Asa Larsson

Rebecka Martinssonová 03. Temná stezka

Vzpomínáte si, jak to bylo?

Rebecka Martinssonová uviděla svého mrtvého kamaráda, jak leží na štěrku v Poikkijärvi. A svět se roztříštil. Museli ji držet, aby neskočila do řeky.

Důvod kontaktu: Pacientka přijata do nemocnice v Kiruně s poraněním v obličeji po pádu a nárazu do hlavy. Při přijetí se nacházela ve stavu akutní psychózy. Nutný chirurgický zákrok na obličeji v narkóze. Po probuzení z narkózy přetrvávají symptomy psychózy. Rozhodnutí pacientku nuceně hospitalizovat podle §23 odst. 4 ZPZL. Přesun na psychiatrickou kliniku v nemocnici sv. Görana ve Stockholmu, uzavřené oddělení. Předběžná diagnóza: nespec. psychóza. Léčba: Risperdal mix 8 mg/den a sobril 50 mg/den.

Nastala poslední hodina.

Hle, přichází v oblacích! Uzří ho každé oko.

Nastala poslední hodina.

Nastala hodina ohnivého hřebce. On přichází s mečem, aby se navzájem vraždili.

Pohleďte! Drží mě za ruce! Nic nechtějí slyšet! Zarytě se brání pohlédnout vzhůru k nebesům, která se nad nimi otevírají.

Nastala hodina sivého hřebce.

Hrabe ostrými kopyty. Odkopne zemi z cesty.

Přišlo mohutné zemětřesení, země zčernala na uhel a měsíc měl barvu krve.

Zůstala jsem. Mnozí z nás zůstali. Padáme na kolena před naší cestou do temnot, hrůza nám vyprazdňuje střeva. Na cestě k moři, které dští oheň a síru, a toto je druhá smrt. Zbývá jen několik minut. Člověk se chytá, čeho může. Drží se pevně toho, co je mu nejblíže.

Slyším hlas sedmi bouří. Poslední slova zní jasně.

Říkají. Čas. Končí.

Ale tady to nikdo neslyší!

Úryvek ze zprávy k případu

Rebecky Martinssonové z 27. září 2003

Pacientka reaguje, odpovídá na oslovení, vypráví o událostech, které odstartovaly depresivní psychózu. Vykazuje jasné příznaky deprese: snížení hmotnosti, letargie, přerušovaný spánek, probouzí se časně. Přetrvává riziko sebevraždy. Pokračuje léčba ECT. Cipramil v tabletách 40 mg/den.

Jeden z ošetřovatelů (představte si, mám ošetřovatele) se jmenuje Johan. Nebo snad Jonas? Johny? Chodí se mnou na procházku. Nedovolí mi, abych šla samotná. Nechodíme daleko. Ještě pořád mě to neskutečně unavuje. Asi si toho všimne, když se vracíme zpět. Ale dělá, že ne. Celou dobu mluví. To je dobře, alespoň nemusím já.

Vypráví o mistrovském utkání Muhammada Aliho s Georgem Foremanem v roce 1974 v Zairu.

„Nechal si to pořádně nandat! Opřel se do provazů a nechal Foremana, ať do něj mlátí. A Foreman byl zvíře. Nezapomeňte, že šlo o těžkou váhu. Dnes už si na to nikdo nevzpomene, ale tenkrát před zápasem se lidé o Aliho báli. Říkalo se, že ho Foreman možná zabije. A Ali si tam jen tak stál, jak, sakra… kus skály. Nechal do sebe mlátit sedm kol. Totálně Foremana vyšťavil. V sedmém kole se opřel Foremanovi o rameno a zašeptal mu do ucha: ‚Is that all you got, George?‘ A bylo to! V osmém kole se Foreman stěží dokázal bránit a pak najednou zapomněl vykrýt. A Ali jen: bum! (pravým hákem). Foreman se skácel jako jedle. Prásk.“

Nic neříkám. Všimnu si, že to v lese začíná vonět podzimem. A on si mele jako tele. Mistr světa, žádná meta. Blablabla.

Nebo se rozpovídá o druhé světové válce (jestlipak to má dovoleno, říkám si klidně, cožpak nejsem přecitlivělá, křehká, co by na to asi řekl primář?):

„Japonci, to jsou teprve bojovníci. Když nad Tichým oceánem pilotům došlo palivo a v dosahu byla nějaká americká letadlová loď, naprali to rovnou do ní. Prásk! Anebo elegantně dosedli s letadlem na moře, jen aby ukázali, jak báječně umí létat. A když přistáli a přežili, skočili do moře a vrazili si meč do břicha. Nepříteli by se zaživa nevzdali. Stejné to bylo, když válčili v Guadalcanalu. Jakmile viděli, že je čeká porážka, seskákali z útesů jako lumíci. Američané s megafony po nich chtěli, aby se vzdali.“

Když se vrátíme na oddělení, najednou dostanu strach, že se mě zeptá, jestli se mi na procházce líbilo. Zeptá se mě, jestli mě to bavilo? Jestli budu chtít jít zítra znovu?

Nedokážu odpovědět „ano“ ani „ráda“. Mám pocit, jako když jsem byla malá. Když mi tety z vesnice nabídly limonádu. Vždycky se musely zeptat: „Chutnalo ti to?“ To přece viděly. Tiše jsem tam seděla a blaženě ji srkala. Ale člověk jim musel něco dát. Zaplatit. „Ano“ a raději „děkuju“ od holčičky, té chudinky s bláznivou matkou. Teď nemám co dát. Ani píp. Jestli se mě zeptá, musím mu říct, že ne. Ale vzduch byl venku nádherný. Na oddělení to páchne vypocenými léky, kouřem, špínou, nemocnicí, čisticími prostředky na lino.

Ale on se nezeptá. A další den mě znovu vezme na procházku.

Úryvek z epikrýzy ze dne 30. října 2003,

pacientka Rebecka Martinssonová

Pacientka uspokojivě reaguje na léčbu. Riziko sebevraždy pominulo. Poslední dva týdny na otevřeném oddělení podle ZPZL. Mírně negativní, ale bez závažné deprese. Propouští se do domácího léčení v Kurravaaře, vesnici u Kiruny, kde vyrostla. Bude docházet na kliniku v Kiruně. Pokračovat v medikaci, cipramil 40 mg/den.

Primář se mě zeptá, jak se mi daří. Odpovím: dobře.

Mlčí a dívá se na mě. Téměř se pousměje. Vševědoucně. Může mlčet donekonečna. Je v tom odborník. Ticho ho nevyprovokuje. Nakonec řeknu: docela dobře. To je správná odpověď. Přikývne.

Nemůžu tu zůstat. Zabírala jsem místo dost dlouho. Jiné ženy je potřebují víc než já. Takové, co si zapalují vlasy. Takové, co po přijetí na oddělení spolykají na záchodě střepy ze zrcadla a musejí je znovu a znovu převážet na pohotovost. Já dokážu mluvit, odpovídat, ráno vstát a vyčistit si zuby.

Nenávidím ho za to, že mě tu nechce nechat na věky věků. Za to, že není Bůh.

Pak sedím ve vlaku na sever. Krajina se žene kolem v rychlých záběrech. Nejprve velké listnaté stromy v červených a žlutých barevných odstínech. Podzimní slunce a spousta domů. V každém z nich někdo žije. Přežívá.

Za jezerem Bastuträsk se objeví sníh. A pak konečně: lesy, lesy, lesy. Jsem na cestě domů. Břízy se scvrknou, stojí zkroucené a černé na bílém pozadí.

Tisknu čelo a nos na sklo.

Je mi dobře, řeknu si pro sebe. Takhle je mi dobře.

Sobota 15. března 2005

MRAZIVÝ JARNÍ VEČER NA JEZEŘE TORNETRÄSK. Led byl silný, něco přes metr. Po celém sedmdesát kilometrů dlouhém jezeře stály na ližinách boudy velké asi čtyři čtvereční metry. Na sklonku zimy se k jezeru Torneträsk houfně vydávali Kiruňané. Jezdili na skútru s boudou na přívěsu.

Uvnitř boudy byla v podlaze dvířka. Do tlustého ledu se vyvrtala díra. Díra v ledu a otvor v podlaze se spojily plastovou rourou, ledový vítr se tak zespodu nedostal dovnitř. Pak se tam člověk posadil a dírou v ledu chytal ryby.

Leif Pudas seděl v boudě jen v trenýrkách a chytal ryby. Bylo půl deváté večer. Měl v sobě pár piv, byla přece sobota. V plynových kamínkách to hučelo a syčelo. Bylo tam pěkně útulno, teplota se vyšplhala nad pětadvacet stupňů. I pár ryb nachytal, patnáct sivenů. Byly malé, ale stejně. Několik mníků schoval stranou pro sestřinu kočku.

Když se mu začalo chtít na záchod, přišlo to jako vysvobození, už mu bylo vedro, rád se venku trochu zchladí. Natáhl si motorkářské holiny a vylezl ven do chladu a tmy jen v trenýrkách.

Jakmile otevřel dveře, opřel se do nich vítr.

Přes den bylo slunečno a nefoukalo. Ale v horách se počasí mění neustále. Teď vichr rval dveře a trhal jimi jako vzteklý pes. Zprvu téměř nefoukalo, jako by vítr vyčkával, jen vrčel a nabíral síly, a pak se do nich naplno opřel. Jestlipak vydrží panty, pomyslel si Leif Pudas. Chytil dveře oběma rukama a zavřel je. Možná si měl vzít něco na sebe. Ale co, jen se vymočí a bude zpátky.

Poryvy větru před sebou hnaly sníh. Žádný jemný měkký prašan, ale ostře nabroušené diamanty navátého sněhu. Svištěl nad zemí jako bílá devítiocasá kočka, zařezával se mu do kůže v pomalém zlověstném rytmu.

Leif Pudas oběhl boudu, aby se dostal do závětří, a rozkročil se. Závětří nezávětří, stejně je tu na severu strašná zima. Přirození se mu scvrklo do kuličky. Ale šlo to. Skoro by čekal, že moč ve vzduchu zmrzne. Promění se ve žlutý oblouk z ledu.

Právě ve chvíli, kdy domočil, zaslechl, jak vítr zaburácel, a najednou měl boudu v zádech. Málem ho porazila a vzápětí zmizela.

Trvalo pár vteřin, než mu to došlo. Vichřice boudu odnesla. V té tmě viděl jen okno, čtverec teplého světla, jak se od něj vzdaluje.

Rozběhl se do tmy, ale jakmile se ukotvení přetrhlo, bouda se rozjela. Neměl šanci ji dohnat, na ližinách rychle ujížděla pryč.

Nejdříve myslel jen na boudu. Sám ji postavil z překližky, zateplil a oplechoval. Až ji ráno najde, bude na padrť. Teď musí jen doufat, že cestou nezničí nic jiného. Mohly by z toho být nepříjemnosti.

Pak se přihnal pořádný poryv větru. Téměř ho srazil k zemi. Vtom mu došlo, že je sám v nebezpečí. Navíc jako by mu po tom pivu krev proudila těsně pod kůží. Jestli se mu hodně rychle nepodaří někde se schovat, umrzne, než se naděje.

Rozhlédl se kolem. K turistické stanici v Abisku je to určitě aspoň kilometr, tam nikdy nedojde. Teď šlo o minuty. Kde je nejbližší bouda? V té sněhové vánici neviděl, že by se v nějaké chatce svítilo.

Mysli, řekl si. Neuděláš ani krok, dokud nezačneš myslet hlavou. Kterým směrem stojíš?

Po třech vteřinách přemýšlení ucítil, jak mu mrznou ruce, a strčil si je do podpaží. Udělal čtyři kroky a narazil do skútru. Klíč ležel v boudě, která mizela v dáli, ale pod sedadlem byla krabice s nářadím. Vytáhl ji.

Pak se pomodlil k někomu tam nahoře, aby šel správně rovnou k sousedově boudě. Nebylo to dál než dvacet metrů, ale při každém kroku se mu chtělo brečet. Ze strachu, že ji mine. A to by byla jeho smrt.

Snažil se zahlédnout Perssonovu sklolaminátovou boudu. Ostrý sníh ho bodal do očí, a když je přimhouřil, proměnil se v břečku, kterou si musel setřít. V té tmě a sněhu nebylo vidět nic.

Myslel na sestru. A na svou bývalou, na to, že spolu vlastně docela dobře vycházeli.

Do Perssonovy boudy málem vrazil dřív, než ji uviděl. Nikdo nebyl doma, za oknem tma. Vytáhl z pouzdra kladivo, musel ho vzít do levé ruky, pravá už nebyla k ničemu, šíleně ho bolela, jak v ní předtím svíral ledový kovový držák. Zatápal ve tmě po okně z plexiskla a udeřil do něj.

Strach mu znásobil síly, takže se vzepřel a protáhl své téměř stokilové tělo oknem. Zaklel, protože si poškrábal břicho o ostrý kovový rám. Ale to nic. Takhle zblízka mu smrt ještě na krk nedýchala.

Prohrabal zásuvky a našel sirky. Jak má udržet v rukou něco tak titěrného, když je má úplně ztuhlé chladem? Strčil si prsty do úst, aby je zahřál a rozhýbal a mohl zapálit plynovou lampu a kamna. Celé tělo sebou škubalo a třáslo se, nikdy v životě mu nebyla tak hrozná zima jako teď. Zalézala mu do morku kostí.

„Kurva, to je zima, do prdele, to je zima,“ opakoval si sám pro sebe. Mluvil nahlas, pomáhalo to proti panice, jako by sám sobě dělal společnost.

Vítr se dral oknem dovnitř jako škodolibý bůh. Leif Pudas zdvihl polštář opřený o stěnu a podařilo se mu nacpat ho do okna a vklínit mezi tyč na záclony a zeď.

Našel červenou péřovou bundu, která nepochybně patřila paní Perssonové. Objevil také zásuvku se spodním prádlem, natáhl na sebe dvoje spodky, jedny na nohy a druhé na hlavu.

Teplo začalo pomalu sálat. Držel ruce nad kamny. Tělem mu pronikala ostrá bolest, bylo to k nevydržení. Jednu tvář a ucho necítil, to nevěstilo nic dobrého.

Na lavici ležela hromada dek. Studí jako led, ale půjde se do nich zabalit, určitě zafungují jako izolace.

Přežil jsem, říkal si. Co na tom, jestli přijdu o ucho?

Natáhl se na lavici pro deku se vzorem velkých květů v různých odstínech modré, relikt ze sedmdesátých let.

A pod ní ležela žena. Oči měla dokořán otevřené, zmrzly a byly úplně bílé jako mléčné sklo. Na bradě a na rukou měla nějakou kaši, nebo spíš zvratky. Byla oblečená ve sportovním. Na triku měla červenou skvrnu.

Nevykřikl. Ani ho to nepřekvapilo. Po tom, co právě zažil, už necítil vůbec nic.

„To snad ne, kurva,“ vypadlo z něj.

Cítil se jako člověk, který se ujme zatoulaného štěněte a to posté udělá loužičku na podlahu. Rezignovaný nad zákonem schválnosti.

Odolal pokušení přikrýt ji znovu dekou a zapomenout na ni.

Pak se posadil a zamyslel se. Co má teď, sakra, dělat? Musí se nejspíš dovléct na turistickou stanici. Jít tam za tmy se mu vůbec nechtělo. Ale neměl na vybranou. A už vůbec se mu nechtělo zůstat tady a roztávat spolu s ní.

Ale ještě chvilku posedí. Než mu přestane být tak hrozná zima.

Jako kdyby mezi nimi vzniklo jakési pouto. Celou tu hodinu, co tam seděl a bolelo ho tělo, které se pomalu rozehřívalo, mu dělala společnost. Natáhl ruce ke kamnům.

Nic neříkal. Ani ona ne.

POLICEJNÍ INSPEKTORKA Anna Maria Mellaová a její kolega Sven Erik Stalnacke se dostali na místo činu v sobotu v noci ve tři čtvrtě na dvanáct. Policisté si vypůjčili dva skútry z turistické stanice v Abisku. První měl za sebou sáňky. Jeden z horských průvodců se nabídl, že je tam oba odveze. Vichřice a tma.

Leif Pudas, který tělo našel, seděl na turistické stanici v Abisku a policejní hlídka, která se tam dostala jako první, ho už vyslechla.

Když Leif Pudas došel na stanici, byla recepce zavřená. Chvíli trvalo, než ho personál v hospodě začal brát vážně. Byla sobota večer a na turistické stanici byli na neformální oblečení zvyklí. Hosté se tu mohli klidně vysoukat z kombinézy a dát si pivo jen tak ve spodním prádle. Ale Leif Pudas vkráčel dovnitř v dámské péřovce, která mu sahala těsně pod pupek, a v turbanu z dlouhých spodků na hlavě.

Teprve když se rozbrečel, pochopili, že se stalo něco vážného. Vyslechli ho a pak už s ním jednali opatrně a zároveň zavolali policii.

Našel mrtvou ženu, povídal. Několikrát zopakoval, že nebyla v jeho boudě. Stejně ho pokládali za chlapa, co zabil svou ženu. Nikdo se mu nechtěl podívat do očí. Než přišla policie, seděl tam sám, brečel a nikoho nerušil.

Ukázalo se, že okolí boudy nelze uzavřít, vítr policejní pásku hned serval. Tak místo toho omotali žlutočerně pruhovanou páskou boudu a zavázali ji jako balík. Vítr teď zlovolně burácel. Technici už byli na místě a prohledávali tu malou plochu ve světle baterek a slabém svitu plynové lampy, kterou našli v boudě.

Dovnitř se nevešli víc než dva lidé. Zatímco technici pracovali uvnitř, stáli Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke venku a snažili se trochu hýbat.

V bouři a v huňatých čepicích se téměř neslyšeli. I Sven Erik měl čepici s chrániči na uši — normálně chodil i v zimě bez čepice. Pokřikovali na sebe a v kombinézách vypadali jako dva tlustí poskakující panáčci od Michelinu.

„Podívej,“ zvolala Anna Maria. „To je síla.“

Rozpřáhla ruce a postavila se jako plachta proti větru. Byla malé postavy a moc nevážila. Sníh přes den tál a pak umrzl a večer už se leskl a byl hladký jako led. Když se takhle postavila, vítr se do ní opřel a ona začala pomalu klouzat pryč.

Sven Erik se rozesmál a snažil se ji jakoby dohonit, než ji vítr odnese na druhou stranu jezera.

Technici vyšli z boudy.

„Tohle určitě není místo činu,“ zakřičel jeden z nich na Annu Mariu Mellaovou. „Vypadá to, že ji někdo probodl. Ale jak říkám, tady zřejmě ne. Tělo můžete odvézt. Vrátíme se zítra ráno, až bude aspoň trochu vidět.“

„A nebude hrozit, že nám umrzne prdel,“ ulevil si jeho kolega, který přišel dost nalehko.

Technici nasedli na skútr a nechali se odvézt na turistickou stanici.

Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke vešli do boudy.

Bylo tam těsno a zima.

„Alespoň tu tak hrozně nefouká,“ řekl Sven Erik a zavřel dveře. A mohou spolu mluvit normálním hlasem.

Skládací stolek u stěny byl potažený fólií se vzorem dřeva. Čtyři bílé plastové židle stály naskládané do sebe. Byl tam i vařič a malý dřez. Červenobíle kostkovaná kavárenská záclonka a váza s umělými kytkami se válely pod oknem z plexiskla. Polštář pevně vecpaný do rámu okna chránil místnost před větrem, který se ze všech sil snažil dostat dovnitř.

Sven Erik otevřel skříň. Stál v ní destilační přístroj na výrobu kořalky. Znovu ji zavřel.

„Nic jsme neviděli, že,“ podotkl.

Anna Maria pozorovala ženu na lavici.

„Stopětasedmdesát?“ zeptala se.

Sven Erik přikývl a otřepal si led z kníru.

Anna Maria vytáhla z kapsy diktafon. Chvíli si s ním musela hrát, protože nefungoval, baterie byly studené.

„No tak,“ řekla a přidržela ho nad kamínky, která se statečně snažila boudu vytopit i přes rozbité okno a škvíry ve dveřích.

Když se jí ho podařilo uvést do provozu, začala si nahrávat popis oběti.

„Žena, světlé mikádo, čtyřicátnice… docela pěkná, ne?“

Sven Erik něco zamumlal.

„Aspoň mně připadá pěkná. Asi sto sedmdesát pět centimetrů vysoká, štíhlá, velká prsa. Žádný snubní prsten. Žádné šperky. Barvu očí lze v tomto stavu těžko odhadnout, možná soudní lékař… Světlá sportovní bunda, větrovka, se skvrnami s největší pravděpodobností od krve, ale to se brzy dozvíme, tepláky ve stejné barvě a tenisky.“

„Je namalovaná. Rtěnka, oční stíny a řasenka,“ mluvila dál do diktafonu. „Není to trochu zvláštní, kdyby si šla ven jen zaběhat? A proč nemá čepici?“

„Dneska bylo přes den teplo a včera taky,“ řekl Sven Erik. „Kdyby jen tak nefoukalo…“

„Vždyť je zima! To jen ty nikdy nenosíš čepici. Oblečení nevypadá nijak lacině, ani ona ne. Je taková nóbl.“

Anna Maria vypnula diktafon.

„Ještě teď večer se začneme vyptávat po okolí. V turistické stanici a ve východním Abisku. Zeptáme se také majitele obchodu, jestli ji nezná. Někdo by nejspíš měl oznámit, že ji pohřešuje.“

„Zdá se mi nějak povědomá,“ řekl Sven Erik zamyšleně.

Anna Maria přikývla.

„Nejspíš bude z Kiruny. Přemýšlej. Možná jsi ji někde viděl. Zubařka? Někdo z obchodu? Z banky?“

Sven Erik zavrtěl hlavou.

„Přestaň. Až si vzpomenu, tak si vzpomenu.“

„Musíme také objet ostatní boudy,“ řekla Anna Maria.

„Jo. V téhle příšerné vichřici.“

„Nedá se nic dělat.“

„Hm.“

Chvíli se navzájem pozorovali.

Sven Erik vypadá unaveně, pomyslela si Anna Maria. Unaveně a bez nálady. Jako obvykle nad mrtvou ženou. Nejčastěji šlo o tragické úmrtí. Zavražděná ležela v kuchyni a manžel v ložnici bezradně tonul v slzách. Člověk byl rád, že u toho aspoň nebylo dítě, které to všechno vidělo.

Ji samotnou zřídkakdy něco rozrušilo, vlastně jen když šlo o dítě. Děti a zvířata. Na to si člověk nikdy nezvykne. Ale takováhle vražda… Ne že by z ní zrovna měla radost nebo se jí líbilo, že někoho zabili, to ne. Ale takováhle vražda… člověk se měl aspoň do čeho pořádně zakousnout. A právě to potřebovala.

Při pohledu na mokrý knír Svena Erika se musela v duchu smát. Vypadal jako nějaké zvíře přejeté na silnici. V poslední době ho nechává jen tak divoce růst. Říkala si, jak moc je vlastně osamělý. Jeho dcera žije s rodinou v Lulea. Často se asi nevídají.

A pak mu asi před půldruhým rokem zmizel kocour. Anna Maria se ho pokoušela přesvědčit, ať si pořídí nového, ale Sven Erik nechtěl. „Jsou s tím jen starosti,“ řekl. „Člověka to svazuje.“ Věděla moc dobře, jak to myslí. Chtěl se uchránit před smutkem. Bože, jak se o Manneho bál a jak na něj pořád myslel, než to nakonec vzdal a přestal o něm mluvit.

Je to škoda, pomyslela si Anna Maria. Sven Erik je dobrák. Byl by z něj dobrý manžel pro nějakou ženu. A dobrý pán pro každé zvíře. S Annou Mariou vycházeli dobře, ale nikdy by je nenapadlo scházet se po práci. Nejen proto, že byl o dost starší. Prostě neměli moc společného. Když měli volno a náhodou se potkali ve městě nebo v obchodě, konverzace vázla. Ale v práci si dokázali povídat snadno a donekonečna.

Sven Erik se zadíval na Annu Mariu. Je opravdu malá, jen něco přes metr padesát, a v té velké kombinéze se téměř ztrácí. Dlouhé světlé vlasy má spláclé čepicí. Ne že by si s tím dělala hlavu. Moc se nemalovala. Dost možná ani nemá čas. Čtyři děti a chlap, který toho doma moc nezastane. Ale jinak neměl Robert chybu a s Annou Mariou vycházeli dobře, byl jen strašně líný.

