jako bolavá díra v žaludku. Probudí ostatní a dá jim znamení. Už je jich hodně a mohou lovit velkou kořist.

Los je nebezpečná lovná zvěř. Má silné zadní běhy a ostrá kopyta. Dokáže jí jediným kopnutím snadno zlomit čelist jako větvičku. Ale Žlutonožka je šikovná lovkyně. A odvážná.

Smečka klidně vyrazí směrem za losem. Brzy zachytí pachovou stopu. Tichým podrážděným štěkotem a šťoucháním vlci odkážou sedmiměsíční vlčata do patřičných mezí, aby se držela za smečkou. Už začala lovit drobná zvířata. Ale při tomhle lovu se smějí jenom dívat. Vědí, že se chystá něco velkého, a chvějí se potlačovaným vzrušením. Starší šetří síly. Jen když občas zvednou čenichy, naznačí, že se nejedná o běžný přesun na jiné území, ale že se vydali na náročný lov. Je pravděpodobnější, že prohrají, než že zvítězí, ale Žlutonožka se pohybuje rozhodně. Je hladová. Tou dobou neustále tvrdě pracuje pro celou smečku. Už si netroufne vydat se sama na toulky jako dřív. Cítí, že ji ze společenství brzy vyloučí. Jednoho krásného dne jí možná nedovolí se k nim vrátit. Její nevlastní sestra, alfa samice, ji drží hodně zkrátka. Žlutonožka se vždy blíží k vůdčímu páru smečky jen s ohnutým hřbetem a skrčenými zadními běhy, aby projevila svou oddanost. Zadek táhne po zemi. Plazí se a olizuje jim koutky. Při lovu je nejšikovnější z celé smečky, ale ani to už nepomáhá. Obejdou se bez ní a všichni tak nějak tuší, že má vyměřený čas.

Čistě tělesně nad nimi Žlutonožka vyniká. Je rychlá a dlouhonohá. Největší vlčice ve smečce. Ale chybí jí vůdčí duch. Ráda podniká výlety na vlastní pěst. Nemá ráda problémy a raději se svárům či rvačkám vyhne tak, že protivníkovi zalichotí nebo ho vyzve ke hře. Její nevlastní sestra se naopak zvedne z místa, kde odpočívala, protáhne se a přitom se rozhlíží kolem s tvrdým tázavým výrazem v očích: „Tak co? Chce se snad dneska se mnou někdo poměřit?“ Je nekompromisní a ničeho se nebojí. Buď se jí přizpůsobíte, nebo musíte odejít. I její vlčata se to už brzy naučí. Neváhala by je při rvačce klidně i zabít. Před takovou vůdkyní se musí mít konkurenční smečky na pozoru, aby jí nezabloudily do revíru. Její neklid žene celou smečku na lov za kořistí, nebo dál, aby si rozšířila území.

Los už smečku ucítil. Je to mladý samec. Vlci zaslechnou praskání větviček, jak se lámou, když utíká lesem. Žlutonožka se dá do běhu. Čerstvý sníh není moc hluboký, hrozí, že jim los uteče. Žlutonožka se oddělí od ostatních a běží v půlkruhu, aby mu nadběhla.

Po dvou kilometrech ho smečka dostihne. Žlutonožka ho přinutí se zastavit, podniká drobné výpady, ale vyhýbá se parohům a kopytům. Ostatní vlci velkou kořist obestoupí. Los podupává v kruhu, připravený se bránit prvnímu, kdo se na něj odváží zaútočit. Bude to jeden z vlků. Pevně se zakousne do losovy zadní nohy. Los se mu vytrhne. Rána je hluboká, má natržené svaly a šlachy. Ale vlk se nestáhne dostatečně rychle, takže ho los nakopne, až se vlk svalí na záda. Když se zase zvedne na nohy, trochu kulhá. Má zlomená dvě žebra. Ostatní vlci o pár kroků ustoupí a los z obklíčení unikne. Ze zadní nohy mu teče krev. Pak zmizí v křoví.

Ještě mu zbývá dost sil. Nejlepší bude nechat ho chvíli běžet. Když krvácí, brzy se unaví. Vlci se vydají za kořistí. Tentokrát se rozptýlí. Není proč spěchat. Po chvíli ho zase dostihnou. Zraněný vlk se belhá v jejich stopách. Zda přežije, bude v nejbližší době zcela záviset na tom, co uloví ostatní. Bude li kořist příliš malá, zbydou na něj jenom kosti. Když budou muset za kořistí putovat daleko, nebude jim stačit. Pokud bude sníh moc hluboký, bude ho každý krok bolet.

Po pěti kilometrech vlčí smečka zaútočí znovu. Teď je hrubá práce na Žlutonožce. Běží v čele. Vzdálenost mezi smečkou a losem se rychle zmenšuje. Ostatní jsou tak těsně za Žlutonožkou, že cítí za zády jejich hlavy. Není nic než ten velikánský los. Jeho krev jí čpí do čenichu. Dožene ho. Pevně se mu pověsí na pravý bok. To je nejnebezpečnější okamžik, ale Žlutonožka ho drží pevně. Za vteřinu se mu pověsí na druhý bok jiný vlk. Když se Žlutonožka pustí, další vlk ho bleskurychle sevře do zubů místo ní. Žlutonožka hbitě skočí dopředu a zatne mu zuby do krku. Los padne na kolena do sněhu. Žlutonožka mu škube krkem. Velké zvíře sbírá všechny síly, aby se postavilo na nohy. Natahuje hlavu k nebi. Vůdce smečky se losovi zakousne do čenichu a stáhne mu hlavu k zemi. Žlutonožka mu znovu sevře krk a rozdrásá ho.

Z losa rychle vyprchá život. Sníh se zbarví doruda. Vlčata dostanou znamení. Poslužte si. Přiřítí se a vrhnou se na umírající zvíře. Smějí se na loveckém triumfu podílet. Tahají ho za nohy a čenich. Starší vlci zvíře rozsápou silnými čelistmi. Z ještě teplého těla se v tom chladném ranním vzduchu kouří.

Do korun stromů se slétají černí ptáci.

Sobota 9. září

ANNA MARIA MELLAOVÁ vyhlíží ven kuchyňským oknem. Sousedka otírá venkovní parapety na domě. Už zase! Dělá to jednou týdně. Anna Maria u nich nikdy nebyla, ale dokáže si představit, že mají uvnitř pěkně uklizeno, prach utřený a všechno načinčané.

Sousedé se na domě a na zahradě nadřou. Věčně se plazí po kolenou a vytrhávají pampelišky. Pečlivě odklízejí sníh a staví z něj dokonalé náspy podél cestičky. Myjí okna. Mění záclony. Někdy kvůli tomu Annu Mariu popadne naprosto iracionální vztek. Jindy ji zaplaví soucit. A teď jistá závist. Mít tak jednou celý barák uklizený, to by bylo něco.

„Už zase otírá parapety,“ řekla Robertovi.

Robert něco zamumlal nad hrnkem kávy a sportovními stránkami v novinách. Gustav seděl před skříňkou s hrnci a pánvemi a vytahoval z ní všechno možné.

Anna Maria cítila, jak ji pomalu zaplavuje vlna nelibosti. Měli by se pustit do sobotního úklidu. Ale iniciativu musí převzít sama. Vyhrnout si rukávy a zapojit ostatní. Marcus přespal u Hanny. Dezertér! Měla by mít samozřejmě radost. Že má holku a kamarády. Nejhorší noční můra je, že by z dětí vyrostli osamělí podivíni. Ale ten jeho pokoj!

„Dneska musíš Marcusovi říct, že si má uklidit,“ řekla Robertovi. „Já nemám sílu se s ním hádat.“

„Haló!“ zavolala po chvilce. „Vnímáš mě vůbec?“

Robert zvedl hlavu od novin.

„To mi nemůžeš odpovědět? Abych aspoň věděla, že mě posloucháš!“

„Jo, řeknu mu to,“ odpověděl Robert. „Proč se tak zlobíš?“

Anna Maria se vzpamatovala.

„Promiň,“ řekla. „Já jen… Marcusův pokoj je příšerný. Mám z něj strach. Vážně mám pocit, že vejít dovnitř je nebezpečné. Už jsem prolezla pár feťáckých doupat, ale proti tomuhle byla jako vystřižená z časopisu Náš domov.“

Robert vážně přikývl.

„Mluvící chlupaté ohryzky jablek…,“ začal.

„Děsí mě to!“

„…tančí v drogovém opojení z výparů shnilé banánové slupky. Musíme pro naše nové kamarády zakoupit klece na křečky.“

Je třeba kout železo, dokud…

„Když se pustíš do kuchyně, tak já začnu nahoře,“ navrhla Anna Maria.

Tak to bylo nejlepší. V prvním patře byl příšerný chaos. Na podlaze v jejich ložnici se válely špinavé šaty a zpola plné igelitové tašky a pytlíky z prázdninové cesty autem, které ještě nevybalili. Parapet pokrývaly mrtvé mouchy a suché listy pokojových kytek. Záchod byl odporný. A dětský pokoj…

Anna Maria si povzdychla. Třídění a rovnání věcí, kam patří, nebyla zrovna Robertova silná stránka. Trvalo by mu to věčnost. Bude lepší, když umyje sporák, dá nádobí do myčky a vyluxuje v přízemí.

Je to příšerně deprimující, pomyslela si. Nejméně stokrát se už rozhodla, že se do velkého úklidu pustí ve čtvrtek večer. Aby měli doma hezky uklizeno v pátek odpoledne, když začíná víkend. Pak by si mohli dát něco dobrého k večeři, víkend by byl delší a sobotu by mohli věnovat něčemu příjemnějšímu. Celá rodina by si společně šťastně lebedila v dokonale uklizeném domě.

Ale to se jí nikdy nepodařilo. Ve čtvrtek byli vždycky úplně hotoví, úklid nepřipadal v úvahu. V pátek nad tím nepořádkem přimhouřili oči, půjčili si nějaký film, u kterého pokaždé usnula, a pak věnovali celou sobotu uklízení. Půl dne v tahu. Někdy došlo na úklid až v neděli, a to pak předtím vždycky ztropila scénu.

Navíc spousta věcí nebyla hotová nikdy. V prádelně se kupily hromady prádla, které nikdy nestihla vyprat. Prostě to nešlo. A ty příšerné šatníky. Když naposledy strčila hlavu do Marcusova šatníku, aby mu pomohla něco najít, už ani neví co, zvedla hromadu svetrů a dalších hadrů a zpod nich vylezla nějaká havěť a zmizela ve spodních vrstvách. Nechtěla na to ani pomyslet. Kdy naposledy zvedla panel vepředu na vaně? A pak zásuvky v kuchyni plné haraburdí. Kde na to jiní berou čas? A sílu?

Služební mobil v předsíni se rozezvučel známou melodií. Na displeji se objevilo číslo začínající nula osm, které neznala.

Volal nějaký muž. Představil se jako Christer Elsner, profesor religionistiky. Šlo o ten symbol, na který se ho vyptávala kirunská policie.

„Tak co?“ zeptala se Anna Maria.

„Bohužel se mi ten symbol nepodařilo najít. Podobá se alchymistickému znaku pro nějakou těžkou zkoušku, ale liší se od něj tím hřebíkem, co prochází půlkruhem. Půlkruh často představuje něco nedokončeného nebo obecně lidského.“

„Takže to neexistuje?“ zeptala se Anna Maria zklamaně.

„Tím se dostáváme na nejistou půdu,“ řekl pan profesor. „Co vlastně existuje? Co neexistuje? Existuje Kačer Donald?“

„Ne,“ řekla Anna Maria. „Ten existuje jenom ve fantazii.“

„Ve vaší mysli?“

„Ano. I v mysli jiných lidí, ale nikoli ve skutečnosti.“

„Hmm. A jak je to s láskou?“

Anna Maria se překvapeně zasmála. Po těle se jí najednou rozlil příjemný pocit. Zvedlo jí náladu, že může pro jednou přemýšlet o něčem novém.

„Nějak se nám to komplikuje,“ řekla.

„Ten symbol jsem nenašel, ale hledal jsem v historických pramenech. Symboly někde vznikají. Tenhle může být nový. V určitých hudebních žánrech najdete spoustu symbolů. Tak jako v literatuře, třeba v žánru fantasy.“

„Kdo by o tom mohl něco vědět?“

„Hudební recenzenti. Pokud jde o knihy, ve Stockholmu na Starém Městě je specializovaný obchod zaměřený na science fiction a fantasy.“

Rozloučili se. Annu Mariu to mrzelo. Ráda by si s ním dál povídala. Ale co by mu řekla? Kdyby se tak mohla proměnit v pejska. Pak by s ní mohl jít na procházku do lesa a mluvit o všem, co ho zrovna napadá, jako to lidé se psy mají ve zvyku. Anna Maria, na chvilku proměněná v psa, by mu mohla naslouchat. A nemusela by se přitom snažit vymýšlet nějaké inteligentní odpovědi.

Vrátila se do kuchyně. Robert se ani nehnul z místa.

„Musím do práce,“ řekla. „Vrátím se za hodinu.“

Chvilku uvažovala, že ho požádá, aby se pustil do úklidu. Ale pak si to rozmyslela. Stejně by to neudělal. Kdyby mu o to řekla, byla by naštvaná a zklamaná, až by se vrátila domů a našla ho sedět u kuchyňského stolu přesně tak, jako když odcházela.

Políbila ho na rozloučenou. Lepší je, když jsou spolu zadobře.

Za deset minut Anna Maria dorazila do práce. V poštovní přihrádce ležel fax z kriminální laboratoře SKL. Na výhrůžné kresbě našli spoustu otisků prstů, ale všechny patřily Mildred Nilssonové. Ještě to zkusí. Pár dní to potrvá.

Zavolala na informace o telefonních číslech a požádala o číslo do knihkupectví specializované na sci fi literaturu ve Stockholmu někde na Starém Městě. Muž na informacích ho okamžitě našel a přepojil ji.

Sdělila svůj dotaz ženě, která zvedla sluchátko, a znak jí popsala.

„Je mi líto,“ řekla prodavačka. „Takhle rovnou mě nic nenapadá. Ale pošlete mi ten obrázek faxem a já se zeptám našich zákazníků.“

Anna Maria slíbila, že jí symbol pošle. Poděkovala za pomoc a zavěsila.

Telefon hned zazvonil znovu. Zvedla to. Volal Sven Erik Stalnacke.

„Musíš hned přijet,“ řekl. „Jde o toho faráře Stefana Wikströma.“

„Co se stalo?“

„Zmizel.“

KRISTIN WIKSTRÖMOVÁ stojí v kuchyni na faře v Jukkasjärvi a usedavě pláče.

„Prosím!“ křičí na Svena Erika Stalnackeho. „Tady je Stefanův pas. Jak po mně můžete něco takového chtít? Říkám vám přece, že neutekl. Copak by opustil svou rodinu? Je ten nejlepší… Vím, že se mu něco stalo.“

Hodila pas na zem.

„Chápu,“ řekl Sven Erik, „ale přesto to musíme vzít pěkně po pořádku. Nemohla byste se posadit?“

Jako by ho neslyšela. Zoufale pobíhala po kuchyni, narazila do nábytku a uhodila se. Na lavici v kuchyni seděli dva chlapci, pětiletý a desetiletý. Stavěli spolu něco z lega na zelené podložce a vypadalo to, že se jich matčino zoufalství ani přítomnost policie doma v kuchyni nijak nedotýká.

Děti, pomyslela si Anna Maria. Ty se přizpůsobí všemu.

Najednou jí připadaly její a Robertovy domácí problémy tak malicherné.

Snad jen že uklízím víc než on, no a co? řekla si.

„Co bude dál?“ křičela Kristin. „Co si jen počnu?“

„Takže nebyl přes noc doma,“ začal Sven Erik. „Jste si tím jistá?“

„Nespal ve své posteli,“ zakvílela. „Vždycky v pátek povlékám postele a jeho strana byla nedotčená.“

„Možná přišel domů pozdě a vyspal se na pohovce,“ zkusil to Sven Erik.

„Jsme manželé! Proč by nespal u mě?“

Sven Erik Stalnacke zajel na faru v Jukkasjärvi, aby se Stefana Wikströma zeptal na tu cestu do Ameriky, kterou jeho rodina podnikla na účet nadace. Uvítala ho manželka s očima navrch hlavy. „Právě jsem volala policii,“ řekla.

Okamžitě si půjčil klíč od kostela a rozběhl se tam. Ale z varhanního kůru žádný mrtvý kněz nevisel. Svenu Erikovi se tak ulevilo, že se musel na chvíli posadit do kostelní lavice. Pak zavolal na stanici, aby prohlédli ostatní kostely ve městě. A poté Anně Marii.

„Musíte nám dát číslo konta vašeho muže. Máte ho?“

„Ale na co vám to bude? Copak mě neposloucháte? Musíte ho jít hledat. Něco se mu stalo! Nikdy by… možná leží někde…“

Zmlkla a pohlédla na syny. Pak se vyřítila na zahradu. Sven Erik šel za ní. Anna Maria se mezitím porozhlédla kolem.

Rychle prošmejdila zásuvky v kuchyni. Peněženka nikde. Ani v jedné bundě v předsíni nenašla v kapse peněženku. Vyšla do prvního patra. Přesně jak říkala Kristin Wikströmová. Na druhé půlce manželské postele nikdo nespal.

Z ložnice bylo dobře vidět na kotviště, kde Mildred Nilssonová nechala loďku. Místo, kde byla zavražděna.

A bylo přece pořád světlo, pomyslela si Anna Maria. V noci před slunovratem.

Hodinky na nočním stolku neležely.

Vypadá to, že má s sebou hodinky a peněženku.

Vrátila se dolů. Jeden z pokojů byl nejspíš Stefanovou pracovnou. Zkusila otevřít zásuvky psacího stolu, ale byly zamčené. Po chvíli hledání objevila klíč za knihami v knihovně. Otevřela je. Nic moc tam nenašla. Pár dopisů, které přelétla očima. Žádný z nich neměl zjevně s Mildred nic společného. Žádný nebyl od případné milenky. Vyhlédla z okna. Sven Erik se bavil s Kristin na zahradě. Výborně.

Obvykle by několik dní počkali. Nejčastěji se ukázalo, že to byl planý poplach a že pohřešovaní zmizeli dobrovolně.

Sériový vrah, pomyslela si Anna Maria. Když ho najdeme mrtvého, máme na krku sériového vraha. Pak to budeme vědět jistě.

Kristin Wikströmová klesla venku na zahradní lavičku. Sven Erik z ní tahal všemožné informace. Komu by měli zavolat, aby se postaral o děti. Jak se jmenují Stefanovi nejbližší přátelé a příbuzní. Někdo z nich bude možná vědět víc než manželka. Neměli nějakou chatu? Má rodina jen to auto, co stojí na zahradě?

„Ne,“ popotáhla Kristin. „Jeho auto zmizelo.“

Tommy Rantakyrö zavolal, že prohlédli všechny kostely a kaple. Po mrtvém knězi ani památky.

Po štěrkové cestičce k domu si sebejistě vykračoval velký kocour. Cizinci na zahradě nevěnoval ani pohled. Neuhnul z cesty, ani se neschoval do vysoké trávy. Jen při chůzi trochu nahrbil hřbet a stáhl ocas. Byl tmavě šedý. Hustý měkký kožich skoro jako z peří. Sven Erik si říkal, že vypadá záludně. Zploštělá hlava a žluté oči. Kdyby se taková bestie vrhla na Manneho, neměl by nejmenší šanci.

Sven Erik v duchu viděl Manneho, jak se schovává v příkopě nebo pod nějakým domem, jak to kočky mívají ve zvyku. Nakonec se stane snadnou kořistí pro lišku nebo loveckého psa. Stačí mu jen zlomit vaz, křup a je to.

Anna Maria mu zlehka položila ruku na rameno. Popošli o kousek dál. Kristin Wikströmová zírala přímo před sebe. Pravou ruku si držela před obličejem a kousala se do ukazováčku.

„Co ty na to?“ zeptala se Anna Maria.

„Vyhlásíme po něm pátrání. Mám takové divné tušení,“ řekl Sven Erik a zadíval se na Kristin Wikströmovou. „Zatím jen celostátní. Dáme vědět i celníkům. Prověříme lety, bankovní účty a mobil. A promluvíme si s jeho kolegy, přáteli a příbuznými.“

Anna Maria přikývla.

„Přesčasy.“

„Jo, ale co nám může prokurátor vyčítat? Až se o tom doslechnou novináři…“

Sven Erik rozhodil rukama v bezmocném gestu.

„Musíme se jí také zeptat na ty dopisy,“ řekla Anna Maria. „Co napsala Mildred.“

„Ale ne teď,“ řekl Sven Erik rozhodně. „Počkáme, až někdo odvede chlapce.“

MICKE KIVINIEMI se ze svého strategického místa za barovým pultem rozhlédl po lokálu. Král ve svém království, kde vládne hluk a nepořádek a kde je to cítit jídelními výpary, cigaretovým kouřem, pivem, vodou po holení a trochu potem. Točil jedno pivo za druhým a mezitím občas nalil sklenku červeného nebo bílého vína či whisky. Mimmi běhala po lokále jako cvičená myška, a když utírala stoly a přijímala objednávky, vesele se hašteřila se zákazníky. Slyšel, jak říká: „Máme už jen kuřecí ragú nebo lasagne, vyberte si.“

V rohu byla puštěná televize a za barem hrálo stereo. Rebecka Martinssonová se potila v kuchyni. Ohřívala jídlo v mikrovlnce. Odnášela tácy se špinavými sklenicemi z baru a nosila čisté. Bylo to jako báječný film. Jako by všechny problémy zmizely někam daleko. Daňový úřad. Banka. Pondělní rána, kdy se probouzela s pocitem, že je unavená až do morku kostí, a tak zůstala ležet a poslouchala, jak se krysy hrabou v popelnicích.

Kdyby jen Mimmi trochu žárlila, protože nabídl Rebecce Martinssonové práci, bylo by to dokonalé, říkal si Micke. Ale jí to přišlo jako bezvadný nápad. Potlačil chuť říct, že Rebecka Martinssonová bude pro staré štamgasty nové sousto a budou na ní moct oči nechat. Mimmi by na to bývala nic neřekla, ale měl pocit, že má v sobě tajnou zásuvku a do té ukládá všechny jeho chyby a přešlapy. Až bude jednoho dne zásuvka plná, tak se sbalí a půjde o dům dál. Bez varování. Varování vysílaly jen holky, kterým na něm záleželo.

Ale teď, teď bylo jeho království plné života jako jarní mraveniště.

Tohle je práce, kterou zvládnu, pomyslela si Rebecka Martinssonová a opláchla talíře pod proudem vody, než strčila celý tác do myčky.

Nemuseli jste při tom myslet a soustředit se. Jen nosit, makat a nezastavovat se. Celou dobu udržovat tempo. Když k Mickemu dovlekla tác čistých sklenic, ani si neuvědomovala, že se pořád usmívá.

„Jak to jde?“ zeptal se a úsměv jí oplatil.

Ucítila, jak jí v kapse zástěry vibruje telefon. Maria Taubeová to zaručeně být nemohla. Je pravda, že pracuje nepřetržitě, ale ne v sobotu večer. To si vždycky někam vyrazila a neodmítla pozvání na drink.

Na displeji se objevilo Mansovo číslo. Srdce jí poskočilo.

„Rebecka,“ zakřičela do telefonu a rukou si zacpala druhé ucho, aby slyšela.

„Mans,“ zahalekal Mans Wenngren na druhém konci.

Proběhla hospodou, zvedla k Mickemu telefon, roztáhla prsty na druhé ruce a neslyšně pronesla: „Pět minut.“ Micke přikývl na souhlas a Rebecka vyklouzla ven na dvůr. V chladném vzduchu se jí zježily chloupky na rukou.

Teď slyšela, že na druhém konci to také pěkně žije. Mans byl v hospodě. Pak se hluk v pozadí ztišil.