Ale kolik toho doma zastal on sám, když ještě byli s Hjördis spolu? Nějak si to nevybavoval, ale vzpomněl si, jak nebyl zvyklý vařit, když začal bydlet sám.

„Tak jo,“ řekla Anna Maria. „My dva si půjdeme užívat do vichřice mezi boudy a ostatní necháme, ať si vezmou na starost vesnici a turistickou stanici.“

Sven Erik se zakřenil.

„Hm, proč ne, sobotní večer je stejně v tahu.“

Ale vlastně v tahu nebyl. Co by jinak dělal? Díval se na televizi nebo možná zašel k sousedovi do sauny. Pořád dokola totéž.

„No jo,“ řekla Anna Maria a zapnula si zip na kombinéze.

Ale ani jí to tak nepřipadalo. Tenhle sobotní večer nebyl v tahu. Rytíř se nemůže vrátit domů a plácat se u rodinného krbu, to by se zbláznil. Musí vyrazit ven tasit meč. Pak přijde unavený a plný zážitků domů k rodině, která určitě nechala krabice od pizzy a prázdné láhve od limonád na hromadě na stole v obývacím pokoji, ale na tom nezáleží. Tohle měla ze všeho nejraději. Obcházet venku za tmy po ledu boudy a vyptávat se.

„Doufám, že neměla děti,“ řekla Anna Maria, než vyšli do vichřice.

Sven Erik neodpověděl. Zastyděl se. Na děti ani nepomyslel. Doufal jen, že někde v bytě není zavřená kočka, která čeká na svou paní.

Listopad 2003

REBECKU MARTINSSONOVOU PROPUSTILI z psychiatrické kliniky nemocnice svatého Görana. Odjela vlakem do Kiruny. Teď sedí v taxíku před babiččiným domem v Kurravaaře.

Po babiččině smrti připadl dům Rebecce a jejímu strýci, otcovu bratru, Affemu. Je to šedivý dům oplášťovaný eternitem, dole u řeky. Popraskané linoleum a vlhké mapy na stěnách.

Dříve byl dům cítit stářím, ale zabydleně. Pachem vlhkých gumáků, stáje, vaření a pečení. Babiččinou vůní, plnou bezpečí. A tehdy také tátovou. Teď je dům cítit zatuchle a opuštěně. Sklep je nacpaný skelnou vatou, aby dovnitř nevnikal chlad od země.

Taxikář jí nese tašku dovnitř. Ptá se, kam přijde, jestli nahoru, nebo dolů.

„Nahoru,“ odpoví.

V horním bytě bydlela s babičkou.

Táta bydlel dole. Nábytek tam stojí pod velkými bílými prostěradly pozoruhodně tiše v nekonečném spánku. Manželka strýce Affeho Inga Britt používá dolní byt jako skladiště. Hromadí tu další a další krabice od banánů naplněné knihami a šatstvem, stojí tu staré židle, které Inga Britt někde levně sehnala a jednou je zrestauruje. Tátův nábytek přikrytý prostěradly se posouvá blíž a blíž ke stěnám.

Skutečnost, že to tu nevypadá jako dřív, moc nepomáhá. V Rebecčiných očích se dolní byt nemění.

Táta je mrtvý už tolik let, ale jakmile se Rebecka protáhne dveřmi, vidí ho sedět na lavici v kuchyni. Je čas na snídani nahoře u babičky. Zaslechl ji, jak schází po schodech, a rychle se posadil. Má na sobě černočervenou kostkovanou flanelovou košili a modrý svetr od Helly Hansenové. Modré pracovní oteplovačky má zastrčené do dlouhých tlustých ponožek, které upletla babička. Oči má trochu oteklé. Když se na ni podívá, promne si strniště a usměje se.

Dnes chápe víc, než chápala tenkrát. Nebo snad ne? To, jak si promnul strniště — teď ví, že to bylo rozpačité gesto. Ale co by jí mělo vadit? Že se neholí? Že spal v šatech? Ani trochu. Je nádherný, nádherný.

A plechovka od piva, co stojí na dřezu. Ohmataná a naprasklá. Už je to dlouho, co v ní bylo pivo. Pije z ní něco jiného, jen chce, aby si sousedé mysleli, že je to pivo.

Nikdy mi to nevadilo, chtěla by říct. To máma o tom neustále mluvila. Já tě měla opravdu ráda, opravdu.

Taxík odjel. Rozdělala oheň ve starých kamnech a zapnula topení.

Leží na zádech v kuchyni na jednom z babiččiných koberečků. Sleduje mouchu. Utrápeně a hlasitě bzučí. Těžce, jakoby byla slepá, naráží do stropu. Jsou takové, když je náhle probudí teplo v domě. Zmučený, naléhavý bzukot, neohrabaný pomalý let. Teď přistála na stěně, leze po ní ospale a bezcílně. Schopnost reakce je mizivá. Mohla by ji zabít jen tak rukou. Pak by ten zvuk přestal. Ale nemá na to sílu. Místo toho jen leží a pozoruje ji. Stejně brzy umře. A pak ji zamete.

Prosinec 2003

JE ÚTERÝ. Každé úterý jezdí Rebecka do města. Na schůzku s psycholožkou a pro týdenní dávku cipramilu. Psycholožce je kolem čtyřiceti. Rebecka se snaží, aby jí nepohrdala. Zadívá se jí na boty a napadne ji „levné“, pak na sako a říká si, že jí nepadne.

Ale pohrdat někým je zrádné. Okamžitě se to obrátí proti tobě: A co ty? Vždyť ani nemáš práci.

Psycholožka ji požádá, aby vyprávěla o svém dětství.

„Proč?“ zeptá se Rebecka. „Kvůli tomu tady přece nejsem.“

„A proč byste řekla, že tu jste?“

Už má dost těch profesionálních otázek. Dívá se na koberec a skrývá svůj výraz.

Co by jí měla vyprávět? Ty nejmenší události fungují jako červené tlačítko. Člověk ho stiskne a neví, co se stane. Vzpomene si na to, jak vypil sklenici mléka, a pak se spustí vodopád.

Nechci se v tom babrat, říká si a nenávistně zírá na krabici s papírovými kapesníky, která je vždycky při ruce na stole mezi nimi.

Pohlédne na sebe zvenčí. Nemůže pracovat. Ráno sedí na studeném záchodovém prkénku a vytlačuje tablety z platíčka, bojí se, co by se stalo, kdyby si je nevzala.

Slov ji napadá spousta. Trapná, ubohá, politováníhodná, ohavná, odporná, vystresovaná, bláznivá, nemocná. Vražednice.

Měla by se k psycholožce chovat trochu vlídně. Vstřícně. Na cestě k uzdravení. Nedělat takové potíže.

Budu jí o něčem vyprávět, pomyslí si. Příště.

Mohla by lhát. Už to zkusila dříve.

Mohla by říct: Moje maminka. Nevěřím, že mě milovala. Ale možná že právě tohle není lež. Spíš taková malá pravda. Ale v téhle pravdě se skrývá pravda větší:

Neplakala jsem, když zemřela, pomyslí si Rebecka. Bylo mi jedenáct a byla jsem chladná jako led. Něco se mnou není v pořádku.

Silvestr 2003

REBECKA SLAVÍ SILVESTRA se psem Stavinga Fjällborga, Bellou. Staving je její soused. Přátelil se s babičkou, když byla Rebecka malá.

Zeptal se Rebecky, jestli by s ním nechtěla jet k jeho dceři Leně a její rodině. Rebecka se vymluvila a on na ni nenaléhal. Místo toho jí nechal psa. Klidně si mohl Bellu vzít s sebou. Řekl Rebecce, že potřebuje, aby mu ji někdo pohlídal, ale ve skutečnosti je to Rebecka, kdo potřebuje pohlídat. Ale na tom nezáleží. Rebecku těší, že má společnost.

Bella je neposedná fenka ohaře. Miluje jídlo jako všichni ohaři, a kdyby sebou pořád nešila, byla by tlustá jako špekáček. Staving jí nechává vyběhat z nejhoršího neklidu dole na řece a občas přemluví někoho z vesnice, aby ji s sebou vzal na lov. Bella pobíhá po domě, motá se člověku pod nohy, že by se z toho zbláznil. Vyskočí a štěká při sebemenším zvuku. Protože neposedí, je hubená jako tyčka. Pod kůží se jí jasně rýsují žebra.

Jen tak ležet je pro ni jako za trest. Ale teď Bella leží na Rebecčině posteli a chrápe. Rebecka se jela na pár hodin projet po řece na běžkách. Ze začátku Bella táhla Rebecku. Pak ji Rebecka pustila z vodítka a Bella běhala sem a tam jako šílená, až se za ní sníh prášil. Posledních pár kilometrů klusala spokojeně v Rebecčině stopě.

V deset večer zavolá Mans, Rebecčin šéf z kanceláře.

Když uslyší jeho hlas, vjede si rukou do vlasů. Jako kdyby ji snad mohl vidět.

Myslela na něj. Často. Když byla v nemocnici, prý volal a ptal se po ní. Ale neví to jistě. Skoro nic si nepamatuje. Matně si vzpomíná, že řekla sestře na oddělení, že s ním nechce mluvit. Léčba elektrickými šoky ji uváděla do stavu zmatenosti. Ztratila krátkodobou paměť. Stala se z ní stařenka, která opakovala jedno a to samé několikrát v rozpětí pěti minut. Nechtěla tehdy mluvit s nikým. A už vůbec ne s Mansem. Nechtěla, aby ji viděl v takovém stavu.

„Jak se daří?“ ptá se Mans.

„Dobře,“ odpoví, a jakmile uslyší jeho hlas, spustí se uvnitř automatické piano. „A tobě?“

„Super, super.“

Teď je řada na ní, měla by něco říct. Snaží se přijít na něco vtipného, spíš zábavného, ale v hlavě má prázdno.

„Sedím na pokoji v jednom hotelu v Barceloně,“ řekne nakonec on.

„Já se dívám na televizi se psem svého souseda. Ten slaví silvestra s dcerou.“

Mans neodpoví hned. Trvá to vteřinu. Rebecka poslouchá. Později si bude tu vteřinu přehrávat dokola jako puberťačka. Znamenala něco? Co? Záblesk žárlivosti na neznámého mužného souseda se psem?

„Co je zač, ten tvůj soused?“ zeptá se Mans.

„Ale, Staving. Je v důchodu a bydlí v domě naproti.“

Začne vyprávět o Stavingovi. O tom, že bydlí se psem v kotelně. Je to tak jednodušší. Má tam vše, co potřebuje, ledničku, sprchu a vařič. Když se člověk neroztahuje všude, má méně starostí s uklízením. A vypráví mu, jak přišel k tomu jménu. Že se ve skutečnosti jmenuje Erik, ale že mu jeho matka v návalu hrdosti nechala zapsat do telefonního seznamu titul stavebního inženýra: „stav. ing.“. Ve vesnici, ve které platil zákon rovnosti, trest následoval okamžitě: „Á, na návštěvu k nám přichází sám stav. ing.“

Mans se rozesměje. I ona se směje. A tak se ještě chvíli smějí hlavně proto, že si nemají co říct. On se zeptá, jestli je tam zima. Rebecka se natáhne z pohovky a podívá se na teploměr.

„Minus třicet dva.“

„Zatraceně.“

Opět ticho. Až moc dlouhé. Pak Mans najednou rychle řekne: „Chtěl jsem ti jen popřát šťastný nový rok… jsem přece ještě pořád tvůj šéf.“

Co tím myslí, napadne Rebecku. Volá snad všem, co pro něho pracují? Nebo jen těm, o kterých ví, že nemají žádný život? Nebo ho vážně zajímá?

„Tobě taky, šťastný nový rok,“ řekne, a protože je to přání téměř formální, dovolí si, aby jí změkl hlas.

„No… já se teď půjdu podívat ven na ohňostroj…“

„A já zase musím se psem…“

Když zavěsí, sedí Rebecka se sluchátkem v ruce. Byl v Barceloně sám? Asi ne, že? Na konci to nějak rychle usekl. Zaslechla dveře? Vešel někdo dovnitř? Proto skončil tak rychle?

Červen 2004

REBECKA MARTINSSONOVÁ naštěstí neviděla hlavního státního zástupce Alfa Björnfota, jak žadoní o to, aby ji mohl zaměstnat. To by jí hrdost nedovolila, aby práci přijala.

Hlavní státní zástupce Alf Björnfot se sešel se svou nadřízenou, šéfkou komory Margaretou Huuvaovou, po práci u oběda a vybral k tomu restauraci s látkovými ubrousky a živými květinami ve vázách na stolech.

Margareta Huuvaová je v dobré náladě, obsluhující číšník jí odsune židli a zalichotí jí.

Člověk by si mohl myslet, že mají rande. Pár, který se potkal pozdě v životě, oběma je přes šedesát.

Šéfka komory Margareta Huuvaová je malá podsaditá žena. Stříbřité vlasy má slušivě ostříhané nakrátko a rtěnka jí ladí s růžovým tričkem pod modrým sakem.

Když se Alf Björnfot usadí, všimne si, že má manšestrové kalhoty na kolenou téměř prošoupané. Patky u saka má napůl zastrčené do kapes, takhle zůstanou pokaždé, když si do nich něco strká.

„Nedávej si tolik věcí do kapes,“ kárá ho dcera pokaždé, když se zmačkané patky snaží narovnat.

Margareta Huuvaová nechá Alfa Björnfota vysvětlit, proč chce zaměstnat Rebecku Martinssonovou.

„Potřebuji někoho, kdo se vyzná v hospodářské kriminalitě,“ říká. „Těžaři z LKAB mají stále větší zakázky. Usazuje se tu stále více firem, což s sebou přináší víc finanční provázanosti, kterou bude potřeba rozplést. Pokud se nám podaří přilákat Rebecku Martinssonovou, získáme za své peníze neobyčejnou právničku. Než se přestěhovala na sever, pracovala v jedné z nejlepších advokátních kanceláří ve Švédsku.“

„Chcete říci, než psychicky onemocněla,“ ostře se do toho vložila Margareta Huuavaová. „Co se jí vlastně stalo?“

„Nebyl jsem u toho, ale asi před dvěma lety zabila tři muže v Jiekajärvi. Byla to jasná sebeobrana, takže žaloba nepřipadala v úvahu. No… a když se z toho trochu vzpamatovala, tak došlo k té události v Poikkijärvi. Lars Gunnar Vinsa ji zavřel ve sklepě a pak zastřelil sebe a svého kluka. Když kluka uviděla, úplně se sesypala.“

„Skončila na uzavřeném oddělení.“

„Ano. Vůbec o sobě nevěděla.“

Alf Björnfot zmlkne a myslí na to, co mu vyprávěli policisté Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke. Jak Rebecka Martinssonová křičela jako šílenec. Viděla věci a lidi, kteří neexistovali. Jak ji museli držet, aby neskočila do řeky.

„A vy po mně chcete, abych ji jmenovala do funkce zvláštního státního zástupce.“

„Uzdravila se. Taková příležitost se nám už nenaskytne. Kdyby se jí tohle všechno nepřihodilo, zůstala by ve Stockholmu a vydělávala by nehorázné peníze. Ale přestěhovala se domů. Neřekl bych, že se chce vrátit zpátky.“

„Podle Calleho von Posta se jako advokátka Sanny Strandgardové nijak moc nepředvedla.“

„To říká, protože s ním zametla! Nemůžete mu přece věřit! Vždyť on si myslí, že slunce ráno vychází z jeho prdele!“

Margareta Huuvaová se usměje a zadívá se do talíře. Sama s Carlem von Postem problém nemá. Ke svým nadřízeným se chová slušně. Ale v zásadě je to sebestředný ubožák; není tak hloupá, aby si toho nevšimla.

„Tak na půl roku. Pro začátek.“

Hlavní státní zástupce Alf Björnfot zasténá.

„Ne, to nejde. Je to advokátka a vydělává dvakrát víc než já. Nemůžu za ní přijít s nabídkou na zkušební dobu.“

„Advokátka neadvokátka, v současnosti nevíme, jestli by vůbec zvládla roztřídit ovoce v Tescu. Na zkušební dobu, a konec.“

A tak je rozhodnuto. Změní téma, příjemně se rozpovídají, vyprávějí si drby o kolezích, policistech, soudcích a místních politicích.

O týden později sedí hlavní státní zástupce Alf Björnfot a Rebecka Martinssonová na schodech před domem v Kurravaaře.

Vlaštovky prořezávají oblohu jako nože. Když se vrhají pod střechu stodoly, chřestí to. A pak zase letí pryč. Je slyšet žadonivý pískot jejich mláďat.

Rebecka se podívá na Alfa Björnfota. Muž po šedesátce v ošklivých kalhotách, brýle na čtení mu visí z krku na řetízku. Vypadá sympaticky. Rebecku napadne, jestli dělá svou práci dobře.

Pijí kávu a ona mu přistrčí sušenku rovnou z balíčku. Přišel jí nabídnout práci zvláštního státního zástupce v Kiruně.

„Potřebuji někoho schopného,“ řekne jednoduše. „Někoho, kdo zůstane.“

Když mu Rebecka odpovídá, sedí Alf s očima zavřenýma a tváří nastavenou sluníčku. Moc vlasů už nemá, na hlavě jsou vidět stařecké skvrny.

„Vůbec nevím, jestli takovou práci zvládnu,“ řekne Rebecka. „Na mou hlavu se nedá spolehnout.“

„Ale byla by škoda to nezkusit,“ pokračuje Alf Björnfot, aniž by otevřel oči. „Zkuste to na půl roku. Když to nepůjde, tak to nepůjde.“

„Zbláznila jsem se, to víte, že?“

„Ano, znám se s policisty, co vás našli.“

Znovu se jí připomene, že bývá námětem k hovoru.

Hlavní státní zástupce Björnfot pořád mhouří oči. Přemýšlí o tom, co právě řekl. Měl to snad říci jinak? Ne, s tímhle děvčetem raději na rovinu, to cítí jasně.

„A ti samí vám řekli, že jsem se sem přistěhovala?“

„Ano, jeden z policistů má bratrance, který bydlí tady v Kurravaaře.“

Rebecka se zasměje. Suše, nevesele.

„To jen já o nikom nic nevím… Bylo toho na mě moc,“ dodá. „Míša ležel na štěrku a byl mrtvý. Měla jsem ho opravdu moc ráda. A jeho táta… myslela jsem, že mě zabije.“

Alf Björnfot místo odpovědi zabručí. Ještě stále se zavřenýma očima. Rebecka využije příležitosti a nerušeně si ho prohlíží. Snáze se jí povídá, když se na ni nedívá.

„Člověk si myslí, že se mu něco takového nemůže nikdy přihodit. Ze začátku jsem se strašně bála, že se to stane znovu. A že v tom zůstanu. A zbytek života prožiju v noční můře.“

„Ještě pořád se bojíte, že se to stane znovu?“

„Jen tak, z ničeho nic, myslíte? Člověk jde po ulici… a pšá!“

Sevře pěst a rozevře ji, prsty od sebe, jako kdyby chtěla zobrazit ohňostroj šílenství.

„Ne,“ pokračuje, „šílenství jsem potřebovala tenkrát. Skutečnost byla příliš těžká.“

„Tohle v žádném případě není moje věc,“ podotkne Alf Björnfot.

A teď se na ni dívá.

„Já potřebuji schopného státního zástupce.“

Zmlkne. A pak se znovu rozhovoří. O dost později si Rebecka vzpomene na jeho slova a uvědomí si, že věděl přesně, co dělá. Jak s ní jednat. Uvědomí si, že rozumí lidem.

„Osobně chápu, že váháte. Místo je v Kiruně. To znamená, že na práci budete sama. Ostatní státní zástupci jsou v Gällivare a v Lulea a přijíždějí sem pouze k soudu. Budete mít na starosti většinu soudních jednání. Sekretářka přijíždí jednou za týden a rozešle soudní obsílky a podobně. Takže to bude dost osamělá práce.“

Rebecka slíbí, že si to promyslí. Ale to, že bude moct pracovat sama, rozhodne. O nikoho se nestarat. To, a ještě jedna maličkost. Minulý týden zavolal kdosi z pojišťovny a říkal něco o školení a postupném návratu do práce. Rebecce se strachem udělalo zle. Dají ji dohromady s partou vyhořelých zoufalců, bude si muset znovu udělat řidičák nebo se zapsat do kurzu pozitivního myšlení.

„Oddechový čas skončil,“ řekne ten večer Stavingovi. „Pro mě za mě můžu zkusit práci státního zástupce.“

Staving stojí u sporáku a opéká jelita.

„Přestaň dávat tomu psovi chleba pod stolem,“ řekne. „Já tě vidím. Ale co advokacie?“

„Nikdy víc.“

Myslí na Manse. Bude muset dát výpověď. Na jednu stranu je to fajn. Už dlouho se cítila jako přítěž. Ale on zmizí navždy.

Je to jen dobře, řekla si. Jak by asi vypadal život s ním? Člověk by mu prohledával kapsy, když by spal, hledal účtenky a žluté lístky od plateb kreditkou, aby zjistil, jestli byl v hospodě a chlastal. Ten se nepředělá. Copak může být ve vztazích někdo horší než on? Sporadické schůzky s dospělými dětmi. Rozvedený. Jen krátké vztahy.

Vypočítává jeho chyby. Ani trochu to nepomáhá.

Když pro něj pracovala, stalo se, že se jí dotkl. „Dobrá práce, Martinssonová,“ a následoval dotek. Ruka na paži. Jednou rychlé pohlazení po vlasech.

Přestanu na něj myslet, peskuje se. Člověk v tom vězí až po krk. Celá hlava plná nějakého chlapa, jeho rukou, jeho úst a tak dál, pořád dokola. Celé měsíce člověka nemusí napadnout rozumná myšlenka.

Neděle 16. března 2005

MRTVÁ ŽENA plula tmou k policejní inspektorce Anně Marii Mellaové. Vznášela se na zádech s rukama podél těla, asi tak, jako kdyby nad ní kouzelník mávl hůlkou a vyzvedl ji do vzduchu.

Kdo jsi? pomyslela si Anna Maria.

S bílou pletí a očima z mléčného skla vypadala jako socha. I vzhledem připomínala antickou mramorovou sochu. Kořen nosu seděl vysoko mezi obočím, čelo a nos tvořily z profilu jednu nepřerušovanou linku.

Gustav, tříletý syn Anny Marii, se ve spánku obrátil a několikrát ji kopl do boku. Objala malé, ale svalnaté chlapecké tělíčko a rázně ho obrátila tak, aby k ní ležel zadečkem a zády. Přitáhla si ho k sobě, krouživým pohybem mu pohladila bříško pod pyžamem, vtiskla nos do propocených vlásků a políbila ho. Ve spánku spokojeně zavzdychal.

V tomhle věku jsou děti roztomilé a rády se chovají. Brzy však vyrostou a pak je s hlazením a mazlením konec. Anna Maria se děsila toho, až přijde doba, kdy doma nebude žádné malé dítě. Snad bude mít vnoučata. Člověk může vždycky doufat, že Marcus, její nejstarší, začne brzy.

A v případě nouze je tu Robert, pomyslela si a usmála se na svého spícího muže. Zůstat se stejným mužským má své výhody. I když budu vrásčitá a povislá, pořád bude mít před sebou tu slečnu, se kterou se seznámil tenkrát na začátku věků.

Anebo si člověk může pořídit smečku psů, přemýšlela dál. A dovolí jim spát v posteli, se všemi těmi špinavými ocasy a uslintanými mordami a vůbec.

Pustila Gustava a sáhla po mobilu. Podívala se, kolik je hodin, půl páté.

Pálila ji jedna tvář. Asi jí trochu omrzla ten večer, co se Svenem Erikem obcházeli po ledu blízké boudy. Ale nikdo si ničeho nevšiml. S kolegy se ptali i na horské stanici, vzbudili lyžaře a zdrželi návštěvníky baru. Nikdo jim o ženě nedokázal nic říct. Vystopovali také majitele boudy, ve které ženu našli. Vypadali opravdu otřesení, mrtvou na fotce nepoznávali.

Anna Maria Mellaová si představovala možné scénáře. Samozřejmě že to jde, jít si zaběhat nalíčená ve stopě vyjeté skútry. Nebo běžela po Norské ulici. Zastaví auto. Je to někdo, koho zná. Někdo, kdo se zeptá, jestli nechce svézt. Ale pak? Posadí se do auta a dostane ránu do hlavy? Nebo jede s řidičem, dá si saunu, je znásilněna, brání se, probodnou ji.

Nebo to byl někdo, koho neznala. Běží po Norské ulici. Mine ji muž v autě a za chvíli zabočí. Možná ji srazí autem a vtáhne na zadní sedadlo, to by bylo snadné. Nikde ani živáčka. Pak ji zaveze do chaty…

Anna Maria Mellaová se v posteli otočila a řekla si, že se pokusí spát.

Možná ji neznásilnili, zamyslí se pak. Je možné, že si šla zaběhat po ledě ve stopě vyjeté skútry. A potkala zfetovaného šílence s nožem v kapse. Takoví mohou být všude. I na jezeře. Noční můra všech žen. Narazit na špatného chlapa ve chvíli, kdy propukne šílenství.

Přestaň, řekla si. Dokud nebudeš mít něco v ruce, žádné závěry.

Musí si promluvit se soudním lékařem, Larsem Pohjanenem. Včera večer přijel z Lulea. Je však otázka, jestli se jim se zmrzlým tělem podařilo něco udělat.

Nemá smysl dál ležet v posteli. Proč by vůbec měla usnout? Stejně není unavená. Hlavu má plnou adrenalinem nadopovaných buněk, které si hrají na Hádej, kdo jsem.

Vylezla z postele a oblékla se. Byla zvyklá se oblékat za tmy, šlo to potichu a rychle.

BYLO PĚT HODIN a pět minut, když Anna Maria Mellaová zaparkovala červený ford escort před nemocnicí. Vrátný ji vpustil do tunelu pod budovou. Ve stropě bzučela ventilace. Prázdné chodby. Popraskané linoleum a zvuk dveří, co se před ní automaticky otevíraly. Potkala správce, který kolem profrčel na koloběžce, ale jinak byl všude klid a ticho.

V pitevně byla tma, ale v kuřárně ležel lékař Lars Pohjanen a spal na rozvrzané pohovce ze sedmdesátých let. Přesně v to doufala. Ležel zády do místnosti, hubené tělo se s námahou zvedalo a klesalo podle toho, jak dýchal.

Před několika lety ho operovali, měl rakovinu plic. Jeho asistentka Anna Granlundová za něj obstarávala stále více práce. Řezala hrudní koše, vyjímala orgány, prováděla nezbytné testy, vracela orgány na místo, zašívala břicha, nosila Pohjanenovy tašky, zvedala telefony, předávala důležité hovory, což znamenalo převážně ty od paní Pohjanenové, udržovala pitevnu čistou a uklizenou, dohlížela na to, aby měl na novou směnu čistý plášť a přepisovala zprávy z pitvy.

Vedle pohovky stály jeho ošoupané dřeváky, vyrovnané pěkně jeden vedle druhého. Kdysi dávno byly bílé. Anna Maria si představila, jak Anna Granlundová pěkně přikryla patologa kostkovanou umělou přikrývkou, srovnala dřeváky u postele, vytáhla mu cigaretu z úst, a než odešla domů, zhasla lampu.

Anna Maria si svlékla bundu a posadila se do křesla, které patřilo k pohovce.

Třicet let usazené špíny a všechno skrz naskrz prokouřené, pomyslela si a přetáhla přes sebe bundu jako přikrývku. Pohoda.

Okamžitě usnula.

O půl hodiny později se probudila Pohjanenovým kašlem. Seděl předkloněný na okraji pohovky a znělo to, jako by si měl na kolena vykašlat půl plic.

Anna Maria si najednou připadala hloupě a trapně. Takhle se sem vloudit a usnout ve stejné místnosti. Téměř jako kdyby mu vlezla do ložnice a lehla si do jeho postele.

Seděl tam a po ránu kašlal a kolem ramen ho držela zubatá. Tohle neměl nikdo vidět.

Teď bude naštvaný, pomyslela si. Proč jsem sem jen chodila?

Nával kašle skončil dusivým zachrchláním. Ruka mu automaticky poklepala na kapsu pláště, aby se ujistila, že jsou cigarety na svém místě.

„Co chceš? Ještě jsem s ní nezačal. Když ji včera přivezli, byla zmrzlá na kost.“

„Potřebovala jsem se někde vyspat,“ odpověděla Anna Maria. „Doma mám kupu mláďat, která se roztahují, kopou a ječí.“

Zadíval se na ni. Proti jeho vůli ho to pobavilo.

„A Robert ve spaní prdí,“ dodala.

Popotáhl, aby nedal najevo, že ho to usmířilo, vstal a pohodil hlavou na znamení, aby ho následovala.

Asistentka Anna Granlundová právě dorazila. Stála u dřezu a vyskládávala myčku, jako nějaká hospodyně. S tím rozdílem, že místo příborů a porcelánu vytahovala nože, kleště, pinzety, skalpely a nádoby z nerezu.

„Je to taková naše hätähousu,“ řekl Pohjanen Anně Granlundové a kývl směrem k Anně Marii.

„Nedočkavka,“ dodal, když viděl, že Anna Granlundová nechápe.

Anna Granlundová obdařila Annu Mariu Mellaovou zdrženlivým úsměvem. Měla Annu Mariu ráda, ale neměla by honit jejího šéfa.

„Už roztála?“ zeptal se Pohjanen.

„Ne úplně,“ odpověděla Anna Granlundová.

„Přijď odpoledne, dostaneš předběžnou zprávu,“ obrátil se Pohjanen k Anně Marii Mellaové. „Testy budou nějakou dobu trvat, jako obvykle.“

„Nemůžeš mi něco říct už teď?“ zeptala se Anna Maria a snažila se, aby nezněla jako hätähousu.

Pohjanen zavrtěl hlavou, jako by to v případě Anny Marii vzdával.

„Tak se na ni tedy trochu podíváme,“ řekl.

Žena ležela na pevném pitevním lůžku. Anna Maria Mellaová si všimla, že z těla do odpadu pod lůžkem odtéká tekutina.

Do pitné vody? pomyslela si.

Pohjanen zahlédl její výraz.

„Taje,“ řekl. „Ale nebude snadné ji prohlédnout, to je jasné. Svalové buňky popraskaly a uvolnily se.“

Ukázal na ženin hrudník.

„Tady je vstupní rána,“ pokračoval. „Je dost dobře možné, že byla příčinou smrti.“

„Nůž?“

„Ne, ne. Tohle bylo něco jiného, kulatého, pravděpodobně špičatého.“

„Nějaký nástroj? Jehlice?“

Pohjanen pokrčil rameny.

„Musíš si počkat,“ řekl. „Ale vypadá to, že umístění je dokonalé. Na šatech vidíš, že poměrně málo krvácela. Nástroj pravděpodobně prošel přímo chrupavkou hrudního koše, zasáhl osrdečník a vytvořila se srdeční tamponáda.“

„Tamponáda?“

Pohjanen si odfrkl.

„Něco ses snad za ta léta naučila? Jestliže krev nevytekla z těla, kam se asi poděla? Ha, pravděpodobně se srdeční vak naplnil krví a srdce nakonec přestalo tlouct. Jde to docela rychle. Navíc klesne tlak, proto člověk moc nekrvácí. Tamponáda může vzniknout i v plicích, a sbohem a šáteček. Nástroj musel být delší než jehlice, na zádech má výstupní ránu.“

„Něco ji probodlo skrz naskrz! Panebože!“

„A také,“ pokračoval Pohjanen, „nevidím žádné vnější známky znásilnění. Podívej se sem.“

Posvítil baterkou mezi ženiny nohy.

„Žádné modřiny ani škrábance. Tady vidíš, že ji někdo uhodil do tváře, a tady… podívej se sem, v nosních dírkách je krev, nad nosem malý otok a někdo jí setřel krev z horního rtu. Žádné známky škrcení, ani toho, že by ji někdo držel za zápěstí. Zato tohle je dost zvláštní.“

Ukázal na jeden kotník.

„Co je to?“ zeptala se Anna Maria. „Spálenina?“

„Ano, kůže je zcela zjevně spálená. Úzká rána kolem celého kotníku. A ještě něco stojí za pozornost.“

„A to?“

„Jazyk. Úplně si ho rozkousala. To se například docela běžně stává při dopravních nehodách. Když jsou lidé v šoku…, ale při bodnutí, to jsem nikdy neviděl. A jestliže vznikla tamponáda a šlo to rychle… Tohle je záhada, to tedy ano.“

„Můžu se podívat?“ požádala Anna Maria.

„Je to sekaná,“ řekla Anna Granlundová a rozvěšovala čisté ručníky kolem dřezu. „Budu vařit kávu, dáte si?“

Anna Maria Mellaová i soudní lékař řekli ano a Pohjanen posvítil mrtvé ženě do úst baterkou.

„Fuj,“ ulevila si Anna Maria. „Takže je možné, že ji bodná rána nezabila? Ale co tedy?“

„Na to ti doufám odpovím odpoledne. Bodná rána byla smrtelná, na tom trvám. Ale matoucí je průběh událostí. A podívej se sem.“

Otočil ženinu ruku dlaní k Anně Marii.

„Tohle může být také následek šoku. Všimni si těch ranek. Sevřela pěsti a nehty si vryla hluboko do dlaní.“

Pohjanen držel ženinu ruku ve své a pro sebe se usmíval.

Proto s ním tak ráda pracuji, pomyslela si Anna Maria o soudním lékaři. Pořád ho to šíleně baví. Čím komplikovanější a zamotanější, tím lépe.

S mírnými výčitkami svědomí si uvědomila, že ho srovnává se Svenem Erikem.

Ale Sven Erik hodně zpohodlněl, začala se obhajovat. A co já s tím? Mám sama co dělat, abych vlila nějaký život doma do dětí.

Vypili si kávu v kuřárně. Pohjanen si zapálil cigaretu a předstíral, že si nevšiml, jak se na něj Anna Granlundová podívala.

„S tím jazykem je to dost zvláštní,“ zamyslela se Anna Maria. „Říkáš, že to často bývá následkem šoku? A pak ta tenká rána kolem kotníku… Ale bodná rána prošla šaty, takže v době vraždy musela být oblečená…“

„Ale neřekla bych, že si šla ven zaběhat. Všimla sis podprsenky?“ zeptala se Anna Granlundová.

„Ne.“

„Pěkně luxusní. Ta krajka a provedení. Aubade, to je pořádně drahá značka.“

„Jak to víš?“

„Člověk si v dobách, kdy měl ještě vyhlídky, občas něco dovolil.“

„Takže žádná sportovní podprsenka?“

„To tedy opravdu ne!“

„Kdybychom tak přišli na to, kdo to je,“ povzdechla si Anna Maria.

„Přijde mi povědomá,“ odvětila Anna Granlundová.

Anna Maria zpozorněla.

„To říkal Sven Erik taky. Zkus si vzpomenout! Samoobsluha? Zubní oddělení? Reality show?“

Anna Granlundová váhavě zavrtěla hlavou.

Lars Pohjanen típl cigaretu.

„Tak, a teď jdi a otravuj někoho jiného,“ řekl. „Ještě dnes ji otevřu a uvidíme, jestli se nám podaří něco zjistit o té ráně kolem kotníku.“

„Ale koho mám jít otravovat?“ posteskla si Anna Maria. „Je za dvacet minut sedm, neděle ráno. Nikdo kromě vás dvou není vzhůru.“

„Výborně,“ odtušil Pohjanen suše. „Budeš mít to potěšení je všechny vzbudit.“

„Přesně,“ řekla vážně Anna Maria. „Přesně to udělám.“

HLAVNÍ STÁTNÍ ZÁSTUPCE Alf Björnfot si oklepal sníh z bot, a než vešel do chodby na policejní stanici, pečlivě si je oškrabal. Před třemi lety měl naspěch, uklouzl na zledovatělých podrážkách a narazil si bok. Ještě týden potom bral brufen.

Příznak stáří, pomyslel si. Člověk se bojí, aby neupadl.

Dříve o víkendech nepracoval. A určitě ne v neděli takhle brzy ráno. Ale včera večer mu zavolala policejní inspektorka Anna Maria Mellaová, pověděla mu o ženě, kterou našli v jedné boudě na jezeře, a požádala ho, aby jí na druhý den ráno věnoval chvilku času.

Kanceláře hlavního státního zástupce se nacházely v posledním poschodí policejní stanice. Hlavní státní zástupce se provinile podíval na schody a stiskl tlačítko výtahu.

Když procházel kolem kanceláře Rebecky Martinssonové, napadlo ho, že je někdo uvnitř. Místo toho, aby šel do své kanceláře, vrátil se, zaklepal na dveře a otevřel je.

Rebecka Martinssonová vzhlédla od svého místa za stolem.

Musela mě slyšet ve výtahu i na chodbě, pomyslel si Alf Björnfot. Ale nedala o sobě vědět. Sedí tu tiše jako myška a doufá, že si jí nikdo nevšimne.

Neřekl by, že ho nemá ráda. Ani plachá není, spíš vlk samotář. Chtěla asi zatajit, jak moc pracuje, usoudil.

„Je sedm hodin ráno,“ řekl, vešel dovnitř, zvedl hromadu papírů ze židle pro návštěvy a posadil se.

„Dobrý den, jen pojďte dál. Posaďte se.“

„No dobře, dobře. My se tady běžně v kanceláři nezavíráme, víte? Je neděle ráno. Vy jste se sem nastěhovala?“

„Jo. Dáte si kávu? Mám z termosky. Místo té špinavé vody z továrny na pelety, co je v automatu.“

Nalila mu do hrnku kávu.

Hodil ji do práce zvláštního státního zástupce rovnou po hlavě. Nebyla ten typ, co by začínal pomalu, obcházel kolem a několik týdnů se rozkoukával. To si uvědomil hned první den. Vydali se do Galliväre, patnáct kilometrů na jih odsud, kde pracovali ostatní státní zástupci z okresu. Všechny přátelsky obešla a představila se, ale vypadala netrpělivě a byla celá nesvá.

Příští den jí hodil na stůl hromadu složek.

„Pár drobností,“ řekl. „Vypracujte obžaloby a nechte děvčata v kanceláři připravit obsílky. Pokud vám něco nebude jasné, stačí se zeptat.“

Myslel si, že jí to bude trvat týden.

Druhý den ráno ho požádala o další práci.

Její pracovní tempo lidi na úřadě znepokojilo.

Ostatní státní zástupci se jí žertem ptali, zda je chce připravit o práci. Za jejími zády říkali, že vůbec nežije, a už vůbec ne sexuálně.

Ženské v kanceláři začaly být ve stresu. Šéfovi vysvětlily, že ta nová snad nemůže očekávat, že by zvládly připravit a rozeslat všechny obsílky, kterými je zavaluje, protože přece mají ještě další úkoly.

„Jako co?“ zeptala se Rebecka Martinssonová, když jí hlavní státní zástupce vysvětlil tak citlivě, jak jen to šlo, jaký má problém. „Surfovat na síti? Hrát pasiáns na počítači?“

Než stihl otevřít pusu, aby jí odpověděl, zvedla ruku a zarazila ho.

„To je v pořádku. Připravím a rozešlu to sama.“

Alf Björnfot ji nechal pracovat, jak chtěla. Ať je svou vlastní sekretářkou.

„Není to zase tak špatné,“ řekl vedoucí kanceláře. „Alespoň nemusíte do Kiruny jezdit tak často.“

Vedoucí kanceláře si nemyslela, že to není zase tak špatné. Těžko si může připadat nepostradatelná, když si Rebecka Martinssonová tak snadno poradí bez sekretářky. Pomstila se tím, že Rebecce Martinssonové naložila tři soudní líčení týdně. I dvě by byla moc.

Rebecka Martinssonová na to zareagovala tak, že si nestěžovala.

Hlavní státní zástupce Alf Björnfot neměl rád konflikty. Věděl, že v jeho revíru vládnou sekretářky a vedoucí kanceláře. Ocenil, že si Rebecka Martinssonová nestěžovala, a nacházel si důvody k tomu, aby pracoval častěji v Kiruně než v Galliväre.

Poklepal na hrnek. Káva byla dobrá.

Ale zároveň nechtěl, aby se udřela k smrti. Přál si, aby se jí dařilo. Aby zůstala.

„Hodně pracujete,“ řekl.

Rebecka Martinssonová se nadechla a odstrčila židli. Skopla z nohou boty.

„Jsem zvyklá takhle pracovat,“ řekla. „Nemusíte se bát. S tímhle jsem problém neměla.“

„Já vím, ale…“

„Nemám děti. Nemám rodinu. Vlastně ani pokojové květiny. Ráda hodně pracuju. Tak mě nechte.“

Alf Björnfot pokrčil rameny. Ulevilo se mu, alespoň to zkusil.

Rebecka usrkla kávu a vzpomněla si na Manse Wenngrena. V advokátní kanceláři se pracovalo na doraz. Ale jí to vyhovovalo, nic jiného na starost neměla.

Vlastně to neměla v hlavě v pořádku. Pracovala by i celou noc, jen aby si vyslechla jeho stručné „v pořádku“ nebo viděla uznalé pokývnutí.

Nemysli na něj, napomenula se.

„Proč jste dnes přišel?“ zeptala se.

Alf Björnfot jí pověděl o ženě, kterou našli v boudě na jezeře.

„Mně to nepřijde divné, že ji nikdo nepohřešuje,“ řekla Rebecka. „Jestli ji zabil manžel, tak se určitě někde opíjí, brečí a lituje se. A nikomu dalšímu ještě nestihla chybět.“

„To je samozřejmě možné.“

Kdosi zaklepal na dveře a vteřinu poté se v nich objevila hlava policejní inspektorky Anny Marii Mellaové.

„Á, tady jste,“ zvesela pozdravila hlavního státního zástupce. „Pojedeme společně. Všichni už jsou tu. Jedete s námi?“

Poslední věta směřovala na Rebecku Martinssonovou.

Rebecka zavrtěla hlavou. S Annou Mariou Mellaovou se občas potkávaly. Pozdravily se, ale nic moc dalšího. Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke byli u toho, když se zbláznila. Sven Erik Stalnacke ji pevně držel, než dorazila sanitka. Občas si na to vzpomněla. Že ji někdo držel. Byl to dobrý pocit.

Ale připadalo jí těžké si s nimi povídat. Co by jim říkala?

Než odjela domů z práce, měla ve zvyku vyhlédnout z okna na parkoviště. Někdy tam byla Anna Maria Mellaová nebo Sven Erik Stalnacke. To se pak raději zdržela, než odjeli.

„Co je nového?“ zeptal se Alf Björnfot.

„Od té doby, co jsme spolu mluvili, nic,“ řekla Anna Maria Mellaová. „Nikdo nic neviděl. A my pořád nevíme, kdo to je.“

„Ukažte mi ji,“ zeptal se Alf Björnfot a natáhl ruku.

Anna Maria Mellaová mu podala fotografii mrtvé ženy.

„Zdá se mi povědomá,“ řekl Alf Björnfot.

„Můžu?“ zeptala se Rebecka.

Alf Björnfot podal fotografii Rebecce a zadíval se na ni.

Měla na sobě džíny a tričko. Od té doby, co pro něj začala pracovat, ji takhle oblečenou viděl poprvé. Asi proto, že je neděle. Obvykle měla vlasy vyčesané a nosila dobře ušité kostýmky. Napadlo ho, že vypadá jako cizokrajný pták. Ostatní státní zástupci také nosili oblek nebo kostým, když bylo jednání. On sám to vzdal již dávno. Stačilo mu, že si na jednání bral sako. U košil žehlil jenom límečky a přes ně natáhl svetr.

Ale Rebecka vždy vypadala tak nějak luxusně. Draze a jednoduše ve svých šedivých a černých kostýmcích s bílou halenkou.

Něco se v něm pohnulo. Ta žena. Viděl ji v kostýmku.

„Ne, neznám ji,“ řekla Rebecka.

Jako Rebecka. Bílá halenka a kostýmek. Také takový cizokrajný pták.

Lišila se od ostatních.

Od jakých ostatních?

V hlavě se mu objevil obraz jedné političky. Kostýmek, ze kterého vykukuje límec od halenky. Světlé vlasy ostříhané na páže. Kolem ní muži v oblecích.

Myšlenka už číhá, jak myslivec na čekané. Jako by cítila, že se něco přibližuje. EU? OSN?

Ne, politička to nebyla.

„Už si vzpomínám,“ řekl Alf Björnfot. „Díval jsem se na zprávy. Natáčeli skupinu kravaťáků, kteří ve sněhu pózovali pro skupinovou fotografii, tady v Kiruně. Co to sakra jen bylo? Vzpomínám si, že mě to rozesmálo, protože byli až moc nalehko. Bez kabátů. V černých střevících s tenkou podrážkou. Stáli tam ve sněhu a zvedali nohy jako čápi. Vypadali legračně. A ona byla mezi nimi…“

Uhodil se do čela, jako by se snažil protlačit minci do hracího automatu a sklidit výhru.

Rebecka Martinssonová a Anna Maria Mellaová trpělivě vyčkávaly.

„No jasně…,“ luskl prsty. „Bylo to kvůli tomu chlápkovi, co pochází z Kiruny a vlastní tu novou těžební společnost. Při příležitosti schůze akcionářů nebo něčeho takového tady u nás… Ta moje hlava.“

„No tak,“ obrátil se o pomoc k Rebecce a Anně Marii. „Bylo to v televizi před vánocemi.“

„Usínám na pohovce hned po večerníčku,“ odpověděla Anna Maria.

„Mám nápad!“ vykřikl Alf Björnfot. „Zeptám se Freda Olssona. Ten to bude vědět.“

Policejnímu inspektorovi Fredu Olssonovi bylo třicet pět let. Jako neformální odborník přes počítače byl na úřadě naprosto nepostradatelný. Když zamrzl počítač nebo si člověk potřeboval stáhnout nějaké písničky ze sítě, volalo se jemu. Ani on neměl rodinu, a tak rád přišel večer na návštěvu, a když bylo potřeba, pomohl kolegům s elektronikou.

A měl přehled o lidech ve městě. Věděl, kde žije lůza a co chystá. Občas je pozval na kávu, aby byl v obraze. Věděl všechno o zdejších jemně propletených nitkách moci. Věděl, kteří důležití lidé z města si navzájem kryjí záda, a jestli to dělají proto, že jsou příbuzní, nebo na sebe něco vědí, anebo si navzájem prokazují službu.

Alf Björnfot vstal a odkráčel po chodbě a dolů po schodech ke kancelářím policie.

Anna Maria kývla na Rebecku a obě ženy hned vyběhly za ním.

Téměř u kanceláře Freda Olssona se Alf Björnfot náhle otočil k ženám, které ho pronásledovaly, a vykřikl:

„Kallis. Jmenuje se Mauri Kallis! Narodil se tady, ale je to už dávno, co se odstěhoval.“

A pak pokračoval směrem k Olssonově kanceláři.

„No a co má být s Maurim Kallisem,“ zabručela Anna Maria směrem k Rebecce. „Našli jsme přece ženu.“

Teď všichni tři stáli ve dveřích kanceláře Freda Olssona.

„Fred de!“ sotva popadal dech hlavní státní zástupce. „Mauri Kallis! Že tu měl v prosinci schůzi s bandou papalášů?“

„Jasně,“ přitakal Fred Olsson. „Kallis Mining tady vlastní těžební firmu s názvem Northern Explore, a. s., jednu z mála, které má registrovány na burze. Nějaká kanadská investiční společnost prodala na konci roku celý svůj podíl, a tak se vyměnili lidé ve vedení…“

„Mohl byste najít nějakou fotografii ze schůze?“ zeptal se Alf Björnfot.

Fred Olsson se ke všem třem osobám, které se objevily v jeho dveřích, otočil zády a zapnul počítač. Tři návštěvníci poslušně čekali.

„Do vedení zvolili jednoho Kiruňana, Svena Israelssona, zkusím ho vyhledat. Kdybych dal do vyhledávače Mauriho Kallise, vyjelo by mi určitě několik tisíc odkazů.“

„Matně si vzpomínám, že ve sněhu stála skupina kravaťáků a někdo je fotografoval,“ dodal Alf Björnfot. „Jsem přesvědčen, že žena z boudy s nimi byla na fotografii.“

Fred Olsson chvíli ťukal do počítače. Pak řekl:

„Tady to je. Skutečně je to ona.“

Na obrazovce byla fotka skupiny mužů v oblecích. Uprostřed stála žena.

„Je to ona,“ řekla Anna Maria. „Má nos jako antická socha, začíná snad už někde mezi obočím.“

„Inna Wattrangová, tisková mluvčí,“ četl Alf Björnfot.