„Tak už můžu mluvit,“ řekla.

„Já taky. Kde jsi?“ zeptal se Mans.

„Před Mickeho barem a restaurací v Poikkijärvi, to je vesnice kousek od Kiruny. Kde jsi ty?“

„Před Spy Barem, to je taková venkovská putyka kousek od Stureplanu.“

Zasmála se. Hlas mu zněl vesele, ne odměřeně. Byl určitě pěkně pod parou. To jí nevadilo. Nemluvili spolu od té doby, co odjela na loďce z Lidö.

„Jseš tam na mejdanu?“ zeptal se.

„Ne, vlastně tady makám načerno.“

Teď se naštve, pomyslela si Rebecka. I když třeba ne. Za pokus to stojí.

Mans se hlasitě zasmál.

„Aha, a co děláš?“

„Dostala jsem skvělej flek u nádobí,“ řekla s předstíraným nadšením. „Za padesát babek na hodinu, což dělá sto padesát za celý večer. Taky mi slíbili, že si můžu nechat spropitné, ale nevím, nevím, moc hostů se do kuchyně nehrne, aby dali dýško holce od nádobí, takže mám pocit, že mě trochu natáhli.“

Slyšela, jak se na druhém konci směje. Nejdřív se řehtal jako kůň a pak se ozvalo téměř úpěnlivé zatroubení. Věděla, že to dělá, když si utírá oči.

„To mě podrž, Martinssonová,“ popotáhl.

Mimmi vystrčila hlavu ze dveří a vrhla na Rebecku pohled, který znamenal „krize“.

„Hele, už musím končit,“ řekla Rebecka. „Jinak mi to strhnou z platu.“

„Abys jim nakonec nemusela doplácet. Chápu. Kdy se vrátíš?“

„Nevím.“

„Budu si tam pro tebe nejspíš muset přijet,“ řekl Mans. „Nejsi moc spolehlivá.“

Přijeď, pomyslela si Rebecka.

V půl dvanácté do hospody dorazil Lars Gunnar Vinsa. Míšu s sebou nevzal. Zůstal stát v lokálu a rozhlížel se kolem. Jako vítr v trávě. Jeho přítomnost na všechny zapůsobila. Několik rukou na něj zamávalo a pár hostů kývlo hlavou na pozdrav. Někteří ustali v hovoru, ztratili nit a pak se zase dali do řeči. Jiní se po něm otočili. Naklonil se nad barovým pultem a řekl Mickemu: „Hele, ta Rebecka Martinssonová už odjela?“

„Ne,“ řekl Micke. „Vlastně tady dneska večer maká.“

Něco ve tváři Larse Gunnara ho přimělo pokračovat:

„Je to jen jednorázovka. Dneska večer je tu spousta lidí a Mimmi má plné ruce práce.“

Lars Gunnar natáhl svou medvědí tlapu za pult a dovlekl Mickeho do kuchyně.

„Pojď, chci si s ní promluvit a chci, abys byl u toho.“

Než Micke s Larsem Gunnarem zmizel za lítačkami v kuchyni, stačil si s Mimmi vyměnit pohledy.

Co se děje? ptala se Mimmi očima.

Nevím, odpověděl Micke.

Zase ten vítr v trávě.

Rebecka Martinssonová v kuchyni oplachovala nádobí.

„Tak, Rebecko Martinssonová,“ řekl Lars Gunnar. „Pojďte se mnou a s Mickem ven. Musíme si spolu promluvit.“

Prošli zadními dveřmi. Měsíc visel nad černou řekou jako rybí šupina. Tlumené zvuky z hospody. V korunách borovic to šumělo.

„Chci, abyste Mickemu pověděla, kdo jste,“ řekl Lars Gunnar Vinsa klidně.

„Co chcete vědět?“ řekla Rebecka. „Jmenuji se Rebecka Martinssonová.“

„Možná byste mu měla povědět, co tu děláte.“

Rebecka se na Larse Gunnara podívala. V práci se naučila aspoň jedno, že byste nikdy neměli sami od sebe začít žvanit.

„Vypadá to, že máte něco na srdci,“ řekla. „Tak spusťte.“

„Pocházíte odsud, tedy ne přímo z téhle vesnice, ale z Kurravaary. Pracujete jako advokátka a to vy jste před dvěma lety zabila ty tři pastory v Jiekajärvi.“

Dva pastory a jednoho pomatence, pomyslela si. Ale neopravila ho. Mlčela.

„Myslel jsem, že jste sekretářka,“ řekl Micke.

„Snad chápete, že nám, co tady ve vesnici žijeme, vrtá hlavou, proč nějaká advokátka pracuje v kuchyni pod falešnou záminkou,“ pokračoval Lars Gunnar. „Co si tady vyděláte za večer, doma obvykle dáte za oběd ve městě. Tak si říkám, proč jste se sem vetřela a… proč tu čmucháte. Vlastně mi do toho nic není. Pro mě za mě si každý může dělat, co chce, ale říkal jsem si, že Micke má právo to vědět. Navíc…“

Odvrátil pohled a zadíval se k řece. Zhluboka si povzdechl. Jako by ho něco tížilo.

„…jste zneužila Míšu. V hlavě je pořád jako malý chlapec. Ale vy jste měla žaludek ho využít, abyste se k nám vetřela.“

Teď se ve dveřích objevila Mimmi. Micke na ni vrhl pohled, který ji přiměl dveře zavřít a dojít až k nim. Mlčky poslouchala.

„To jméno mi bylo nějak povědomé,“ pokračoval Lars Gunnar. „Víte, jsem bývalý policajt, takže ten případ v Jiekajärvi dobře znám. Ale najednou se mi rozsvítilo. Ty tři muže jste zavraždila. Aspoň Vesu Larssona. Prokurátor si možná myslel, že to na žalobu nestačí, ale pro nás policajty to na věci nic nemění, to si pište. Ani trochu. Devadesát procent případů, kdy známe pachatele, nekončí žalobou. Můžete si gratulovat. Spáchat vraždu a vyváznout bez trestu, to je pěkně mazané. Nevím, co tu děláte. Možná vás ten případ s Viktorem Strandgardem navnadil a dostala jste chuť zahrát si na soukromé očko na vlastní pěst, nebo pracujete pro nějaké noviny. Je mi to jedno. Ale ta vaše komedie v každém případě skončila.“

Rebecka se na ně podívala.

Měla bych samozřejmě pronést řeč, pomyslela si. Na svou obhajobu.

A co má říct? Že při té práci aspoň přišla na jiné myšlenky, než jak si do kapes u bundy zašít kamení a vrhnout se do řeky. Že práci advokátky už nezvládá. Že je u téhle řeky doma. Že holčičkám Sanny Strandgardové zachránila život.

Rozvázala si zástěru a podala ji Mickemu. Beze slova se otočila. Do hospody se už nevrátila. Místo toho se vydala rovnou kolem kurníku a přes silnici do své chatičky.

Neutíkej, nabádala se. V zádech cítila jejich pohledy.

Nikdo nešel za ní a nepožadoval vysvětlení. Nastrkala si věci do tašky a neceséru, hodila je na zadní sedadlo auta z půjčovny a odjela odtud.

Neplakala.

Co na tom? říkala si. Nic pro mě neznamenají. Nikdo z nich pro mě nic neznamená. Na nikom mi nezáleží.

Žlutonožka

MRAZIVÝ ÚNOR. Dny se prodlužují, ale zima je jako tvrdá boží pěst. Stále neúprosná. Slunce je pouhým obrazem na nebi a vzduch je jako pevné sklo. Pod tlustou bílou dekou si hledají cestičky myši a hraboši. Vysoká zvěř ohlodává ledovou kůru stromů. Hubne a čeká na jaro.

Ale čtyřicetistupňové mrazy ani sněhové bouře, které celou krajinu halí do pomalé bílé vlny zmaru, vlky netrápí. Naopak. Tohle je pro ně nejlepší období. Nejlepší počasí. Pořádají piknik a dovádějí ve sněhové vánici. Potrava jim vystačí. Mají velký revír a skvělý lovecký tým. Nesouží je horko. Ani hejna mušek jim nesají krev.

Žlutonožčin čas se naplnil. Záblesk ostrých zubů alfa samice říká, že musí zmizet. Brzy. Brzy. Právě teď. Žlutonožka zkusila všechno. Plazila se po kolenou a prosila, aby mohla zůstat. Jednoho únorového rána přišel čas. Nesmí se k rodině ani přiblížit. Alfa samice po ní vyjede. Čelisti sklapnou naprázdno.

Hodiny ubíhají. Žlutonožka neodejde hned. Drží se kousek dál od smečky. Doufá ve znamení, že se smí vrátit. Ale vůdkyně smečky je neúprosná. Celou dobu ji odhání pryč.

Jeden z vlků, Žlutonožčin vlastní bratr, se od ní odvrátí. Chtěla by se mu zavrtat čenichem do kožichu a spát mu na plecích.

Vlčata pokukují po Žlutonožce se staženým ocasem. Její žluté nohy by se chtěly rozběhnout a honit je mezi starými smrky, dělat kotrmelce, když se spolu budou při hře prát, vyskočit na nohy a nechat se sama honit ve sněhu.

Vlčci, kterým bude už brzy rok, jsou nebojácní až příliš, pořád jsou to ještě mláďata. Z celé situace chápou dost na to, aby se drželi v klidu stranou. Nejistě kňučí. Chtěla by jim hodit k nohám poraněného zajíce a pozorovat, jak se za ním ženou v divoké radosti z lovu a jak dychtivě skáčou jeden přes druhého.

Naposledy to zkusí. Tázavě vykročí vpřed. Tentokrát ji vůdkyně smečky žene až na kraj lesa. Pod holé větvičky starých smrků. Stojí tam a pozoruje smečku a alfa samici, která se pomalu vrací k ostatním.

Teď bude spávat sama. Dosud odpočívala za zvuků spící smečky, ve snu štěkali a lovili, slyšela je mručet, oddychovat a prdět. Teď, když upadne do neklidné dřímoty, bude mít nastražené uši.

Čenich naplní cizí pachy. Podemelou vzpomínky na její bratry a sestry, nevlastní sourozence, vzdálené bratrance a sestřenice, vlčata a staré vlky.

Pomalu se vydá na cestu. Kroky vedou jedním směrem. Touha ji žene na druhou stranu. Tady žila. Tam přežije.

Neděle 10. září

JE NEDĚLE VEČER. Rebecka Martinssonová sedí na zemi v pokoji v babiččině domě v Kurravaaře. Zatopila v kamnech. Přes ramena má přehozený pléd a rukama si objímá kolena. Občas se natáhne pro polínko, které leží v dřevěné krabici ze Švédských cukrovarů. Pohled upírá do ohně. Svaly v těle má unavené. Celý den vynášela ven koberce, deky, matrace a polštáře. Vyklepala je a nechala je viset venku. Vydrhla podlahu jádrovým mýdlem a umyla okna. Veškeré porcelánové nádobí umyla a vytřela kredenc. Přízemí zatím nechala, jak je. Celý den měla okna otevřená dokořán, aby vyvanul zatuchlý starý vzduch. Zatopila ve sporáku v kuchyni i v kamnech, aby vyhnala poslední zbytky vlhkosti. Den odpočinku světila dostatečně. Její mysl si odpočala. Teď odpočívá u ohně. Jako za starých časů.

Policejní inspektor Sven Erik Stalnacke sedí v obývacím pokoji. Má puštěnou televizi, ale stáhl zvuk. To kdyby venku náhodou zamňoukala kočka. Nevadí mu to, ten film už stejně viděl. Tom Hanks se v něm zamiluje do mořské panny.

Celý dům je bez té kočky prázdný. Chodil podél příkopů u silnice a tiše volal. Teď je strašně unavený. Ne z chození, ale z toho, jak napínal uši. Z toho, že se pořád snaží. I když ví, že to nemá cenu.

Po zmizelém faráři nikde ani stopy. Už v sobotu se ta informace dostala do obou večerníků. Věnovali případu celou prostřední stranu. Uveřejnili i komentář někoho ze skupiny vytvářející profily pachatelů u celostátní kriminální policie, ale nebyla to ta psychiatrička, která jim pomáhala s profilem vraha. Jeden bulvární plátek objevil starý případ ze sedmdesátých let, kdy nějaký šílenec zavraždil na Floridě dva kazatele probuzeneckého hnutí. Vraha nakonec zabil spoluvězeň, když uklízeli vězeňské záchodky. Předtím se ten vrah ale holedbal, že spáchal víc vražd než jen ty, za které ho zašili. Otiskli velkou fotografii Stefana Wikströma. V popisku pod ní se objevila slova „farář“, „otec tří dětí“ a „zoufalá manželka“. Ani slovo o možné zpronevěře, díky bohu. Sven Erik si také všiml, že se nikde nezmínili o tom, že Stefan Wikström byl proti tomu, aby ženy sloužily jako farářky.

Na ochranu farářů Švédské církve a kněží obecně samozřejmě chyběly finanční prostředky. Kolegy dost otrávilo, když titulek v jedněch novinách hlásal: „Policie připouští: Nemůžeme jim poskytnout ochranu!“ Bulvární deník Expressen nabídl lidem, kteří se cítí ohroženi, pár dobrých rad: Nebuďte nikdy sami, obměňte své staré zvyky, choďte do práce jinou cestou, zamykejte dveře a neparkujte vedle nákladního auta.

Musel to udělat šílenec, který nepřestane, dokud mu bude přát štěstí.

Sven Erik myslí na Manneho. Zmizení je v jistém smyslu horší než smrt. Nemůžete truchlit. Jen se trápíte nejistotou. Máte hlavu jako žumpu plnou strašných představ, co všechno se mohlo stát.

Pane bože, a to je Manne jenom kočka. Kdyby šlo o jeho dceru… Ta myšlenka byla příliš hrozná. Nedokázal si to ani představit.

Vikář Bertil Stensson sedí na pohovce v obývacím pokoji. Na parapetu za ním stojí sklenka koňaku. Jeho pravá ruka spočívá na opěradle pohovky, manželce za krkem. Levou jí hladí prsa. Žena nespustí oči z televize, dávají nějaký starý film s Tomem Hanksem, jen lehce zvedne koutky úst na znamení souhlasu. Hladí jeden prs a jednu jizvu. Vybavuje si její obavy před čtyřmi lety, když o prs přišla. „Žena chce stále vzbuzovat touhu, i když už je jí přes šedesát,“ říkala. Ale on se naučil tu jizvu milovat víc než původní prs. Připomínala mu, jak je život krátký. Dříve než co pochopí, už trním pod hrnci vám budou, smete je vichr, ať svěží či zprahlé, jak stojí psáno v Písmu. Ta jizva dodává všem věcem správné proporce. Pomáhá mu udržet rovnováhu mezi prací a volným časem, mezi povinností a láskou. Někdy si říkal, že by o té jizvě rád kázal. Ale to samozřejmě nepřichází v úvahu. Navíc by mu to jistým nevysvětlitelným způsobem připadalo jako porušení pravidel. Jizva by ztratila moc, kterou v jeho životě má, kdyby ji vyjádřil slovy. To jizva káže Bertilovi. Nemá právo si to kázání přivlastnit a předat ho dál.

Mluvil o tom s Mildred. Tenkrát před čtyřmi lety. Nikoli se Stefanem. Ani s biskupem, i když se přátelí už léta. Vzpomíná si, že přitom plakal. Mildred byla pozorná posluchačka. Cítil, že se na ni může spolehnout.

Doháněla ho k šílenství. Ale teď, když tu Bertil sedí a levým ukazováčkem hladí manželčinu jizvu, nemůže přijít na to, co ho na Mildred tolik provokovalo. Přestože byla modrá punčocha, která neměla smysl pro to, co se v církvi sluší a patří.

Neuznávala ho jako šéfa. To ho rozčilovalo. Nikdy nežádala o dovolení. Nikdy nežádala o radu. Nedokázala nevybočovat z řady.

Zarazí se nad vlastním výběrem slov – nevybočovat z řady. Takový šéf přece není. Chlubí se tím, že dává zaměstnancům volnost a pocit odpovědnosti. Ale přesto je šéfem.

Občas to musel Mildred připomenout. Jako tenkrát s tím pohřbem. Šlo o muže, který vystoupil z církve. Ale než onemocněl, chodil do kostela na Mildredina kázání. Pak zemřel. Před smrtí se nechal slyšet, že by chtěl, aby obřad vykonala Mildred. Tak mu vypravila občanský pohřeb. Mohl nad takovým porušením pravidel samozřejmě přimhouřit oči, ale oznámil to chrámové kapitule a Mildred si musela promluvit s biskupem. Tenkrát si říkal, že to bylo jedině správné. Protože k čemu by byla pravidla, kdyby se nedodržovala?

Vrátila se do práce a chovala se tak jako dřív. O rozhovoru s biskupem se ani slovem nezmínila. Nevypadala pokořeně, zatrpkle nebo ukřivděně. Bertil proto začal mít pocit, že se biskup možná postavil na její stranu. Řekl jí něco v tom duchu, že si s ní musel promluvit a trochu ji klepnout přes prsty, protože na tom Bertil trval. A byli spolu tiše zajedno v tom, že se Bertil snadno urazí, že si není svým postavením jistý a možná i trochu žárlí. Protože ho nepožádali, aby na tom pohřbu sloužil sám.

Lidé nezpytují svědomí zase tak často a on teď sedí před tou jizvou jako u zpovědi.

Byla to pravda. Jistěže trochu žárlil. Trochu ho popouzela ta prostá láska, kterou v tolika lidech probouzela.

„Chybí mi,“ řekl Bertil své ženě. Chybí mi a budu po ní dlouho truchlit.

Manželka se neptá kdo. Přestane se dívat na film a ztlumí zvuk.

„Vím, že jsem jí byl jen chabou oporou, když tu pracovala,“ pokračuje.

„To není pravda,“ přesvědčuje ho žena. „Nechával jsi jí volné ruce, aby mohla pracovat podle svého. Podařilo se ti oba udržet ve farnosti. To byl výkon.“

Dva svárlivé duchovní.

Bertil zavrtí hlavou.

„Tak jí buď oporou teď,“ řekne žena. „Přece toho po sobě zanechala tolik. Dřív se dokázala o všechno postarat sama. Možná že teď potřebuje tvoji podporu víc než dřív.“

„Ale jak?“ zasmál se. „Většina žen z Magdaleny mě pokládá za nepřítele.“

Žena se na něj usměje.

„Musíš jí pomáhat a podporovat ji, i když se na oplátku nedočkáš ani vděku, ani lásky. Místo toho můžeš mít trochu lásky ode mě.“

„Nejspíš bychom si měli jít lehnout,“ navrhne vikář.

Vlčice, napadne ho, když sedí na záchodě. To by si Mildred bývala přála. Aby peníze z nadace opravdu použil na financování ochrany té vlčice v zimním období.

Jakmile mu to blesklo hlavou, jako by byla najednou celá koupelna nabitá elektřinou. Jeho žena už leží v posteli a volá na něj.

„Hned,“ odpoví. Téměř se neodváží zavolat nahlas. Její přítomnost je tak znatelná. Ale prchavá.

Co po mně chceš? zeptá se Mildred a přistoupí blíž.

To je pro ni typické. Zrovna když sedí na záchodě se staženými kalhotami.

Celý den bývám v kostele, řekne. Mohla jsi mě navštívit tam.

V té chvíli na to přijde. Peníze z nadace nestačí. Ale stačily by, kdyby uzavřeli novou nájemní smlouvu za lovecký revír. Buď začne lovecký spolek platit tržní nájem, nebo si najdeme jiného nájemce. A peníze poplynou nadaci.

Cítí, jak se Mildred usmívá. Ví, co od něj žádá. Poštve si proti sobě všechny místní chlapy. Vyvolá to spory a bude se o tom psát v novinách.

Ale Mildred ví, že on to dokáže. Dokáže si získat církevní radu na svou stranu.

Udělám to, řekne jí. Ne proto, že to pokládám za správné. Ale kvůli tobě.

Lisa Stöckelová rozdělá na zahradě oheň. Psi jsou zavření uvnitř a spí ve svých pelíšcích.

Vy raubíři moji, pomyslí si láskyplně.

Teď má čtyři. Nejvíce jich měla v životě pět najednou.

Bruno, krátkosrstý čistě hnědý ohař. Všichni mu říkají Generál. Tu přezdívku získal, protože se umí tak dobře ovládat a je trochu odměřený jako voják. Když Lisa vytáhne ruksak a psi pochopí, že se vyrazí na výlet, vypukne v předsíni pěkný zmatek. Běhají kolem dokola jako na kolotoči. Štěkají, skáčou, kňučí a radostně ňafají. Téměř ji porazí, jak dovádějí. Dívají se na ni a očima říkají: Viď, že smíme jít s tebou? Že nás tu nenecháš?

Všichni až na Generála. Ten sedí na zemi jako socha, na pohled naprosto nehybně. Ale když se k němu skloníte a pořádně si ho prohlédnete, vidíte, jak se pod kůží chvěje. Téměř neznatelný třes z potlačeného rozrušení. Když toho na něj nakonec je moc a musí dát své city nějak najevo, jinak by praskl, dupne si na místě přední packou, dvakrát. Tak poznáte, že je opravdu rozdivočelý.

Pak má samozřejmě Majku. Starou fenku labradora. Ale s ní teď už nic není. Na čumáku má šediny a je unavená. Majka je všechny vychovala. Nesmírně miluje štěňata. Nováčci ve smečce jí směli spát na břiše, byla jako jejich druhá maminka. Když neměla žádné štěně, o které by se mohla starat, trpěla hysterickým těhotenstvím. Ještě před dvěma lety Lisa přicházela domů a nacházela postel v ložnici celou rozházenou a zválenou. Mezi peřinami a polštáři lehávala Majka s náhradními štěňaty — tenisákem a botou. A jednou, když měla Majka opravdu štěstí, s plyšovou hračkou, kterou našla někde v lese.

Další v řadě je Karelin, velký černý kříženec vlčáka a novofundlandského psa. Dostal se k Lise, když mu byly tři. Jeden veterinář z Kiruny jí zavolal, jestli ho nechce. Měl psa utratit. Ale majitel říkal, že by mu nejraději našel nový domov. Jenom se nehodil do města. „Nevěřil jsem svým očím,“ vyprávěl veterinář Lise, „měla jste vidět, jak ten pes táhl páníčka za sebou na vodítku.“

Nakonec Chcípáček Morris, její špringršpaněl z Norska. Šampion psích výstav, který vyhrál cenu pro nejlepšího lovce. Tady na severu v téhle uličnické bandě jen mrhal talentem. Lisa navíc vůbec neloví. Rád sedává vedle ní a nechá se drbat na prsou, většinou jí položí pracku do klína, aby se jí připomněl. Milý a něžný gentleman. S hedvábným kožichem a nakadeřenými loknami na uších jako slečinka. Nesnáší jízdu v autě.

Teď leží všichni uvnitř. Lisa hází do plamenů všechno možné. Matrace a staré psí deky, knihy a pár kousků nábytku. Papíry. Další papíry. Dopisy. Staré fotky. Je to pořádný oheň. Lisa se zadívá do plamenů.

Milovat Mildred bylo ke konci tak těžké! Schovávat se, držet jazyk za zuby a čekat. Hádaly se. Jako v nejdivočejších scénách ze Strindbergových dramat.

Hádají se u Lisy v kuchyni. Mildred zavírá okna.

To je pro ni nejdůležitější, pomyslí si Lisa. Aby nikdo nic neslyšel.

Lisa to ze sebe chrlí. Všechna ta slova jsou pořád stejná. Dělá se jí z nich zle, ještě než je vysloví. Že ji Mildred nemiluje. Že už ji nebaví být pro ni jen chvilkovým rozmarem. Má toho pokrytectví po krk.

Lisa stojí uprostřed kuchyně. Chce se jí házet kolem sebe vším, co jí přijde pod ruku. Zoufalství z ní dělá ukřičenou a užvaněnou ženskou. Taková dřív nebývala.