„No vida!“ ulevila si Anna Maria Mellaová. „Nechte ji identifikovat. Vyrozuměte její příbuzné. Jak se asi dostala na jezero?“

„Kallis Mining má v Abisku chatu,“ řekl Fred Olsson.

„Nekecej,“ vyhrkla Anna Maria.

„Vážně! Vím to, protože sestřin bejvalej pracoval pro firmu VVS. Když chatu stavěli, jel tam něco instalovat. A vlastně to není žádná chata. Je to vila se sportovním zařízením nebo tak nějak.“

Anna Maria se otočila k Alfu Björnfotovi.

„Samozřejmě,“ odpověděl, než se stačila zeptat. „Hned teď vyhotovím příkaz k domovní prohlídce. Mám zavolat ‚Bennyho zámky a alarmy‘?“

„Ano, díky,“ řekla Anna Maria. „Vyrážíme!“ zvolala a rozběhla se do kanceláře pro kabát. „Probereme to odpoledne!“

Z kanceláře se ozýval její hlas:

„Pojď s námi, Frede! Svene Eriku!“

O minutu později už byli pryč. V budově se okamžitě rozhostilo nedělní ticho. Na chodbě zůstal Alf Björnfot a Rebecka Martinssonová.

„Tak,“ řekl Alf Björnfot. „Kdepak jsme to skončili?“

„Dopijeme kávu,“ zasmála se Rebecka. Byl čas na druhý hrnek.

„Podívej, to je krása,“ řekla Anna Maria Mellaová. „Jako z prospektu cestovní kanceláře.“

Jeli jejím červeným fordem escortem po Norské ulici. Vpravo se táhlo jezero Torneträsk. Jasně modrá obloha. Slunce a třpytivý sníh. Všude po celém dlouhém jezeře stály boudy všech možných barev a typů. Na druhé straně silnice se rozprostíral svět hor.

Vítr se uklidnil. Ale neoteplilo se. Anna Maria se zadívala mezi břízy a všimla si, že sníh potáhla tvrdá krusta. V lese by se snad ještě dalo jezdit na sáňkoběžkách.

„Dívej se raději na cestu,“ navrhl Sven Erik, který seděl vedle ní.

Horská chata firmy Kallis Mining, velký srub, stála na pěkném místě u jezera. Na opačné straně se tyčila hora Nuolja.

„Ségřin bývalý kluk nám o tomhle místě vyprávěl, když tu pracoval,“ řekl Fred Olsson. „Stavěl to tu i jeho táta. Jsou to vlastně dvě roubenky, které sem převezli z Hälsinglandu. Dřevo je dvě stě let staré. A támhle u vody je sauna.“

Benny z „Bennyho zámků a alarmů“ seděl na dvoře ve firemním voze. Stáhl okénko a zavolal: „Otevřel jsem, ale musím padat.“ Rychle zdvihl ruku na pozdrav a odjel.

Policisté vešli. Anna Maria si pomyslela, že nikdy v životě nic podobného neviděla. Stříbřitě šedé ručně opracované stěny zdobily olejomalby s horskými motivy a zrcadla v těžkých pozlacených rámech. Obrovské skříně v indickém stylu v tyrkysové a růžové barvě ostře kontrastovaly s jednoduchým prostředím. Ve stropě byly vidět střešní trámy. Na širokých podlahových prknech ležely ve všech místnostech rohože, s jednou výjimkou: před velkým otevřeným krbem v obývacím pokoji se rozprostírala kůže z medvěda i s hlavou a rozevřenou tlamou.

„Panebože,“ vydechla Anna Maria.

Kuchyň, hala a obývací pokoj tvořily jeden otevřený prostor, po jehož jedné straně byla velká okna s výhledem na jezero, které se třpytilo v mrazivě jarním slunci. Z druhé strany místnosti dopadalo světlo vysokým oknem s foukanou vitráží v různých barvách.

Na kuchyňském stole stála krabice mléka, balíček müsli, použitý talířek a lžíce. Ve dřezu byly jeden přes druhý naskládané neumyté talíře a mezi nimi příbory.

„Fuj,“ řekla Anna Maria, když zatřásla krabicí mléka a zaslechla, jak do sebe narážejí kousky sraženého mléka.

Ne že by ona sama měla doma uklizeno. Ale představa, že někdo tráví čas na tak krásném místě a neuklidí si! To kdyby ona někdy měla šanci takhle bydlet, udržovala by tam pořádek. Nazout si před dveřmi lyže a jet se pořádně projet po jezeře. Přijít domů a uvařit si večeři. Při umývání nádobí poslouchat rádio nebo si jen tak přemýšlet s rukama v teplé vodě. Lehnout si na lákavou pohovku v obývacím pokoji, zatopit v krbu a poslouchat praskání dřeva.

„Tihle lidé asi nádobí nemyjí,“ podotkl Sven Erik Stalnacke. „Když odjedou, určitě přijde někdo, kdo po nich uklidí.“

„V tom případě ho musíme najít,“ rychle dodala Anna Maria.

Otevřela dveře do čtyř ložnic. Velká dvojlůžka se sámskými přikrývkami. Nad pelestmi visely sobí kůže, stříbřitě šedé na stříbřitě šedém pozadí.

„Moc pěkné, proč to takhle nevypadá u mě doma?“ řekla Anna Maria.

V ložnicích nebyly žádné skříně, místo nich na podlaze stály velké americké kufry a starožitné truhly, do kterých se ukládaly věci. Na nádherných indických paravánech, elegantních hácích či parozích na stěnách visela ramínka na šaty. Byla tu sauna, prádelna a velká sušička. K sauně přiléhala velká šatna s místem pro lyžařské oblečení a boty.

V jedné z ložnic stála otevřená jelenicová taška. Šatstvo leželo naházené jedno přes druhé v tašce i kolem. Postel nebyla ustlaná.

Anna Maria zběžně prohrábla šaty.

„Je tu trochu nepořádek, ale žádné stopy po zápasu ani po vloupání,“ konstatoval Fred Olsson. „Nikde žádná krev, nikde nic zvláštního. Podívám se do koupelny.“

„Ne, tady se nic nestalo,“ řekl Sven Erik Stalnacke.

Anna Maria v duchu zaklela. Místo činu by se jim hodilo.

„Zajímalo by mě, co tu dělala,“ řekla a zadívala se na draze vypadající sukni a hedvábné punčochy. To nejsou zrovna šaty pro lyžařskou sezónu.“

Pokývala hlavou a v obličeji se jí objevil zklamaný výraz.

Za zády se jim vynořil Fred Olsson. Držel v ruce kabelku. Byla z černé kůže, se zlatavým řetízkem.

„Tohle bylo v koupelně,“ řekl. „Prada. Tak deset, patnáct tisíc švédských korun.“

„Uvnitř?“ zeptal se Sven Erik.

„Ne, tolik stojí.“

Fred Olsson vysypal obsah kabelky na rozestlanou postel. Otevřel diář a ukázal Anně Marii řidičský průkaz Inny Wattrangové.

Anna Maria přikývla. Je to ona. O tom není pochyb.

Podívala se na ostatní věci, které vypadly z kabelky. Tampóny, pilník na nehty, rtěnka, sluneční brýle, pudr, spousta žlutých účtenek, platíčko s prášky na bolení hlavy.

„Chybí telefon,“ konstatovala.

Fred Olsson a Sven Erik přitakali. Ani oni telefon nenašli. Vrahem tedy mohl být někdo, koho znala a jehož číslo měla uložené v telefonu.

„Vezmeme její věci s sebou na stanici,“ řekla Anna Maria. „A v každém případě to tu uzavřeme.“

Zrak jí znovu padl na kabelku.

„Je mokrá.“

„Právě k tomu jsem se chtěl dostat,“ řekl Fred Olsson. „Byla v umyvadle. Asi trochu kapal kohoutek.“

Vyměnili si nechápavý pohled.

„Zvláštní,“ řekla Anna Maria.

Velký knír pod nosem Svena Erika oživl, hýbal se ze strany na stranu, dovnitř a ven.

„Mohli byste obejít dům?“ požádala je Anna Maria. „A já to ještě jednou projdu tady uvnitř.“

Fred Olsson a Sven Erik Stalnacke zmizeli za dveřmi. Anna Maria pomalu procházela domem.

I když tady nezemřela, přemýšlela, vrah tu rozhodně byl. Jestli to byl on, kdo vzal mobil. Ale to není jisté, možná ho měla s sebou, když si šla zaběhat nebo co to vlastně dělala. V kapse.

Prohlédla si umyvadlo, ve kterém ležela kabelka. Kde se tam vzala? Otevřela toaletku. Úplně prázdná. Typická chata, kterou využívají hosté a zaměstnanci nebo se pronajímá, žádné osobní věci tu nezůstanou.

Předpokládejme, že všechny osobní věci, které jsme tu našli, patří jí, přemýšlela dál Anna Maria.

V lednici bylo několik chlazených večeří. Tři ze čtyř ložnic byly netknuté.

Tady už toho víc neuvidím, pomyslela si Anna Maria a vyšla znovu ven do předsíně.

Na bílé komodě v předsíni stála stará lampa. Jinde by vypadala kýčovitě, ale sem se hodila. Stojan byl z bílého porcelánu. Na něm byla namalovaná krajina, která jako by vypadla z německých Alp, v pozadí hora a v popředí statný jelen. Stínidlo bylo v barvě koňaku a zdobily je třásně. Vypínač seděl hned pod objímkou pro žárovku.

Anna Maria zkusila lampu rozsvítit. Když to nešlo, všimla si, že to není tím, že by praskla žárovka, ale že chybí šňůra.

Ve stojanu lampy byl otvor, kterým šňůra dříve vedla.

Co s ní udělali? přemýšlela dál.

Možná lampu koupili někde na bleším trhu nebo v obchodě se starožitnostmi, a proto byla v takovém stavu. Možná ji postavili na komodu a řekli si, že ji brzy opraví, ale nechali ji tam takhle stát.

Anna Maria měla doma také tisíce takových věcí. Věcí, které se už určitě brzy opraví. Ale nakonec si člověk na nedostatky zvykne. Tak například, přední dvířka od myčky. Byla ve stejném stylu jako kuchyňská linka, ale asi před sto lety upadla a samotná dvířka od myčky jsou teď na pružinu moc lehká. Celá rodina Mellaových si zvykla dávat nádobí do myčky a vybírat ho z ní s jednou nohou na dvířkách, aby se nezavřela. Bezmyšlenkovitě to tak dělala i jinde. Robertova sestra se jí smála, když jí Anna Maria pomáhala dávat nádobí do myčky.

Možná že lampu jen přemístili, šňůra se vytrhla a zapadla někam mezi stěnu a nábytek. A jestli zůstala v zásuvce, mohlo by to být nebezpečné.

Přemýšlela o nebezpečí požáru a přitom si vzpomněla na Gustava, svého tříletého syna, a všechny ty plastové chrániče, které měli doma zastrkané v zásuvkách kvůli bezpečnosti.

V hlavě se jí vynořil prchavý obraz Gustava, který v osmi měsících lezl úplně všude. Hotová hrůza. Rozbitá šňůra zastrčená v zásuvce ležela na podlaze. V plastové izolaci bylo zřetelně vidět měděné dráty. A Gustavovou hlavní metodou zkoumání světa bylo strkat věci do pusy. Rychle ten obraz zapudila.

Pak jí to najednou došlo. Elektrický šok. Během své kariéry jich už pár viděla. Panebože, ten kluk, který zemřel před pěti lety. Jela tam tehdy potvrdit smrt nešťastnou náhodou. Stál bos na kuchyňském dřezu a snažil se spravit stropní světlo. Kůže na chodidlech byla spálená na troud.

Inna Wattrangová měla spáleninu kolem kotníku.

Není těžké si představit, jak někdo vytrhne obyčejnou šňůru z lampy, zamyslela se Anna Maria. Například z lampy s jelenem. A pak ji rozřízne, odřeže plast a omotá měděný drát někomu kolem kotníku.

Rozrazila dveře a zavolala na kolegy. Dlouhými kroky rychle přiběhli hlubokým sněhem.

„Do prdele!“ zařvala. „Zemřela tady! Vím to! Zavolejte sem Tintin a Kristera Erikssona.“

Policejní inspektor a psovod Krister Eriksson se dostavil na místo asi hodinu poté, co mu kolegové zavolali. Měli štěstí, často s Tintin ve službě různě cestoval.

Tintin byla černá fenka vlčáka. Chytrá stopařka, uměla skvěle najít mrtvoly. Před rokem a půl našla mrtvého kněze svázaného řetězy na dně jezera Dolní Vuolusjärvi.

Krister Eriksson vypadal tak trochu jako mimozemšťan. Po nehodě z mládí měl silně popálenou tvář. Neměl nos, jen dvě díry v obličeji. Jeho uši se podobaly myším ouškům. Žádné vlasy, obočí ani řasy. Oči vypadaly zvláštně, protože víčka měl upravená pomocí plastické chirurgie.

Anna Maria se zadívala na jeho lesklou, růžově šedivou kůži a myšlenky jí znovu zabloudily k Inně Wattrangové a jejímu spálenému kotníku.

Musím zavolat Pohjanenovi, pomyslela si.

Krister Eriksson uvázal Tintin na vodítko. Vrtěla se mu u nohou a nedočkavě kňučela.

„Pokaždé ji to takhle rozparádí,“ vysvětloval Krister a vymotával se z vodítka. „Člověk ji musí držet zpátky, jinak začne hledat moc rychle, a to by pak mohla něco přehlédnout.“

Krister Eriksson s Tintin šli do domu sami. Sven Erik Stalnacke a Fred Olsson zašli za roh a nahlíželi dovnitř oknem.

Anna Maria Mellaová se posadila do auta a zavolala soudnímu lékaři Larsi Pohjanenovi. Pověděla mu o chybějící šňůře.

„Co ty na to?“ zeptala se.

„Spálenina kolem jejího kotníku rozhodně může být stopou po drátu, kterým šel do těla proud,“ řekl Pohjanen.

„Konec elektrické šňůry, rozříznutý a omotaný kolem kotníku?“

„Jistě. A z druhého konce šňůry se vyšle elektrický proud.“

„Mučili ji?“

„Možná. Mohla to být také hra, která se jim vymkla z rukou. Není to zcela obvyklé, ale už se to stalo. Ale je tu ještě něco.“

„A co?“

„Kolem zápěstí a kotníků jsme našli lepkavé stopy. Měla bys poslat techniky, aby prohlédli nábytek v domě. Použili lepicí pásku. Je možné, že jí jen svázali ruce a nohy. Ale je také možné, že ji lepicí páskou přivázali k nějakému kusu nábytku, k čelu postele, k židli nebo… počkej moment.“

Trvalo to asi minutu. Pak znovu uslyšela doktorův chraptivý hlas.

„Natáhl jsem si rukavice a prohlížím ji,“ řekl. „Na krku má drobnou, ale zřetelně viditelnou ranku.“

„Stopa po druhém konci šňůry,“ usoudila Anna Maria.

„Říkáš, že to byla šňůra od lampy?“ zeptal se.

„Hm.“

„Pak bychom v místě, kde se kůže spálila, měli najít stopy mědi. Odeberu vzorek tkáně a provedu histologický rozbor, pak to budete vědět s jistotou. Ale pravděpodobně se to takhle stalo. V každém případě jí něco rozhodilo srdeční rytmus. A ona se pak dostala do šoku. Což by vysvětlilo ten rozkousaný jazyk a stopy po vlastních nehtech v dlaních.“

Sven Erik Stalnacke zaťukal na okénko u auta a ukazoval směrem k domu.

„Už musím skončit,“ řekla Anna Maria soudnímu lékaři. „Ještě se ozvu.“

Vystoupila z auta.

„Tintin něco našla,“ vysvětloval Sven Erik.

Krister Eriksson stál s Tintin v kuchyni. Škubala vodítkem, štěkala a divoce hrabala po podlaze.

„Tady nám něco označuje,“ vysvětlil jim Krister Eriksson a ukázal na místo na podlaze mezi dřezem a troubou. „Já tu nic nevidím, ale ona vypadá, že si je jistá.“

Anna Maria se zadívala na Tintin, která teď frustrovaně vyla, protože jí nedovolili jít až k cíli.

Podlahu pokrývalo tyrkysové linoleum s orientálním vzorem. Anna Maria se šla podívat. Sven Erik Stalnacke a Fred Olsson jí dělali společnost.

„Nic tu nevidím,“ řekla Anna Maria.

„Ani já ne,“ zavrtěl Fred Olsson hlavou.

„Možná je to pod linem,“ přemýšlela nahlas Anna Maria.

„Něco tam musí být,“ dodal Krister Eriksson, který měl co dělat, aby Tintin udržel.

„Tak,“ Anna Maria se podívala na hodinky. „Než přijedou technici, stihneme oběd na turistické stanici.“

V půl třetí odpoledne vyřízli policejní technici linoleum z podlahy. Když se Anna Maria Mellaová, Sven Erik Stalnacke a Fred Olsson vrátili do chaty, leželo srolované a zabalené v papíru v předsíni.

„Podívejte se na tohle,“ jeden z policejních techniků ukazoval Anně Marii nepatrný zářez v prkenné podlaze, kterou objevili pod linoleem.

V drobném zářezu bylo cosi hnědého, co vypadalo jako zaschlá krev.

„Ta fena má ale nos.“

„To má,“ řekla Anna Maria. „Je šikovná.“

„Podle toho, jak zareagovala, to musí být krev,“ řekl technik. „Linoleum je na podlahu skvělé. Moje máma měla lino, co jí vydrželo přes třicet let. Samo si léčí rány.“

„Co tím myslíš?“

„Když se na něm objeví škrábnutí nebo zářez, stáhne se a nic není vidět. Vypadá to, že linem prošla ostrá zbraň či nástroj a způsobila zářez v prkně pod ním. Otvorem vtekla dovnitř krev. Potom se materiál zatáhl, a když se podlaha vyčistila, nebylo nic vidět. Odešleme krev, pokud to tedy krev je, na rozbor a uvidíme, jestli patří Inně Wattrangové.“

„Vsadila bych se, že ano,“ řekla Anna Maria Mellaová. „Zemřela tady.“

Bylo osm hodin v neděli večer, když si Anna Maria oblékla bundu a zavolala domů Robertovi, že pro dnešek končí. Nezněl ani naštvaně ani unaveně, zeptal se, jestli už jedla, a že doma něco je, co si může ohřát. Gustav spal, byli venku a sáňkovali. Petter byl s nimi také, přestože obvykle zůstával doma. Jenny je u kamarádky, pokračoval, a než Annu Mariu stihlo napadnout „zítra je škola“, dodal, že už je na cestě domů.

Anna Maria se cítila téměř nesmyslně šťastně. Byli venku a v pohybu a na čerstvém vzduchu a bavili se. Robert je dobrý otec. Vůbec nevadilo, že najde jejich šatstvo na podlaze v předsíni a jen napůl uklizeno po večeři. Uklidí po nich v dobré náladě.

„A Marcus je doma?“ zeptala se.

Marcus byl jejich nejstarší. Chodil do posledního ročníku gymnázia.

„Není, asi spí u Hanny. Jak to šlo?“

„Dobře. Opravdu dobře. Uplynulo teprve dvacet čtyři hodin a už víme, kdo to je, Inna Wattrangová, z vedení Kallis Mining. Zítra to bude v novinách. Našli jsme místo činu, i když se ten, kdo to udělal, snažil uklidit a zahladit stopy. A i když by to po nás měla převzít kriminálka, nikdo nemůže říct, že jsme neodvedli dobrou práci.“

„Někdo ji něčím probodl?“

„Ano, ale nejen to. Vrah jí do těla pouštěl proud. Večer přijeli technici a našli na kuchyňské židli, na opěrkách a na nohách, stopy lepicí pásky. A stejné lepidlo se našlo i na jejím zápěstí a kotnících. Někdo ji pevně přivázal lepicí páskou k židli a dával jí elektrické šoky.“

„Sakra. Ale jak?“

„Obyčejnou šňůrou od lampy, odřezal izolaci, rozdělil dráty, jeden jí uvázal kolem kotníku a druhým se jí dotýkal krku.“

„A pak ji probodl.“

„Ano.“

„Proč?“

„To nevím. Mohl to být šílenec, nebo zločin z nenávisti. Mohla to taky být nějaká sexuální hra…, která se zvrhla, i když to nevypadá, že by v ní nebo na ní bylo sperma. Jen kolem úst jí našli něco slizkého, ale byly to jen zvratky.“

Robert ze sebe vydal znechucený zvuk.

„Slib mi, že mě nikdy neopustíš,“ řekl. „Představ si, jdeš do baru, hledáš někoho nového…, a když přijdete domů, chce po tobě, abys do ní pouštěl proud.“

„Se mnou jsi na tom líp. Mně stačí misionářská pozice.“

„Poctivý, starý nudný sex.“

Anna Maria zavrněla.

„Mám ráda starý nudný sex. Jestli budou všechny děti spát, až přijdu domů…“

„Ani to nezkoušej, najíš se a usneš při Odpočívej v pokoji na pohovce. Možná bychom to mezi námi měli trochu okořenit.“

„Můžeme si koupit Kámasútru.“

Robert se na druhém konci zasmál. Anna Maria byla ráda. Rozesmála ho. A mluvili o sexu.

Měla bych to dělat častěji, pomyslela si. Škádlit ho a flirtovat s tím.

„Přesně tak,“ souhlasil Robert. „Pozice typu ‚let jeřába nebeskou klenbou‘ nebo něco podobného, při čem já budu viset hlavou dolů a ty budeš dělat roznožku.“

„Tak dohodnuto, za chvíli jsem doma.“

Sotva Anna Maria zavěsila, telefon zazvonil znovu. Byl to hlavní státní zástupce Alf Björnfot.

„Zdravím,“ zahlaholil. „Jen jsem vám chtěl dát vědět, že zítra ráno přijde Mauri Kallis.“

Anna Maria se na chvíli zamyslela. Čekala, že to bude Robert, který si najednou vzpomněl, že by mohla cestou domů něco koupit.

Mauri Kallis z Kallis Mining?

„Jo. Teď mi volala jeho sekretářka. Kromě toho telefonovali kolegové ze Stockholmu. Vyrozuměli rodiče Inny Wattrangové, které ta zpráva samozřejmě šokovala. Nevěděli prý, že byla v Abisku. Ale Inna Wattrangová a její bratr Diddi pracují pro firmu Kallis Mining. A ta vlastní nějaké obrovské pozemky u jezera Mälären, kde bydlí také oba sourozenci. Rodiče řekli kolegům, že dají bratrovi vědět a požádají Mauriho Kallise, aby sem přijel a identifikoval ji.“

„Zítra ráno!“ zasténala Anna Maria. „Byla jsem na cestě domů!“

„Tak jeďte domů.“

„Nemůžu jet domů. Musím si s ním opatrně promluvit. O Inně Wattrangové a její roli ve firmě a tak dál. O Kallis Mining nevím ani ň. Bude si myslet, že jsme pitomci.“

„Rebecka Martinssonová má zítra soudní řízení, takže bude v kanceláři. Požádejte ji, aby o Kallis Mining něco načetla a zítra ráno vám to v půlhodince shrnula.“

„To po ní přece nemůžu chtít. Vždyť…“

Anna Maria se na půl vteřiny zarazila. Chtěla říct, že Rebecka Martinssonová má přece také svůj život, ale to nebylo tak jasné. Mezi kolegy se říkalo, že Rebecka žije sama na vesnici a s nikým se nevídá.

„…potřebuje spát jako ostatní,“ řekla místo toho. „Nemůžu to po ní chtít.“

„Dobře.“

Anna Maria myslela na Roberta, který na ni doma čekal.

„Nebo můžu?“

Alf Björnfot se rozesmál.

„Já se v každém případě zapíchnu před televizí a budu se dívat na Odpočívej v pokoji.“

„No, a navíc ještě tohle,“ řekla Anna Maria mrzutě.

Ukončila rozhovor se státním zástupcem a vyhlédla z okna. Vůz Rebecky Martinssonové byl na parkovišti.

O tři minuty později zaklepala Anna Maria Mellaová na dveře pracovny Rebecky Martinssonové.

„Vím, že toho máte hodně,“ začala. „A tohle vlastně není vaše práce. Takže když řeknete ne, bude to docela v pořádku…“

Zadívala se na hromadu složek na Rebecčině psacím stole.