Mildred se celá krčí. Sedí na pohovce a tiskne k sobě vylekaného Morrise. I ten se choulí. Mildred ho hladí, jako by utěšovala dítě.

„A co naše farnost?“ zeptá se. „A Magdalena? Kdybychom spolu otevřeně žily, byl by s tím konec. Byl by to pro ně konečný důkaz, že jsem jen zatrpklá ženská, co nenávidí chlapy. Nemohu lidskou trpělivost pokoušet donekonečna.“

„Tak raději obětuješ mě?“

„Ale ne. Proč taky? Jsem šťastná. Miluju tě, říkám ti to stokrát, ale ty po mně pořád chceš nějaký důkaz.“

„Nejde o důkaz, jde o to, aby člověk mohl volně dýchat. Pravá láska chce být vidět. Ale v tom to vězí. Ty nechceš, nemiluješ mě. Magdalena je pro tebe jen výmluva, aby sis mohla udržet odstup. Na Erika to možná zabírá, ale na mě ne. Najdi si jinou milenku, určitě by si jich hodně dalo říct.“

Mildred se rozpláče. Snaží se ovládnout. Nevydat ani hlásku. Zaboří tvář psovi do kožichu. Utírá si slzy hřbetem ruky.

Lisa ji dostala, kam chtěla. Nejspíš by Mildred nejraději jednu vrazila. Touží vidět její slzy a bolest. Ale není spokojená. Její vlastní bolest ještě nemá dost.

„Přestaň brečet,“ řekne tvrdě. „To na mě neplatí.“

„Nebudu,“ slibuje Mildred jako dítě zlomeným hlasem a dál si rukou utírá slzy.

Lisa, která se vždy obviňovala z toho, že není schopna lásky, vyřkne ortel:

„Lituješ samu sebe, to je všechno. Podle mě s tebou něco není v pořádku. Něco uvnitř ti chybí. Říkáš, že mě miluješ, ale nikdo nedokáže nahlédnout druhému do duše a zjistit, co to vlastně znamená. Já bych pro tebe všechno opustila, všeho se vzdala. Chci si tě vzít. Ale ty… ty nedokážeš cítit lásku. Nedokážeš cítit bolest.“

Mildred zvedne oči. Na kuchyňském stole hoří svíčka v mosazném svícnu. Natáhne ruku nad plamen. Propaluje se jí přímo dlaní.

„Nevím, jak mám dokázat, že tě miluju,“ řekne. „Ale dokážu ti, že cítím bolest.“

Ústa se jí bolestí stáhnou do tenké čárky. Z očí se jí řinou slzy. Kuchyň naplní příšerný puch.

Nakonec, připadá jí to jako věčnost, Lisa chytne Mildred za zápěstí a ruku jí z plamene odtáhne. Dlaň je spálená až na maso. Lisa na ni vyděšeně třeští oči.

„Musíš do nemocnice,“ řekne.

Ale Mildred zavrtí hlavou.

„Neopouštěj mě,“ žadoní.

Teď se rozpláče i Lisa. Odvede Mildred k autu, zapne jí pás jako dítěti, které to samo neumí, a přinese jí na ránu balíček mraženého špenátu.

Celé týdny se spolu nehádají. Někdy Mildred Lise jakoby náhodou nastaví ovázanou ruku. Třeba když si zastrkuje vlasy za uši. Je to jejich tajné znamení lásky.

Je už tma. Lisa přestane myslet na Mildred a jde do kurníku. Slepice spí na hřadu. Choulí se k sobě. Bere jednu po druhé. Zvedne slepici z hřadu. Nese ji k plotu. Pevně ji tiskne k tělu. Slepice se cítí v bezpečí, jen tichounce kvoká. Pařez poslouží jako špalek na sekání dříví.

Chytne slepici za nohy, mrští s ní o špalek. Ta rána ji omráčí. Pak jednou rukou popadne sekyru těsně u hlavice, rozmáchne se a sekne, jen jednou, právě tak akorát silně, a trefí se přesně. Drží slepici za pařáty, dokud sebou škube. Zavře oči, aby jí do nich nelítalo peří a smetí. Celkem deset slepic a jeden kohout. Nezahrabe je na zahradě, psi by je okamžitě vyhrabali. Radši je hodí do popelnice.

Lars Gunnar Vinsa se vrátí do vesnice za tmy. Na sedadle vedle něj spí Míša. Byli spolu celý den v lese a sbírali brusinky. V hlavě se mu honí spousta myšlenek. Staré vzpomínky.

V duchu najednou vidí, jak před ním stojí Eva, Míšova máma. Právě se vrátil z práce. Měl večerní směnu a venku už je tma, ale Eva si nerozsvítila. Když Lars Gunnar vejde dovnitř, Eva stojí nehybně ve tmě a tiskne se ke zdi v předsíni.

Chová se tak podivně, že se jí musí zeptat:

„Co se děje?“

Odpoví:

„Umřu tady, Larsi Gunnare. Je mi líto, ale já tady umřu.“

Co měl dělat? Jako by sám nebyl k smrti unavený. V práci měl každý den na krku veškerou lidskou mizérii a trápení. Pak přišel domů, aby se postaral o Míšu. Nikdy neustlala postel. Dodnes nechápe, co celé dny dělala. Jen zřídkakdy uvařila večeři. Šel si lehnout. Požádal ji, aby s ním šla nahoru, ale nechtěla. Ráno byla pryč. Vzala si s sebou jen kabelku. Nestál jí ani za jediný dopis. Musel po ní uklidit všechny stopy. Sbalil jí všechny věci do krabic a uložil je na půdu.

Za půl roku zavolala. Chtěla mluvit s Míšou. Vysvětlil jí, že to nejde, jen by ho rozrušila. Vyprávěl jí, jak ji Míša zpočátku hledal, ptal se po ní a plakal. Ale teď už je to lepší. Vyprávěl jí, jak se chlapci daří, poslal jí obrázky, které nakreslil. Věděl, že si o něm lidé z vesnice myslí, že je moc hodný. Moc měkký. Ale on jí nepřál nic zlého. K čemu by to bylo?

Báby ze sociálky plácaly něco o tom, že by měl Míšu dát do chráněného bydlení v komunitním centru.

„Může tam být jen někdy,“ říkaly. „Aby se vám trochu ulevilo.“

Zajel se na to jejich příšerné chráněné bydlení podívat. Jakmile člověk překročil práh, už na něj padla deprese. Ze všeho. Jak to tam bylo ošklivé, všechno tam křičelo, že je to „ústavní péče“, úschovna bláznů, mentálů a kriplů. I výzdoba, kterou si chovanci sami vyrobili. Sádrové odlitky, kachlíky s nalepenými korálky a hnusné obrazy v laciných rámech. Věčné štěbetání personálu. A ty jejich pruhované bavlněné zástěry. Vzpomíná si, jak se na jednu ošetřovatelku zadíval. Nemohla měřit víc než metr padesát. Napadlo ho:

Ty že je máš od sebe odtrhnout, když se začnou prát?

Míša byl sice silný, ale neuměl se bránit.

„Nikdy,“ řekl Lars Gunnar sociálním pracovnicím.

Naléhaly na něj.

„Potřebujete si odpočinout,“ říkaly. „Musíte myslet sám na sebe.“

„Nemusím,“ řekl. „Proč taky? Proč musím myslet na sebe? Myslím na chlapce. Jeho matka myslela jen sama na sebe a nevzešlo z toho nic dobrého.“

Už jsou doma. Když se Lars Gunnar blíží k vjezdu na dvůr, zpomalí. Pátravě si dvůr prohlíží. Za měsíčního svitu je docela dobře vidět. V kufru má loveckou kulovnici. Je nabitá. Když bude na dvoře stát policejní auto, prostě jen pojede dál. I když si ho všimnou, bude mít aspoň minutu k dobru, než nastartují a vyrazí za ním. No, spíš třicet vteřin. A to stačí.

Ale na dvoře je pusto a prázdno. V měsíčním svitu vidí, jak nízko nad břehem řeky prolétá sova, hledá kořist. Zaparkuje a co nejvíc sklopí opěradlo sedadla. Nechce probudit Míšu. Chlapec se stejně asi tak za hodinu probudí a pak si oba půjdou dovnitř lehnout. Sám na chvilku zamhouří oči.

Žlutonožka

ŽLUTONOŽKA VYBĚHNE ze svého území, kde nemůže zůstat. Překročí hranice revíru jiné smečky, kde také nesmí být. Je to životu nebezpečné. Jasně vyznačené území. Čerstvé pachové stopy jsou jako ostnatý drát natažený mezi kmeny stromů. Z dlouhé trávy, která vyráží ze sněhu, se táhne stěna pachů. Tady si to označkovali a rozhrabali zadními běhy. Ale musí tudy projít, musí na sever.

První den to jde dobře. Běží s prázdným žaludkem. Močí nízko, tiskne se k zemi, aby se pach moči moc nešířil. Možná to zvládne. Má vítr v zádech, to je dobře.

Nazítří ráno ji zvětří. Dva kilometry za ní očichává pět vlků její stopy. Pak se vydají za ní. Navzájem se předbíhají a brzy ji zahlédnou.

Žlutonožka je cítí. Přebrodila řeku, a když se otočí, vidí je stát na druhém břehu necelý kilometr po proudu.

Teď běží jako o život. Vetřelce tu čeká okamžitá smrt. Jazyk jí visí z otevřené tlamy. Dlouhé nohy ji nesou sněhem, ale cesta je neprošlapaná.

Nohy objeví stopy skútru, které vedou správným směrem. Ostatní vlci ji pronásledují, ale neletí tak rychle.

Když jsou konečně asi tři sta metrů od ní, najednou se zastaví. Vyhnali ji ze svého území a ještě o kousek dál.

Unikla.

Ještě kilometr, pak si lehne. Slíže sníh.

Hlad jí hlodá v břiše jako myš.

Dál putuje na sever. Tam, kde Bílé moře odděluje poloostrov Kola od Karélie, zamíří na severozápad.

Předjaří ji provází. Běží se jí těžce.

Les. Více než stoletý. Jehličnaté stromy se tyčí na půl cesty k nebi. Holé ježaté větve se táhnou téměř až k vrcholkům. Zelené ruce povlávající ve větru nahoře tvoří střechu. Slunce jí jen stěží pronikne, ještě nedokázalo rozpustit sníh. Jen tu a tam se objeví světelné skvrny a z nejvyšších větví na vrcholcích stromů kape tající sníh. Voda stéká po kapkách. Všichni cítí ve vzduchu jaro a léto. Teď už nemusí pouze přežívat. Divocí ptáci mávají těžkými křídly, liška vylézá z nory stále častěji, hraboši a myši pobíhají po sněhové krustě. Pak se náhle rozhostí ticho, celý les se zastaví, větří a naslouchá, jak jím vlčice prochází. Jen datel dál vytrvale ťuká do kmene stromu. Kapání také neustane. Jaro se vlka nebojí.

Bažina. V předjaří tady teče proud vody pod rozměklou nacucanou sněhovou pokrývkou, která se při sebemenším dotyku mění v šedou břečku. Při každém kroku se nohy hluboko boří. Vlčice začne putovat v noci. Zmrzlá krusta ji unese. Přes den se utáboří v průrvě nebo pod smrkem. I ve spánku je ve střehu.

Bez smečky se loví jinak. Chytne si zajíce a jinou drobnou kořist. Ale pro vlka na dlouhé pouti to nestačí.

Vztahy k jiným zvířatům se také mění. Za vlčí smečkou se s chutí táhnou lišky a krkavci. Liška po smečce dojídá zbytky. Vlk vyhrabe liščí noru a opanuje ji. Krkavec vlkům prostře stůl. Křičí ze stromu: Jde vám kořist! Jelen v říji, který má plno práce s tím, jak si tře paroží o kůru stromu. Jen na něj! Znuděný havran občas slétne přímo před spícího vlka. Klovne ho do hlavy a odskočí o kousek dál. Skáče trochu legračně a nemotorně. Vlk se po něm ožene. Pták se v poslední chvíli vznese. Takhle se spolu baví dost dlouho, ten černý a šedý.

Ale osamělý vlk nemá na hru ani pomyšlení. Nepohrdne žádnou kořistí, nemá chuť si s ptáky hrát a dobrovolně se nedělí.

Jednou ráno vlčice překvapí lišku, která leze z nory. Liška si ve svahu vyhrabala několik děr. Jedna je schovaná pod kořeny vyvráceného stromu. Noru odhalují pouze stopy a trocha hlíny na sněhu. Z ní liška vyleze. Vlčice ucítí pronikavý pach a trochu odbočí ze svého směru. Běží dolů ze svahu proti větru a spatří, jak liška vystrkuje hlavu a hubené tělo. Vlčice stojí na místě jako přimrazená, liška musí vylézt ještě o kousek, ale jakmile otočí hlavu, uvidí ji.

Skočí. Jako kočka. Zápasí v klestí a větvičkách ze spadlé mladé borovice. Zakousne se lišce do zad. Zlomí jí vaz. Lačně ji požírá. Když trhá maso, přidržuje tělo jednou tlapou. Hltá všechno, i to málo, co je na lišce.

Hned přiletí dvě vrány, sednou si na strom a společně se snaží získat svůj díl kořisti. Jedna riskuje život. Snese se nebezpečně blízko, aby se po ní vlčice ohnala a druhá mezitím mohla rychle kousek lišky ukořistit. Vlčice po nich sekne, když se k ní střemhlav sletí, ale liščí tělo nepustí. Zhltne všechno, pak pobíhá mezi stromy a čenichá. Jestli měla liška mladé a nejsou moc daleko, mohla by je vyhrabat, ale nic tam není.

Vrátí se zpátky na cestu. Nohy nesou osamělou vlčici neklidně dál.

Pondělí 11. září

„JAKO BY SE po něm slehla zem.“

Anna Maria se na ranní poradě u prokurátora zadívá na své kolegy. Právě mu sdělili, že po zmizelém faráři Stefanu Wikströmovi není ani stopy.

Na pár vteřin všichni zmlkli. Policejní inspektor Fred Olsson, prokurátor Alf Björnfot, Sven Erik Stalnacke a inspektor Tommy Rantakyrö se tváří sklíčeně. Že se po něm slehla zem, to byla ta nejhorší možná představa. Že leží zahrabaný někde hluboko pod zemí.

Sven Erik se tváří zvlášť zoufale. Dorazil na prokurátorovo ranní kázání jako poslední. Nebyl ve své kůži. Na bradě měl malou náplast zbarvenou dohněda zaschlou krví. Což je u chlapa znamení, že neměl nejlepší ráno. Strniště na krku pod ohryzkem si ve spěchu neoholil a trčelo mu na kůži jako drsné šedé větvičky. Pod koutkem úst měl nalepené zaschlé zbytky pěny po holení jako bílé lepidlo.

„Takže zatím jde pořád o zmizení,“ řekl prokurátor. „Byl to církevní služebník. Zjistil, že jsme mu na stopě, protože si s rodinou vyrazil na dovolenou za peníze vlčí nadace. To ho mohlo přimět k útěku. Strach, že by mu zveřejnění zničilo pověst. Možná se někde vynoří jako čertík z krabičky.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Alf Björnfot se na ně podíval. Bude těžké je motivovat. Jako by jen čekali, až se někde objeví farářovo tělo. A bude na něm plno stop a důkazů, aby se vyšetřování dalo znovu do pohybu.

„Co víte o době těsně předtím, než zmizel?“ zeptal se.

„V pátek večer asi za pět minut sedm zavolal manželce,“ řekl Fred Olsson. „Pak se věnoval církevní mládeži, odemkl jim klubovnu a v půl desáté odsloužil večerní mši. Odešel těsně po desáté a poté ho už nikdo neviděl.“

„Co auto?“ zeptal se prokurátor.

„Parkuje za farním sborem.“

Je to jen kousek, napadlo Annu Mariu. Od církevní klubovny pro mládež na parkoviště za farním sborem to je asi sto metrů.

Vzpomněla si na případ nezvěstné ženy, který řešili před pár lety. Matka dvou dětí vyšla ven, aby nakrmila psy ve výběhu. A zmizela. Manželovo upřímné zoufalství a ujišťování, že by své děti nikdy dobrovolně neopustila, přimělo policii, aby po ní začala pátrat. Našli ji pohřbenou za domem. Zabil ji manžel.

Anna Maria si tenkrát říkala přesně totéž: Je to jen kousek, jen kousek.

„Prověřili jste telefonní hovory, maily a bankovní konto. Co jste zjistili?“ zeptal se prokurátor.

„Nic moc,“ řekl Tommy Rantakyrö. „Naposledy volal manželce. Jinak to byly většinou samé služební hovory s různými farníky a s vikářem, s vrchním lovcem o lovu na losy a s manželčinou sestrou… mám s sebou seznam hovorů a také jsem si ke každému stručně poznamenal, o čem se bavili.“

„Výborně,“ řekl Alf Björnfot povzbudivě.

„Co říkala sestra a vikář?“ zeptala se Anna Maria.

„Se sestrou mluvil o tom, že si dělá o manželku starosti. Bojí se, aby se její stav zase nezhoršil.“

„Napsala Mildred Nilssonové ty dopisy,“ řekl Fredrik Olsson. „Zdá se, že mezi Mildred Nilssonovou a manžely Wikströmovými nepanovaly nejlepší vztahy.“

„O čempak mluvil Stefan Wikström s vikářem?“ zeptala se Anna Maria.

„No, vikář byl trochu nesvůj, když jsem se ho na to zeptal,“ řekl Tommy Rantakyrö. „Stefana prý znepokojilo, že jsme si vypůjčili účetnictví té nadace.“

Na prokurátorově čele se objevila téměř neznatelná vráska. Ale nezmínil se o profesionálním pochybení nebo zneužití pravomoci. Místo toho řekl: „Což by mohlo ukazovat na to, že zmizel dobrovolně. Schovává se, protože se bojí ostudy. Strčit hlavu do písku je v takovém případě obvyklá reakce, to mi věřte. Říkáte si, copak nechápou, že tím pro sebe celou situaci ještě zhoršují? Ale takoví lidé se často neřídí zdravým rozumem.“

„Proč si nevzal auto?“ zeptala se Anna Maria. „To se vydal sám pěšky někam do divočiny? Žádný vlak tou dobou nejel. Lety také nebyly hlášeny.“

„Co taxi?“ zeptal se prokurátor.

„Taky nic,“ odpověděl Fred Olsson.

Anna Maria se na něj uznale zadívala.

Když se do něčeho zakousne, je jako neústupný teriér, pomyslela si.

„No dobrá,“ shrnul prokurátor. „Tommy, chci, aby ses…

„…znovu přeptal všude kolem farního sboru, jestli někdo něco neviděl,“ skočil mu do řeči Tommy rezignovaně.

„Přesně tak,“ řekl prokurátor. „A…“

„…promluvil si ještě jednou s lidmi z klubu církevní mládeže.“

„Výborně! Fred Olsson půjde s tebou.“

„Svene Eriku,“ obrátil se na něj prokurátor. „Možná bys mohl brnknout skupině vytvářející profily pachatelů a zeptat se, co si o tom myslí.“

„Jak jste daleko s tou kresbou?“ chtěl vědět prokurátor.

„Forenzní laboratoř na tom pořád pracuje,“ řekla Anna Maria. „Zatím nic nezjistili.“

„Dobře! Sejdeme se znovu zítra ráno, pokud se nestane něco mimořádného,“ řekl prokurátor, sundal si brýle a strčil si je do náprsní kapsy.

A tím byla porada u konce.

Než Sven Erik zašel do své pracovny, stavil se u spojovatelky Sonji na recepci.

„Hele, dej mi vědět, kdyby někdo volal, že našel mourovatou kočku,“ řekl.

„Jde o Manneho?“

Sven Erik přikývl.

„Už je to týden,“ vysvětlil. „Ještě nikdy nebyl pryč tak dlouho.“

„Budeme na to myslet,“ slíbila Sonja. „Uvidíš, že se vrátí. Venku je přece ještě teplo. Určitě si vyrazil někam na námluvy.“

„Je vykastrovaný,“ povzdychl si Sven Erik sklíčeně.

„No dobrá, vyřídím to holkám,“ řekla.

Když Sven Erik zavolal ženě ze skupiny vytvářející profily pachatelů na její přímé číslo, hned telefon zvedla. Zdálo se, že má radost, když se jí představil. Byla na takovou příšernou práci příliš mladá.

„Předpokládám, že jste četla noviny,“ začal Sven Erik.

„Ano. Už jste ho našli?“

„Ne, je pořád nezvěstný. Co si o tom myslíte?“

„Co si myslíte vy?“

Sven Erik se snažil srovnat si myšlenky.

„Takže vyjdeme z předpokladu, že noviny mají pravdu,“ řekl.

„V tom, že Stefana Wikströma zavraždil sériový vrah,“ doplnila ho.

„Přesně tak. Ale stejně je to divné, nebo ne?“

Nic neříkala. Čekala, až Sven Erik myšlenku dokončí.

„Chci říct,“ dodal, „je divné, že je nezvěstný. Vrah pověsil Mildred na varhany, tak proč neudělal se Stefanem Wikströmem to samé?“

„Možná potřeboval tělo očistit. Na Mildred Nilssonové jste přece našli psí chlupy, ne? Nebo si ho chce chvíli ponechat u sebe.“

Odmlčela se, zdálo se, že přemýšlí.

„Je mi líto,“ řekla nakonec. „Až se tělo objeví – tedy pokud se objeví, také mohl zmizet sám –, tak si promluvíme znovu. Uvidíme, jestli ve způsobu provedení najdeme nějaké společné rysy.“

„Dobře,“ řekl Sven Erik. „Mohl zmizet sám. Měl trochu máslo na hlavě kvůli té církevní nadaci. Pak zjistil, že jsme tomu podvůdku na stopě.“

„Jakému podvůdku?“

„Šlo asi o sto tisíc. Pochybuji, že by to stačilo na žalobu. Jel na studijní cestu, ze které se vyklubala spíš soukromá dovolená.“

„Takže vy si myslíte, že vlastně neměl důvod kvůli tomu utíkat?“

„Vlastně ne.“

„Pokud ho nevystrašilo, že po něm jde policie.“

„Co tím naznačujete?“

Zasmála se.

„Nic!“ řekla důrazně.

Hlas jí náhle zněl formálně.

„Přeji vám hodně štěstí. Ozvěte se, když něco zjistíte.“

Jakmile hovor ukončili, Svenu Erikovi došlo, jak to myslela. Pokud Stefan zavraždil Mildred…

Mozek mu okamžitě začal protestovat.

Jen předpokládejme, že to udělal, trval na svém Sven Erik v duchu. Pak by ho mohlo pěkně vyděsit, kdyby se o něj začala zajímat policie. Na důvodu nesejde. I kdyby se ho chtěli jen zeptat, kolik je hodin.

Anně Marii zazvonil telefon. Volala prodavačka z knihkupectví zaměřeného na sci fi a fantasy.

„Zjistila jsem, co ten symbol znamená.“

„Vážně?“

„Jeden náš zákazník ho poznal. Je na přebalu jedné knihy. Jmenuje se The Gate a napsala ji Michelle Moanová, to je pseudonym. Ta kniha nebyla přeložená do švédštiny. Ani ji nemáme. Ale mohu pro vás jeden výtisk objednat. Chcete?“

„Jistě! O čem to je?“

„O smrti. Je to kniha o smrti. Hrozně drahá. Padesát dva liber. A navíc musíte zaplatit poštovné. Zavolala jsem i do nakladatelství v Anglii.“

„A co?“

„Zeptala jsem se, zda nedostali nějaké objednávky ze Švédska. Několik. A jednu z Kiruny.“

Anna Maria zadržela dech. Ať žijí amatérští detektivové.

„Řekli vám i jméno?“

„Ano. Benjamin Wikström. Dali mi i adresu.“

„Není třeba,“ zakřičela Anna Maria do telefonu. „Díky. Ozvu se vám.“

Sven Erik Stalnacke stál u Sonji na recepci. Nemohl to vydržet a musel se jí zeptat.