„Zapomeňte na to. Máte toho až nad hlavu.“

„Co je?“ zeptala se Rebecka. „Pokud se to týká Inny Wattrangové, klidně se mě zeptejte. Vraždy…“

Zarazila se.

„Málem jsem řekla ‚mě baví‘,“ dodala, „ale nemyslela jsem to tak.“

„To nic,“ řekla Anna Maria. „Chápu naprosto přesně, co jste myslela. Vyšetřování vraždy má něco do sebe. Rozhodně nechci, aby někoho zavraždili. Ale když už se to stane, jsem ráda u toho a pomůžu to vyřešit.“

Rebecce Martinssonové se viditelně ulevilo.

„O tom jsem aspoň kdysi dávno, když jsem se rozhodla, že půjdu studovat na policejní akademii, snila. Vy možná také, když jste si vybrala práva?“

„No, to nevím. Já se odstěhovala z Kiruny a začala studovat, protože jsem se nepohodla se svou církví. To, že jsem začala studovat práva, byla více méně náhoda. A pak jsem tvrdě pracovala, šlo mi to a o práci nebyla nouze. Věci se mi vždycky tak nějak přiházely. Nikdy jsem se nemusela vážně rozhodovat, až když došlo na to, vrátit se sem.“

Rychle se přiblížily k závažnému tématu. Ale na to, aby v něm pokračovaly, se neznaly dost dobře. A tak přestaly a obě byly chvíli potichu.

Ale Rebecka si s povděkem uvědomila, že ticho není tíživé.

„Tak,“ usmála se nakonec Rebecka, „na co jste se mě chtěla zeptat?“

Anna Maria úsměv opětovala. Mezi ní a Rebeckou Martinssonovou bylo vždycky cítit jakési napětí. Moc se tím nezabývala, ale občas ji napadlo, že jeden se druhému nepřiblíží jen proto, že mu zachrání život. Ale teď se zdálo, že napětí vyletělo oknem.

„Zítra sem přijede šéf Inny Wattrangové, Mauri Kallis,“ vysvětlila.

Rebecka hvízdla.

„Myslím to vážně,“ pokračovala Anna Maria. „A já si s ním budu muset promluvit, jenomže nevím vůbec nic ani o firmě, ani o tom, co v ní dělala Inna Wattrangová, a tak dále.“

„Na síti toho musí být spousta.“

„No právě,“ připustila Anna Maria s trpitelským výrazem ve tváři.

Nenáviděla čtení. Švédština a matematika byly ve škole její nejhorší předměty. Jen tak tak z nich dostala trojku, kterou potřebovala k tomu, aby se dostala na policejní akademii.

„Chápu,“ řekla Rebecka. „Ráno vám to shrnu. Sejdeme se v půl osmé, protože jsem celý den u soudu a líčení začíná v devět.“

„Jste si jistá?“ ujišťovala se Anna Maria. „Je to přece jen hodně práce.“

„Vždyť víte, že to je moje,“ usmála se Rebecka, „zpracovat hromadu nesmyslů na dvě A4.“

„A pak máte celý den soud. To už jste si připravila?“

Rebecka se zakřenila.

„Začínáte mít výčitky svědomí,“ utahovala si z Anny Marii. „Nejdřív chcete, abych vám pomohla, a teď k tomu chcete i rozhřešení.“

„Dobrá, raději budu mít špatné svědomí, než abych se tím vším probírala. A navíc všechny ty firemní záležitosti…“

„Hm, Kallis Mining je mezinárodní sdružení firem. Žádný koncern, spíš jakési společenství. Ale vysvětlím vám i firemní strukturu, vlastně to vůbec není složité.“

„Jasně že ne! Jen řeknete firemní struktura, koncern a společenství, dostávám vyrážku. Ale opravdu si cením toho, že to uděláte. A budu na vás myslet, až zaparkuju pozadí na pohovce před televizí. Ale poslyšte, vážně nechcete, abych vám dojela pro pizzu nebo něco jiného? Zůstanete tu…“

„Pojedu domů, taky to zapíchnu u televize. A tohle udělám při tom.“

„Co jste zač? Superžena?“

„Jo. A teď jeďte domů k televizi. Nemáte snad kupu dětí, kterým byste měla dát pusu na dobrou noc?“

„Hm, ty dvě nejstarší už pusu matce nedávají. A holčička dává pusu jen tatínkovi.“

„A co ten nejmladší?“

„Gustav. Jsou mu tři. No jo, ten své staré mámě pusu dá.“

Rebecka se usmála. Vřele a přívětivě, ale s prchavým zábleskem smutku. Už nevypadala tak tvrdě.

Je mi jí líto, pomyslela si Anna Maria o něco později cestou domů. Prožila si své.

Dělala si výčitky, že mluvila o svých dětech, Rebecka žádné neměla.

Ale co jsem měla dělat, obhajovala se. Děti tvoří velkou část jejího života. Kdyby měly být tabu, nemohla by si vůbec povídat.

Robert všechno uklidil, a dokonce utřel i kuchyňský stůl. Ohřála si v mikrovlnce rybí prsty s kaší a k tomu vypila sklenku červeného vína. Potěšilo ji, že kaše byla domácí, z opravdových brambor. Cítila, že má ten nejlepší život, jaký by si kdy mohla přát.

PŘESNĚ, POMYSLELA SI REBECKA Martinssonová, když vystupovala z auta před domem v Kurravaaře. Jsem superžena. Byla jsem jedním z nejlepších právníků ve Švédsku. Tedy měla jsem být. To však těžko můžete někomu říct. Ani si to sami myslet.

Stáhla si ze sítě do laptopu materiál o Kallis Mining. Tohle bude zajímavé, cítila. Něco jiného než dopravní přestupky, krádeže a zneužívání.

Lesklá sněhová krusta se v měsíčním světle třpytila jako stříbro. Na stříbřitém povlaku spočívaly modré stíny stromů. Pod ledem spala řeka.

Položila vlněnou přikrývku na přední okno a zaklapla ji do dveří, aby ráno nemusela seškrabávat sníh.

Za okny v šedém eternitovém domě, který kdysi dávno patřil její babičce, se svítilo. Člověk by si mohl snadno představit, že tam uvnitř na ni někdo čeká, ale byla to ona, kdo nechal rozsvícené světlo.

Kdysi dávno tu byli, zamyslela se. Tatínek s babičkou. Tehdy jsem měla všechno. Někteří nikdy neměli ani to.

Zastavila se a opřela se o auto. Zaplavil ji smutek. Jako kdyby byl bytostí, která na ni čeká, čeká, až vystoupí z auta. Bylo to pokaždé stejné. Pokaždé byla naprosto nepřipravená.

Proč nemůžu být šťastná? Šťastná proto, že tu se mnou byli tak dlouho. Panebože, už je to tak dávno. Přece nemůžu truchlit celou věčnost! Se mnou je opravdu něco špatně.

Slova psycholožky v hlavě: Možná jste nikdy pořádně netruchlila, možná je čas si to odbýt.

Byla ráda, že terapie skončila. Ale chyběl jí cipramil, třeba ho neměla přestat brát. Když brala prášky, snášela tyhle myšlenky lépe. Nejkomplikovanější pocity se jaksi nikdy nedostaly na povrch. Byla ráda, že se necítí křehce jako skořápka od vajíčka.

Svlékla si jednu rukavici a sáhla si rukou pod oči, ne, nebrečí. Je to jen její dech. Jako by strašně rychle běžela. Šíleně studený vzduch v plicích.

Jen klid, napomínala se. Jen klid. Ne aby ses rozběhla za Stavingem a Bellou, to nepomůže.

Pomyslela si, že by měla jít dovnitř, ale zůstala stát a nevěděla, jestli chce zavřít dveře, kde má tašku a od čeho je klíč, který drží v ruce.

To přejde, řekla si. Nelehneš si do sněhu. Vždycky to přejde.

Ale tentokrát ne, ozval se v nitru její hlas. Teď přijde tma.

V ruce měla klíč od auta. Zamkla. Podařilo se jí zvednout tašku s počítačem a aktovku od Mulberry, ležely jí u nohou. Vykročila k domu.

Cestou po schodech nabrala plnou hrst sněhu ze zábradlí a přitiskla si ho na obličej. Klíč od domu je v aktovce. Do zámku. Otočit. Vytáhnout klíč. Otevřít.

Byla uvnitř.

Za půl hodiny to bylo mnohem lepší. Rozdělala oheň v kamnech, zaslechla, jak komín zahučel, dříví se rozhořelo a začalo praskat.

Čaj s mlékem. Na pohovku a počítač na klín.

Zkusila myslet na stejné věci jako před atakou. Teď jí bylo skvěle. Pocit tíhy nešel přivolat, i kdyby se snažila sebevíc.

A že se snažila. Vytáhla nejvyšší trumf. V hlavě se jí vynořil maminčin obraz.

Ale nic zvláštního se nestalo. Rebecka ji viděla před sebou. Světle zelené oči, šminky, které krásně voněly, upravené vlasy, bílé pravidelné zuby.

A když si pořídila ovčí kožich, zamyslela se Rebecka a při té vzpomínce se pousmála. Vesničané skřípali zuby a říkali si, proč si o sobě tolik myslí. Kožich, proboha.

Co ksakru na tátovi viděla? Možná si myslela, že touží po bezpečném přístavu. Ale pro něco takového nebyla stvořená. Její matka by klidně vytáhla roztrhanou plachtu a s rozevlátými vlasy plula bouří. Život v klidném přístavu nebyl pro ni.

Rebecka si zkusila vzpomenout, jaké to bylo, když matka odešla od rodiny.

Otec se přestěhoval zpátky do Kurravaary. Bydlel dole v bytě a já s babičkou nahoře, běhala jsem z poschodí do poschodí. A Jussi. Byl to chytrý pes. Když se Rebecka přistěhovala, spatřil v tom šanci, jak získat lepší místo na spaní. Lehl si do nohou mé postele. Babička psům na nábytek nedovolovala. Ale co mohla dělat. Holčička klidně spala se psem v posteli, povídala si s ním, když šla babička večer podojit.

Maminka uklízela ve spacích vozech na železnici, pak povýšila do vozu s restaurací. Vyměnila náš třípokojový byt ve městě za dvoupokojový. Určitě jsem tam u ní někdy přespala, ještě než otec zemřel, ale vůbec si to nepamatuji.

Ale na něco si pamatuješ, pomyslela si Rebecka. Je to vůbec k něčemu? Vždyť je to jen pár obrázků z alba ve tvé hlavě. Mezi těmi několika událostmi, na které si vzpomínáš, jsou tisíce dalších, které jsi zapomněla. Je to, na co si člověk vzpomíná, vůbec pravda?

Babička v maminčině dvoupokojovém bytě. Má na sobě svůj nejlepší kabát, ale maminka se za ni stejně stydí, myslí si, že by si babička měla koupit nový, řekla to Rebecce. Teď se ale stydí maminka. Babička se rozhlédne kolem. Z místa, kde stojí, vidí muže v ložnici. Matčina postel je rozestlaná. Rebecčina postel není povlečená. Maminka je pořád unavená. Zavolala do práce, že je nemocná. Dříve se babička čas od času objevila, uklidila celý byt. Umyla nádobí, vyprala, uvařila. Ale tentokrát ne.

„Vezmu si děvče s sebou,“ říká babička.

Hlas je vlídný, ale nelze se mu vzepřít.

Maminka neprotestuje, ale když se ji Rebecka pokusí obejmout na rozloučenou, odstrčí ji.

„Pospěš si,“ říká, aniž by se na Rebecku podívala. „Babička nemá času nazbyt.“

Rebecka vidí svoje vlastní nohy na cestě dolů po schodech. Bum, bum. Nohy má těžké. Velké jako kamenné kvádry. Měla zašeptat mamince do ucha: „Mám tě ze všech nejradši.“ Občas to pomáhá. Napadají ji dobré věty. „Jsi přesně taková, jaké mají maminky být.“ „Katčina máma smrdí potem.“ Dlouze se na ni zadívat a pak: „Ty jsi tak krásná.“

Požádám Stavinga, aby mi o ní vyprávěl, řekne si Rebecka. Znal je oba. Co já vím, brzy tu nemusí být a pak nebude koho se zeptat.

Otevřela počítač. Inna Wattrangová na další skupinové fotografii. Tentokrát s helmou na hlavě před zinkovým dolem v Chile.

Skvělá práce, pomyslela si Rebecka. Seznamovat se s mrtvými.

Pondělí 17. března 2005

REBECKA MARTINSSONOVÁ se s Annou Mariou Mellaovou a Svenem Erikem Stalnackem setkala v konferenční místnosti na policejní stanici v pondělí ráno v půl osmé.

„Dobré ráno,“ pozdravila Anna Maria Mellaová. „Tak co, byla včera televize?“

„Ne,“ odpověděla Rebecka. „A co u vás?“

„Ne, usnula jsem.“

Ve skutečnosti dělali s Robertem před televizí něco úplně jiného, ale do toho nikomu nic nebylo.

„Já taky,“ zalhala Rebecka.

Byla vzhůru a do půl třetí v noci vyhledávala informace o Kallis Mining a Inně Wattrangové. Když v šest ráno zazvonil budík v mobilu, ucítila známou slabou nevolnost, kterou s sebou přináší nedostatek spánku.

Skoro to nevadí. Vlastně to vůbec nevadí. Trocha nevyspání vážně nic není. Dnes měla nabitý program — nejdřív schůzka se dvěma policisty, pak celý den soudní líčení. Má ráda hodně práce.

„Mauri Kallis začal s úplně prázdnýma rukama,“ řekla Rebecka. „Je ztělesněním amerického snu, ale na švédský způsob. Myslím to vážně. Narodil se v roce 1964 v Kiruně, kdy jste se narodila?“

„Roku 1962,“ odpověděla Anna Maria. „Na druhém stupni asi chodil do jiné školy. A na gymnáziu člověk ty mladší nezná.“

„Když byl malý, převzala ho sociálka,“ pokračovala Rebecka. „Žil s pěstouny, ve dvanácti ho obvinili z vloupání, kvůli věku k obžalobě nedošlo. Ale pak se to zlomilo, sociální pracovnice ho přiměla ke studiu. V roce 1984 nastoupil na Obchodní akademii ve Stockholmu a ještě za studií začal spekulovat na burze. Tehdy se seznámil s Innou Wattrangovou a jejím bratrem Diddim. Diddi a Mauri byli ve stejném ročníku. Po obhajobě pracoval Mauri Kallis nějakou chvíli pro firmu, která obchodovala s opcemi, a během těch dvou let jeho portfolio rostlo; koupil včas H & M, Fermentu prodal před tím, než se položila, byl vždy o krok napřed. Pak z firmy odešel a na plný úvazek se začal věnovat obchodování jen pro sebe. Obchodoval se stodesetiprocentním rizikem, nejdříve v surovinách, ale později začal stále častěji nakupovat koncese pro těžbu ropy a nerostných surovin.“

„Koncese?“ zeptala se Anna Maria.

„Nakupuje se povolení k vrtu nebo k těžbě nějakého přírodního zdroje, ropy, plynu, nerostů. Je možné, že něco najdete, ale než abyste začal těžit sám, prodáte koncesi.“

„Asi se na tom dá dost vydělat i prodělat,“ řekl Sven Erik.

„Ano, ano, člověk může přijít o všechno. Na tohle musíte mít hráčství v krvi. Kallis se skutečně občas ocitl v záporných číslech. Ale už tenkrát pro něj pracovali Inna a Diddi Wattrangovi. Vypadá to, že to oni získávali finance na investice do různých projektů.“

„Takže jde o to, najít investora,“ shrnula Anna Maria.

„Přesně, na tohle banky nepůjčují, takže cílem je najít investory, kteří jsou ochotni na sebe vzít riziko. A Wattrangovým se to zjevně hodně dařilo.“

Rebecka pokračovala:

„Ale v posledních třech letech si několik koncesí ponechali ve firmě a kromě toho nakoupili pár dolů a začali s těžbou. Ve všech švédských novinách se o tom psalo jako o velkém posunu od cenných papírů k těžařství, ale já s tím nesouhlasím. Podle mého je skok od spekulací s koncesemi k reálné těžbě, k průmyslu, obrovský…“

„Možná se Mauri chce trochu zklidnit,“ navrhla Anna Maria. „Nebrat na sebe tak velké riziko.“

„To bych neřekla,“ oponovala jí Rebecka. „Rozhodl se, že začne těžit v poměrně neklidných oblastech. Například v Indonésii. V Ugandě. Ještě nedávno se média pouštěla bez výjimky do každé firmy, která měla zájmy v rozvojových zemích.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli… všemu možnému! Kvůli tomu, že se chudé země neodvažují přijmout zákony o ochraně životního prostředí, protože by odradily zahraniční investory. A tak se pije otrávená voda, umírá na rakovinu a nevyléčitelné jaterní choroby a podobně. Kvůli tomu, že firmy v těchto zemích spolupracují se zkorumpovaným režimem; v zemi je občanská válka a režim nasadí proti vlastním lidem armádu.“

„A je na tom něco pravdy?“ zeptal se Sven Erik, který jako policista měl v sobě pevně zakořeněnou nedůvěru vůči médiím.

„Nepochybně. Celá řada firem ze skupiny Kallis skončila na různých černých listinách organizací, jako jsou Greenpeace a Human Rights Watch. Několik let byl Mauri Kallis páriem, ve Švédsku nepodnikal. Žádný investor nebyl ochoten riskovat, že by ho s ním veřejně spojovali. Ale asi před rokem se to změnilo. Před rokem se Kallis objevil na obálce časopisu Business Week; článek byl o těžařství. Netrvalo dlouho a deník Dagens Nyheter o něm uveřejnil velký článek.“

„Proč ta změna?“ zeptala se Anna Maria. „Polepšili se snad?“

„To bych neřekla. Asi takhle… je tu hodně firem, které mají zájmy v rozvojových zemích, a ty se chovají více méně stejně. A jestliže jsou nakonec všichni padouši, pak vlastně nikdo padouchem není. No a média nakonec omrzí psát pořád to samé. Najednou se jim hodí napsat něco o neuvěřitelně úspěšném a energickém podnikateli.“

„Jako v reality show,“ přerušila ji Anna Maria. „Na začátku se vždycky najde někdo, koho všichni nenávidí, a v novinách se píše, jak ta a ta rozplakala všechny spolusoutěžící, ‚šokující nenávistný útok‘ na všech titulních stránkách. A pak je z ničeho nic omrzí ji nenávidět a udělají z ní madonu, už to není žádná kurva, ale ztělesnění ‚girl power‘.“

„Kallisův úspěch je navíc vděčný námět, hotová pohádka,“ pokračovala Rebecka. „Vybudoval majetek úplně z ničeho. Nejhorší možný začátek života, jaký si dovedete představit. A teď vlastní panství v Södermanlandu a za ženu si vzal šlechtičnu. Ebbu von Uhrovou. Ta už bohužel šlechtična není, protože si vzala Mauriho Kallise.“

„Aha,“ řekla Anna Maria. „Šlechtické geny se dědí jen po mužské linii. Děti?“

„Dvě. Deset a dvanáct let.“

Anna Maria jako by najednou ožila.

„Podíváme se do databáze motorových vozidel. Zajímalo by mě, jakým autem jezdí. Nebo auty.“

„Tohle není hra,“ namítl Sven Erik a soustředěně se obrátil na Rebecku. „Mluvili jsme o těžbě… co myslíte tím rozdílem mezi těžbou a obchodováním s koncesemi a zkušebními vrty?“

„Řízení dolu vyžaduje něco úplně jiného. Musíte mít přehled o zákonech týkajících se životního prostředí té země, o obchodních zákonech, pracovních zákonech, administrativě, daňových zákonech…“

„Dobrá,“ zdvihla ruku Anna Maria a zarazila Rebecku.

„V některých zemích člověk narazí na problémy, protože tamější systém se neustále mění nebo jednoduše funguje jinak než v západním světě. Firmy mají problémy s odbory, s obchodníky, problémy získat od příslušných míst veškerá povolení, není jednoduché poradit si s korupcí, nemají kontakty, které potřebují…“

„Povolení k čemu?“

„Ke všemu. Povolení k těžbě, povolení ke znečišťování vody, k výstavbě silnic a budov, prostě ke všemu. Budujete úplně jiný druh organizace. A navíc máte zaměstnavatelskou odpovědnost. Stáváte se… jak bych to řekla… součástí společnosti, země, ve které začínáte podnikat. A sami kolem svého dolu společnost vytváříte. Obvykle kolem vůbec nic není, jen kamenná poušť nebo džungle. A tak u dolu vyroste menší město. Rodiny. Děti, které by měly chodit do školy. Je moc zajímavé, že najednou začal takhle podnikat…“

„Co ve firmě dělala Inna Wattrangová?“ zeptala se Anna Maria.

„Pracovala ve vedení mateřské firmy skupiny Kallis Mining, ale působila po celé skupině. Seděla v řadě představenstev. Byla právnička a měla přehled o firemní ekonomice, ale nezískala jsem dojem, že by se ve firmě zabývala právními otázkami. V mateřské firmě pracuje kanadský právník s více než třicetiletou zkušeností v těžebním a ropném průmyslu, který jim s tím pomáhá.“

„Tak právnička. Ale vy jste ji neznala?“

„Ne, byla starší než já a ke studiu se každý rok přihlásí několik stovek studentů. Navíc studovala ve Stockholmu. A já v Uppsale.“

„Takže co přesně dělala?“ zeptala se Anna Maria.

„Měla na starosti informace o firmě a financování.“

„A co to znamená?“

„Řekněme, že Mauri Kallis najde oblast, v níž chce nakoupit koncese, tedy povolení k pokusným vrtům, třeba k těžbě zlata, diamantů a podobně. Pokusné vrty mohou být hodně nákladné. A protože pokusné vrty, při nichž se hledají nerostné suroviny, jsou vysoce riskantní, a on tedy může mít jeden den hodně peněz a druhý téměř nic, pravděpodobně nebude schopen uvolnit tolik kapitálu, kolik je potřeba. A jak jsem říkala, žádná banka na světě na tento druh podnikání peníze nepůjčuje. Proto potřebuje najít investory, jednotlivce nebo investiční společnosti, kteří si v projektu koupí podíl. Občas je potřeba vyjet na propagační turné a pokusit se nápad prodat. Hodně pomůže, má li člověk v oboru dobrou pověst. Inna Wattrangová mu tedy pomáhala budovat dobrou pověst a očividně se jí dařilo shánět investice. Její bratr Diddi Wattrang také pracuje v investicích. Mauri Kallis se pohybuje spíš v centru dění: vybírá zajímavé projekty, vyjednává, uzavírá obchody. A teď v poslední době se věnuje také průmyslové stránce věci, těžbě.“

„Člověk si říká, co je asi zač,“ řekla Anna Maria, která najednou mírně znervózněla při pomyšlení, že se s ním má za několik hodin setkat.

Přestaň, napomenula se. Je to jenom člověk.

„Stáhla jsem ze sítě jeden televizní rozhovor, podívejte se na něj,“ řekla Rebecka. „Je to dost zajímavé. Je tam i Inna Wattrangová. Jinak jsem o ní moc informací nenašla. Na rozdíl od Kallise nepatřila mezi celebrity.“

JE TO HODINOVÝ POŘAD. Rozhovor ze září 2004. Malou von Siversová hovoří s Maurim Kallisem. Malou von Siversová může být spokojená. Natočili s ní rozhovor, který vysílali před pořadem. V něm sama zdůrazňuje, jak je spokojená. Je to druh marketingu. Divák se dozví, že kanál TV4 prodal pořad do více než dvanácti zemí. Rozhovor s Maurim Kallisem chtělo natočit mnoho společností, ale od roku 1995 všechny odmítal.

V rozhovoru se Malou ptají, proč řekl ano právě jí. Z několika důvodů, odpovídá. Protože pravděpodobně cítil, že je čas poskytnout rozhovor; jeho stále významnější status celebrity si to žádá. A i když se člověk řídí heslem „pracovat a nebýt vidět“, přece jen je potřeba se občas zviditelnit. Jinak by to vypadalo, že se bojí vyjít na veřejnost. A částečně také proto, že chtěl rozhovor poskytnout ve švédštině. Ukázat, že má vztah ke své zemi.

A Malou von Siversová jedná s lidmi, s nimiž dělá rozhovor, s respektem; to zřejmě také hrálo roli.

„Vím, že si uvědomuje, že budu dobře připravená a budu náš rozhovor brát vážně,“ říká otevřeně.

Redaktora, který s ní hovoří, její sebedůvěra trochu vyprovokuje a zeptá se, zda si myslí, že v tom hrála nějakou roli skutečnost, že je Malou žena. Možná to byla taktická volba? Způsob, jak si získat veřejnost na svou stranu a vnést do vystoupení jemnější prvek? Těžba surovin bývá považována za oblast, v níž dominují muži, oblast jaksi… jak bychom to řekli… poněkud drsnou. Malou von Siversová chvíli nic neříká. Ani se neusmívá.

„Nebo je to proto, že jsem v tom, co dělám, dobrá,“ řekne nakonec.

Když pořad začíná, sedí Malou von Siversová, Inna Wattrangová a Innin bratr Jacob „Diddi“ ve společenské místnosti na panství Regla, které Kallisova rodina vlastní třináct let.

Mauri Kallis má zpoždění, firemní letadlo Beech B200 neodletělo z Amsterdamu včas. Malou von Siversová se rozhodla začít rozhovor pouze se sourozenci, dodá to pořadu správnou dynamiku. Sourozenci sedí pohodlně v křeslech. Oba mají na sobě bílé košile s vyhrnutými rukávy a na rukou velké pánské hodinky. Jsou si velice podobní. Dělají to jejich zvláštní nosy s kořenem vysoko mezi očima a světlé vlasy ostříhané na páže. Také se stejně pohybují, stejným způsobem si roztržitě odhazují vlasy z čela.

Rebecka je pozorovala a říkala si, že v tom, jak si odhazují vlasy z čela, je jemný, ale zcela zjevně smyslný signál, dotýkají se vlasů po celé délce. A cestou ke koleni či k opěradlu židle se prsty prchavě dotknou brady nebo úst.

Anna Maria zpozorovala jejich stejné pohyby a pomyslela si, že si pořád hrají s obličejem, jako kdyby byli na drogách.

„Mám vám přinést kávu, než půjdu?“ zeptala se Rebecka.

Sven Erik Stalnacke a Anna Maria Mellaová přikývli s očima přibitýma k obrazovce počítače.

Měla bych zkusit používat řeč těla, pomyslela si Rebecka na cestě ke kávovaru. V tom je moje chyba. Nevysílám vůbec žádné smyslné signály.

Ale pak se musela usmát. Kdyby tohle zkusila před Mansem Wenngrenem, myslel by si, že si sahá na pupínky v obličeji.

Ruce Malou von Siversové jsou v klidu. Je profesionálka. Ofina barvy mědi je pečlivě nalakovaná a drží.

Malou von Siversová: „Takže vy žijete na zdejším panství.“

Diddi Wattrang (směje se): „To zní strašně — jako nějaká komunita.“

Inna Wattrangová (také se směje a přátelsky položí dlaň Malou na ruku): „Můžete se nastěhovat, budeme jíst společně!“

Malou von Siversová: „Ale vážně, není to někdy náročné? Pracujete spolu. Žijete spolu.“

Diddi Wattrang: „Jak se to vezme, spolu. Pozemky jsou rozlehlé. Já žiji s rodinou v bývalém domě hospodáře — odsud ani není vidět.“

Inna Wattrangová: „A já bydlím ve staré prádelně.“

Malou von Siversová: „Povězte mi, jak jste se vy dva seznámili s Maurim Kallisem.“

Diddi Wattrang: „Já a Mauri jsme v osmdesátých letech chodili na Obchodní akademii. Mauri patřil mezi hrstku studentů, kteří v té době spekulovali s akciemi. Jakmile se začalo obchodovat, stával pod obrazovkou před hospodou.“

Inna Wattrangová: „Obchodovat s cennými papíry tehdy nebylo moc běžné. Ne jako dnes.“

Diddi Wattrang: „A Maurimu to opravdu šlo.“

Inna Wattrangová (nakloní se a škádlivě se usměje): „A Diddi se mu vlichotil…“

Diddi Wattrang (přátelsky šťouchne do sestry): „Vlichotil! Stali se z nás přátelé.“

Inna Wattrangová (předstírá vážnost): „Stali se z nich přátelé!“

Diddi Wattrang: „Přinesl jsem trochu kapitálu…“

Malou von Siversová: „Zbohatl jste?“

Na půl vteřiny se rozhostí ticho.

„Ajaj,“ pomyslela si Anna Maria a zkoušela se napít příliš horké kávy, kterou jim přinesla Rebecka. O penězích se nemluví. Je to přece vulgární.

Diddi Wattrang: „Z pohledu studenta jistě. Mauri měl již tehdy skvělou intuici. V roce 1984 nakoupil hromadu akcií Hennes & Mauritz, udělal terno s firmami jako Skanska, Sandvik, SEB… timing byl pokaždé perfektní. Na konci osmdesátých let se hodně obchodovalo s komoditami a on v tom byl hotový ďábel, vždycky dokázal najít další věc, která měla teprve stoupnout v ceně. Na reality došlo asi v půlce studií. Vzpomínám si, jak k nám do školy přišel přednášet Anders Wall a všem radil, ať nakoupí smlouvy na byty s regulovaným nájemným v centru Stockholmu. V té době se Mauri už dávno vystěhoval ze studentského pokoje a koupil si nájemní smlouvu na tři byty. Bydlel ve dvoupokojovém bytě, dvě garsonky pronajímal a žil z rozdílu nájmů.“

Malou von Siversová: „V tisku ho nazývají zázračným dítětem, géniem, finančním mágem odnikud…“

Inna Wattrangová: „Pořád je takový. Dlouho před tím, než se v Číně začalo něco hýbat, nechal v Grónsku hledat naleziště olivínu. Potom mu Čína i LKAB ležely u nohou a žadonily, aby mohly naleziště koupit.“

Malou von Siversová: „Mohla byste nám, nezasvěceným, vysvětlit, o co se jedná?“

Inna Wattrangová: „Když se ze železa dělá ocel, je k tomu zapotřebí olivín. Uvědomil si dříve než ostatní, že trh s ocelí neuvěřitelně poroste, jakmile se v obraze objeví Čína.“

Diddi Wattrang: „Byl si Čínou naprosto jistý. Dlouho před ostatními.“

Je únor roku 1985. Diddi Wattrang je v prvním ročníku Obchodní akademie. Nemá na studia nadání. Ale tlak z domova je silný, jak na něj, tak na jeho učitele. Matka pozvala ženy z okolí na letní koncert, který se koná každý rok na začátku srpna, pod širým nebem, samozřejmě, člověk si do domu jen tak někoho nepustí. Pro pozvané je to událost roku, lidé rádi zaplatí za lístek, peníze jdou přece na udržování kulturně historické hodnoty panského sídla, téměř na dobročinný účel, pořád je potřeba tu vyměnit kus střechy, tu omítnout zdi. Po koncertě maminka jasně oznámí Diddiho francouzštinářce: „Rodina se domnívá, že má velké nadání ke studiu.“ Tatínek je jedna ruka s rektorem, ale rektor ví, že se vše točí kolem má dáti, dal. Mít za přítele místního šlechtice je příjemné, ale není to samozřejmě zadarmo.

Diddi prolezl gymnáziem, trošku podváděl a opisoval. Vždycky se najdou chytří, ale nudní spolužáci, kteří rádi vymění pomoc s úkoly a zkouškami za trochu pozornosti. Je to win win deal.

Diddi má však jeden talent. Je neskutečně snadné si ho oblíbit. Když s někým mluví, nakloní hlavu na stranu a z očí si odhodí blonďatou ofinu. Zdá se, že má opravdu všechny upřímně rád, ale hlavně a především člověka, se kterým v té chvíli mluví. Smějí se mu ústa i oči, starostlivě a nenuceně se dotýká lidských srdcí.

Právě teď se cítí dobře Mauri Kallis, jako vyvolený. Je středa večer a popíjejí spolu ve studentském baru Obchodní akademie. Jako kdyby byli přátelé odjakživa. Diddi ignoruje pěknou světlovlásku, která sedí s kamarády kousek od nich, trochu moc nahlas se směje a tu a tam se zadívá směrem k nim. Diddi říká ahoj, ahoj, spoustě lidí, kteří se zastaví a chtějí si popovídat. Víc se jim však nevěnuje, dnešní večer nepatří jim.

Mauri pije víc než obvykle, jak to lidé dělají, když jsou nervózní. Diddi pije s ním, ale snáší to lépe. Jednou platí ten, jednou ten. Diddi má v kapse trochu kokainu. Pro případ, že by se naskytla příležitost. Podle nálady.

Ale tenhle mladík není zase tak úplně nezajímavý. Diddi vybírá zážitky ze svého dětství. Jak na něj otec tlačil, aby studoval. O výbuších vzteku a ponížení, když propadl u zkoušky. Přiznává bez zaváhání a se smíchem, že je bohužel tupý blonďák a že sem vlastně nepatří.

Ale pak začne otce obhajovat. Má toho taky hodně za sebou. Vychovávali ho podle staré školy, musel se vždy zastavit na prahu a poklonit se otci, Diddiho dědečkovi, a pak teprve mohl vstoupit. Žádné mazlení a houpání na koleně.

A po počátečních důvěrných sděleních se začíná vyptávat a vrtá hlouběji. A pozoruje Mauriho, útlého chlapce v příliš velkých flanelových kalhotách, levných botách a dokonale vyžehlené košili vyrobené z tak tenké bavlny, že je skrz ni vidět porost na hrudi. Mauriho, který nosí učebnice v igelitové tašce ze samoobsluhy. Jedno je jisté, peníze nerozhazuje.

A Mauri vypráví o sobě. Když mu bylo dvanáct, vloupal se do obchodu a chytili ho. Vypráví o sociální pracovnici, která mu pomohla se sebrat a začít studovat.

„Byla hezká?“ zeptá se Diddi.

Mauri zalže a řekne, že ano. Neví proč. Diddi se směje.

„Jsi vážně plný překvapení,“ řekne. „Nevypadáš jako kriminálník.“

A Mauri, který napůl lže a vybírá si, co řekne, nepoví nic o tom, že ho spolu s dalšími mladšími dětmi, které byly pod zákonem, využil gang starších kluků, jeho nevlastní bratr s kamarády, aby odvedly špinavou práci.

„Jak vypadá kriminálník?“ zeptá se místo toho.

Na Diddiho to udělalo dojem.

„A teď je z tebe univerzitní hvězda,“ říká.

„Z obchodu jsem sotva prošel,“ protestuje Mauri.

„Nejspíš proto, že raději studuješ burzovní lístek, než abys šprtal. To přece všichni vědí.“

Mauri neodpovídá. Snaží se upoutat barmanovu pozornost a objednat další dvě piva. Připadá si jako nicotný skřet, který je za barem sotva vidět. Diddi se mezitím usměje na blondýnu a podívá se jí do očí. Malá investice do budoucna.

Skončí v klubu U žáby. Tísní se u baru a díky pivu toho napovídají třikrát víc.

„Měl bych trochu peněz,“ řekne Diddi. „Investuj je za mě. Vážně. Jsem ochoten riskovat.“

Diddi nestihne pochopit, co se s Maurim před jeho očima stalo. Ve zlomku vteřiny se jakoby srovná, přepne na střízlivou část mozku, vypočítává, analyzuje, dojde k závěru. Později Diddi zjistí, že Mauri nikdy neztrácí úsudek. Strach ho udržuje v bdělém stavu. Stejně tak rychle to přejde. Mauri ho opilecky vezme kolem ramen.

„Jasně,“ souhlasí. „Beru si pětadvacet procent, a když mě to přestane bavit, můžeš v tom pokračovat nebo prodat, jak budeš chtít.“

„Dvacet pět procent!“ opakuje Diddi nevěřícně. „To je lichva! Kolik si berou banky?“

„Tak jdi do banky, mají dobré obchodníky.“

Ale Diddi řekne: oukej.

A oba se rozesmějí, jako by to byl opravdu povedený žert.

Režie přidala do rozhovoru příjezd Mauriho Kallise. V pravém dolním rohu obrazovky je vidět ruku Malou von Siversové, která krouživým pohybem dává znamení člověku za kamerou, „jeďte dál“. Mauri Kallis je drobné a štíhlé postavy, vypadá jako upjatý školák. Oblek sedí dokonale. Boty se lesknou. Košili má bílou, určitě šitou na zakázku z pevné bavlny nejvyšší kvality, je vše, jen ne průhledná.

Omluví se Malou von Siversové za zpoždění, podá jí ruku, pak se otočí k Inně Wattrangové a políbí ji na tvář. Ta se usměje a řekne: „Pane.“ Diddi Wattrang a Mauri Kallis si podají ruce. Někdo vyčaruje křeslo a všichni tři už sedí s Malou von Siversovou před kamerou.

Malou von Siversová začíná pozvolna. Těžké otázky si nechá na konec rozhovoru. Chce, aby se Mauri Kallis cítil dobře, a pokud se má něco zvrtnout, ať se to raději stane na konci rozhovoru, kdy už budou téměř hotoví.

Vytáhne Business Week z jara 2004 s Maurim na titulní stránce a přílohu Ekonomie deníku Dagens Nyheter. Titulek článku z DN hlásá „Chlapec ve zlatých kalhotách“.

Inna se podívá na noviny a říká si, jaký to byl zázrak, že články vůbec vyšly. Mauri odmítal rozhovory. Nakonec ho přiměla, aby se nechal vyfotit. Fotograf časopisu Business Week vybral momentku, na níž se Mauri dívá na podlahu. Fotografova asistentka upustila pero a to se kutálelo pryč. Mauri je pozoroval. Fotograf udělal celou řadu snímků. Mauri na nich vypadá, jako by se ztratil v myšlenkách. Téměř jako při modlitbě.

Malou von Siversová: „Od problematického dítěte k tomuhle všemu.“ (Pohybem hlavy obsáhne panství Regla, úspěšného podnikatele, krásnou manželku, vše dohromady.) „To, co o vás víme, zní jako z pohádky, jaký je to pocit?“

Mauri se podívá na fotografie a obrní se proti znechucení, které v něm vzbuzují.

Patří všem. Používají ho jako důkaz, že jejich ideologie je ta správná. Národní konfederace švédského průmyslu Svenskt näringsliv ho zve jako řečníka. Ukazují na něj a říkají: „Podívejte se. Všichni mohou uspět, pokud chtějí.“ Göran Persson nedávno zmínil jeho jméno v televizi, v debatě o kriminalitě mladistvých. Vždyť Mauriho přivedla na správnou cestu sociální pracovnice. Systém funguje. Heslo „Domov pro všechny“ žije dál. I slabí mají šanci.

Maurimu se dělá zle. Přeje si, aby ho, sakra, přestali využívat, chmatat po něm.

Nedá na sobě nic znát. Jeho hlas zní celou dobu vlídně a přátelsky. Možná trochu monotónně. On tam přece nesedí kvůli tomu, že má charisma, to je Innina a Diddiho práce.

Mauri Kallis: „Já se ale necítím… jako postava z pohádky.“

Ticho.

Malou von Siversová (zkusí to znovu): „V zahraničním tisku vás nazývají ‚švédským zázrakem‘ a přirovnávají vás k Ingvaru Kampradovi.“

Mauri Kallis: „Oba máme nos uprostřed obličeje…“

Malou von Siversová: „Ale něco na tom bude? Oba jste začali s prázdnýma rukama. Oběma se vám podařilo vybudovat mezinárodní podnik ve Švédsku, což pro nové firmy není… právě snadné.“

Mauri Kallis: „Nové firmy to opravdu nemají snadné, daňové zákony nahrávají ‚starým penězům‘. Ale na přelomu osmdesátých a devadesátých let se objevila šance získat nějaký kapitál a já se jí chopil.“

Malou von Siversová: „Povězte nám o tom. Jeden z vašich kamarádů z Obchodní akademie řekl v nějakém rozhovoru, že se vám protivilo jen tak spotřebovat státní příspěvek na studia, jednoduše ho ‚projíst a prosrat‘.“

Mauri Kallis: „To je dost hrubě řečeno. Raději bych se takovým výrazům vyhnul. Jinak jistě, je to pravda. Nikdy před tím jsem neměl tolik peněz, a to ve mně asi probudilo podnikatele. Peníze by měly pracovat, měly by se investovat.“ (Dovolí si trochu se pousmát.) „Byl jsem opravdu burzovní šprt. V kufříku jsem vždycky měl poslední výtisk burzovních zpráv.“

Diddi Wattrang: „A četl jsi obchodní noviny Affärsvärlden.“

Mauri Kallis: „Tehdy to byla špička.“

Malou von Siversová: „A pak?“

Mauri Kallis: „No, pak…“

Na Mauriho poschodí na koleji je osm pokojů, které se dělí o kuchyň a dvě sprchy. Jednou týdně přichází uklízečka, ale v ponožkách se do kuchyně stejně raději nechodí. Zachytí se na nich drobky a zbytky a občas člověk šlápne do něčeho lepkavého, neutřeného, co se jen jaksi vypařilo. Židle a stůl jsou ze zažloutlé borovice. Humpolácké a těžké. Z jakéhosi důvodu do nich člověk pořád vráží. A skončí s modřinami na nohou a okopanými prsty.

Na poschodí bydlí i několik dívek, které spolu dobře vycházejí a chodí na večírky, ale jeho na ně nikdo nezve. Anders, který bydlí naproti Maurimu, nosí moderní brýle a studuje práva. Občas ho vidí v kuchyni, ale většinou bývá u své dívky.

Hakan je vysoký a pochází z Kramforsu. Mattias je vysoký a tlustý. A pak je tu on, Mauri, hubený jako sirka. To je skupinka. Nikdo z nich nechodí na večírky. A ani nápad, že by nějaký uspořádali sami, koho by asi pozvali? Po večerech sedí před televizí v Hakanově pokoji a s polštáři mezi koleny se tupě dívají na porno jako puberťáci.

Takhle to bývalo. Ale teď se z Mauriho stal burzovní šprt, a tak je alespoň někým. A ne proto, že postává s ostatními pod obrazovkou na chodbě u vchodu do Obchodní akademie.

Stal se z něj opravdový hráč, vynechává přednášky a večer místo učení čte suchýma očima časopis Dagens Industri.

Je jako v horečce, je zamilovaný. Ten nával vzrušení, když se obchod podaří!

První skvělý tah. Vzpomíná si, jaké to bylo, nikdy na to nezapomene, jako na první dívku. Nakoupil pět set akcií v Cura Nově před fúzí s firmou Artemis. Pak jejich cena vyletěla nahoru. Nejdřív poskočila a pak, když se chytili ostatní a začali nakupovat, stoupala. To bylo dlouho po něm, kdy už přemýšlel o tom, že prodá. Nikomu neřekl, kolik se mu podařilo vydělat, nikomu. Vyšel ven. Zastavil se pod pouliční lampou, obličej obrácený vstříc padajícímu sněhu. Ta jistota. Ten pocit. Zbohatnu. Tohle je ono.

A jako bonus se skamarádil s Diddim. S Diddim, který se zastaví pod obrazovkou, podívá se na kurz, prohodí pár slov, občas sedí vedle Mauriho na přednášce.

Někdy vyrazí ven a slaví. Mauri si bere dvacet pět procent z Diddiho výnosů, lokaje nikomu dělat nebude.

Není žádný hlupák. Ví, že peníze jsou jeho vstupenkou do Jiného světa.

No a co. Jeho vstupenkou jsou peníze. Pro jiného je to vzhled, pro dalšího šarm a ještě pro dalšího správné příjmení. Nějakou vstupenku je třeba mít, a každou lze ztratit. Člověk se musí držet té, kterou má.

Existují pravidla. Nevyslovená. Například: Diddi navazuje kontakt s Maurim. Diddi zavolá a zeptá se, jestli si Mauri nechce vyrazit. Naopak se to nedělá, Mauriho by nikdy nenapadlo zavolat Diddimu a zeptat se.

A tak Mauri čeká, až Diddi zavolá. Uvnitř slyší hlasy. Říkají mu, že Diddi se pohybuje v jiných kruzích, kam Mauri nemá přístup. Krásní lidé. Báječné večírky. Diddi volá Maurimu, když nemá nic jiného. V Maurim se svíjí něco jako žárlivost. Občas si říká, že přestane pro Diddiho obchodovat. V příští chvíli se obhajuje tím, že Diddimu vydělává peníze, navzájem se využívají.

Snaží se studovat. A když už nemůže ani studovat, ani obchodovat, hraje karty s Hakanem a Mattiasem. Myslí na to, že Diddi zavolá. Jakmile zazvoní telefon, rozběhne se do pokoje, i když je to většinou telefon vedle v místnosti, kde bydlí děvčata.

A když Diddi zavolá, Mauri řekne ano. Pokaždé si umiňuje, že příště řekne ne. Bude předstírat, že má práci.

Další pravidlo: Diddi vybírá společnost. Je absolutně vyloučeno, aby s sebou Mauri vzal například Hakana nebo Mattiase. Ne že by chtěl. Není tu přátelství ani solidarita či co by to sakra mělo být. Zbyli si, to jediné mají všichni společné. Ale teď už ne.

Mauri a Diddi se pořádně opijí. V hlavě jasno, vezou se na kokainu. Mauri se ráno vzbudí a vůbec neví, jak a kdy se dostal domů. V kapsách má útržky a účtenky a na rukou razítka, která naznačují, kudy šli. Z hospody do Café, pak do klubu a na večírek k nějakým holkám.

Smí se vyspat s méně atraktivními kamarádkami té nejatraktivnější dívky. Ale stejně je to fajn a o dost víc, než k čemu se dostanou Hakan a Mattias.

Tak to jde půl roku. Mauri ví, že Diddi má sestru, ale nikdy se s ní nesetkal.

Nikdo neumí krčit rameny tak jako Diddi. Propadnou u zkoušky, oba. Mauri obrátí vztek proti sobě, nahlodává ho a užírá zevnitř. Jakýsi hlas mu říká, že za nic nestojí, je šejdíř a brzy se propadne zpátky do světa, do kterého patří.

Diddi také nadává, ale pak svůj neúspěch začne svalovat na jiné, na přísedícího, na zkoušejícího, na kluka, co seděl před ním a opisoval… mohou za to všichni, jen ne on. Nevyvádí však dlouho. Brzy se mu vrátí jeho obvyklá bezstarostnost.

Chvíli trvá, než Mauri přijde na to, že Diddi není bohatý. Vždycky si myslel, že chlapci z vyšších kruhů, a především ti ze šlechtických rodin, mají peníze. Ale není to tak. Když se Diddi seznámí s Maurim, žije prakticky z ničeho, ze státního příspěvku na studia. Bydlí sice v bytě na Östermalmu, ale ten patří nějakému příbuznému. Košile vytáhl z otcova šatníku, ty, které už otci dávno nepadnou. Nosí je nedbale zapnuté přes tričko. Vlastní jedny džíny a jedny boty. V zimě mrzne, ale vždycky mu to sluší. Možná mu to sluší nejvíc, když mrzne. Když zvedne ramena a paže si tiskne k tělu. Člověk se musí držet, aby ho neobjal.

Odkud Diddi získal peníze na vklad do Mauriho hry s akciemi, Mauri neví. Říká si, že to není jeho starost. Později, když Mauri pochopil, jak může ožralý a sotva mluvící Diddi zmizet v hospodě na toaletu a o chvilku později vyjít ven svěží a plný energie, ptal se sám sebe, kde na to Diddi bere peníze. Měl svoje teorie. Jednou, když si vyrazili, přistoupil k nim starší muž a chtěl se s nimi dát do hovoru. Stihl však říct jen ahoj a Diddi se zvedl a prostě zmizel. Mauri vycítil, že je rozhodně zakázáno ptát se, kdo to byl.

Diddi miluje peníze. Celý život viděl peníze, stýkal se s lidmi, co měli peníze, ale sám nikdy žádné neměl. Jeho hlad roste. Netrvá dlouho a vybírá stále větší část svých zisků z obchodování. A tehdy zase krčí rameny Mauri. Vůbec to není jeho starost. Diddiho podíl v jejich jednoduché firmě se zmenšuje.

Diddi začíná mizet na delší dobu, jede na Riviéru a do Paříže. Má kapsy plné peněz.

Každý si jednou nabije. Na Diddiho brzy dojde. A Mauri se brzy setká s Diddiho sestrou.