„Co říkaly kolegyně? Nevolal jim někdo kvůli kočce?“

Zavrtěla hlavou.

Najednou se mu za zády objevil Tommy Rantakyrö.

„Ztratil se ti kocour?“ zeptal se.

Sven Erik místo odpovědi jen něco zabručel.

„Nejspíš se nastěhoval k někomu jinému,“ řekl Tommy bezstarostně. „To víš, kočky, nikdy se neupnou na člověka, to je jenom naše vlastní… představa… promítáme si do nich vlastní touhy. Necítí oddanost. To je vědecky prokázané.“

„Co to meleš?“ zavrčel Sven Erik.

„To je svatá pravda,“ pokračoval Tommy a nedbal Sonjina varovného pohledu. „Víš, když se ti kočky třou o nohu a ovíjejí se kolem tebe, tak si tě jen značkují svým pachem. Jsi pro ně něco jako jídelna a odpočívadlo v jednom. Nejsou to zvířata, co žijí ve smečce.“

„Možná že ne,“ řekl Sven Erik. „Ale Manne chodí vždycky spát ke mně do postele, jako dítě.“

„Protože je tam teplo. Pro kočku neznamenáš víc než elektrická deka.“

„Ale ty jsi spíš na psy,“ namítla Sonja. „O kočkách vůbec nic nevíš.“

Svenu Erikovi řekla:

„Já jsem taky kočičí máma.“

V té chvíli se prosklené dveře rozletěly a přiřítila se Anna Maria. Popadla Svena Erika a odtáhla ho z recepce.

„Musíme zajet na faru v Jukkasjärvi,“ řekla jen.

KRISTIN WIKSTRÖMOVÁ OTEVŘELA jen v županu a v pantoflích. Pod očima měla trochu rozmazané stíny. Světlé vlasy zastrčené za uši byly vzadu zplihlé a neučesané.

„Hledáme Benjamina,“ řekla Anna Maria. „Chtěli bychom si s ním promluvit. Je doma?“

„Co mu chcete?“

„Promluvit si s ním,“ řekla Anna Maria. „Je doma?“

Kristin Wikströmové se zadrhával hlas.

„Co mu chcete? O čem s ním chcete mluvit?“

„Jeho otec přece zmizel,“ vysvětloval Sven Erik trpělivě. „Musíme mu položit pár otázek.“

„Není doma.“

„Nevíte, kde je?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne, měli byste hledat Stefana. A ne tady ztrácet čas.“

„Můžeme se podívat k němu do pokoje?“ zeptala se Anna Maria.

Kristin unaveně zamrkala.

„Ne, to tedy nemůžete.“

„V tom případě se omlouváme, že jsme rušili,“ řekl Sven Erik zdvořile a odvlekl Annu Mariu k autu.

Vyjeli ze dvora.

„Do prdele!“ vybuchla Anna Maria, když projeli branou. „Jak jsem mohla být tak pitomá a nevzít si s sebou povolení k domovní prohlídce!“

„Zastav kousek odsud a já vystoupím,“ řekl Sven Erik. „A pak jeď co nejrychleji pro povolení k prohlídce a zase se vrať. Já ji zatím budu sledovat.“

Anna Maria zastavila. Sven Erik vyskočil z auta.

„Hoď sebou,“ řekl.

Sven Erik běžel zpátky k faře. Postavil se za sloup u branky, kde ho zakrýval keř rybízu. Měl odtud výhled na hlavní vchod i na komín.

Jestli se z něj začne kouřit, jdu dovnitř, pomyslel si.

Asi za čtvrt hodiny vyšla Kristin Wikströmová ven. Převlékla se z županu do džínsů a trička. V ruce nesla zavázaný pytel na odpadky. Šla k popelnici. Ve chvíli, kdy otevřela víko, otočila hlavu a spatřila Svena Erika.

Nedalo se nic dělat. Sven Erik k ní rychle přiskočil. Natáhl ruku.

„Prosím,“ řekl. „Dejte mi to.“

Beze slova mu pytel podala. Všiml si, že si vykartáčovala vlasy a trochu namalovala pusu. Pak jí začaly téct slzy. Nehýbala se a téměř nezměnila výraz tváře, jen jí tekly slzy. Jako by krájela cibuli.

Sven Erik pytel rozvázal. Byly v něm výstřižky o Mildred Nilssonové.

„No tak,“ přitáhl ji k sobě. „No tak. Povězte mi, kde je.“

„Ve škole, kde jinde,“ řekla.

Nechala se od něj obejmout. Tiše mu plakala na rameni.

„TO MYSLÍŠ VÁŽNĚ?“ zeptal se Sven Erik, když Anna Maria zaparkovala před místní školou Högalid. „Že zavraždil Mildred i svého tátu?“

„Já si nemyslím vůbec nic. Ale má knihu se stejným symbolem jako na výhrůžné kresbě určené Mildred. Zjevně to nakreslil on. A měl doma spoustu výstřižků o její vraždě.“

Ředitelka školy byla okouzlující padesátnice. Byla trochu při těle, na sobě měla sukni ke kolenům a tmavě modré sako. Kolem krku pestrobarevný šátek místo šperku. Sven Erik dostal při pohledu na ni dobrou náladu. Měl rád ženy, které působily takhle energicky.

Anna Maria vysvětlila, že chce, aby Benjamina Wikströma vyzvedli bez zbytečného rozruchu. Ředitelka si vzala k ruce rozvrh. Pak si po telefonu krátce promluvila s učitelem, který měl v Benjaminově třídě hodinu.

Když na něj čekali, zeptala se ředitelka, o co jde.

„Domníváme se, že možná vyhrožoval Mildred Nilssonové, té farářce, co ji v létě zavraždili. Musíme mu proto položit pár otázek.“

Ředitelka zavrtěla hlavou.

„Je mi líto,“ řekla. „Ale to se mi nechce věřit. Benjamin a jeho kamarádi vypadají vážně příšerně. Černé vlasy a bílá tvář. Výrazně nalíčené oči. A kdybyste někdy viděli, co nosí za trička! Jeden z Benjaminových kamarádů měl na sobě minulé pololetí tričko s kostlivcem požírajícím nemluvně.“

Zasmála se a pokrčila rameny. Předstírala, že se otřásla. Zvážněla, když Anna Maria úsměv neopětovala.

„Ale jinak jsou to vážně moc hodní kluci,“ pokračovala. „Benjamin si loni, když chodil do osmičky, prošel těžkým obdobím, ale beze všeho bych ho nechala hlídat svoje vlastní děti. Tedy kdybych nějaké malé děti měla.“

„V jakém smyslu měl těžké období?“ zeptal se Sven Erik.

„Ve škole mu moc nešlo učení. A byl tak strašně… Víte, chtějí se odlišovat, proto se takhle oblékají. Někdy si říkám, že tak staví na odiv svůj pocit vyloučení. Sami si ho zvolí. Ale necítil se dobře. Na jaře měl na paži spoustu drobných ranek a pořád si z nich strhával strupy. Nakonec to bylo jako jedna velká rána, která se nikdy nezahojí. Ale někdy po Vánocích se to srovnalo. Našel si děvče a založil skupinu.“

Usmála se.

„Ta jejich skupina! Pane bože, loni na jaře hráli ve škole. Nějak se jim podařilo sehnat prasečí hlavu, do které na pódiu sekali sekyrami. Byli v sedmém nebi.“

„Umí dobře kreslit?“ zeptal se Sven Erik.

„Ano,“ odpověděla ředitelka. „Vlastně ano.“

Někdo zaklepal a vešel Benjamin Wikström.

Anna Maria a Sven Erik se představili.

„Chceme ti položit pár otázek,“ začal Sven Erik.

„S váma se bavit nebudu,“ řekl Benjamin Wikström.

Anna Maria Mellaová si povzdychla.

„V tom případě tě musíme zadržet pro podezření z nezákonného vyhrožování. Musíš jít s námi na stanici.“

Sklopil oči k zemi. Zplihlé prameny vlasů mu spadaly do obličeje.

„Jak je libo.“

„TAKŽE,“ ŘEKLA ANNA MARIA Svenu Erikovi. „Promluvíme si s ním?“

Benjamin Wikström seděl ve výslechové místnosti číslo jedna. Od chvíle, co ho sem přivedli, neřekl ani slovo. Sven Erik a Anna Maria si přinesli kávu z automatu. A Benjaminu Wikströmovi vzali coca colu.

Po chodbě se k nim rychle blížil vrchní prokurátor Alf Björnfot.

„Koho jste sebrali?“ zalapal po dechu.

Pověděli mu o zadržení.

„Patnáct,“ řekl prokurátor. „Při výslechu musí být jeho zákonný zástupce. Je s ním matka?“

Sven Erik a Anna Maria si vyměnili pohledy.

„Tak ji sežeňte,“ řekl prokurátor. „Dejte tomu klukovi něco k jídlu, když bude chtít. A zavolejte na sociálku. Musí sem také někoho poslat. Pak mi zavolejte.“

Zmizel.

„Já nechci!“ zakvílela Anna Maria.

„Zajedu pro ni,“ řekl Sven Erik Stalnacke.

Za hodinu už seděli ve výslechové místnosti. Na jedné straně stolu Sven Erik Stalnacke a Anna Maria Mellaová. Naproti Benjamin Wikström. Po jeho levici seděl referent ze sociálky. Napravo Kristin Wikströmová. Měla zarudlé oči.

„Poslal jsi tenhle obrázek Mildred Nilssonové?“ zeptal se Sven Erik. „Brzy budeme mít otisky prstů, takže pokud je to tvoje práce, můžeš nám o tom klidně povědět.“

Benjamin Wikström zarytě mlčel.

„Pane bože,“ vyjekla Kristin. „Co to má znamenat, Benjamine? Jaks mohl něco takového udělat? To je tak odporné!“

Benjaminovy rysy ztvrdly. Sklopil oči na stůl. Paže pevně tiskl k tělu.

„Co si takhle udělat na chvilku přestávku?“ navrhl referent ze sociálky a vzal Kristin kolem ramen.

Sven Erik přikývl a vypnul magnetofon. Kristin Wikströmová, sociální referent a Sven Erik vyšli na chodbu.

„Proč s námi nechceš mluvit?“ zeptala se Anna Maria.

„Protože nic nechápete,“ řekl Benjamin Wikström. „Vůbec nic nechápete.“

„To mi můj syn tvrdí neustále. Je stejně starý jako ty. Znal jsi Mildred?“

„Na tom obrázku není ona. Copak to nechápete? Je to autoportrét.“

Anna Maria se na kresbu zadívala. Vycházela z toho, že to je Mildred. Ale Benjamin měl také dlouhé tmavé vlasy.

„Byli jste přátelé,“ vyhrkla Anna Maria. „Proto jsi sbíral ty výstřižky.“

„Ona to chápala,“ řekl. „Chápala to.“

Zpod závoje vlasů skanulo na desku stolu pár slz.

Mildred sedí s Benjaminem ve své pracovně ve farním sboru. Nabídla mu tavolníkový čaj s medem. Dostala ho od jedné členky Magdaleny, která bylinky sama nasbírala a usušila. Smějí se tomu, jakou má ten čaj odpornou chuť.

Jeden Benjaminův kamarád měl u Mildred konfirmaci. A přes něj se s Mildred seznámili.

Na Mildredině psacím stole leží The Gate. Už si knihu přečetla.

„Co si o tom myslíš?“

Je to těžká kniha. Moc těžká. Spousta anglického textu. A také spousta barevných obrázků.

Pojednává o „the Gate to the unbuilt house, to the world you create“ – o bráně do imaginárního domu, do světa, který si sami vytváříte. Je to výzva, aby si člověk prostřednictvím rituálů vytvořil v duchu vlastní svět, ve kterém chce žít věčně. Pojednává o cestě do takového světa. O sebevraždě. Kolektivní nebo individuální. Skupina rodičů anglické nakladatelství zažalovala. Na jaře 1998 totiž čtyři mladí lidé společně spáchali sebevraždu.

„Líbí se mi představa, že si člověk vytváří vlastní nebe,“ řekne Mildred.

Pak mu naslouchá. Podává mu kapesníky, když pláče. Pláče, když mluví s Mildred. Ten pláč v něm spouští pocit, že jí na něm záleží.

Vypráví jí o tátovi. Je v tom také špetka pomsty, že mluví s Mildred, kterou táta pohrdá.

„Nenávidí mě,“ říká. „Ale na tom nesejde. Kdybych se nechal ostříhat, nosil košili a slušný kalhoty, dobře se učil a byl předsedou třídy, stejně by nebyl spokojený. Já to vím.“

Někdo zaklepe na dveře. Mildred se mezi očima objeví zlostná vráska. Když svítí červené světlo…

Dveře se otevřou a dovnitř vrazí Stefan Wikström. Vlastně by měl mít dneska volno.

„Tak tady jsi,“ řekne Benjaminovi. „Vem si bundu a počkej na mě v autě. Okamžitě.“

Pak se obrátí na Mildred:

„A ty se přestaň plést do záležitostí naší rodiny. Kašle na školu. Obléká se tak, že se z toho člověku chce zvracet. Kde může, dělá rodině jen ostudu. Ty ho v tom samozřejmě horlivě podporuješ. Zveš ho na čaj, když chodí za školu. Neslyšel jsi? Mazej do auta.“

Zaťuká na hodinky.

„Máš teď hodinu švédštiny, odvezu tě do školy.“

Benjamin zůstane sedět.

„Matka doma pláče. Volala tvoje třídní učitelka a chtěla vědět, kde jsi. Chceš matku přivést do hrobu? O to ti jde?“

„Benjamin si chtěl jen promluvit,“ řekne Mildred. „Někdy…“

„Může si promluvit se svou rodinou!“ přeruší ji Stefan.

„To určitě!“ vykřikne Benjamin. „Ale nikdy mi neodpovíš. Jako včera, když jsem se zeptal, jestli můžu jet s Kevinovou rodinou na hory: Nejdřív se ostříhej a vem si na sebe něco normálního, pak se s tebou budu taky normálně bavit.“

Benjamin vstane a oblékne si bundu.

„Pojedu do školy na kole, nemusíš mě tam vozit.“

Vyběhne ven.

„To je tvoje vina,“ řekne Stefan a ukáže na Mildred, která zůstane sedět a v ruce pořád drží hrnek čaje.

„Je mi tě líto, Stefane,“ odpoví. „Musíš se cítit strašně opuštěný.“

„PUSTÍME HO,“ řekla Anna Maria prokurátorovi a kolegům. Vyšla z kuchyňky a požádala referenta ze sociálky, aby matku se synem doprovodil domů.

Pak šla do své kanceláře.

Byla unavená a skleslá.

Sven Erik šel kolem a zeptal se, jestli s ním nezajde na oběd.

„Už jsou tři,“ řekla.

„Jedla jsi něco?“

„Ne.“

„Vem si bundu. Řídit budu já.“

Ušklíbla se.

„A proč?“

Najednou se Svenu Erikovi za zády zjevil Tommy Rantakyrö.

„Musíte hned se mnou,“ řekl.

Sven Erik se na něj zamračil.

„S tebou se nebavím,“ odsekl.

„Kvůli těm řečem o kočkách? Dělal jsem si jen srandu. Ale tohle si musíte poslechnout.“

Šli za Tommym Rantakyröem do výslechové místnosti číslo dvě. Seděla tam žena s mužem. Oba na sobě měli šaty do lesa. Muž byl vysoký a mohutný, v ruce držel khaki vojenskou čepici z armádního výprodeje a utíral si pot z čela. Žena byla nepřirozeně hubená. Nad horním rtem a na tváři měla hluboké vrásky, jaké způsobuje mnohaleté kouření. Na hlavě šátek zavázaný pod vlasy a na džínsech skvrny od brusinek. Oba byli cítit kouřem a repelentem.

„Nemohl bych dostat sklenku vody?“ zeptal se muž, když do místnosti vešli čtyři policisté.

„Přestaň!“ vybuchla žena tónem, který naznačoval, že nic, co muž řekne či udělá, nebude správné.

„Můžete nám povědět všechno ještě jednou?“ požádal je Tommy Rantakyrö.

„No tak jim to řekni!“ vyzvala žena muže naštvaně.

Vyděšený pohled jí těkal z jednoho policisty na druhého.

„No, sbírali jsme brusinky kousek na sever od jezera Dolní Vuolusjärvi,“ řekl muž. „Můj švagr tam má chatu. Jsou tam lány morušek, když je jejich doba. Ale tentokrát jsme vyrazili na brusinky…“

Podíval se na Tommyho Rantakyröa, který mávl rukou na znamení, aby muž přešel k věci.

„No, zaslechli jsme tam v noci nějaké divné zvuky,“ řekl muž.

„Někdo křičel,“ prohlásila žena rozhodně.

„Jo, asi jo. Pak jsme zaslechli výstřel.“

„A pak ještě jeden,“ dodala žena.

„Tak jim to pověz sama!“ rozčílil se muž.

„Já ti to říkala. Říkala jsem ti, že to musíš oznámit na policii.“

Žena pevně stiskla rty.

„No to je asi tak všechno,“ dodal muž.

Sven Erik se na něj udiveně podíval.

„Kdy to bylo?“ zeptal se.

„V noci na sobotu,“ řekl muž.

„Dneska máme pondělí,“ řekl Sven Erik pomalu. „Proč jste přišli až teď?“

„Já ti říkala, že…,“ začala žena.

„Sklapni už konečně,“ skočil jí do řeči.

„Říkala jsem, že bychom k vám měli zajet hned,“ řekla žena Svenu Erikovi. „Pane bože, když jsem si u stánku přečetla novinové titulky o tom faráři… Myslíte, že je to on?“

„Neviděli jste nikoho?“ řekl Sven Erik.

„Ne, šli jsme si lehnout,“ řekl muž. „Neslyšeli jsme nic víc, než co jsme vám řekli. Vlastně jo, ještě jsme slyšeli auto. Ale to bylo až mnohem později. Vede tam silnice od Losích peřejí.“

„Nenapadlo vás, že může jít o něco vážného?“ zeptal se Sven Erik tiše.

„Co já vím,“ řekl muž mrzutě. „Je přece sezona lovu na losy, takže na tom není nic divného, že se v lese střílí.“

Sven Erik se snažil ovládnout hlas.

„Bylo to v noci. V lovecké sezoně se hodinu před západem slunce musí přestat střílet. Kdo to křičel? Byl to los?“

„Věděla jsem, že…,“ začala žena.

„Heleďte, z lesa se pořád ozývají divný zvuky,“ zabručel muž a tvářil se zarputile. „Mohla to být liška. Nebo to křičel jelen v říji. Slyšeli jste ho někdy? Teď jsme vám to v každém případě pověděli. Takže snad můžeme jet domů.“

Sven Erik se na muže podíval, jako by přišel o rozum.

„Cože?“ vybuchl. „Zbláznili jste se? Tady zůstanete! Vezmeme si mapu a porozhlédneme se po okolí. Musíte nám říct přesně, odkud se ten výstřel ozval. Zjistíme, jestli to byla kulovnice, nebo brokovnice. Musíte si rozmyslet, co to bylo za křik, možná si dokážete vybavit nějaká slova. Také si promluvíme o tom autě. Odkud se ozývalo, jak daleko to bylo, zkrátka všechno. Chci vědět přesně na minutu, kdy se to stalo. Projdeme si to do nejmenších podrobností. Několikrát. Jasný?“

Žena se na Svena Erika prosebně zadívala: „Říkala jsem mu, že zajdeme hned na policii, ale znáte to, když se jednou pustí do sbírání…“

„A vidíš, jak to dopadlo,“ řekl muž. „V autě mám brusinky za tři tácy. Musím aspoň brnknout kamarádovi, aby si pro ně přijel. Přece je nenechám zkazit.“

Sven Erik prudce dýchal.

„Ale to auto mělo v každém případě dieselový motor,“ dodal muž.

„Děláte si ze mě srandu?“ zeptal se Sven Erik.

„Kdepak, to se snadno pozná. I když chata leží kus od silnice. Ale jak jsem řekl, bylo to mnohem později. Nemusí to mít s tím výstřelem nic společného.“

VE ČTVRT NA PĚT odpoledne letí Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke vrtulníkem na sever. Pod nimi se vine řeka Torneälven jako stříbrná stuha. Pár osamělých mraků na nebi vrhá stín na horské svahy, ale jinak je celá zlatožlutá krajina zalitá sluncem.

„Tady vidíš, proč tu chtěli zůstat a trhat brusinky, a ne zajet do města a zkazit si dovolenou,“ řekla Anna Maria.

Sven Erik jí musel dát za pravdu. Zasmál se.

„To jsou dneska lidi.“

Zadívala se do mapy.

„Chata leží tady u severního břehu jezera a výstřel se ozval z jihu…,“ řekla Anna Maria a ukazovala přitom v mapě.

„Podle něj to bylo dost z blízka.“

„Jo. O kus dál stojí na břehu několik chat. A pak slyšeli auto. Nemohlo to být dál než jeden, maximálně dva kilometry od chaty.“

Zakroužkovali si na mapě určitou oblast. Nazítří ji pročeše policie spolu s domobranou.

Vrtulník začal klesat. Letěl nízko podél břehu dlouhého jezera Dolní Vuolusjärvi směrem na sever. Našli chatu, kde sběrači brusinek přespali.

„Sestupte ještě trochu níž, ať si to tu můžeme co nejlépe prohlédnout,“ řekla Anna Maria pilotovi.

Sven Erik si vzal dalekohled. Anně Marii připadalo, že bez něj je vidět lépe. Břízy a všude samé močály. Podél jezera vedla lesní cesta až k severnímu cípu. Osamělý sob zvedl hlavu a losice s mládětem zaběhla do hustého křoví.

Stejně, pomyslela si Anna Maria, když přimhouřila oči a snažila se zahlédnout něco víc než jen zakrslé břízy a křoviny. Tady nemůžete nikoho pohřbít beze stop. Je tu v zemi spousta kořenů a kamení.

„Počkat,“ zavolala. „Koukni na tohle.“

Zatahala Svena Erika za rukáv.

„Vidíš?“ řekla. „Támhle dole pod sobí oborou je člun. Mrkneme se tam.“

Jezero bylo přes šest kilometrů dlouhé. Od lesa k němu vedla pěšina. Poslední úsek byl zpevněný prkny. Bílý laminátový člun ležel na břehu obrácený dnem vzhůru, aby do něj nenatekla voda.

Společně ho obrátili.

„Čistý jako lilie,“ řekl Sven Erik.

„Až moc vypulírovaný,“ namítla Anna Maria.

Naklonila se a pozorně si prohlédla dno. Zvedla hlavu a kývla na Svena Erika. Také se naklonil.

„To bude určitě krev,“ řekl.

Rozhlédli se po jezeře. Hladina se tiše leskla. Zčeřila ji vlnka. Někde zakřičela potáplice.

Tam dole, pomyslela si Anna Maria. Leží v jezeře.

„Vrátíme se,“ řekl Sven Erik. „Nemá cenu to tu moc pošlapat, aby se na nás pak technici nenaštvali. Přivezeme sem Kristera Erikssona s Tintin. Když něco objeví, pošleme sem potápěče. Po cestičce radši nepůjdeme, mohly na ní zůstat stopy.“

Anna Maria mrkla na hodinky.

„Stihneme to, než se setmí,“ řekla.

Znovu se u jezera sešli až po páté odpoledne. Anna Maria Mellaová, Sven Erik Stalnacke, Tommy Rantakyrö a Fred Olsson. Čekali na Kristera Erikssona s Tintin.

„Jestli tu někde je, tak ho Tintin najde,“ řekl Fred Olsson.

„I když není tak dobrá jako Zack,“ řekl Tommy.

Tintin byla černá fenka německého ovčáka. Patřila policejnímu inspektorovi Kristeru Erikssonovi. Když se před pěti lety přistěhoval do Kiruny, měl s sebou Zacka. Vlčáka s hustým černohnědým kožichem tu a tam posetým béžovými chlupy. S širokou hlavou. Na výstavě by moc parády neudělal. Solitér. Přilnul jen ke Kristerovi. Když ho chtěl někdo pozdravit nebo poplácat, lhostejně odvrátil hlavu.

„Je to čest s ním pracovat,“ říkal o něm Krister.

Záchranáři z horské služby na něj pěli pochvalné ódy. Zack byl ten nejlepší lavinový pes ze všech. Také se osvědčil při pátrání po pohřešovaných. Krister Eriksson se objevil v kuchyňce na policejní stanici, jedině když je Zack pozval na dort. Přesněji řečeno, když jim nějaký vděčný příbuzný nebo někdo, komu Zack zachránil život, poslal dort. Jinak trávil Krister Eriksson přestávky na svačinu procházkami nebo cvičením se psem.

Nebyl prostě moc společenský. Možná kvůli tomu, jak vypadal. Podle toho, co Anna Maria slyšela, jako dospívající chlapec utrpěl popáleniny při požáru jejich domu. Nikdy se ho na to neodvážila zeptat, prostě nebyl ten typ. Jako by měl obličej z jasně růžového pergamenu. Místo uší mu v hlavě zely dvě díry. Neměl žádné vlasy ani obočí a řasy, nic.

Z nosu toho také moc nezbylo. Dva podlouhlé otvory vedly přímo do lebky. Anna Maria věděla, že mu kolegové říkají Michael Jackson.

Když Zack ještě žil, žertovali o páníčkovi a jeho psu, jak spolu večer vysedávají, popíjejí pivo a dívají se v televizi na sport. Když si vsadili ve Fortuně, Zack prý většinou uhodl vítěze.

Od té doby, co si Krister opatřil Tintin, už o něm Anna Maria žádné vtipy vyprávět neslyšela. Určitě si z něj utahovali dál, ale protože Tintin byla fenka, byly ty žerty pro ženské uši nejspíš moc drsné. „Bude dobrá,“ říkal Krister o Tintin. „Zatím je moc nedočkavá. Je to ještě mladá nezkušená holka, ale to se srovná.“

Krister Eriksson dorazil na místo za deset minut. Tintin seděla na předním sedadle připoutaná bezpečnostním pásem pro psy. Pustil ji ven.

„Už dorazil člun?“ zeptal se.

Ostatní přikývli. Vrtulník spustil člun na hladinu na severním konci jezera. Oranžový člun vhodný na mělčinu, vybavený reflektory a ozvěnovým hloubkoměrem.

Krister Eriksson oblékl Tintin plovací vestu. Přesně věděla, co to znamená. Práce. Dobrodružná práce. Dychtivě mu čenichala u nohou. S vyplazeným jazykem a plná očekávání. Nozdrami větřila všemi směry.

Sešli dolů ke člunu. Krister Eriksson usadil Tintin na malý stupínek a odrazil se od břehu. Kolegové zůstali stát na místě a pozorovali, jak člun klouže po hladině. Slyšeli, jak Krister nahodil motor. Hledali proti větru. Na začátku Tintin vzrušeně přešlapovala, kňučela a jako by tančila. Nakonec se uklidnila. Usadila se na přídi a zdálo se, že myslí na něco jiného.

Uběhlo čtyřicet minut. Tommy Rantakyrö se škrábal na hlavě. Tintin si lehla. Člun plul po jezeře sem a tam. Od severu k jihu. Policisté se procházeli po břehu.

„Dneska pěkně štípají, potvory,“ postěžoval si Tommy Rantakyrö.

„Chlapi se psy. To je vlastně tvoje parketa,“ obrátil se Sven Erik na Annu Mariu.

„Nech toho,“ zavrčela Anna Maria varovně. „Navíc to ani nebyl jeho pes.“

„O co jde?“ zeptal se Fred Olsson.

„O nic!“ řekla Anna Maria.

„Teď už to musíš dopovědět. Když jste to nakousli…,“ naléhal Tommy.

„To Sven Erik o tom začal,“ řekla Anna Maria. „Tak jim to pověz! Nešetři mě.“

„To bylo tehdy, když žila ve Stockholmu,“ začal Sven Erik.

„Když jsem chodila na policejní akademii.“

„Anna Maria se nastěhovala k jednomu chlapovi. Byli spolu jen krátce.“

„Bydleli jsme společně dva měsíce a vlastně jsme spolu ani o moc déle nechodili.“

„Oprav mě, jestli se pletu, ale jednou jsi přišla dřív domů a našla na podlaze v ložnici černé kožené slipy s řemínky.“

„Přesně takové, jaké se nosí v pornofilmech,“ řekla Anna Maria. „Navíc měly vepředu díru. Nemuseli jste moc přemýšlet, co se tou dírou asi strká.“

Odmlčela se a zadívala se na Freda Olssona a Tommyho Rantakyröa. V životě je neviděla s tak šťastným a napjatým výrazem.

„A ke všemu,“ pokračovala, „ležela na podlaze dámská vložka.“

„Kecáš!“ Tommy Rantakyrö sotva popadal dech.

„Byla jsem naprosto v šoku,“ řekla Anna Maria. „Co o svém partnerovi vlastně víme? Takže když Max přišel domů a zavolal na mě z předsíně, zůstala jsem sedět v ložnici. Ptá se mě normálně, jak se mám. A já ukázala na ty kožené slipy a řekla: Musíme si promluvit. O tomhle. Ale on na to vůbec nereagoval. Aha, řekl lhostejně. Musely mi vypadnout ze skříně. Pak je položil i s vložkou nahoru na skříň. Jako by se nechumelilo.“

Ušklíbla se.

„Byly to psí kalhotky. Jeho máma měla fenku boxera, kterou chodil venčit. Když hárala, nosila tyhle kalhotky s dírou na ocas a v nich vložku. To je všechno.“

Všichni tři chlapi se dali do smíchu, který se nesl nad jezerem.

Ještě dlouho poté se pochechtávali.

„To mě podrž,“ vyrazil ze sebe Tommy Rantakyrö a utíral si oči.

Najednou se Tintin ve člunu zvedla.

„Podívejte,“ ukázal Sven Erik Stalnacke.

„Copak je nesledujeme celou dobu?“ odpověděl Tommy Rantakyrö a natáhl krk.

Tintin se postavila. Celé tělo jí ztuhlo. Čenich ukazoval do jezera jako střelka kompasu. Krister Eriksson zpomalil na minimum a řídil člun směrem, kam Tintin ukazovala. Fenka začala kňučet a štěkat, pobíhala po plošině a škrábala nohama. Štěkala čím dál hlasitěji a nakonec se horní polovinou těla naklonila nad vodu. Když Krister Eriksson vytáhl bójku zatíženou olovem, aby místo nálezu označil, Tintin to už nemohla vydržet. Skočila do vody a plavala kolem bójky, štěkala a kýchala, když si nabrala vodu do čenichu.

Krister Eriksson na ni zavolal. Chytil ji za držák plovací vesty a vytáhl ji ven. Jednu chvíli to vypadalo, že sám spadne do vody. Ve člunu Tintin dál radostně kňučela a vyla. V burácení motoru a kňučení psa policisté slyšeli Kristerův hlas: „Moc hodná holka. Výborně.“

Tintin skočila na břeh mokrá jako myš. Oklepala se a dopřála policistům pořádnou sprchu.

Krister Eriksson ji pochválil a pohladil po hlavě. Vydržela stát klidně jen vteřinu. Pak vystřelila do lesa a všem hlasitě oznamovala, jak je ohromná. Slyšeli ji štěkat z různých směrů.

„Fakt měla do té vody skočit?“ zeptal se Tommy Rantakyrö.

Krister Eriksson zavrtěl hlavou.

„Byla do toho prostě celá žhavá,“ řekl. „Ale měla by mít dobrý pocit, když najde, co hledá, takže jí nemůžete vynadat za to, že tam skočila, i když…“

Zadíval se směrem, odkud se nesl štěkot, se směsicí pýchy a starostlivosti v očích.

„Je hrozně šikovná,“ řekl Tommy obdivně.

Ostatní přitakali. Naposledy viděli Tintin, když našla pohřešovanou dementní šestasedmdesátiletou ženu v lese za jezerem Kaalasjärvi. Museli prohledávat rozsáhlou oblast a Krister Eriksson pomalu projížděl terénním vozem po starých dřevařských cestách. Na kapotu připevnil protiskluzovou podložku z vany, aby z ní Tintin nesjela dolů. Fenka na ní seděla jako sfinga a čenichala ve vzduchu. Obdivuhodný výkon.

Moc často neměli příležitost popovídat si s Kristerem Erikssonem takhle dlouho. Tintin se vrátila z kolečka slávy a dokonce i ona podlehla tomu náhlému pocitu skupinové solidarity. Pobíhala mezi policisty a zběžně očichala Svenu Erikovi kalhoty.

Pak ten okamžik pominul.

„Takže pro dnešek jsme skončili,“ řekl Krister skoro mrzutě, zavolal na fenku a sundal jí plovací vestu.

Začalo se smrákat.

„Zbývá jen zavolat techniky a potápěče,“ řekl Sven Erik. „Musí sem zajet, jakmile se zítra rozední.“

Cítil směsici radosti a smutku. Došlo k nejhoršímu. Další zavražděný farář, tím si mohli být téměř jisti. Ale tam dole leží tělo. Ve člunu našli stopy a na cestičce budou určitě další. Vědí, že to bylo auto s dieselovým motorem. Teď se aspoň mají čeho chytit.

Zadíval se na své kolegy. Všiml si, že jsou všichni jako nabití elektřinou.

„Musí sem zajet ještě dnes večer,“ řekla Anna Maria. „Aspoň se o to za tmy můžou pokusit. Chci ho vytáhnout co nejdřív.“

MANS WENNGREN SEDÍ U zelené žáby a dívá se na displej mobilu. Celý den si říkal, že Rebecce Martinssonové nezavolá, ale teď už si nevzpomínal, proč vlastně.

Zavolá jí a nenuceně se zeptá, jak se jí maká načerno.

Napadaly ho stejné myšlenky, jako když mu bylo patnáct. Jaký by asi měla výraz ve tváři přesně v tom okamžiku, kdy by do ní vnikl.

„Trapáku stará!“ vynadal sám sobě a vyťukal její číslo.

Vzala to po třetím zazvonění. Zněla unaveně. Nenuceně se jí zeptal na to její melouchaření, přesně jak si předsevzal.

„Moc dobře to nedopadlo,“ odpověděla.

Pak ze sebe všechno vysypala. Jak ji Míšův táta obvinil, že tam čmuchá.

„Bylo tak příjemné nebýt na chvíli ,tou ženou, co zabila tři muže‘,“ řekla. „Já to netajím, ale také nemám důvod to vytrubovat do světa… nejhorší je, že jsem utekla bez zaplacení.“

„Určitě to jde zaplatit převodem z účtu, ne?“ řekl Mans.

Rebecka se zasmála.

„Myslím, že ne.“

„Chceš, abych to zařídil?“

„Ne.“

Ne, jasně že ne, pomyslel si. Zvládne to sama.

„Můžeš tam přece zajet a zaplatit,“ řekl.

„No jistě.“

„Nic jsi neprovedla, nemusíš se schovávat.“

„Ne.“

„I kdybys něco provedla, tak by ses neměla schovávat,“ pokračoval Mans.

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

„S tebou je těžká řeč, Martinssonová,“ řekl Mans. „Zavolám ti zítra ráno, abych tě povzbudil. Zajet do hospody v nějakém zapadákově a zaplatit účet přece zvládneš. Vzpomínáš si, jak jsi tenkrát musela úplně sama jednat s Axling Import?“

„Hmm.“

„Zavolám ti zítra.“

Nezavolá, řekla si, když hovor ukončili. Proč by volal?

Potápěči objevili tělo Stefana Wikströma v jezeře v deset hodin a pět minut večer. Vyzvedli je na provizorních nosítkách ze sítě, ale vážilo hodně. Bylo omotané železným řetězem. Kůže byla úplně bílá a pórovitá po dlouhém louhování ve vodě. Na čele a na prsou měl dvě půlcentimetrové rány po kulce.

Žlutonožka

JE ZAČÁTEK KVĚTNA. Listí, které leželo pod sněhem, vytvořilo na zemi pevnou hnědou slupku. Občas z ní opatrně vykoukne něco zeleného. Od jihu vane teplý vítr. Nad hlavou létají ptáci.

Vlčice je stále na cestě. Někdy ji přepadne strašlivá osamělost. Pak natáhne krk k nebi a všechno ze sebe vykřičí.

Padesát kilometrů na jih od Sodankylä leží vesnice, kde mají velkou skládku. Chvíli se v ní vrtá, najde zbytky jídla a vyhrabe vyděšené tučné krysy. Pořádně se nadlábne.

Kousek od vesnice hlídá karelský medvědí pes přivázaný na řetězu. Když se vlčice vynoří z okraje lesa, pes nezačne štěkat jako pominutý. Vůbec se nebojí a nesnaží se utéct. Tiše tam stojí a čeká na ni.

Lidský pach ji samozřejmě vyplaší, ale byla už tak dlouho sama a ten nebojácný medvědí pes se jí líbí. Po tři dny se k němu vrací, když padne soumrak. Odváží se přiblížit až k němu. Očichá ho a nechá se očichat. Namlouvají se. Pak se vrátí na kraj lesa. Zastaví se a podívá se na něj. Čeká, že ji bude následovat.

A pes sebou na řetěze škube. Během dne přestává jíst.

Když se vlčice čtvrtého večera vrátí, už tam není. Chvíli zůstane stát. Pak zase vběhne do lesa a pokračuje ve své pouti.

Sníh už úplně roztál. Zem, ze které stoupá pára, se chvěje touhou po životě. Všude se to hemží, cvrliká, praská a zpívá. Na bolavých stromech vyrážejí listy. Léto stoupá z nitra jako nezadržitelná vlna.

Vlčice putuje dvacet kilometrů na sever podél řeky Torneälven a přejde most postavený lidmi v Muoniu.

Nedlouho poté jí podruhé v životě zkříží cestu člověk. Leží v březovém lese s vyplazeným jazykem. Nohy necítí. Stromy nad hlavou jsou rozmazané v mlze.

Klečí nad ní zoolog, odborník na chování vlků z Úřadu na ochranu přírody.

„Krasavice,“ říká a hladí jí slabiny a dlouhé žluté nohy.

„Jo, je vážně moc pěkná,“ přitaká veterinář.

Dá jí vitaminovou injekci, vyšetří jí zuby a opatrně ohýbá končetiny.

„Budou jí tři, možná čtyři,“ odhaduje. „Je ve skvělé kondici, nemá ani svrab, nic.“

„Opravdová princezna,“ řekne zoolog a přišroubuje jí kolem krku vysílačku. „Speciální královský šperk.“

Motor vrtulníku stále vrčí. Půda je tak bažinatá, že se ho pilot bojí vypnout, aby se neprobořil. Pak by se nedokázal zase vznést.

Veterinář dá vlčici ještě jednu injekci a je čas se s ní rozloučit.

Zoolog se postaví na nohy. Stále vlčici cítí na prstech. Ten hustý zdravý kožich. Jako čistá vlna. Drsné dlouhé chlupy na povrchu. Silné tlapy.

Když se vznesou, vidí, jak se vlčice zvedá na nohy. Trochu vrávoravě.

„Statečná holka,“ řekne veterinář.

Zoolog vyšle prosbu k vyšší moci. Ochrannou modlitbu.

Úterý 12. září

RÁNO TO STOJÍ ve všech novinách. Mluví se o tom ve zprávách v rádiu. Pohřešovaného faráře našli v jezeře se železným řetězem omotaným kolem těla. Zastřelen dvěma ranami. Jedna do prsou. Druhá do hlavy. Jasná poprava, tvrdí policejní zdroj a naznačuje, že ho našli spíše náhodou než díky pátracím schopnostem.

Lisa sedí u kuchyňského stolu. Zavřela noviny a vypnula rádio. Snaží se sedět úplně nehybně. Jakmile se pohne, začne se v ní zvedat vlna. Vlna, která prochází celým tělem, zvedá ji na nohy a nutí ji pobíhat po prázdném domě. Do obývacího pokoje s knihovnou zející prázdnotou a holými okenními parapety. Do kuchyně. Nádobí je umyté. Skříňky pečlivě vytřené. Všechny zásuvky jsou prázdné. Nepovalují se tam žádné papíry ani nezaplacené účty. Pak do ložnice. V noci spala bez pyžama, přetáhla si přes sebe jenom péřový kabát. Překvapivě usnula. Deku má složenou u nohou, na ní leží polštáře. Všechny její šaty jsou pryč.

Tím, že sedí úplně bez hnutí, krotí svou touhu. Touhu plakat a křičet. Nebo cítit bolest. Touhu položit ruku na rozžhavenou plotýnku sporáku. Brzy bude čas jít. Osprchovala se a vzala si čisté prádlo. Podprsenka ji dře, není na ni zvyklá.

Psy člověk tak lehce neoklame. Přiběhnou k ní a vrtí ocasem. Jejich drápy škrábou po podlaze. Nevadí jim její ztuhlé odmítavé tělo. Zavrtají jí čumáky do břicha, tisknou se jí k nohám, strkají jí hlavy pod ruce a chtějí, aby je pohladila. A ona je hladí. Stojí ji to obrovské úsilí. Potlačit v sobě všechno tak, aby je dokázala hladit, cítit jejich měkký kožich a teplo živé krve, která pod ním proudí.

„Běžte do pelechu,“ poručí jim cizím hlasem.

A oni poslechnou. Ale za chvíli se vrátí a začnou se zase motat kolem ní.

V půl osmé se zvedne. Opláchne hrnek od kávy a vloží ho do myčky. Uvnitř to vypadá podivně opuštěně.

Na zahradě začnou psi dovádět. Většinou rovnou skočí do auta, vědí, že to znamená celý dlouhý den v lese. Ale teď pobíhají kolem. Karelin odběhne a vymočí se na rybízové keře. Generál si sedne a nespustí z ní oči. Dívá se, jak je komanduje a mává rukou, aby si vlezli otevřenými zadními dveřmi do auta. Majka poslechne jako první, přiběhne s ohnutým hřbetem a ocasem staženým mezi nohama. Karelin a Generál skočí do auta za ní.

Morrisovi se do auta nikdy nechce. Ale teď je to s ním horší než jindy. Lisa ho musí honit, křičí a nadává, dokud se pes nezastaví. Musí ho k autu odtáhnout.

„Mazej dovnitř!“ zařve a pleskne ho po zadku.

Pes si naskočí. Pochopí. Chápou to všichni. Pozorují ji za okénkem. Opře se o nárazník úplně vyčerpaná. Takhle si to nepředstavovala. Že na ně bude naposledy křičet a prát se s nimi.

Zajede na hřbitov. Psi zůstanou v autě. Vydá se k Mildredinu hrobu. Jako obvykle je na něm spousta květin, lístečků, a dokonce fotografií, které vlhkem nabobtnaly a zkroutily se.

Všechny ženské se o hrob pěkně starají.

Měla si s sebou samozřejmě vzít něco na hrob. Ale co? Snaží se přijít na to, co říct. Na nějakou vhodnou myšlenku. Zírá na Mildredino jméno na vlhkém šedém kameni. Mildred, Mildred, Mildred. To jméno se do ní zařezává jako nůž.

Moje Mildred, pomyslí si. Svírala jsem tě v náručí.

Erik Nilsson se z dálky dívá na Lisu. Jak tam stojí nehybně a pasivně, jako by náhrobní kámen provrtávala pohledem. Ostatní ženy vždycky klečí a hrabou se v zemi, čistí a zdobí hrob a povídají si s jinými návštěvníky.

Měl namířeno ke hrobu, ale teď se na okamžik zarazí. Má ve zvyku chodit sem ve všední den ráno. Aby měl chvilku klidu. Nic proti ženským z Magdaleny nemá, ale Mildredin hrob si okupovaly jen pro sebe. Pro něj není mezi truchlícími místo. Zaplácají hrob květinami a svíčkami a nahoru na náhrobní kámen položí kamínky. Jeho skromné dary se v té záplavě ztrácejí. Není divu, že ostatní jsou rádi součástí truchlícího kolektivu. Utěšuje je pocit, že Mildred chybí tolika lidem. Ale co on? Ví, že je to dětinské, ale chce, aby si na něj lidé ukazovali a říkali: „To byl její muž. Toho musíte litovat nejvíce.“

Mildred jde tajně za ním.

Mám jít blíž? ptá se Erik.

Ale Mildred neodpovídá. Upřeně se dívá na Lisu.

Muž přistoupí k Lise. Cestou si odkašle, aby ji nevyděsil. Zdá se, že je zcela ponořená v myšlenkách.

„Dobrý den,“ začne opatrně.

Od pohřbu se neviděli.

Lisa kývne na pozdrav a pokusí se vyloudit úsměv.

Erik už má na jazyku: „Také sem chodíte na snídani?“ nebo nějakou podobnou bezvýznamnou frázi, aby se mezi nimi prolomily ledy. Ale pak si to rozmyslí. Místo toho řekne vážně:

„Měli jsme ji zapůjčenou jen na chvíli. Kéž bychom si to uvědomili, když ještě žila. Často jsem se na ni zlobil kvůli tomu, co mi nedávala. Teď si přeji, abych… já nevím… abych přijímal, co mi dávala, s radostí, místo abych se trápil tím, co jsem od ní nedostal.“

Podívá se na ni. Oplatí mu prázdným pohledem.

„Jen tak plácám,“ řekne Erik nejistě.

Lisa zavrtí hlavou.

„Vůbec ne,“ vyrazí ze sebe. „Já jenom… nedokážu prostě…“

„Měla pořád plné ruce práce a nikdy se nezastavila. Teď, když je mrtvá, mám konečně pocit, že na sebe máme čas. Jako by šla do důchodu.“

Podívá se na Mildred. Dřepí a čte si vzkazy na lístcích na hrobě. Občas se usměje. Zvedá kamínky na náhrobním kameni a chvíli je podrží v ruce. Jeden po druhém.

Erik se odmlčí. Čeká, že se ho Lisa zeptá, jak se mu daří, jak to zvládá.

„Už musím jít,“ řekne jen. „Mám v autě psy.“

Erik Nilsson se za ní dívá. Když se sehne, aby vyměnil květiny ve váze zapuštěné v zemi, Mildred zmizí.

LISA SI SEDNE do auta.

„Lehnout,“ řekne psům vzadu.

Také jsem si bývala měla jít lehnout, napadne ji. Místo abych se ploužila po domě a čekala na Mildred. Tenkrát. V noci před slunovratem.

Je noc před slunovratem. Mildred je už mrtvá. Lisa to neví. Chodí sem a tam. Pije kávu, i když by tak pozdě večer neměla.

Lisa ví, že Mildred sloužila půlnoční mši v Jukkasjärvi. Celou dobu čekala, že pak za ní Mildred přijde, ale už se začíná připozdívat. Možná ji někdo po mši zdržel a chtěl si s ní promluvit. Nebo si Mildred jela domů lehnout. Domů za svým Erikem. Lise se sevře žaludek.

Láska je jako rostlina nebo zvíře. Žije a vyvíjí se. Narodí se, roste, zestárne a zemře. Vyrážejí z ní nové podivuhodné výhonky. Ještě nedávno byla láska k Mildred rozechvělým pocitem planoucí radosti. Její prsty neustále myslely na Mildredinu kůži. Jazyk myslel na její bradavky. Lisina láska je stejná jako dřív, stejně silná. Ale za tmy vybledne a ochabne. Pohlcuje vše, co je v Lise. Láska k Mildred ji vyčerpává a naplňuje smutkem. Je tak neuvěřitelně unavená z toho, jak na Mildred neustále myslí. V hlavě nemá nic jiného. Jen Mildred a zase Mildred. Kde je, co dělá, co říkala, jak myslela tohle a zase tamto. Touží po ní celý den, ale když konečně přijde, jen se s ní hádá. Rána na Mildredině ruce se už dávno zahojila. Jako by nikdy neexistovala.