Malou von Siversová: „Říkáte mu ‚pane‘.“

Inna Wattrangová: „Jsme přece jeho psiska.“

Mauri Kallis se zasměje a mírně zavrtí hlavou: „To ukradli Steinbeckovi, nevím, jestli to mám brát jako lichotku, či urážku.“

Mauri Kallis: „Pokud máme pokračovat ve zvířecí tematice, tak samozřejmě nejspíš pracuji s hladovými kocoury…“

Diddi Wattrang: „A my jsme tlustí…“

Inna Wattrangová: „…a líní.“

Malou von Siversová: „Tak vyprávějte. Mezi vámi se vytvořilo velmi zvláštní přátelství. Sourozenci Wattrangovi se narodili se stříbrnou lžičkou v ústech a vy jste zázračné dítě, jestli to tak mohu říci?“

Mauri Kallis: „Ano.“

Malou von Siversová: „Takže pak jste tou hladovou kočkou vy. Co z vás tří dělá tak dobrý tým?“

Mauri Kallis: „Diddi a Inna mě doplňují. Podstatná část našeho podnikání spočívá ve vyhledávání lidí, co chtějí hrát, co jsou ochotni vzít na sebe velké riziko výměnou za možnost shrábnout velkou výhru. A co si to mohou dovolit. Takoví, co nemusejí prodávat, když jdou jejich akcie ke dnu, takoví, kteří zůstanou ve firmě se ztrátou do té doby, než přijdu s projektem, který vydělá. Protože takový projekt se vždycky najde. Dříve anebo později. Ale člověk musí umět čekat. Právě proto zřídkakdy obchodujeme naše firmy na burze, dáváme přednost soukromým vkladům, protože tak máme přehled o tom, kdo kupuje. Podobné je to například s těžbou v Ugandě. Právě teď je tam situace natolik neklidná, že nemůžeme vůbec podnikat. Ale jedná se o dlouhodobý projekt. A to poslední, co potřebuji, je horda akcionářů, kteří mi dýchají na krk a chtějí vidět zisky za půl roku. Diddi a Inna vyhledávají pro jednotlivé projekty vhodné investory. A obchodování jim jde. Pro riskantní projekty se jim daří nacházet investory a hráče se smyslem pro dobrodružství a pro dlouhodobé projekty trpělivé investory bez problémů s likviditou. Jsou společensky kompetentnější než já. Vyzařuje to z nich. Přitahují finance. V rámci skupiny teď řídíme několik dolů a mě velmi těší, že udržují dobré styky jak s místními, tak s kolegy. Dokážou se podle potřeby a bez konfliktů pohybovat ve vysokých i nízkých kruzích.“

Malou von Siversová (k Inně): „V čem je tedy Mauriho síla?“

Inna Wattrangová: „Má nos pro skvělé obchody. Jakýsi vnitřní proutek. A umí výborně vyjednávat.“

Malou von Siversová: „A jaký je zaměstnavatel?“

Inna Wattrangová: „Za všech okolností zůstává v klidu. Je to naprosto fascinující. Někdy to kolem docela fičí, jako například v prvních letech, kdy nakupoval koncese, aniž měl zajištěné financování. Nikdy nedal najevo neklid nebo stres. A díky tomu se každý, kdo s ním spolupracuje, cítí dost bezpečně.“

Malou von Siversová: „Ale teď jste se svěřoval tisku. Zveřejnil jste, co cítíte.“

Mauri Kallis: „Máte na mysli důl v Ruwenzori? Švédskou agenturu pro mezinárodní rozvoj?“

Malou von Siversová: „Řekl jste, že Švédská agentura pro mezinárodní rozvoj je pouhý žert.“

Mauri Kallis: „Ten citát byl úplně vytržen z kontextu. Tisku jsem se nesvěřoval, jeden novinář byl na mé přednášce. Ale to je přece jasné, že vám nakonec dojde trpělivost, když na vás celou dobu doráží švédští novináři, kteří nemají načteno. ‚Kallis Mining staví silnice pro vojenské milice.‘ A pak mě vyfotí, jak si podávám ruku s generálem milicí kmene Lendu, a potom se k tomu přidá, co ty milice provedly v Kongu, a zničehonic je moje těžařská firma v severozápadní Ugandě zdrojem všeho zla. A já také. Je velice snadné zachovat si krásné morální ideály jednoduše tak, že se vyhnete zemím v krizi. Stačí poslat příspěvek a jinak si nepálit prsty. Ale lidé v těchto zemích potřebují továrny, ekonomický růst, pracovní příležitosti. Vlády na druhou stranu rády přijímají finanční pomoc bez jakékoli kontroly. Stačí se jen podívat, jak to vypadá v Kampale, abyste poznali, kam mizí část peněz. Na úpatí hor se rozkládají neuvěřitelně luxusní vily. Bydlí v nich členové vlády, vysoce postavení lidé z veřejného sektoru. A ten, kdo nechce vidět, že peníze zaslané Švédskou agenturou pro mezinárodní rozvoj jdou na armádu, která kromě toho, že terorizuje místní obyvatelstvo, také plundruje doly v severní Africe, je pro mě naivka. Každoročně se do Afriky pumpují miliardy na boj s AIDS, ale zeptejte se africké ženy z jakékoli africké země a ona vám pravděpodobně poví: ‚Nic se nezměnilo.‘ Kam ale mizí všechny ty peníze?“

Malou von Siversová: „Ano, kam?“

Mauri Kallis: „Do soukromých kapes členů vlády, ale to ještě není to nejhorší. Raději luxusní vily než zbraně. A zaměstnanci Švédské agentury pro mezinárodní rozvoj mají práci, která je baví, a to je v pořádku. Snažím se jen vysvětlit, že chcete li tam podnikat, budete mít co do činění s lidmi, kteří jsou tak či onak pochybní. Člověk sám se trochu ušpiní, ale alespoň něco dělá. A stavím li silnici vedoucí od mého dolu, těžko zabráním válčícím tlupám, aby ji použily.“

Malou von Siversová: „Takže vy v noci spíte klidně?“

Mauri Kallis: „Nikdy v noci nespím klidně, ale kvůli tomuhle to není.“

Malou von Siversová (začal se obhajovat, raději změní téma): „Vraťme se znovu k vašemu dětství, můžete nám o něm něco povědět? Narodil jste se v roce 1964 v Kiruně svobodné matce, která se o vás nedokázala postarat.“

Mauri Kallis: „Opravdu nebyla schopná se postarat o žádné dítě. Moji nevlastní sourozenci, kteří se narodili později, šli do pěstounské péče prakticky okamžitě, ale protože já byl první dítě, zůstal jsem s ní až do jedenácti let.“

Malou von Siversová: „Jaké to bylo?“

Mauri Kallis (hledá vhodná slova, občas přivírá oči, jako by si v hlavě přehrával situace): „Musel jsem se o sebe postarat sám… z velké části. Spala, když jsem šel do školy. Hrozně… ji rozčilovalo, když jsem řekl, že mám hlad… Někdy zmizela i na několik dní a já nevěděl, kde je.“

Malou von Siversová: „Je pro vás těžké o tom hovořit?“

Mauri Kallis: „Velmi.“

Malou von Siversová: „Teď máte vlastní rodinu. Ženu, dva chlapce, deset a dvanáct let. Jak vás v této roli ovlivnila vaše výchova?“

Mauri Kallis: „Těžko říct, ale nemám žádnou vnitřní představu normálního rodinného života. Ve škole jsem vídal, jak to jen říct, normální matky. Měly čisté upravené vlasy… A otce. Občas jsem byl na návštěvě u nějakého kamaráda ze školy, ale ne moc často. Nábytek, koberce, ozdoby, akvarijní rybičky. Doma jsme neměli téměř nic. Vzpomínám si, jak nám sociálka jednou koupila pohovku z bazaru. Měla v opěradle přihrádku, kterou šlo otevřít a z ní se dalo vytáhnout ještě jedno lůžko. Pro mě to byl luxus. Dva dny nato byla pryč.“

Malou von Siversová: „Co se s ní stalo?“

Mauri Kallis: „Někdo ji musel prodat. Lidé přicházeli a odcházeli. Jestli si dobře vzpomínám, dveře nebyly nikdy zamčené.“

Malou von Siversová: „A pak vás umístili do náhradní rodiny.“

Mauri Kallis: „Matka se začala chovat silně paranoidně a nenávistně vůči sousedům i lidem ve městě. Tak ji dali do ústavu.“

Malou von Siversová: „…a pak do náhradní rodiny umístili vás. Bylo vám jedenáct.“

Mauri Kallis: „Ano. Člověk si může pořád něco představovat a přát si…, aby to bývalo dopadlo jinak, aby mě umístili do rodiny dříve…, ale nestalo se.“

Malou von Siversová: „Jste dobrý otec?“

Mauri Kallis: „To je těžká otázka. Snažím se, ale jsem samozřejmě často pryč. To je nevýhoda.“

Anna Maria Mellaová si v křesle poposedla.

„Vytáčí mě to,“ řekl Sven Erik. „Vyzpovídáš li se ze svých hříchů, jako by se nepočítaly. Jakmile řekne: ‚Měl bych trávit více času se svými dětmi,‘ stane se z něj dobrý člověk. Co řekne svým synům, až vyrostou? ‚Vím, že jsem nikdy nebyl doma, ale mohu vás ujistit, že jsem měl celou dobu špatné svědomí.‘ ‚My víme, tati. Díky, tati. Máme tě rádi, tati.‘ “

Mauri Kallis: „Ale mám spolehlivou ženu, která je pořád s nimi. Bez ní bych nikdy nedokázal řídit tuto společnost a zároveň mít děti. Musela mě to naučit.“

Malou von Siversová (očividně okouzlená tím, jak vyjádřil vděčnost své ženě): „Co, například?“

Mauri Kallis (zamyslí se): „Často něco docela jednoduchého. Že člověk jí společně s rodinou. A tak.“

Malou von Siversová: „Myslíte si, že si vážíte obyčejného života víc než já, která jsem měla úplně normální dětství?“

Mauri Kallis: „Ano, jestli dovolíte, myslím si, že ano. Já si v ‚normálním‘ světě připadám jako přistěhovalec.“

Když je Diddi ve třetím ročníku Obchodní akademie, konečně může opustit normální svět. Vždycky byl krásný a okouzlující, ale teď má peníze. Odjede ze Stockholmu. Dále než do Riche. Při východu slunce nad Paříží klopýtá podél kanálu Saint Martin s dvěma dlouhonohými fotomodelkami. Ne snad proto, že by byli tak opilí, že by se nemohli udržet na nohou, ne, tisknou se k sobě hravě jako děti na cestě domů. Stromy se sklánějí nad vodou jako opuštěné ženy a smáčejí listy ve vodě, jako staré milostné dopisy, krvavě rudé, vášnivé. Z pekáren to voní čerstvě upečeným chlebem. Nákladní vozy sviští do centra, pneumatiky lomozí po dláždění. Svět nikdy nebude krásnější.

Na jakémsi večírku se u bazénu seznámí s jednou herečkou, která ho pozve, aby se s nimi soukromým letadlem vypravil na dva týdny natáčení na Ukrajině. Diddi dokáže projevit štědrost. Do letadla s sebou vezme deset lahví šampaňského Dom Pérignon.

Tehdy se seznámí se Sofií Fuensantovou Cuervovou. Je mnohem starší než on, je jí třicet dva, z matčiny strany je vzdáleně spřízněna se španělskou královskou rodinou, z otcovy strany s Janem od Kříže.

Je černou ovcí rodiny, říká, rozvedená se dvěma dětmi, které jsou v internátní škole.

Diddi se nikdy nesetkal s nikým, kdo by se jí byť vzdáleně podobal. Je poutníkem, který konečně došel k moři, vstoupil do něj a utopil se. Její náruč vyléčí všechno. Když se Sofie pousměje nebo poškrábe na nose, ztrácí se v ní. Dokonce si představuje sám sebe s dětmi. Rozmazané představy, jak spolu pouštějí draka na pláži nebo jim večer předčítá. Nesetká se s nimi, Sofie o nich moc nemluví. Občas je sice jezdí navštěvovat, ale jemu nedovolí, aby jel s ní. Nechce, aby se připoutaly k někomu, kdo brzy zmizí, říká. Ale on nikdy nezmizí. Chce s ní zůstat navždy, s rukama zapletenýma do jejích havraních vlasů.

Její přátelé vlastní velké lodě. Jedou na hon do severozápadní Anglie na panství nějakých Sofiiných známých. Diddi vypadá ve vypůjčeném loveckém oblečení a filcové čapce nádherně. Mužům je mladším bratrem a ženy ho zbožňují.

„Odmítám cokoli zabít,“ říká přede všemi nesmírně vážně jako dítě. On a třináctiletá dívka jdou spolu s nadháněči, dlouho si povídají o jejích koních. Večer děvče přemluví hostitelku, aby ho posadila vedle ní. Sofie jí ho půjčí a směje se. Teď opravdu zůstala na ocet.

Diddi zve Sofii na večeře, kupuje jí šíleně drahé boty a šperky. Pozve ji na týden do Zanzibaru. Jsou jako v divadelních kulisách, rozpadající se krása města, elegantně vyřezávané dřevěné dveře, vychrtlé kočky lovící malé bílé kraby na dlouhých bílých plážích, těžká vůně hřebíčku, který leží ve velkých kupách na rudé látce na zemi a schne. A na pozadí této krásy, která brzy vydechne naposledy, staré dveře a fasády se co nevidět zhroutí, na ostrově se začne stavět, pláže se zaplní hlasitými Němci a tlustými Švédy, na pozadí této krásy: jejich láska.

Když se procházejí s prsty propletenými do sebe, lidé se za nimi otáčejí. Jemu sluncem vlasy téměř zbělely, její jsou jako černá hříva andaluské klisny.

Na konci listopadu volá Diddi z Barcelony a chce prodat. Mauri mu vysvětluje, že není co prodat.

„Tvůj kapitál je vyčerpán.“

Diddi vysvětluje, že za ním stojí rozzuřený majitel hotelu a požaduje, aby zaplatil.

„Je úplně bez sebe, musím se plížit ven, aby mě nechytil na schodech.“

Mauri se během dlouhého trapného ticha, kdy Diddi čeká, že mu nabídne půjčku, kouše do jazyka. Pak se ho Diddi zeptá přímo. A Mauri odmítne.

Po telefonickém rozhovoru se jde Mauri projít po zasněženém Stockholmu. Vztek opuštěného se za ním plíží jako pes ve stopě. Co si Diddi, sakra, myslí? Že zavolá a Mauri se předkloní s kalhotama u kolen?

Ne. Tři následující týdny stráví Mauri ve společnosti své nové slečny. O mnoho let později, při rozhovoru s Malou von Siversovou, by si na její jméno nevzpomněl, ani kdyby mu drželi pistoli u hlavy.

Tři týdny po telefonickém rozhovoru se Diddi objeví u Mauriho, v kuchyni na koleji. Je sobota večer. Mauriho slečna je na večeři s kamarádkami. Mauriho kamarád Hakan se dívá na Diddiho, jako se člověk dívá na televizi. Zapomene uhnout pohledem i chovat se jako člověk.

Nepřestává na něj zírat s otevřenou pusou. Mauri dostane nevysvětlitelnou chuť ho praštit do tváře. Aby tu hubu zavřel.

Diddiho oči jsou jako bílý rozpraskaný led na krvavě rudém moři. Lepkavý sníh mu taje ve vlasech a stéká mu do očí.

Sofiina láska zmizela s penězi, ale o tom Mauri ještě nic neví.

V Mauriho pokoji se všechno vyvalí na povrch. Mauri je zkurvenej šejdíř. Dvacet pět procent, co? Zkurvenej lichvář! Je tak chamtivej, že brečí, když se jde vysrat. Diddi mu dá deset procent a chce svoje peníze. HNED!

„Jsi opilý,“ říká Mauri.

Zní při tom velmi starostlivě. Prošel si školou života, a proto takové situace umí zvládat. Bez problémů si přivlastní otčímův hlas i držení těla. Laskavý navenek, uvnitř tvrdý jako kámen. Má svého otčíma uvnitř sebe samého. A uvnitř otčíma čeká nevlastní bratr. Jako bábuška. Uvnitř nevlastního bratra je Mauri. Ale než se objeví tahle bábuška, ještě několik let to potrvá.

Diddi nemá ani ponětí o nějakých bábuškách. Nebo ho to nezajímá. Vylévá si vztek na bábušce otčíma, křičí a vyvádí. Bude to jen jeho vina, jestli se objeví nevlastní bratr.

Malou von Siversová: „Do náhradní rodiny vás umístili, když vám bylo jedenáct. Jaké to bylo?“

Mauri Kallis: „Výrazné zlepšení v porovnání s tím, co jsem měl za sebou. Ale pro moje pěstouny to byl způsob, jak si vydělat peníze. Oba měli několik zaměstnání a ke mně se moc neměli. Moje nevlastní matka měla současně alespoň tři práce. Mému nevlastnímu otci říkala starej, říkali jsme mu tak i já s nevlastním bratrem. I on si tak říkal.“

Malou von Siversová: „Povězte nám něco o něm.“

Mauri Kallis: „Byl to podvodník, kterému se nějak dařilo držet své podnikání v mezích zákona, ale bez skrupulí. Obchodníček toho nejnižšího kalibru.“ (Usměje se a při vzpomínce zavrtí hlavou.) „Tak například kupoval a prodával auta, celý dvůr byl plný starých vraků. Někdy jezdil prodávat do jiných měst. To se pak oblékal do košile s kněžským límečkem, protože lidé věří služebníkům božím. ‚Přečetl jsem boží zákon od první do poslední stránky,‘ říkal. ‚Nikde tam nestojí, že člověk musí být vysvěcen na kněze, aby mohl nosit takový límeček.‘ “

Stane se, že za ním domů přijdou lidé, kteří se cítí podvedeni. Často jsou rozhněvaní, občas pláčou. On se omlouvá, že je mu to líto. Nabídne jim sklenku nebo kávu, ale obchod je přece obchod. Nejde zrušit. Peníze nedá.

Jednou přijde žena, která si od něj koupila ojeté auto. Má s sebou svého bývalého muže. Starej ho má hned přečteného.

„Dojdi pro Jockeho,“ říká, jakmile zahlédne dvojici vystupující z auta.

Mauri se rozběhne pro nevlastního bratra.

Než se Mauri a Jocke vrátí, starej už dostane pár pěstí. Ale Jocke má v ruce klacek. Ženě se rozšíří oči.

„Jedem,“ řekne a chytí bývalého muže za rukáv.

Nechá se odtáhnout. Tak si aspoň nezadá. Na Jockem je vidět, že je to šílenec. A to je mu teprve třináct. Je to ještě malý kluk, co tropí lumpárny. Jako s tím psem. Takové lumpárny. Jeden soused nechal pobíhat psa bez vodítka. Starej se naštval, protože mu pes močil na dvorku. Jednoho dne Jocke a jeho kumpáni psa chytí, polijí petrolejem a zapálí. Smějí se, když běhá po louce jako pochodeň. Jako by soutěžili o to, kdo se bude smát nejhlasitěji, kdo si to nejvíc užívá. Navzájem se vyzývavě pozorují.

Jocke učí Mauriho, jak se prát. Když Mauriho vezmou do rodiny, nemusí chodit do školy, na podzim půjde znovu do čtvrté. Toulá se po vesnici. V Kaalasjärvi není moc co dělat, ale nuda tu není. Jezdí s otčímem za obchodem. Tichý malý chlapec je výborná rekvizita. Starej prodává stařečkům tablety na čištění vody a drbe přitom Mauriho ve vlasech. Ženské je zvou na svačinu.

Doma ho nikdo ve vlasech nedrbe. Jocke se k němu naklání přes stůl a nadává mu do kriplů, hnusáků, debilů. Jakmile se pěstounka otočí, rozlije Maurimu mléko. Mauri to na něj nepoví. Tohle mu vůbec nevadí. To, že si z něj utahují, je normální. Soustředí se na jídlo. Rybí prsty. Pizza. Párek s kaší. Tlačenka s brusinkovou marmeládou. Pěstounka nevěřícně zírá.

„Kam to mizí?“ ptá se.

Je po létě. Začíná škola. Mauri se snaží být nenápadný, ale některé děti prostě vycítí, kdo bude spolupracující oběť.

Strčí mu hlavu do záchodu a spláchnou. Nic neřekne, ale pěstounům se to nějak donese.

„Musíš jim to oplatit,“ říká Jocke.

Ne že by se o Mauriho nějak zajímal, ale prostě ho baví, když se něco děje.

Jocke má plán. Mauri se mu snaží říct, že nechce. Ne že by se bál, že dostane nářez. Nářez od stejně starých kluků… není nic. Je to pouze nepříjemné. A on se snaží vyhýbat nepříjemnostem, jak jen je možné. Ale jinak to nepůjde.

„Tak v tom případě ti nabiju já, je to jasný? Udělám ti tady takový peklo, že tě vrátěj zpátky k tvojí mámě.“

A tak Mauri souhlasí.

Nejvíc ho šikanují tři kluci z vedlejší třídy. Počkají si na Mauriho na chodbě u herny a začnou do něj strkat. Jocke se drží nedaleko a teď přichází s dvěma kamarády a povídá, že přišel čas si to vyříkat. Jocke a jeho kámoši chodí do sedmičky. Maurimu jeho pronásledovatelé možná připadají velcí a hroziví, ale vedle Jockeho a jeho kamarádů jsou to nicky.

Jejich vůdce říká:

„Jasně, oukej!“

Snaží se předstírat, že se nic neděje, ale všichni tři se najednou tváří vyhýbavě. Je to podvědomý reflex, oči hledají únikovou cestu.

Jocke je vyvede z herny, kde jsou učitelé a vychovatelé, do skladiště před dílnami. Ukáže Maurimu a vůdci trapičů do chodby, slepé uličky se skříňkami na šaty na obou stranách.

Dva kamarádi chtějí jít za svým vůdcem, ale Jocke je zastaví. Tohle je mezi ním a Maurim.

Zápas začíná. Vůdce uhodí Mauriho do prsou, až spadne na skříňku, uhodí se do zad a do hlavy. Zaplaví ho strach.

„Do něj, Mauri!“ řvou Jockeho kamarádi.

Jocke neřve. Vypadá bezvýrazně, téměř netečně. Kamarádi toho druhého se neodvažují křičet, ale jejich pohyby jsou odvážnější. Začínají si myslet, že nakládačku dostane Mauri. A s tím nemají problém.

Pak se to stane. V Mauriho hlavě se zapojí jiný systém. Ne systém, který couvá a zvedá ruce nad hlavu, aby se ochránil. V hlavě se mu blýská, tělo se hýbe samo a Mauri se dívá.

Vše jde tak, jak ho to Jocke naučil. A ještě lépe.

V jednom pohybu: Nohy se roztančí kupředu, ruka se vzepře o skříňku a pomůže mu získat výšku a sílu ke kopnutí. Kopanec jako od koně zasáhne protivníka ze strany do hlavy. Hned vzápětí kopanec do břicha, pěst do obličeje.

Osvícení: Takhle se člověk musí rvát, stáhnout se, zaútočit, stáhnout se. S lidmi, co jsou větší než ty, nejde zápasit ani se s nimi postrkovat. Mauri se stáhl do sebe, ale má vše pod kontrolou, rozhlíží se po nějaké zbrani. Budou to utržená dvířka, která školník přece každou chvíli musí opravit, ale ve škole moc není, nejprve je třeba dát dohromady chalupu.

Mauri uchopí dvířka oběma rukama, jsou z oranžového plechu, a praští protivníka. Prásk. Prásk. Teď zvedá ruce ten druhý kluk. Teď je to on, kdo si chrání hlavu.

Jocke chytne Mauriho za ruku a říká, že to stačí. Mauri zatlačil svého protivníka až do rohu. Teď leží na zemi. Mauri se nebojí, že ho zabil, doufá, že ho zabil, zabije ho. Zdráhavě pustí dvířka.

Jde pryč. Jocke a jeho kamarádi už odešli někam jinam. Ruce se mu třesou fyzickou námahou.

Tři kluci z vedlejší třídy o tom nikomu neřeknou. Možná by se pomstili, kdyby nebylo Jockeho a jeho kámošů. Jocke by možná nehnul ani prstem, ale oni si myslí, že je na Mauriho straně.

Mauri se nestane králem třídy. Respekt si nezíská. Na žebříčku popularity nepostoupí ani o píď. Ale nechají ho na pokoji. Může klidně sedět na školním dvoře, čekat na školní autobus a myslet si na co chce, aniž by musel být neustále ve střehu, připravený utéct a schovat se.