Lisa se podívá na hodinky. Je už dlouho po půlnoci. Vezme Majku na vodítko a vyrazí na procházku k silnici. Má v úmyslu sejít dolů na molo, aby viděla, jestli tam ještě je Mildredina loďka.

Cestou projde kolem domu Larse Gunnara a Míši.

Všimne si, že auto na dvoře nestojí.

Celé dny na to pak myslí. Nepřetržitě. Na to, že auto Larse Gunnara nestálo na dvoře. Že Lars Gunnar je jediný, koho Míša na světě má. Že Mildred už nic nevzkřísí.

MANS WENNGREN probudí Rebecku Martinssonovou telefonem. Hlas jí po ránu zní vřele a trochu chraplavě.

„Vstávej!“ zavelí. „Dej si kafe a chleba. Osprchuj se a uprav se. Zavolám ti za dvacet minut, až budeš hotová.“

V tomhle měl praxi ještě z doby, kdy žil s manželkou Madelene a musel se vypořádávat s jejími pravidelnými záchvaty agorafobie a panickou úzkostí a bůhví s čím ještě. Přesvědčoval ji, aby šla k zubaři, na rodinnou večeři a koupit si boty v obchodním domě NK. Všechno zlé je k něčemu dobré… teď aspoň tu metodu ovládá.

Zavolá jí za dvacet minut. Rebecka odpoví jako poslušná holčička. Teď má za úkol nasednout do auta, zajet do města a vybrat si tolik peněz, aby to stačilo na zaplacení chatičky v Poikkijärvi.

Když jí zavolá znovu, řekne jí, ať zajede do Poikkijärvi, zaparkuje před hospodou a zavolá mu zpátky.

„Výborně,“ řekne Mans, když mu Rebecka zavolá. „Zabere ti to půldruhé minuty, pak to budeš mít z krku. Běž dovnitř zaplatit. Nemusíš říct ani slovo, pokud nechceš. Jen položíš peníze na stůl. Potom si zase vlezeš do auta a zavoláš mi. Platí?“

„Platí,“ řekne Rebecka jako malé dítě.

Sedí v autě a dívá se na hospodu. V ostrém podzimním slunci vypadá bílá a oprýskaná. Je zvědavá, kdo tam asi bude. Micke, nebo Mimmi?

LARS GUNNAR OTEVŘE oči. Ze sna ho probudí Stefan Wikström. Jeho žalostný křik, sténání a kvílení, když klesá u jezera na kolena. Když už ví.

Lars Gunnar spal v křesle v obývacím pokoji. Na kolenou mu leží puška. S námahou se zvedne, záda a ramena má ztuhlá. Jde nahoru do Míšova pokoje. Míša pořád tvrdě spí.

Samozřejmě si neměl Evu nikdy brát. Ale byl jen hloupý buran z Norrlandu. Snadná kořist pro takovou ženskou.

Vždycky býval velký. Už jako kluk byl dost při těle. Tenkrát byly děti jako lunt, jak se honily za míčem. Byly hubené a hbité a házely sněhové koule po tlouštíkovi, který pelášil domů, co mu síly stačily. Domů za tátou, který ho seřezal řemenem, kdy se mu zachtělo.

Na Míšu jsem nikdy ruku nevztáhl, pomyslí si. To bych nikdy nedokázal.

Ale ten tlustý chlapeček Lars Gunnar vyrostl a dobře se učil, i když ho šikanovali. Stal se policistou a vrátil se domů. Byl z něj úplně jiný člověk. Není lehké vrátit se do rodné vesnice a nezapadnout zase do starých kolejí. Ale Lars Gunnar se za ta léta na policejní škole změnil. Navíc s policajtem se nikdo nepouští rád do křížku. Také si ve městě našel nové kamarády. Kolegy. Vzali ho do lovecké party. Protože se nebál tvrdé práce a měl organizační talent, brzy se stal vrchním lovcem. Měli se na tom místě původně střídat, ale k tomu nikdy nedošlo. Lars Gunnar si říkal, že ostatním asi vyhovovalo mít někoho, kdo všechno plánoval a organizoval. V hloubi duše také dobře ví, že by se nikdo neodvážil jeho právo zůstat vrchním lovcem zpochybňovat. To je dobře. Respekt nikdy neškodí. A on si ho zasloužil. Na rozdíl od jiných toho nikdy nezneužíval.

Ne, jeho chyba spíš byla, že je moc hodný. Má o svých bližních příliš dobré mínění. Třeba o Evě.

Může si za to sám. Bylo mu ale už přes padesát, když se seznámili. Celá ta léta žil sám, protože na ženské zkrátka neměl štěstí. Choval se před nimi pořád tak nějak neohrabaně, uvědomoval si svoje příliš mohutné tělo. Pak přišla Eva. Opírala si mu hlavu o prsa. Její hlava se mu v ruce téměř ztrácela, když si ji přitáhl k sobě. „Moje maličká,“ říkával jí.

Ale když jí to přestalo vyhovovat, zdrhla. Opustila jeho i chlapce.

Skoro si nevybavuje, jak plynuly měsíce po jejím útěku. Jako by žil ve tmě. Měl pocit, že po něm ve vesnici pokukují. Rád by věděl, co si o něm za zády povídají.

Míša se ve spánku s námahou otočí. Postel pod ním zavrže.

Musím… řekne si Lars Gunnar a přestane vzpomínat.

Jen těžko se dokáže soustředit. Ale každodenní život musí jít dál. O to přece jde. O jeho a Míšův každodenní život. Život, který pro ně Lars Gunnar vytvořil.

Musím zajet nakupovat, napadne ho. Mléko, chleba a margarín. Všechno už nám dochází.

Sejde dolů a zavolá Mimmi.

„Jedu do města,“ řekne. „Míša spí a nechci ho budit. Jestli se u tebe staví, dej mu, prosím tě, snídani.“

„JE U SEBE?“

Anna Maria Mellaová zavolala do Ústavu soudního lékařství v Lulea. Telefon zvedla asistentka na pitevně, Anna Granlundová, ale Anna Maria chtěla mluvit s primářem Larsem Pohjanenem. Anna Granlundová se o něj starala tak, jako matka hlídá svoje nemocné dítě. Pitevnu udržovala v dokonalém pořádku. Otevírala mu těla, vyndávala orgány a zase je vracela zpět, když skončil, a těla zašívala. Také mu psala většinu pitevních protokolů.

„Nesmí přestat pracovat,“ svěřila se jednou Anně Marii. „Znáš to, nakonec je to jako manželství, už jsem si na něj zvykla. Nikoho jiného nechci.“

Tak se Lars Pohjanen mořil dál. Dýchal, jako když srká brčkem. Při mluvení často lapal po dechu. Před pár lety byl na operaci. Rakovina plic.

Anna Maria ho v duchu viděla před sebou. Zřejmě vyspává na omšelé pohovce ze sedmdesátých let v lékařském pokoji. Vedle obnošených dřeváků leží popelník. Místo deky je přikrytý zeleným operačním pláštěm.

„Jo, je u sebe,“ odpověděla Anna Granlundová. „Okamžik.“

Na druhém konci zasípal Pohjanenův chraplavý hlas.

„Pověz mi to sám,“ řekla mu Anna Maria Mellaová, „víš přece, jak děsně nerada čtu protokoly.“

„Moc toho není. Ehmm. Někdo ho střelil zepředu do prsou. Pak ještě jednou z těsné blízkosti do hlavy. V místě, kde kulka vyšla ven, způsobila pěknou paseku.“

Zhluboka se nadechl, znělo to jako srknutí brčkem.

„…kůže nasáklá vodou, ale nikoli oteklá… i když vy asi víte, kdy zmizel…“

„V noci na sobotu.“

„Podle mě tam nejspíš ležel od té doby. Na kůži, kterou nezakrývaly šaty, měl drobné ranky. Na rukou a na obličeji. Jak ho ohlodaly ryby. To je asi tak všechno. Našli jste ty kulky?“

„Ještě pořád je hledají. Žádné známky zápasu? Žádné jiné rány?“

„Ne.“

„A co jinak?“

Pohjanenův hlas zněl najednou stroze.

„Víc nic, jak jsem říkal. Tak někoho popros… ať ti ten protokol přečte nahlas.“

„Já myslela, jak se jinak máš ty.“

„Aha, tak to jo,“ řekl vlídnějším tónem. „Stojí to za hovno, to víš.“

Sven Erik Stalnacke mluvil s doktorkou soudní psychiatrie. Seděl v autě venku na parkovišti. Měl rád její hlas. Od začátku ho zaujalo, jak zní vřele. Líbilo se mu také, že mluvila pomalu. Většina žen v Kiruně mluvila příšerně rychle. A dost nahlas. Byly jako kulomet, nedaly člověku žádnou šanci. V duchu už slyšel Annu Mariu: „Jakou šanci? To vy nám nedáte šanci. Málokdy z vás dostaneme kloudnou odpověď v rozumnou dobu. Zeptáme se třeba: Jak to dopadlo? Nastane ticho, pak zase ticho a po pěkně dlouhém uvažování se ozve: Dobře. Dá mi příšernou práci vymáčknout z vás chlapů něco víc, tedy aspoň z Roberta. Takže člověk musí mluvit za dva. Že vám nedáme šanci? Polib mi.“

Teď naslouchal lékařčinu hlasu a slyšel v něm humorné podtóny. I když byl ten rozhovor vážný. Kdyby byl o pár let mladší…

„Ne,“ řekla. „Nevěřím, že náš vrah je imitátor. Mildred Nilssonovou vystavil všem na očích. Ale tělo Stefana Wikströma jsme neměli vůbec najít. Nešlo tu o žádný neovladatelný výbuch násilí. Způsob provedení se naprosto liší. Mohl to také být jiný pachatel. Takže odpověď na vaši otázku zní ne. Je nanejvýš nepravděpodobné, že by Stefana Wikströma zavraždil sériový vrah, který trpí duševní poruchou, a že by tu vraždu spáchal v silném afektu a inspiroval se případem Viktora Strandgarda. Buď je to někdo jiný, nebo byly motivy k vraždě Mildred Nilssonové a Stefana Wikströma, jak bych to řekla, mnohem skutečnější.“

„A dál?“

„No, Mildredina vražda mi připadá hrozně… emocionální. Ale ta Stefanova vypadá spíš jako…“

„…poprava.“

„Přesně tak! Připomíná mi to tak trochu zločin z vášně. Teď se pouštím do čirých spekulací, na to prosím nezapomeňte. Jen se snažím to emocionální schéma nějak vysvětlit, chápete?“

„Ano.“

„Takže zločin z vášně. Manžel zavraždí manželku v záchvatu zuřivosti. Milence pak zabije chladnokrevněji.“

„Ale oni spolu nic neměli,“ namítl Sven Erik.

Pokud je nám známo, dodal v duchu.

„Tím vůbec nechci říct, že to spáchal manžel. Jen jsem chtěla…“

Odmlčela se.

„…nevím, co jsem tím chtěla říct,“ dodala po chvíli. „Může tu být nějaká spojitost. Obě vraždy rozhodně spáchal stejný pachatel. Psychopat. Dost možná. Ale nemusí to tak nutně být. Ten člověk podle všeho zcela neztratil kontakt s realitou.“

Byl čas hovor ukončit. Sven Erik se rozloučil a pocítil pronikavý stesk. Manne se ještě neukázal.

REBECKA MARTINSSONOVÁ VEJDE do Mickeho podniku. V lokálu sedí tři štamgasti, kteří přišli na snídani. Postarší chlapi na ni vrhnou uznalý pohled. Ženská v plné kráse. Ta je vždycky vítaným hostem. Micke vytírá podlahu.

„Dobrý den,“ pozdraví Rebecku a postaví mop a kbelík do kouta. „Pojďte dál.“

Rebecka jde za ním do kuchyně.

„Musím se vám omluvit,“ řekne Micke. „V sobotu jsme to nějak přehnali. Ale byl jsem z vyprávění Larse Gunnara úplně paf. To vy jste zabila ty tři pastory v Jiekajärvi?“

„Jo. Ale šlo o dva pastory a jednoho…“

„Já vím. Magora, že jo? Psali o tom v novinách. I když nikde nepadlo vaše jméno. Neuvedli ani jméno Thomase Söderberga a Vesy Larssona, ale tady stejně každý věděl, o koho jde. Musela to být hrůza.“

Přikývne. To ano.

„V sobotu jsem si myslel, že má Lars Gunnar možná pravdu. Že jste sem přišla šmírovat. Ptal jsem se vás přece, jestli nejste novinářka, a vy jste řekla, že ne. Ale pak mě napadlo, že třeba novinářka nebudete, ale stejně pracujete pro noviny. Ale to není pravda, co?“

„Ne, prostě… zapadla jsem sem náhodou, protože jsme se s Torstenem Karlssonem chtěli někde najíst.“

„To byl ten chlap, co jste s ním přišla poprvé?“

„Jo. A není to nic, s čím bych se chlubila lidem na potkání. To všechno… co se tenkrát stalo. No a pak jsem se tu zdržela, abych měla klid, protože jsem nesebrala odvahu, abych zajela sama do Kurravaary. Mám tam dům po babičce… ale pak jsem tam přece jen zajela s Míšou. Je to můj hrdina.“

Při posledních slovech se usměje.

„Přišla jsem zaplatit za chatičku,“ dodá a podá mu peníze.

„Odečetl jsem od toho vaši mzdu. Co na to říká šéf, že makáte načerno v hospodě?“

Rebecka se zasměje.

„Tak, a teď mě máte v hrsti.“

„Měla byste se s Míšou rozloučit. Stejně odsud pojedete kolem jeho domu. Když zahnete napravo a dáte se nahoru ke kapličce…“

„Já vím, ale není to nejlepší nápad. Jeho otec…“

„Lars Gunnar je ve městě a Míša je doma sám.“

Za nic na světě, pomyslí si Rebecka. Jsou určité meze.

„Pozdravujte ho ode mě,“ řekne Rebecka.

Z auta zavolá Mansovi.

„Mám to za sebou,“ řekne.

Mans Wenngren odpoví tak, jak měl ve zvyku odpovídat manželce. Prostě to z něj vylétne samo.

„Holka moje šikovná!“

Pak rychle dodá:

„Výborně, Martinssonová. Teď musím na schůzi. Zavoláme si.“

Rebecka zůstane sedět v autě s mobilem v ruce.

Mans Wenngren, pomyslí se. Je jako hory. Prší a všichni čerti se žení. Vítr skučí. Jste unavení, máte promočené boty a nevíte přesně, kde zrovna jste. Mapa nějak neodpovídá skutečnosti. Pak náhle mraky ustoupí. Šaty se ve větru usuší. Sedíte na vrcholku hory a díváte se dolů do sluncem zalitého údolí. Najednou to za to stálo.

Pokusí se dovolat Marii Taubeové, ale nebere to. Tak jí pošle zprávu: „Všechno v pořádku. Zavolej mi.“

Vyrazí směrem na hlavní silnici. V rádiu si pustí nějakou hudbu.

U odbočky ke kapli potká Míšu. Projede jí pocit stesku a viny. Zvedne ruku na pozdrav. V zadním zrcátku vidí, jak na ni mává. Divoce. Pak se rozběhne za autem. Moc rychle neběží, ale nevzdává se. Najednou Rebecka vidí, jak Míša zakopne. Vypadá to vážně. Svalí se do příkopu.

Rebecka zastaví auto na kraji silnice. Mrkne se do zpětného zrcátka. Míša se nezvedá. Najednou neví co dřív. Vyskočí z auta a běží zpátky.

„Míšo!“ volá. „Míšo!“

Co když narazil hlavou na kámen?

Míša leží v příkopu a směje se na ni. Jako brouček na zádech.

„Becko!“ řekne, když se nad ním skloní.

Pochopitelně se s ním musím rozloučit. Co jsem to za člověka?

„Tak ahoj, Míšo,“ řekne mu. „Moc ráda jsem tě poznala…“

„Pojď,“ skočí jí do řeči a zatahá ji za rukáv jako dítě. „Pojď!“

Pak se otočí a upaluje po cestě. Běží domů.

„Ne, já bych…“ začne Rebecka.

Ale Míša letí dál. Ani se neotočí. Spoléhá na to, že poběží za ním.

Rebecka se podívá na auto. Zaparkovala ho řádně u kraje. Ostatní řidiči tu mají dobrý výhled. Mohla by se u něj na chvilku stavit. Rozběhne se za ním.

„Počkej na mě,“ volá.

LISA ZASTAVÍ před ordinací veterináře. Psi vědí přesně, kde jsou. Není to žádné příjemné místo. Všichni se zvednou a dívají se z okénka auta. S otevřenou tlamou lapají po dechu. Jazyky jim visí. Generál začne línat jako vždycky, když je nervózní. Bílé šupinky pronikají srstí a spočívají na hnědém kožichu jako sníh. Ocasy tisknou na břicho.

Lisa vejde dovnitř. Psy zatím nechá v autě.

Nepůjdeme s tebou? ptají se němým pohledem. Vyhneme se injekcím, vyšetřením, děsivým pachům a ponižujícím bílým plastovým trychtýřům kolem hlavy?

Přijme ji veterinářka Anette. Nejdřív vyřídí platbu. Anette si to vezme na starost osobně. Jsou tu jen samy dvě. Žádný jiný personál. Ani v čekárně nikdo nesedí. Lisa je těmi ohledy dojatá.

Anette se jen zeptá:

„Přivedete je sama?

Lisa zavrtí hlavou. Takhle daleko ve skutečnosti neuvažovala. Stěží dokázala domyslet, že je sem doveze. A teď jsou tady. Bude z nich odpad. Odhání myšlenku na to, jak je to nedůstojné. Dluží jim něco lepšího.

„Jak to uděláme?“ zeptá se Lisa. „Mám je přivést jednoho po druhém?“

Anette se na ni zadívá.

„Myslím, že to by pro vás bylo moc kruté. Vezmeme je raději všechny najednou a nejdřív dostanou něco na uklidnění.“

Lisa se vypotácí ven.

„Zůstaňte!“ varuje je, když otevře zadní dveře.

Vezme je na vodítko. Nechce riskovat, že některý z nich uteče.

Vrátí se dovnitř, psi se jí motají u nohou. Projde čekárnou a zahne za roh kolem kanceláře a ordinace.

Anette jí otevře dveře operačního sálu.

Jak lapají po dechu. Jak jim drápy ve stresu škrábou a klapou po podlaze. Zamotají se navzájem do vodítek. Lisa je táhne s sebou a zároveň se snaží cestou na sál vodítka rozmotat. Jen je dostat dovnitř.

Konečně jsou na místě. V té ošklivé místnosti s ošklivým červeným linoleem na podlaze a hnědými skvrnami na stěnách. Lisa si sedne na černý operační stůl. Do linolea je zažraná špína ze všech drápů, které tu ryly do podlahy, takže ho už nelze dočista vydrhnout. Je to jako tmavě rudá cestička ode dveří a kolem stolu. Na jedné skříni ve zdi visí příšerný plakát s holčičkou obklopenou mořem květin. V náručí drží štěně s dlouhýma ušima. Na hodinách na stěně se od desítky ke dvojce táhne nápis: „Je nejvyšší čas.“

Dveře se za Anette zavřou.

Lisa psům odepne vodítka.

„Začneme u Bruna,“ řekne Lisa. „Je hrozně paličatý, stejně si lehne jako poslední. Však ho znáte.“

Anette přikývne. Zatímco Lisa drbe Bruna za ušima a na prsou, veterinářka mu píchne injekci na uklidnění do přední nohy.

„Hodnej kluk,“ řekne Lisa.

Vtom se na ni podívá. Přímo do očí, i když to psi nemají ve zvyku. Pak pohled rychle odvrátí. Bruno dbá na dobré způsoby. Ví, že vůdci smečky se do očí dívat nesmíte.

„Ty jsi ale trpělivý pejsek,“ pochválí ho Anette. Když skončí, poplácá ho.

Za chvíli už Lisa sedí na zemi pod oknem. Topení ji pálí do zad. Morris, Bruno, Karelin a Majka leží v polospánku kolem ní na podlaze. Majčina hlava jí spočívá na jednom stehně. Morrisova na druhém. Anette přisune Bruna a Karelina blíž k Lise, aby na všechny dosáhla.

Došla jí slova. Jen hrdlo svírá strašlivá bolest. Pod rukama cítí jejich teplá těla.

Nemůžu uvěřit, že jste mě dokázali milovat, říká si.

I když v sobě nosí tak zoufalou tíhu. Ale psí láska je prostá. Běháte spolu po lese. Jste šťastní. Navzájem se hřejete svým teplem. Uvolníte se a je vám dobře.

Elektrický holicí strojek vrčí, když jim Anette zavádí kanylu do předních nohou.

Jde to rychle. Až příliš rychle. Anette už je hotová. Zbývá jen udělat to poslední. Jak se s nimi má v duchu rozloučit? Bolest v krku narůstá, až se to už nedá vydržet. Bolí to všude po celém těle, nesnesitelně. Chvěje se, jako by měla horečku.

„Tak se do toho dáme,“ řekne Anette.

A píchne jim smrtelnou dávku.

Trvá to půl minuty. Leží jako předtím. Drží jejich hlavy na klíně. Bruno se jí opírá zády o kostrč. Majka vyplázla jazyk, což normálně ve spánku nedělá.

Lisa si říká, že vstane, ale nejde to.

Pláč spočívá těsně pod kůží na tváři. Snaží se ho zadržet, je to urputný boj. Svaly se brání. Chce stáhnout ústa a obočí do normálního výrazu tváře, ale pláč se dere ven. Nakonec jí tvář vybuchne do groteskní vzlykající grimasy. Pláče a teče jí z nosu. Proč to tak nesnesitelně bolí? Slzy se schovávaly v očích. Jako když přitisknete poklici na hrnec s vroucí vodou. Horké slzy přetekly přes okraj a řinou se jí po tváři. A dolů na Morrise.

Z hrdla se jí vydere sténání a vzlyky. Zní to odporně. Neartikulované zvuky. Uhůůů, uhůůů. Slyší to sténání staré prokleté ženy. Zvedne se na všechny čtyři. Obejme psy. Pohybuje se zprudka a neklidně. Plazí se mezi nimi a tiskne ruce na jejich bezvládná těla. Hladí je po očních víčkách, po čenichu, po uších a po břiše. Tiskne jim tvář k hlavě.

Pláč je jako bouře. Tělo se při něm chvěje a škube sebou. Lisa popotahuje a snaží se polknout. Ale nejde to, když klečí na všech čtyřech se skloněnou hlavou. Nakonec jí nudle stékají do pusy. Otře si je rukou.

Zároveň zaslechne hlas. Vedle ní stojí jiná Lisa a dívá se na ni. Říká: „Co jsi to za člověka? Co Mimmi?“

Pak pláč ustane. Přesně ve chvíli, kdy si myslela, že nepřestane nikdy.

Je to pozoruhodné. Celé léto bylo jako dlouhý seznam věcí, které má udělat. Vyřídila jednu po druhé. Pláč na seznamu nebyl. Napsal se tam sám. Nechtěla ho. Bála se ho. Bála se, že se v něm utopí.

A když se dostavil, nejprve přišla hrozná nesnesitelná bolest a temnota, ale potom, potom byl pláč útočištěm. Jako pokoj, ve kterém si odpočine. Čekárna před další položkou na seznamu. Část její bytosti chtěla najednou v tom pláči setrvat. Odložit to druhé, co se má stát. Pak ji pláč opustí. Řekne: Tak a je to. A prostě přestane.

Vstane. Zachytí se okraje umyvadla a zvedne se na nohy. Anette odešla, očividně je chtěla nechat samotné.

Oči má opuchlé jako tenisáky. Přitiskne si ledové špičky prstů na oční víčka. Otočí kohoutkem a opláchne si obličej. V držáku vedle umyvadla jsou ručníky z drsného papíru. Utře si tvář a vysmrká se. Vyhne se pohledu do zrcadla. Papír ji škrábe na nose.

Podívá se na zem na psy. Je tak vyčerpaná a uplakaná, že už není schopná silných citů. Ten zdrcující smutek je jenom vzpomínka. Dřepne si a každého z nich už klidněji a rozvážněji pohladí.

Pak vyjde ven. Anette sedí v kanceláři a pracuje na počítači. Stačí, když Lisa jen něco zamumlá na pozdrav.

Vyjde ven do zářijového slunce, které ji bodá a trýzní. Ostře řezané stíny. Slunce ji pálí do očí, dokud se přes něj nepřežene pár mraků. Sedne si do auta a sklopí stínítka proti slunci. Nastartuje a projede městem a pak zabočí na silnici do Norska.

Celou cestu vůbec na nic nemyslí. Jen na to, jak se silnice kroutí. Jak se obrazy mění. Jasně modré nebe. Bílé mraky roztrhané na cáry rychle plují nad horskými hřebeny. Skalnaté hluboké rokle. Rozlehlé jezero Torneträsk jako lesklý modrý kámen opředený žlutým zlatem.

Když mine osadu Katterjakk, vynoří se na silnici obrovský kamion. Lisa šlápne na plyn. Rozepne si bezpečnostní pás.

REBECKA MARTINSSONOVÁ JDE za Míšou do sklepa pod domem. Dolů vede zeleně natřené točité kamenné schodiště. Otevře dveře. Za nimi je místnost, kterou používají jako spižírnu, dílnu a sklad. Všude kolem spousta věcí. Je tam vlhko. Bílá barva na stěnách je na několika místech černě tečkovaná. Jednoduché police plné zavařenin, krabice s hřebíky a šrouby, plechovky s barvami a fermeží, ztvrdlé štětce, smirkový papír, kbelíky, elektrické součástky a hromady kabelů. Na zdi visí nářadí.

Míša zašeptal: „Pššt.“ Dal si ukazováček před ústa. Vzal ji za ruku a vedl ji k židli. Sedla si. Sám si klekl na zem a nehtem zaklepal na podlahu.

Rebecka tiše seděla a čekala.

Míša vylovil z náprsní kapsy bundy poloprázdné balení sušenek. Když ho rozbalil, zašustilo to. Vyndal jednu sušenku a rozlomil ji.

V té chvíli se na podlaze objevila myška. Přiběhla k Míšovi po esovité dráze, zastavila se mu u kolen a zvedla se na zadní. Byla šedohnědá a mohla měřit nanejvýš pět centimetrů. Míša natáhl ruku a nabídl jí půlku sušenky. Myška se mu ji snažila sebrat, ale protože ji Míša držel pevně, zastavila se a pustila se do jídla. Ozývalo se jenom tiché chroupání.

Míša se obrátil k Rebecce.

„Myška,“ řekl nahlas. „Malá.“

Rebecka si myslela, že ji vystraší, když bude mluvit tak nahlas, ale myška klidně dál chroupala sušenku. Rebecka na něj kývla a usmála se od ucha k uchu. Byl to pohled pro bohy. Obrovský Míša a maličká myška. Ráda by věděla, jak se mu to podařilo. Jak ji přiměl překonat strach. Dokázal by být tak trpělivý, že by tu na ni jen tiše čekal? Možná.

Jsi neobyčejný chlapec, pomyslela si.

Míša natáhl ukazováček a pokusil se myšku pohladit po zádech, ale v té chvíli strach překonal hlad. Myška pelášila pryč jako šedá čára, až zmizela mezi haraburdím opřeným o zeď.

Rebecka se za ní dívala.

Už musí jít. Nemůže tam nechat auto moc dlouho.

Míša něco říkal.

Rebecka k němu zvedla oči.

„Myška,“ řekl. „Malá!“

Padl na ni smutek. Stojí ve starém sklepě s mentálně postiženým chlapcem. Má pocit, že jí celou věčnost nebyl žádný jiný člověk tak blízký.

Proč to s lidmi neumím? Nedokážu je mít ráda. Nevěřím jim. Ale Míšovi člověk věřit může. Neumí se přetvařovat.

„Ahoj, Míšo,“ řekla.

„Ahoj,“ odpověděl bez sebemenší známky smutku v hlase.

Vyšla nahoru po zelených kamenných schodech. Neslyšela, že venku zastavilo auto. Neslyšela kroky na verandě. Když otevřela dveře do předsíně, domovní dveře se rozletěly. Objevila se v nich mohutná postava Larse Gunnara. Jako hora, která jí zatarasila cestu. Něco se v ní scvrklo. Zadívala se mu do očí. A on se podíval na ni.

„Co to má, sakra, znamenat?“ řekl jen.

V PŮL DESÁTÉ RÁNO našli technici na místě činu kulku. Vyhrabali ji ze země na břehu jezera. Kalibr 30 06.

Ve čtvrt na jedenáct už policie prošla rejstříky vlastníků zbraní a aut. Vytipovala všechny majitele automobilů s dieselovým motorem, kteří zároveň vlastní kulovnici.

Anna Maria Mellaová se v kancelářské židli pohodlně opřela. Opravdu úžasný luxus. Opěradlo šlo sklopit tak, že se v ní skoro dalo ležet jako v posteli. Jako zubařské křeslo, ale bez zubaře.

Celkem 473 osob. Přelétla jména očima.

Pak jí pohled ulpěl na jednom, které znala. Lars Gunnar Vinsa.

Vlastnil mercedes diesel. Vyhledala si ho v rejstříku zbraní. Měl registrované tři. Dvě kulovnice a jednu brokovnici. Jedna z kulovnic byla Tikka, kalibr 30 06.

Budou samozřejmě muset všechny zbraně odpovídajícího kalibru otestovat. Ale možná by si s ním měli nejdřív promluvit. Nebude to nic příjemného, když jde o bývalého kolegu.

Podívala se na hodinky. Půl jedenácté. Po obědě by tam mohla se Svenem Erikem zajet.

LARS GUNNAR VINSA se zadívá na Rebecku Martinssonovou. V půli cesty do města si uvědomil, že zapomněl peněženku, a otočil to.

Co je to, sakra, za konspiraci? Řekl Mimmi, že nebude doma. Že by zavolala téhle advokátce? Tomu nemohl uvěřit. Ale určitě to tak bylo. A ta se sem přiřítila čmuchat.

V ruce se jí rozezvoní mobilní telefon. Nevezme to. Lars Gunnar upřeně hledí na zvonící telefon. Oba stojí úplně nehybně. Mobil zvoní a zvoní.

Rebecka si říká, že by měla hovor přijmout. Určitě volá Maria Taubeová. Ale nedokáže se k tomu přimět. Když hovor nebere, Lars Gunnar to má najednou vepsáno v očích. A ona to ví. A on ví, že to ona ví.

Ochromení povolí. Mobil spadne na zem. Vyrazil jí ho snad z ruky? Nebo ho sama odhodila?

Stojí jí v cestě. Není úniku. Přepadne ji šílený strach.

Rebecka se otočí a běží po schodech nahoru do prvního patra. Schodiště je úzké a strmé. Staré špinavé tapety na stěnách. S květinovým vzorkem. Lak na schodech je jako tlusté sklo. Bleskurychle leze po čtyřech jako krab. Hlavně neuklouznout.

Slyší Larse Gunnara. Těsně za sebou.

Je to jako vběhnout do pasti. Kam teď?

Přímo před ní jsou dveře na záchod. Vrazí dovnitř.

Nějak se jí podaří zavřít za sebou dveře a přimět prsty, aby otočily zástrčkou.

Zvenčí někdo zmáčkne kliku.

Je tam okno, ale jí už nezbývají síly na útěk. Zbývá jen strach. Nedokáže vstát. Sesune se na záchodové prkénko. Pak se roztřese. Tělo sebou škube v křeči. Lokty tiskne na břicho. Ruce si drží před obličejem, třesou se jí tak prudce, že se nechtěně uhodí do úst, do nosu a brady. Prsty má ohnuté jako drápy.

Tupý úder, rány do dveří. Pevně sevře oči. Vyhrknou jí slzy. Chce si přitisknout ruce na uši, ale neposlouchají ji, jen se pořád třesou.

„Mami!“ zavzlyká, když se dveře s třísknutím rozletí. Uhodí ji do kolenou. Bolí to. Někdo ji zvedne za šaty. Neodváží se otevřít oči.

Zvedne ji za límec. Rebecka naříká:

„Mami, mami!“

Slyší sám sebe naříkat: Äiti, äiti! Už je to přes šedesát let. Táta vláčí mámu jako kus hadru po kuchyni. Larse Gunnara s bratrem a sestrami zamkla do komory. On je nejstarší. Holčičky sedí tiše na pohovce, jsou bledé. Lars Gunnar a prostřední bráška buší do dveří. Slyší maminčin pláč a prosby. Něco spadne na zem. Táta chce klíč. Brzy ho získá. Lars Gunnar s bráškou dostanou výprask a sestřičky se na to budou dívat. Maminka bude zamčená v komoře. Řemen zasviští. Za něco. Už si nevzpomíná za co. Nějaký důvod se vždycky najde.

Mlátí jí hlavou o umyvadlo. Zmlkne. I dětský pláč a maminčin nářek „Älä lyö! Älä lyö!“ se mu v hlavě utiší. Pustí ji. Spadne na zem.

Když ji obrátí, hledí na něj velkýma němýma očima. Z čela jí teče krev. Jako tenkrát, když přejel cestou do Gällivare soba. Stejné velké oči. A stejný třes.

Vezme ji za nohy. Táhne ji do předsíně.

Na schodech stojí Míša. Uvidí Rebecku.

„Co je?“ křičí.

Hlasitý úzkostný křik. Zní jako křik chaluhy.

„Co je?“

„To nic, Míšo,“ zavolá Lars Gunnar. „Běž ven.“

Ale Míša je vyděšený. Neposlouchá ho. Ujde pár kroků nahoru po schodech. Podívá se na ležící Rebecku. Pořád volá to své „co je?“

„Neslyšíš, co jsem řek?“ zahřmí Lars Gunnar. „Běž ven.“

Pustí Rebecčiny nohy a mává na Míšu rukama. Nakonec sejde ze schodů a vyžene ho na dvůr. Zamkne dveře.

Míša stojí za dveřmi. Slyší ho volat: „Co je? Co je?“ V hlase má strach a zmatek. V duchu ho vidí, jak bezradně pobíhá kolem dokola po verandě.

Cítí vůči té ženě v prvním patře nesnesitelný vztek. Je to její chyba. Měla je nechat na pokoji.

Bere schody po třech. Je jako Mildred Nilssonová. Měla je nechat na pokoji. Jeho a Míšu a celou tuhle vesnici.

Lars Gunnar věší na dvoře prádlo. Je konec května. Listy ještě nevyrazily, ale záhonky se už začínají trochu zelenat. Svítí slunce a fouká vítr. Míšovi bude na podzim třináct. Eva zemřela před šesti lety.

Míša pobíhá po dvoře. Umí se sám dobře zabavit. Ale přesto se od něj nemůže hnout. Tohle Larsi Gunnarovi chybí. Aby mohl být někdy v klidu sám.

Bílé prádlo povlává v jarním větříku. Za chvíli visí prostěradla, povlečení a spodní prádlo mezi břízami jako řada tančících praporků.

Najednou stojí za Larsem Gunnarem ta nová farářka, Mildred Nilssonová. Jak ta umí mluvit! Má pocit, že nikdy nepřestane. Lars Gunnar zaváhá a natáhne se pro spodky. Jsou trochu potrhané a zrovna běloskvoucí také nejsou, i když jsou čisté.

Ale pak si řekne, že na tom nesejde. Proč by se před ní měl stydět?

Farářka chce, aby měl Míša v kostele konfirmaci.

„Heleďte,“ namítne Lars Gunnar, „před pár lety sem přišli takoví věrozvěsti, že se za něj budou modlit, aby se uzdravil. Vyrazil jsem s nimi dveře. Nejsem zrovna církevní fanoušek.“

„Něco takového bych nikdy neudělala!“ ujišťuje ho Mildred. „Tedy jistě že se za něj budu modlit, ale slibuji, že jen tiše doma ve svém pokoji. Ale nikdy bych nechtěla, aby byl jiný. Pánbůh vás požehnal opravdu moc pěkným chlapcem. Lepší by být nemohl.“

REBECKA PŘITÁHNE kolena k bradě. Povolí. Přitáhne. Povolí. Zase se zavře na záchodě. Nedokáže vstát. Odplazí se co nejvíc do kouta. Slyší ho, jak se vrací po schodech nahoru.

Mildred se snadno řeklo, že je Míša požehnání, pomyslí si Lars Gunnar. Ona ho totiž nemusela neustále hlídat. Kvůli tomu dítěti se jí nerozpadlo manželství. Nemusela si dělat starosti s tím, co bude dál. Jak to Míša zvládne. S Míšovou pubertou a sexualitou. Když stál nad poskvrněným prostěradlem a říkal si, co si s tím, sakra, počne. Žádná holka ho přece nebude chtít. Hlavou se mu honily podivné obavy, že by kvůli tomu mohl být nebezpečný.

Po farářčině návštěvě za ním přiběhly ženské z vesnice. Dopřejte chlapci konfirmaci, říkaly. Také se nabídly, že všechno zařídí. Říkaly, že se to Míšovi bude líbit. Samozřejmě by toho nechaly, kdyby ho to nebavilo. Přišla ho přemlouvat dokonce i jeho sestřenice Lisa. Řekla, že by pro Míšu sehnala oblek, aby nemusel stát v kostele v šatech, které jsou mu malé.

Tenkrát Larsi Gunnarovi došla trpělivost. Jako by šlo o oblek nebo dárky.

„O peníze tu přece nejde!“ vybuchl. „Vždycky jsem za něj platil! Kdybych chtěl ušetřit, tak jsem ho už dávno strčil do ústavu. Pro mě za mě ho klidně dejte konfirmovat!“

Zaplatil za oblek a za hodinky. Kdyby měl vybrat dvě věci, které Míša potřebuje ze všeho nejméně, byly by to právě hodinky a oblek. Ale Lars Gunnar se o tom nezmínil. Nikdo ho nebude za zády pomlouvat, že je lakomý.

Od té doby jako by se něco změnilo. Jako by Mildredino přátelství s chlapcem Larse Gunnara o něco připravilo. Lidé zapomněli, jakou cenu musel zaplatit. Ne že by o sobě měl přehnané mínění. Ale neměl lehký život. Táta týral celou rodinu. Eva ho zradila. Nesl těžký úděl rodiče, který sám vychovává mentálně postiženého chlapce. Mohl si samozřejmě zvolit jinou cestu. Snazší. Ale on vystudoval a vrátil se do vesnice. Stal se z něj někdo.

Když Eva utekla, byl na dně. Držel se s Míšou doma a měl pocit, že ho nikdo nechce. Styděl se, že zůstal sám.

Přesto se o Evu postaral, když umírala. Nechal si Míšu u sebe. Staral se o něj. Když člověk poslouchal Mildred Nilssonovou, vypadalo to, jako by měl ohromné štěstí, že má tak krásného chlapce. „Jistě,“ svěřil se Lars Gunnar jedné z místních ženských. „Ale je to také strašná odpovědnost a spousta starostí.“ Dostalo se mu odpovědi, že rodiče si přece vždycky dělají o své děti starosti. S Míšou se aspoň nemusí nikdy rozloučit, na rozdíl od jiných rodičů, které jejich děti opustí, až vyrostou. Plácali samé pitomosti. A zatím si vůbec nedovedli představit, jaké to je. Ale poté už o tom nemluvil. Jak by to někdo mohl pochopit?

S Evou to bylo stejné. Od té doby, co se do vesnice přistěhovala Mildred, lidé říkali, když náhodou přišla řeč na Evu: „Chudinka.“ Ona! Někdy měl chuť se jich zeptat, jak to myslí. Byl s ním snad tak strašný život, že musela opustit vlastního syna?

Měl pocit, že ho za zády pomlouvají.

Hned tenkrát litoval, že souhlasil s Míšovou konfirmací. Ale už bylo pozdě. Nemohl mu zakázat chodit za Mildred do kostela, protože by to vypadalo, že mu nic nedopřeje. Míšu to přece bavilo. Neměl dost rozumu na to, aby Mildred prokoukl.

Tak to Lars Gunnar nechal být. Míša měl život, ve kterém pro něj nebylo místo. Ale kdo na něj pral, kdo za něj zodpovídal a dělal si o něj starost?

Tahle Mildred Nilssonová. Teď si Lars Gunnar říká, že jí celou dobu šlo vlastně o něj. Míša byl jen prostředek.

Nastěhovala se na faru a zverbovala tu svou ženskou mafii. Umožnila jim, aby se cítily důležité. Nechaly se vést jako hejno kejhajících hus.

Očividně na něj nevražila. Záviděla mu. Měl ve vesnici určité postavení. Byl vrchní lovec. Bývalý policajt. Také lidem naslouchal. Ostatní u něj byli vždycky na prvním místě. A tím si vydobyl respekt a přirozenou autoritu. To nesnesla. Jako by si vzala do hlavy, že ho o všechno připraví.

Vypukla mezi nimi válka, o které věděli jen oni dva. Pokusila se ho zdiskreditovat. Bránil se, jak nejlépe uměl. Ale pro tuhle hru nikdy neměl vlohy.

Ta ženská zase zalezla do koupelny. Leží schoulená mezi záchodovou mísou a umyvadlem a rukama si zakrývá obličej, jako by se chtěla chránit. Popadne ji za nohy a táhne ji dolů ze schodů. Hlava rytmicky bouchne o každý schod. Buch, buch, buch. A zvenčí se ozývá Míšův křik: „Co je? Co je?“ Nedokáže si před ním zacpat uši. Musí to přestat. Musí to konečně přestat.

Vzpomíná na ten zájezd na Mallorku. Byl to jeden z Mildrediných obvyklých žertíků. Dospívající mládež z farnosti měla z ničeho nic jet na tábor do ciziny. A Mildred chtěla, aby Míša jel s nimi. Lars Gunnar to rozhodně odmítl. Mildred na to řekla, že by církev zajistila pro Míšu zvláštní personál. Na vlastní náklady. „Pomyslete na to,“ pokračovala, „kolik děti v tomhle věku obvykle stojí. Lyžařské vybavení, cestování, počítačové hry, spousta drahých věcí a drahého oblečení…“ Lars Gunnar pochopil. „O peníze tu nejde,“ řekl. Ale uvědomil si, že v očích vesnice to bude přesně takhle vypadat. Že Míšovi nic nedopřeje. Že to Míša bude muset oželet. Že když má Míša možnost trochu si užít… Takže Lars Gunnar musel ustoupit. Nezbývalo než zase sáhnout do peněženky. Všichni mu říkali, jak je prima, že se Mildred o Míšu tak stará. Chlapec má štěstí, že se sem přistěhovala.

Ale Mildred ho chtěla zničit, to on dobře věděl. Když jí někdo rozbil okna nebo když se jí ten kretén Magnus Lindmark pokusil podpálit kůlnu, neohlásila to na policii. Takže to vyvolalo řeči. Přesně jak měla v úmyslu. Policie nic nezmůže. Když ji opravdu potřebujete, jen stojí se založenýma rukama. Ty řeči se Larse Gunnara dotkly. Hanba padla na něj.

Pak se zaměřila na jeho místo v loveckém spolku.

Na papíře to jsou možná církevní pozemky. Ale les patří jemu. To on ho dobře zná. Samozřejmě že je pacht nízký. Ale kdyby mělo být spravedlnosti učiněno zadost, lovci by měli dostat za odstřel vlastně zaplaceno. Losi způsobovali v lese značné škody.

Podzimní lov na losy. Společné plánování s partou chlapů. Procházka lesem časně zrána, než vyjde slunce. Psi jsou neklidní, cukají sebou na vodítku. Čenichají v šedé lesní temnotě. Tam někde je kořist. Samotný lov za denního světla. Podzimní vzduch a vzdálený psí štěkot. Pocit pospolitosti, když se dělí o úlovek. Dřina při porcování masa na jatkách. Klábosení u ohně večer na chatě.

Napsala mu dopis. Netroufla si mu to říct do očí. Psala, že ví o tom, že Torbjörn byl odsouzený za porušení loveckého zákona. Ale že nepřišel o zbrojní pas. Že to zařídil Lars Gunnar. Že by on ani Torbjörn vůbec neměli na církevních pozemcích lovit. „Je to nejen nevhodné, ale doslova pobuřující vzhledem k tomu, že církev má v úmyslu tu vlčici chránit,“ napsala.

Když si na to vzpomene, cítí svírání na prsou. Chtěla ho uvrhnout do izolace, o to jí šlo. Udělat z něj mizernou trosku. Jako z Malta Alajärviho. Nemá práci a nemůže chodit na lov.

Promluvil si s Torbjörnem Ylitalem. „Co mám, sakra, dělat?“ říkal Torbjörn. „Můžu být rád, když nepřijdu o práci.“ Lars Gunnar měl pocit, že se propadá do bažiny. Představoval si sebe za pár let. Zestárne zavřený doma s Míšou. Budou sedět u televize a dívat se na přiblblé soutěže jako dva pitomci.

Byla to nespravedlnost. Celá ta záležitost se zbrojním pasem se přece stala už před dvaceti lety! Byla to pro ni jen záminka, jak mu ublížit.

„Proč?“ ptal se Torbjörna. „Co po mně chce?“ A Torbjörn jen pokrčil rameny.

Pak uběhl týden, kdy si nepromluvil s živou duší. Jako předzvěst života, který by ho čekal. Po večerech pil, aby mohl usnout.

Večer před slunovratem seděl v kuchyni a trochu oslavoval. No, oslavoval nebylo zrovna to pravé slovo. Zavřený v kuchyni jen se svými myšlenkami. Sám si naléval, mluvil sám se sebou a sám pil na své zdraví. Nakonec si šel lehnout a pokoušel se usnout. Jako by mu něco bušilo na prsou. Takový pocit od dětských let nezažil.

Pak nasedl do auta a snažil se trochu sebrat. Vzpomíná si, jak vyjížděl ze dvora a málem zapadl do příkopu. V té chvíli přiběhl Míša jenom ve spodkách. Lars Gunnar si myslel, že už dávno spí. Míša mával rukama a halekal. Lars Gunnar musel vypnout motor. „Můžeš jet se mnou,“ řekl. „Ale musíš se obléknout.“ „Ne, ne,“ volal Míša a odmítal se pustit dveří auta. „Neboj se, já ti neujedu. Běž se obléknout.“

Když se pokouší si to všechno vybavit, jako by měl v hlavě mlhu. Chtěl si s ní promluvit. Tentokrát ho vyslechne, krucinál. Míša usnul na vedlejším sedadle.

Vzpomíná si, jak ji uhodil. Pomyslel si: Už toho bylo dost. Už toho bylo dost.

Nezavřela pusu. Ať ji mlátil sebevíc. Chroptěla a kvičela. Dýchala. Sundal jí boty a stáhl punčochy. Nacpal jí punčochy do úst.

Když ji odnášel do kostela, pořád ještě zuřil. Pověsil ji na řetěz před varhanní píšťaly. Když stál nahoře na kůru, říkal si, že by mu bylo jedno, kdyby někdo vešel dovnitř a uviděl ho.

Pak vešel Míša. Vzbudil se a vpotácel se do kostela. Najednou stál dole v kostelní uličce a díval se na Larse Gunnara a Mildred s očima navrch hlavy. Neřekl ani slovo.

Lars Gunnar okamžitě vystřízlivěl. Zlobil se na Míšu. Najednou byl k smrti vyděšený. Vybavuje si to zcela jasně. Vzpomíná si, jak táhl Míšu k autu. Jak odtamtud odjel. Cestou mlčeli. Míša nic neříkal.

Každý den Lars Gunnar čekal, že si pro něj přijdou. Ale nikdo nepřišel. Samozřejmě se u něj zastavili a vyptávali se, jestli něco neviděl. Nebo jestli něco neví. Kladli mu stejné otázky jako ostatním.

Pamatoval si, že si natáhl pracovní rukavice. Byly v kufru auta. Ne že by si je vzal záměrně, třeba kvůli otiskům prstů. Udělal to zcela automaticky. Když pracuje s páčidlem, vždycky si natáhne rukavice. Čirá náhoda. Nic víc.

Pak se všechno vrátilo do starých kolejí. Zdálo se, že Míša si nic nepamatuje. Choval se stejně jako obvykle. Lars Gunnar se také choval jako obvykle. V noci spal dobře.

Byl jsem jako poraněné zvíře, pomyslí si, když mu ta žena leží u nohou. Jako zvíře, co zaleze do nory, ale je jen otázkou času, kdy ho lovec chytí.

Když zavolal Stefan Wikström, poznal z jeho hlasu, že to ví. Ale proč mu vůbec volal? Vídali se jenom na lovu, jinak s tímhle nedomrlým farářem neměl nic společného. A teď mu zavolal. Řekl mu, že vikář stále váhá ve věci budoucnosti loveckého spolku. Bertil Stensson možná navrhne církevní radě, aby nájemní smlouvu zrušila. Mluvil o lovu na losy, ale jako by měl na srdci něco úplně jiného.

Když Stefan zavolal, mlha v paměti Larse Gunnara se rozplynula. Vzpomněl si, jak na molu čekal na Mildred. Tep mu bušil jako sbíječka. Zadíval se nahoru k faře. Za oknem v prvním patře někdo stál. Vzpomněl si na to, až když mu Stefan Wikström zavolal.

Co ode mě chtěl? říká si. Chtěl mít nade mnou moc. Jako Mildred.

LARS GUNNAR A STEFAN WIKSTRÖM jedou autem k jezeru. Lars Gunnar mu řekl, že musí vytáhnout člun na zimu a přivázat vesla řetězem.

Stefan Wikström si jako dítě naříkavým hlasem stěžuje na Bertila Stenssona. Lars Gunnar poslouchá jen napůl ucha. Stefan říká něco o nájmu za lovecký revír a o tom, že si Bertil Stefanovy kněžské práce dostatečně necení. Pak musí Lars Gunnar poslouchat nesnesitelně dětinské blábolení o lovu. Jako by tomu Stefan rozuměl. Chlapeček, který dostal jako dárek od vikáře místo v lovecké partě.

Lars Gunnar je z těch řečí zmatený. Co ten farář vlastně chce? Jako by Stefan Wikström nabízel Larsi Gunnarovi vikáře, tak jako malé dítě nastavuje odřenou ruku. Pofoukej mi bolístku.

Nechce, aby ho tenhle skrček měl pod palcem. Je připravený za svoje činy zaplatit. Ale ne Stefanu Wikströmovi. Ani za nic.

Stefan Wikström upírá oči na část silnice, kterou osvětlují dálková světla. Z jízdy autem je mu trochu nevolno. Musí se dívat před sebe.

Začíná se do něj vkrádat strach. Cítí, jak se v žaludku svíjí jako tenký had.

Mluví o všem možném. O Mildred ne. Ale její přítomnost je téměř hmatatelná. Jako by seděla na zadním sedadle.

Stefan myslí na tu noc před slunovratem. Jak stál za oknem v ložnici. Viděl někoho stát u Mildrediny loďky. Najednou ten člověk o pár kroků popošel. Zmizel za dřevěnou chatkou na pozemku muzea. Víc už neviděl. Ale poté o tom samozřejmě přemýšlel. Že to byl Lars Gunnar a něco držel v ruce.

Ani teď mu nepřijde, že udělal chybu, když o tom policii nic neřekl. On i Lars Gunnar jsou členy loveckého bratrstva. Svým způsobem je tak i jeho farářem. Lars Gunnar patří k jeho ovečkám. Kněz se řídí jinými zákony než běžný občan. Jako kněz nemůže na Larse Gunnara ukázat prstem. Jako kněz musí být po ruce, když si Lars Gunnar bude chtít promluvit.

Naložili na něj strašné břemeno. A on je přijal. Vložil je do rukou božích. Modlil se: Buď vůle tvá. A dodával: Nějak necítím, že tvé jho netlačí a břemeno netíží.

Dorazí na místo a vystoupí z auta. Musí nést řetěz. Lars Gunnar mu řekne, ať jde napřed.

Vydá se po cestičce. Svítí měsíc.

Mildred jde za ním. Cítí to. Dojde až k jezeru. Pustí řetěz na zem. Podívá se na něj.

Mildred mu vleze do ucha.

Utíkej! šeptá uvnitř. Utíkej!

Ale nedokáže utéct. Jen tam stojí a čeká. Slyší, jak Lars Gunnar přichází. Pomalu se zjevuje v měsíčním svitu. No ovšem, nese si pušku.

LARS GUNNAR SE PODÍVÁ na Rebecku Martinssonovou. Když ji táhl dolů po schodech, přestala se třást. Ale je při vědomí. Nemůže z něj spustit oči.

Rebecka Martinssonová k tomu muži vzhlédne. Tuhle scénu už jednou viděla. Muž, který je jako zatmění slunce. Tvář spočívá ve stínu. Kuchyňským oknem svítí dovnitř slunce. Jako svatozář kolem hlavy. Je to pastor Thomas Söderberg. Říká jí: Miloval jsem tě tak jako svou vlastní dceru. Za chvíli mu rozbije hlavu.

Když se nad ní ten muž skloní, chytne se ho. Chytne, to je trochu silné slovo, ukazováček a prostředníček pravé ruky mu u krku zahákne za svetr. Jen tíhou ruky ho přitáhne blíž.

„Jak s tím dokážete žít?“

Uvolní jí prsty.

S čím jako? pomyslí si. Se Stefanem Wikströmem? Větší lítost cítil, když tenkrát v lese u Paksuniemi zastřelil losí samici. Je to už víc než dvacet let. Vteřinu poté, co ji skolil, se mezi stromy objevila dvě mláďata. Pak zase zmizela v lese. Ještě dlouho si vyčítal svůj omyl. Nejdřív tu losici. Pak že nezareagoval včas a nezastřelil i ty mladé. Určitě je čekala trýznivá smrt.

V podlaze v kuchyni otevře poklop nad schody do sklípku. Popadne ji a táhne ji k němu.

Míša klepe na kuchyňské okno. Mezi umělými muškáty se objeví jeho obličej. Tváří se nechápavě.

Teď se ta žena probudí k životu. Když uvidí díru v podlaze, snaží se mu vykroutit. Rukou chytí nohu kuchyňského stolu a táhne celý stůl s sebou.

„Pusť to,“ řekne Lars Gunnar a rozevře jí ruce.

Poškrábe ho na obličeji. Svíjí se a mává rukama kolem sebe. Tichý křečovitý zápas.

Zvedne ji za límec. Nohy jí visí nad zemí. Nevyjde z ní ani slovo. Očima křičí: Ne! Ne!

Hodí ji dolů jako pytel odpadků. Padá pozadu. Duní to, pak se ozve rána a je ticho. Nechá dvířka v podlaze zapadnout. Pak popadne oběma rukama kredenc, která stojí u jižní stěny, a odtáhne ji na ně. Váží nejmíň tunu, ale on má síly dost.

Rebecka otevře oči. Chvíli jí trvá, než si uvědomí, že ztratila vědomí. Ale nemohlo to být na dlouho. Jen na pár vteřin. Slyší, jak Lars Gunnar táhne na poklop něco těžkého.

Má oči doširoka otevřené, ale nic nevidí. Tma jako v pytli. Seshora slyší kroky a šoupání. Zvedne se na kolena. Pravá paže jí bezvládně visí. Instinktivně ji uchopí levou rukou ve výšce ramene a táhne ji zpátky do kloubní jamky. Křup. Z ramene vystřelí do paže a do zad elektrický paprsek bolesti. Všechno ji bolí. Až na obličej. Ten necítí. Pokusí se ho ohmatat rukou. Je jako znecitlivělý. Visí z něj něco vlhkého. Že by její ret? Když polkne, ucítí pachuť krve.

Zvedne se na všechny čtyři. Pod rukama má hlínu. Džíny na kolenou proniká vlhko. Jsou tam cítit krysí výkaly.

Co když tu umře? Potom ji sežerou krysy.

Začne se plazit. Rukou šátrá před sebou a hledá schody. Všude kolem jsou lepkavé pavučiny, které jí ulpívají na tápající ruce. V koutě něco zašustí. Nahmatá schody. Klečí a rukama se drží schodu nad sebou. Jako pes na zadních. Naslouchá. A čeká.

Lars Gunnar odtáhl kredenc na místo. Osuší si čelo hřbetem ruky.

Míšovo volání utichlo. Lars Gunnar vyhlédne z okna. Míša chodí po dvoře, pořád dokola. Lars Gunnar tyhle příznaky dobře zná. Když má Míša strach a je smutný, začne takhle chodit kolem dokola. Může to trvat půl hodiny, než se uklidní. Jako by přestal slyšet. Když se to stalo poprvé, Lars Gunnar cítil takovou frustraci a bezmoc, že mu nakonec jednu vrazil. Ta rána ho ještě teď uvnitř pálí. Vzpomíná si, jak se zadíval na ruku, která ho uhodila, a myslel na svého otce. A Míšovi to nepomohlo. Bylo to jen horší. Teď už ví, že to chce trpělivost. A čas.

Jen kdyby ho měl.

Vyjde ven na dvůr. Zkusí to, i když ví, že to nepůjde.

„Míšo!“

Ale Míša neslyší. Pořád chodí kolem dokola.

Tuhle chvíli si Lars Gunnar představoval tisíckrát. Ale v představách Míša klidně spal. Strávili spolu příjemný den. Třeba v lese. Nebo se svezli na sněžném skútru po zamrzlé řece. Lars Gunnar chvíli poseděl u Míšovy postele. Míša usnul a pak…

Už je toho moc. Horší už to být nemůže. Přejede si rukou po tváři. Zdá se, že pláče.

Vidí před sebou Mildred. Od té doby všechno směřovalo k tomuhle okamžiku. Teď to chápe. První rána. V té chvíli na ni měl strašný vztek. Ale pak, pak jako by rozbíjel na kusy svůj vlastní život. Pověsil ho všem na očích.

Do auta. Tam má kulovnici. Je nabitá. Ležela tam celé léto. Odjistí ji.

„Míšo,“ řekne zastřeným hlasem.

Přece jen se chce rozloučit. Byl by mu rád aspoň dal sbohem.

„Míšo,“ osloví svého velkého chlapce.

Teď. Dokud ještě udrží pušku v ruce. Nemůže tu jen tak sedět, až přijedou. Nechat je, aby Míšu odvedli.

Zvedne pušku k rameni. Zamíří. Vystřelí. První kulka ho trefí do zad. Míša upadne na tvář. Druhá do hlavy.

Pak jde dovnitř.

Nejraději by otevřel poklop a zabil ji. Co pro něj ta ženská znamená? Nic.

Ale v tomhle stavu nemá sílu kredenc odsunout.

Těžce dosedne na pohovku v kuchyni.

Vstane. Otevře dvířka nástěnných hodin a rukou zastaví kyvadlo.

Zase si sedne.

Strčí hlaveň do úst. Co si pamatuje, byl jeho život jen samé utrpení. Teď se mu uleví. Konečně to bude mít za sebou.

Rebecka zaslechne dole ve tmě výstřely. Přicházejí zvenčí. Dva. Pak bouchnou domovní dveře. Slyší kroky po podlaze v kuchyni. Pak se ozve poslední výstřel.

Probudí se v ní něco dávného. Něco z minulosti.

Vyšplhá po schodech nahoru, aby se dostala ven. Narazí hlavou do poklopu. Málem spadne dolů, ale něčeho se zachytí.

Nedokáže poklop zvednout. Buší do něj pěstmi. Rozedře si klouby na ruce do krve. Poláme si nehty.

ANNA MARIA MELLAOVÁ vjede na dvůr Larse Gunnara Vinsy v půl čtvrté odpoledne. Sven Erik sedí v autě vedle ní. Celou cestu do Poikkijärvi nepromluvili ani slovo. Není nic příjemného sdělit bývalému kolegovi, že mu musí zabavit pušku, aby ji mohli prozkoumat.

Anna Maria jede jako vždy příliš rychle, takže málem přejede tělo ležící na štěrku.

Sven Erik zakleje. Anna Maria prudce zabrzdí a oba se vyřítí z auta. Sven Erik k tělu poklekne a přiloží mu ruku na krk. Ze zkrvaveného týlu se vznese hejno tlustých černých much. Místo odpovědi na nevyřčenou otázku Anny Marii zavrtí hlavou.

„To je kluk Larse Gunnara,“ řekne.

Anna Maria se zadívá k domu. Nemá s sebou služební zbraň. Do prdele.

„Ne abys provedla nějakou pitomost,“ varuje ji Sven Erik. „Zalez do auta a zavoláme posily.“

Potrvá celou věčnost, než kolegové dorazí, pomyslí si Anna Maria.

„Třináct minut,“ řekne Sven Erik, když se podívá na hodinky.

Přijede Fred Olsson a Tommy Rantakyrö v civilním autě. A čtyři policisté v neprůstřelných vestách a černých kombinézách.

Fred Olsson a Tommy Rantakyrö zaparkují nahoře na hřebeni a skrčení doběhnou k domu Larse Gunnara. Sven Erik zacouvá autem Anny Marii o kus dál, aby nebylo z domu na dostřel.

Druhé policejní auto zastaví na dvoře. Schovají se za něj.

Sven Erik Stalnacke popadne megafon.

„Haló!“ zavolá. „Larsi Gunnare! Jestli jste uvnitř, vyjděte, prosím, ven, abychom si mohli promluvit.“

Žádná odpověď.

Anna Maria se setká s pohledem Svena Erika a zavrtí hlavou. Není na co čekat.

Čtyři muži v neprůstřelných vestách jdou dovnitř. Dva hlavním vchodem. Nejdřív jeden. Druhý těsně za ním. Dva zadním oknem.

Je úplné ticho, až na zvuk rozbitého okna v zadní části domu. Ostatní čekají. Minutu. Dvě.

Pak jeden z policistů vyjde na verandu a zamává na ně. Můžou dovnitř.

Tělo Larse Gunnara leží na zemi před kuchyňskou pohovkou. Zeď za pohovkou je potřísněna krví.

Sven Erik a Tommy Rantakyrö odstrčí kredenc, která stojí na poklopu uprostřed místnosti.

„Tam dole někdo je,“ zavolá Tommy Rantakyrö.

„Vylezte ven,“ řekne a natáhne ruku.

Ale nikdo nevylézá. Nakonec Tommy sleze dolů. Ostatní ho slyší:

„Do prdele! No tak, jen klid. Dokážete se sama postavit na nohy?“

Rebecka vyleze ven. Jde to pomalu. Ostatní jí pomáhají. Vezmou ji za ruce. Trochu zasténá.

Anna Maria Rebecku Martinssonovou hned nepozná.

Rebecka má polovinu obličeje modročernou a oteklou. Na čele jí zeje velká rána a horní ret jí volně visí, drží jen na cáru kůže. „Vypadala jako pizza obložená vším možným,“ bude mnohem později vyprávět Tommy Rantakyrö.

Anna Maria myslí hlavně na její zuby. Jsou zaťaté tak pevně, jako by měla zamčené čelisti.

„Rebecko,“ řekne Anna Maria. „Co se…“

Ale Rebecka ji rukou odežene. Anna Maria vidí, jak letmo pohlédne na tělo na podlaze v kuchyni, než toporně vyjde ze dveří.

Anna Maria Mellaová, Sven Erik Stalnacke a Tommy Rantakyrö jdou za ní.

Nebe venku zešedlo. Mraky ztěžklé deštěm visí nízko nad hlavou.

Na dvoře stojí Fred Olsson.

Když spatří Rebecku, nedostane ze sebe ani slovo. Jen otevře ústa, jako by chtěl ta nevyřčená slova vyslovit, a vytřeští oči.

Anna Maria se dívá na Rebecku Martinssonovou. Stojí jako socha před Míšovým mrtvým tělem. Má něco v očích. Všichni instinktivně cítí, že se jí v téhle situaci nemají dotýkat. Je ve svém vlastním světě.

„Kde je ta sanitka, krucinál?“ zeptá se Anna Maria.

„Je na cestě,“ odpoví někdo z nich.

Anna Maria zvedne hlavu. Začíná mžít. Musí něčím přikrýt tělo, které leží na dvoře. Třeba nějakou plachtou.

Rebecka o krok ucouvne. Mávne rukou před obličejem, jako by chtěla něco odehnat.

Pak se dá do kroku. Nejprve vrávorá směrem k domu, poté se zapotácí a obrátí se k řece. Jako by měla zavázané oči. Zdá se, že neví, kde je a kam jde.

Potom se rozprší. Anna Maria cítí podzimní příval studeného vzduchu. Žene se přes dvůr. Hustý studený déšť. Jako tisíc ledových jehliček. Anna Maria si zapne zip modré bundy, bradu schová pod límec. Teď musí najít nějakou plachtu na to tělo.

„Hlídej ji,“ křikne na Tommyho Rantakyröa a ukáže na Rebecku Martinssonovou, která vrávorá dál. „Ať se nedostane k pušce uvnitř v domě, ani k vašim zbraním. A nepusťte ji dolů k řece.“

Rebecka Martinssonová kráčí přes dvůr. Na štěrku leží velký chlapec. Je mrtvý – mrtvý – mrtvý. Ještě nedávno krmil ve sklepě myšku sušenkou.

Venku fouká. Vítr jí hučí v uších.

Nebe je plné černých škrábanců, hlubokých trhlin, které se vzápětí zaplní černým inkoustem. To prší? Začalo pršet? Zkusmo zvedne ruce k nebi, aby zjistila, jestli zmoknou. Rukávy se jí vyhrnou a odhalí tenká zápěstí, ruce má jako holé břízy. Šátek jí spadne do trávy.

Tommy Rantakyrö Rebecku Martinssonovou dohoní.

„Prosím vás,“ říká. „Nechoďte dolů k řece. Už brzy přijede sanitka a pak…“

Rebecka ho neposlouchá. Klopýtá dál ke břehu. Najednou mu to všechno přijde odporné. Je odporná. Příšerně vytřeštěné oči v tom obličeji rozmláceném až na maso. Nechce s ní být sám.

„Je mi líto,“ řekne a chytne ji za ruku. „Nemůžu vás… Prostě tam jít nesmíte.“

Teď zem pukne jako shnilé ovoce. Někdo ji vezme za ruku. Je to pastor Vesa Larsson. Už nemá tvář. Na ramenou mu sedí hnědá psí hlava. Černé psí oči se na ni vyčítavě dívají. Měl děti. A psy, kteří plakat neumějí.

„Co po mně chceš?“ vykřikne Rebecka.

A tamhle stojí pastor Thomas Söderberg. Tahá mrtvá novorozeňata ze studny. Nahýbá se dolů a vytahuje je ven, jedno po druhém. Drží je vzhůru nohama. Za patu nebo za kotník. Jsou nahá a bílá. Kůži mají uvolněnou, jak byla dlouho ve vodě. Hází je na velkou hromadu. Roste před ním výš a výš.

Když se prudce otočí, stojí tváří v tvář své matce. Je tak čistá a krásná.

„Nesahej na mě,“ říká Rebecce. „Copak to nechápeš? Nechápeš, co jsi provedla?“

Anna Maria našla koberec. Přikryje jím chlapce Larse Gunnara. Těžko říct, jak to technici vlastně budou chtít. Musí také zajistit zátarasy, než se sem nahrne celá vesnice. A tisk. Ke všemu ještě začalo pršet. Uprostřed toho všeho, když volá, že musí postavit zátarasy, a napůl běží s kobercem, zatouží po Robertovi. Až se bude moci v jeho náručí večer vyplakat. Z toho, jak je všechno nesnesitelné a nesmyslné.

Otočí se, když Tommy Rantakyrö zakřičí.

„Nemůžu ji udržet,“ křičí.

Pere se s Rebeckou Martinssonovou na trávníku. Rebecka divoce šermuje rukama a ohání se kolem sebe. Vyprostí se a rozběhne se k řece.

Sven Erik Stalnacke a Fred Olsson se pustí za ní. Anna Maria sotva stačí zareagovat, než Sven Erik Rebecku dohoní. Fred Olsson je mu v patách. Chytí Rebecku. Svíjí se Svenu Erikovi v rukou jako had.

„To bude dobrý,“ uklidňuje ji Sven Erik nahlas. „To bude dobrý.“

Tommy Rantakyrö si drží ruku pod nosem. Mezi prsty mu protéká pramínek krve. Anna Maria mívá vždycky po kapsách papírové kapesníky. Gustavovi musí neustále něco utírat. Zmrzlinu, banán nebo nudli u nosu. Podává Tommymu kapesník.

„Položte ji na zem,“ volá Fred Olsson. „Musíme jí nasadit pouta.“

„Ať tě to ani nenapadne,“ odpoví Sven Erik ostře. „Kde vězí ta sanitka?“

To poslední zavolá na Annu Mariu. Ta pokrčí rameny na znamení, že to netuší. Sven Erik a Fred Olsson drží Rebecku Martinssonovou za paži každý z jedné strany. Klečí mezi nimi a kymácí se ze strany na stranu.

Právě v té chvíli sanitka konečně dorazí. Těsně za ní jede další policejní vůz s vysílačkou. Hustý šedý déšť protínají majáčky a sirény. Příšerný jekot.

A do toho všeho slyší Anna Maria, jak Rebecka Martinssonová křičí.

Rebecka Martinssonová křičí. Křičí jako smyslů zbavená. Nedokáže přestat.

Žlutonožka

JE ČERNÝ jako ďábel. Uhání mořem odkvetlých hnědočervených vrbovek. Bílé chlupaté tobolky se semeny poletují v letním slunci jako sníh. Pak se prudce zastaví. Sto metrů od ní.

Má širokou hruď i hlavu. Dlouhé černé pichlavé chlupy kolem krku. Není krásný. Ale je veliký. Tak jako ona.

Když se k němu vlčice přiblíží, stojí bez hnutí. Slyšela ho za sebou už od včerejška. Vábila ho a volala. Zpívala mu. Za tmy mu vyprávěla, že je úplně sama. A on přišel. Konečně přišel.

Celé tělo ji svědí štěstím. Doběhne přímo k němu. Bezvýhradně ho obdivuje. Stáhne uši a postaví se do svůdné pozice. Nahrbí se, dlouhá záda ladně esovitě prohnutá. On pomalu a zvolna máchá ocasem.

Čenich na čenich. Čenich na genitáliích. Čenich pod ocasem. A zase čenich na čenich. Vypnout hruď a natáhnout krk. To všechno je nesnesitelně slavnostní. Žlutonožka mu položí k nohám vše, co má. Jestli mě chceš, tak jsem tvoje, říká zcela jasně.

Pak jí dá znamení. Přední tlapu jí položí na plec. A rozverně poposkočí dopředu.

Teď už ani ona nemůže váhat. Naplno se jí vrátí chuť si hrát, na kterou už zapomněla. Odskočí od něj. Vyrazí plnou parou vpřed, až za ní odletuje zem. Zrychlí, prudce se obrátí, běží zpět a dlouhým skokem přes něj přeletí. Otočí se. Skloní hlavu, nakrčí čenich a ukáže zuby. A zase se rozběhne.

Honí ji. Když ji chytí, válí spolu kotrmelce.

Pustí se do sebe. Hrají si jako posedlí. Pak leží na hromadě a oddychují.

Ona netečně natáhne krk a olízne mu čelist.

Slunce zapadá nad borovicemi. Běhy mají unavené a spokojené.

Všechno začíná právě teď.