Tu noc se mu zdá sen o tom, že zabil matku. Zabil ji železnou trubkou. Vzbudí se a poslouchá, protože si myslí, že vykřikl. Nebo snad křičela ve snu ona? Posadí se na posteli a snaží se udržet v bdělém stavu, bojí se usnout.

Diddi stojí v Mauriho studentském pokoji. Má mokré vlasy, dělá rámus, chce peníze. Jeho peníze, tvrdí. Mauri přátelsky říká otčímovým hlasem, že je mu líto, že to mezi nimi došlo tak daleko, ale že měli domluvu a ta platí.

Diddi řekne něco pohrdavého a potom uhodí Mauriho do prsou.

„Nech toho,“ varuje ho Mauri.

Diddi ho praští ještě jednou. Chce, aby mu to Mauri oplatil, aby se rvali tak dlouho, než přijde čas to vzdát a jít se domů vyspat z chlastu.

Ale rána přijde hned. Nevlastní bratr Jocke nepotřebuje nic odpočítat. Přímo do nosu. Diddiho nikdy nikdo neuhodil, nestihne zvednout ruku před obličej a ani mu nestihne začít téct krev, když přistane další rána. Něco mu zkroutí ruce za záda; Mauri ho odvádí chodbou, dolů ze schodů a tam ho vyhodí ven do sněhové břečky.

Mauri běží zpátky a bere schody po třech. Myslí na svoje peníze. Kdyby chtěl, zítra může všechno vybrat. Dobré dva miliony. Ale co by s nimi dělal?

Cítí se nesmírně svobodný. Už nemusí čekat, až mu Diddi zavolá.

Inspektor Tommy Rantakyrö strčil hlavu do dveří konferenční místnosti.

„Pan Kallis s doprovodem je tu,“ ohlašuje.

Anna Maria zavře počítač a jde spolu s kolegy Tommym Rantakyröem a Svenem Erikem Stalnackem do recepce.

Mauri Kallis má s sebou Diddiho Wattranga a šéfa ochranky Mikaela Wiika. Tři muži v dlouhých černých kabátech. Už jen proto vyčnívali. Muži v Kiruně nosili bundy.

Diddi Wattrang celou dobu přešlapoval z nohy na nohu, pohled mu roztěkaně bloudil. Když se zdravil s Annou Mariou Mellaovou, silně jí stiskl ruku.

„Jsem nervózní,“ přiznal. „Když o něco jde, jsem zbabělec.“

Annu Mariu odzbrojila jeho upřímnost. Vůbec nebyla zvyklá na muže, kteří by přiznali slabost. Strašně si přála najít správná slova, ale dokázala jen zamumlat něco o tom, že to pochopitelně musí být těžké.

Mauri Kallis byl menší, než si ho představovala. Ne tak malý jako ona, ale přesto. Když ho spatřila ve skutečnosti, překvapilo ji, jak minimálně se vyjadřuje tělem. Vedle neklidného Diddiho to bylo ještě výraznější. Mauri hovořil klidným, poměrně tichým hlasem. Z kirunského dialektu v něm nezbylo nic.

„Chtěli bychom se na ni podívat,“ řekl.

„Samozřejmě,“ odpověděla Anna Maria Mellaová. „A pak bych vám ráda položila několik otázek, bude li to možné.“

Bude li to možné, zopakovala si pro sebe. Přestaň podlézat!

Šéf ochranky se pozdravil s policisty a brzy vyšlo najevo, že sám začínal jako policista.

Rozdal jim vizitky. Tommy Rantakyrö si ji založil do diáře. Anna Maria přemohla chuť hodit ji rovnou do koše.

Asistentka soudního lékaře Anna Granlundová zavezla Innu Wattrangovou do kaple, protože se na ni měli přijít podívat příbuzní. V kapli nebyly žádné náboženské symboly. Jen několik židlí a prázdný oltář.

Tělo bylo přikryté bílou látkou, nebyl žádný důvod ukazovat příbuzným bodnou ránu nebo spáleninu. Anna Maria odhrnula látku z obličeje.

Diddi Wattrang pokývl a polkl. Anna Maria si všimla, jak se Sven Erik nenápadně přesunul za něj, aby ho chytil, kdyby padal.

„Je to ona,“ řekl Mauri Kallis zasmušile a zhluboka se nadechl.

Diddi Wattrang vytáhl z kapsy obleku cigarety a zapálil si. Nikdo nic neřekl. Neměli za úkol dohlížet na to, aby se tady dodržoval zákaz kouření.

Šéf ochranky obešel lůžko a nadzvedával látku, prohlížel si paže Inny Wattrangové, prohlédl si nohy, chvíli se díval na ránu, která vedla kolem kotníku.

Mauri Kallis a Diddi Wattrang sledovali jeho počínání, ale když nadzvedl látku u jejích boků a přirození, odvrátili pohled. Nikdo z nich nic neviděl.

„Nejsem si jista, že by se tohle líbilo soudnímu lékaři,“ namítla Anna Maria.

„Nedotýkám se jí,“ odpověděl šéf ochranky a nahnul se nad Innin obličej. „Klid, jsme na stejné straně barikády.“

„Možná byste mohl počkat venku,“ zdůraznila Anna Maria Mellaová.

„Jasně,“ odvětil šéf ochranky, „jsem hotový.“

Na znamení Anny Marii se Sven Erik vydal za ním. Nechtěla, aby se šéf ochranky poflakoval po patologii.

Diddi Wattrang si odfoukl vlasy z obličeje a poškrábal se na nose rukou, která držela cigaretu. Byl to bezděčný pohyb. Anna Maria se trochu bála, že si spálí vlasy.

„Počkám venku,“ řekl Maurimu Kallisovi. „Tohle nemůžu.“

Vyšel ven. Anna Maria Mellaová se chystala znovu přetáhnout látku přes obličej Inny Wattrangové.

„Mohla byste chvíli počkat?“ požádal ji Mauri Kallis. „Její matka bude chtít, aby ji spálili, takže tohle je naposled, co…“

Anna Maria o krok ustoupila.

„Mohu se jí dotknout?“

„Ne.“

V místnosti zůstali jen oni dva.

Mauri Kallis se usmál. Pak to téměř vypadalo, že se rozpláče.

Uplynuly dva týdny. Mauri vyhodil Diddiho do sněhu a na Obchodní po něm není ani stopy. Říká si, že ho to nezajímá.

„Na co myslíš?“ zeptá se Mauriho jeho dívka. Je tak jednoduchá, že ji sotva může vystát. „Myslím na to, jak jsme se setkali,“ odpoví. Nebo: „Jak krásně vypadáš, když se směješ. Můžeš se ale smát jen mým vtipům.“ Nebo: „Na tvůj zadek! Pojď k taťkovi.“ Jednoduchý způsob, jak se vyhnout jejímu: „Miluješ mě?“ Tady leží hranice lži, přes kterou nepůjde. Dokáže lhát a předstírat. Ale je neuvěřitelně těžké odpovědět na tuto otázku „ano“, podívat se jí do očí a přitom vypadat, že to myslí vážně.

Pak jednoho večera přijde na návštěvu Inna Wattrangová.

Hodně se podobá svému bratrovi, stejný nos, stejný pážecí účes. Vypadá téměř jako dívka a vypadá téměř jako chlapec. Mladík v sukni a bílé košili.

Její boty vypadají draze. Nezula si je, když vešla. V uších má krásné perlové náušnice.

Právě dokončila práva, vypráví a sedí na kraji Mauriho postele. On sám sedí u psacího stolu a snaží se zachovat si chladnou hlavu.

„Diddi,“ říká ona, „je idiot. Seznámil se s jednou ženou… každý kluk v životě na jednu takovou narazí. Na ženu, která mu navždy poskytne výmluvu, proč se musí ke všem dalším chovat jako svině.“

Usměje se a zeptá se, zda si může zakouřit. Mauri si všimne, že má ve tváři dolíček, ale jen na jedné straně.

„Jsem hrozná,“ řekne pak.

Zní jako slavná herečka ze třicátých let Sickan Carlssonová a vyfukuje kouř jako vláček. Jako kdyby se sem dostala z jiné doby. Představuje si ji obklopenou služkami v černých šatech s bílými zástěrami, představuje si ji, jak řídí automobil v rukavičkách a popíjí absint.

„Nechci zlehčovat jeho trápení,“ říká. „Tahle Sofie ho vážně poznamenala. Nevím, co se mezi vámi stalo, ale nějak to není on. Nevím, co mám dělat. Opravdu si dělám starosti, chápeš? Vím, že tě považuje za svého přítele. Hodně mi o tobě vyprávěl.“

Mauri tomu chce věřit. Chce. Já věřím, Pane, pomoz mé nevíře.

„Vím, že se s tebou chce usmířit. Pojď se mnou, sejdeme se s ním. Musí dostat možnost se omluvit. Ničit si důležité vztahy je to poslední, co teď potřebuje.“

Takhle si to Mauri vůbec nepředstavoval. Ale sednou na autobus číslo 540 a pak jedou metrem do města a on s ní kráčí padajícím mokrým sněhem do restaurace Strix.

Jde těsně vedle něj, tu a tam se ho dotkne její paže. Rád by jí nabídl rámě, jako ve starém filmu. Snadno se s ní mluví a ona se často směje. Docela hlubokým, sametovým smíchem. Než se objeví Diddi, stihnou si dát několik sklenek.

Inna trvá na tom, že zaplatí. Dokončila nějakou práci pro příbuzného, který má realitní firmu, a právě dostala zaplaceno. Mauri se se zájmem ptá, ona už se ho stačila vyptat na tolik věcí, jí se však hladce daří vyhnout se odpovědím, i když on si to ještě neuvědomuje. Najednou prostě hovoří o něčem jiném. Je příjemně ovíněn, zapomíná se a mluví až příliš, pohled mu neposlušně klouže k jejím těžkým prsům pod pánskou košilí.

A když Diddi dorazí, je to opravdu jako v nějakém starém filmu, tři nejlepší přátelé se nakonec smíří. Na temný Stockholm padá sníh. Bezvýznamní lidé jako statisté kráčejí kolem po Královnině ulici nebo si připíjejí na zdraví, hovoří a smějí se u vedlejších stolů a jsou tak průměrní.

Diddi, který je tím nejkrásnějším přízrakem a ruinou, jaké si lze představit, v restauraci pláče a řine se z něj vyprávění o Sofii.

„Nedělalo jí potíže utrácet moje peníze, dokud jsem je měl.“

A Inna rychle pohladí bratrovu ruku, její koleno se však dotýká Mauriho, ale nejspíš to vůbec nic neznamená.

Mnohem později, když stojí pod lampou před jedním obchodem s celonočním provozem a je čas se rozloučit, Diddi řekne, že chce s Maurim dál obchodovat s akciemi.

Mauri neřekne, že spolu s Diddim nikdy neobchodovali, že všechno dělal Mauri sám. Ale probudí se jeho tvrdost, kterou žádná Inna ani Diddi ani žádný kouzelník na světě neukolébá ke spánku.

„Proč ne,“ řekne napůl s úsměvem. „Sežeň peníze a jsi zpátky ve hře. Ale teď si beru třicet procent.“

Atmosféra okamžitě mírně zhoustne. Mauri to zaskřípání a rozpaky nasává plnými doušky. Říká si, že si musí na podobné věci zvykat. Má li člověk uzavírat obchody, dobré obchody, musí ledacos vydržet. Nepříjemné pocity, skřípot, pláč, nenávist.

A toho psa bez pána, který sedí kdesi na prsou, musí člověk držet na vodítku.

Vtom se Inna rozesměje svým smíchem připomínajícím předení.

„Jsi báječný,“ řekne. „Doufám, že se zase někdy uvidíme.“

Policejní inspektorka Anna Maria Mellaová zakryla obličej Inny Wattrangové látkou.

„Zajedeme na stanici,“ řekne. „Chtěla bych, abyste mi o Inně Wattrangové něco pověděl.“

Co jí mám vyprávět? pomyslí si Mauri Kallis. Že byla děvka a šňupala kokain? Že se podobala Bohu, jak jen se člověk může Bohu podobat?

Potom začal lhát, jak nejlépe to šlo. A uměl to opravdu dobře.

REBECKA MARTINSSONOVÁ byla s prací hotova v jednu odpoledne. Strčila cosi do mikrovlnky a rozhodla se projít ranní poštu. Právě když si sedala k psacímu stolu, cinklo v počítači. E mail od Manse Wenngrena.

Stačilo, aby se na obrazovce objevilo jeho jméno, a už jí tělem projela bolest. Okamžitě otevřela zprávu, jako by to byl test na rychlost reakce.

„Zdá se, že u vás na severu jsou věci v plném proudu. Včera jsem četl o Inně Wattrangové. Mimochodem, celá kancelář si teď o víkendu jede zalyžovat na Riksgränsen. Na tři dny, pá—ne. Zastav se na sklenku nebo tak.“

Nic víc. Přečetla si e mail několikrát. Klikala na ikonu „obnovit/otevřít“, jako by jí měla přičarovat něco dalšího, třeba ještě jednu zprávu.

Byla bych s ním nešťastná, pomyslela si. Vím to.

Protože byla jeho advokátka a asistentka, seděla v kanceláři vedle něj a slýchala, jak do telefonu říká: „Poslyš, jsem právě na odchodu,“ ale Rebecka věděla, že to tak není. „Zavolám ti… ale určitě… zavolám ti večer.“ Pak rozhovor buď skončil, anebo se osoba na druhém konci nevzdávala, a to se pak dveře u jeho kanceláře zabouchly.

Nikdy nemluvil o svých dospělých dětech, možná proto, že s nimi neudržoval žádný kontakt, možná proto, aby lidem nepřipomínal, že je mu vlastně přes padesát.

Pil až příliš.

Spal s novými právničkami ve firmě, a občas i s klientkami.

Jednou to zkusil na Rebecku. Na vánočním večírku firmy. Byl pořádně nalitý a dostal košem od všech ostatních. Jeho opilecký pokus nebyl kompliment, spíš urážka.

Ještě teď vzpomínala na to, jak jí dal ruku kolem krku. Na to, kolikrát spolu seděli u soudu, kolikrát společně obědvali. Pokaždé blíž k sobě, než bylo nutné, tak aby se jeden druhého musel občas dotknout. Nebo si to jen představovala?

Ale tenkrát, když ji pobodali — tehdy u ní seděl a staral se o ni.

Přesně, pomyslela si. Přesně toho mám dost. Přemílat totéž pořád dokola. Na jednu stranu, na druhou stranu. Na jednu stranu tohle a tohle znamená, že ho nezajímám. Na druhou stranu bych na něj měla zapomenout. Na jednu stranu bych se měla jako tonoucí chytat každé nepatrné lásky, která mi přijde do cesty. Na druhou stranu to znamená komplikace. Na jednu stranu to není nikdy jednoduché. S láskou.

Láska se podobá posedlosti ďáblem. Vůle změkne jako máslo. V mozku se objeví spousta děr. Člověk nad sebou nemá vládu.

Když pracovala pro Manse, vydávala ze sebe to nejlepší. Každé ráno si oblékla svěrací kazajku, mnišský hábit a železný obojek. Dávala si pozor, aby se neprozradila. Obalila se nepřístupností a schovala se v ní. Nemluvila s ním víc, než bylo nutné. Komunikovala pomocí žlutých lepicích papírků nebo e mailu, přestože seděl vedle v kanceláři. Když s ní mluvil, často se dívala ven z okna.

Ale pracovala pro něj jako dříč. Byla nejlepší asistentkou, jakou kdy měl.

Jako směšný pejsek, pomyslela si.

Měla by mu odepsat. Napsala odpověď a hned ji vymazala. Pak to bylo najednou těžší. Napsat jediné písmeno se rovnalo výstupu na horu. Převracela slova naruby. Nic nebylo dost dobré.

Co by mu řekla babička? Myslela by si, že se chová jako malý kluk. A byla by to pravda. Jako jeden z tátových honicích psů, co si nechtěl přestat hrát. Nikdy opravdu nevyrostl, pořád běhal do lesa a nosil otci větve. Nakonec ho zastřelili. V domě nebylo místo pro nevychovaného psa.

Babička by si všimla Mansových jemných bílých rukou. Nic by neřekla, ale myslela by si toho spoustu. Dětské hrátky místo pořádné práce. Výlety na jachtě a běh na běžícím pásu v posilovně. Rebecka si ještě dnes vzpomíná na dvoudenní soudní líčení, které prosténal, protože se převrátil na surfu na ledě v šérách a tělo měl samou modřinu.

Úplně jiný než táta a lidé z vesnice.

Představila si otce a strýce Affeho v babiččině kuchyni. Pijí pivo. Strýc krájí na kousky studený párek pro svou fenku Freju. Ukáže jí kousek a ptá se: „Jak dělají děvčata ve Stockholmu?“ A Freja si lehne na záda a vyhodí nohy do vzduchu.

Rebecka má ráda jejich ruce. Hodí se ke každé práci. Konečky prstů vždycky trochu ztvrdlé a zčernalé špínou, kterou neumyje žádné mýdlo, pokaždé se najde nějaký stroj, který je potřeba opravit.

Tátovi na klín si může sednout vždycky. Může mu na klíně sedět, jak dlouho chce. S matkou je to tak půl na půl. „Oj, ty jsi tak těžká,“ řekne. Nebo: „Nech mě vypít si v klidu kafe.“

Táta je cítit potem, teplou bavlnou a trochu motorovým olejem. Zaboří mu nos do strniště na krku. Obličej, krk a ruce má dohněda opálené od slunce. Ale tělo má bílé jako papír. Nikdy se neopaluje. Žádný chlap z vesnice to nedělá, jen jejich manželky. Ženské občas leží na lehátkách. Plejí záhonky v bikinách.

Někdy si otec lehne do trávy, aby si odpočinul, s jednou rukou pod hlavou a kšiltovkou přes obličej. Majitel domu Martinsson. Člověk má právo a výsadu si občas lehnout do trávy na dvorku. Táta dře. V noci jezdí se strojem na těžbu dřeva do lesa, aby se mu drahá investice vyplatila. Sám dělá všechnu mužskou práci kolem domu. Občas, když není v lese dost co dělat, pracuje ve městě v továrně na trubky.

Ale někdy si na chvíli lehne. V zimě na kanape v kuchyni. V létě na dvorek. Lehává si k němu nejstarší pes, Jussi. A netrvá dlouho a na druhé ruce mu leží Rebecka. Slunce hřeje. Z chudé písčité země vyrůstá planý heřmánek a silně voní. Moc jiných takových rostlin tu není. Co silně voní. Člověk se k nim musí přiblížit, aby něco ucítil.

Rebecka nikdy neviděla, že by si babička lehla. Nikdy neodpočívá. A nikdy by si nelehla takhle před dům. Lidé by si mysleli, že ztratila rozum. Nebo že umřela.

Ne, babičce by Mans připadal hodně divný. Muž ze Stockholmu, který neumí rozebrat motor, chytat ryby do sítě, shrabat seno. Boháč. Strýcova manželka Inga Britt by znervózněla a na stůl by prostřela ubrousky. A všichni by si o Rebecce mysleli: „Komu že to teď patří?“

Mysleli si to i dřív. Člověk musel pokaždé dokazovat, že se nezměnil. A lidé přesto říkali: „Není to nic nóbl… určitě jsi zvyklá na lepší.“ A tehdy musela chválit jídlo o to víc, říkat, že už je to dlouho, co jedla takového okouna, je vynikající. Ostatní mohli jíst v klidu. O to víc pak bylo znát, že už má stockholmské manýry, že chválí příliš.

Otec měl v sobě vážnost, která Mansovi chyběla. Nechtěla říct hloubku, Mans nebyl povrchní. Ale Mans si nikdy nemusel dělat starosti s obživou, bát se, že nebude dost práce a peněz na splátky za stroj na těžbu dřeva. A ještě je tu jeden rozdíl. Něco, co se ze starostí nerodí. Náznak melancholie.

Tahle melancholie, pomyslela si Rebecka. To proto otec tak silně visel na matce?

Myslím, že mu vstoupila do života plná smíchu a lehkosti. Když měla dobré období, byla lehká jako vánek. Myslím, že ji musel držet za paže oběma rukama. Chytit ji silně a pevně. Myslím, že se jí to líbilo, ale jen na chvíli. Asi se domníval, že to potřebuje. Jistotu a bezpečí jeho náruče. A ona mu pak vyklouzla jako netrpělivá kočka.

A co já? říkala si Rebecka s očima na Mansově e mailu. Neměla bych si najít někoho, kdo by se podobal otci, a na rozdíl od matky se ho držet?

Zamilované srdce je nezdolné. Člověk může skrýt své city, ale uvnitř je srdce pánem veškeré skutečnosti. Mozek začne pracovat jinak, přestává argumentovat i chápat zásadní rozhodnutí a zabývá se představami; patetickými, romantickými, sentimentálními, pornografickými. Celým zatraceným rejstříkem.

Rebecka Martinssonová se marně modlí: Bože, ochraň mě před vášní.

Ale už je pozdě. Píše.

„Tak to se máte. Doufám, že zlomených nohou nebude moc. Nevím, jestli se zastavím na sklenku, záleží na počasí, na práci a tak. Zatím. R“

Pak změní R na Rebecka. A pak to znovu opraví. E mail je směšně krátký a jednoduchý, ale napsat jej trvalo čtyřicet minut. Pak ho odešle. A potom ho znovu a znovu otevírá, aby zkontrolovala, co napsala. Pak už nedokáže nic kloudného udělat. Jen přehazuje papíry ze strany na stranu.

„NEBUDE VÁM VADIT, když zapnu magnetofon?“ zeptala se Anna Maria.

Seděla s Maurim Kallisem ve výslechové místnosti.

Vysvětlil jí, že nemají moc času, brzy poletí zpátky. Proto se rozhodli, že si Sven Erik promluví s Diddim Wattrangem a Anna Maria s Maurim Kallisem.

Šéf ochranky zůstal na chodbě a bavil se s Fredem Olssonem a Tommym Rantakyröem, na kterého udělal hluboký dojem.

„Vůbec ne,“ odpověděl Mauri Kallis. „Jak zemřela?“

„Na to, abychom mohli zveřejnit detaily o vraždě, je ještě příliš brzy.“

„Ale byla zavražděna?“

„Ano, byla to buď vražda, nebo zabití… v každém případě to zavinil někdo jiný… Pracovala jako manažerka pro informace. V čem ta práce spočívala?“

„Byl to jen titul. V rámci skupiny se věnovala různé práci. Ale samozřejmě, byla to ona, kdo měl vynikající vztahy s médii a kdo budoval značku. Vůbec uměla skvěle jednat s lidmi, úřady, vlastníky půdy, investory, you name it.“

„Proč? V čem byla tak dobrá?“

„Patřila mezi lidi, které si člověk okamžitě oblíbí. Chcete jí vyhovět. Její bratr je stejný, i když právě teď je trochu…“

Mauri Kallis zlehka zavrtěl rukou.

„Museli jste si být blízcí, přece by se dalo říci, že u vás bydlela.“

„Pochopte, Regla je velké panství s několika usedlostmi a domy. Bydlí nás tam víc, já s rodinou, Diddi s ženou a dítětem, moje nevlastní sestra, několik zaměstnanců.“

„Ale ona neměla děti…“

„Ne.“

„S kým kromě vás si byla blízká?“

„Laskavě mi dovolte zdůraznit, že to vy říkáte, že jsme si byli blízcí. Ale řekl bych, že určitě se svým bratrem. A její rodiče jsou stále naživu.“

„Někdo další?“

Mauri Kallis zavrtěl hlavou.

„Zkuste to,“ řekla Anna Maria povzbudivě. „Kamarádky? Přítel?“

„Není to tak jednoduché,“ zamyslel se Mauri Kallis. „S Innou jsme společně pracovali. Byla moje dobrá… kamarádka. Ale nepatřila mezi ty, co si hledají přátele na celý život. Na to byla příliš neklidná. Nepotřebovala si po telefonu povídat s kamarádkami a probírat to či ono. A pokud mám být upřímný, její známosti nikdy dlouho nevydržely. Nikdy jsem žádného jejího přítele neviděl. Tahle práce pro ni byla ideální. Jeli jsme na konferenci nebo na nějaké mezinárodní setkání a ona večer na rautu dokázala získat deset investorů.“

„Co dělala ve volném čase? S kým se stýkala?“

„Já nevím.“

„Kde byla, například, naposledy na dovolené?“

„To nevím.“

„Připadá mi to divné. Byl jste její šéf. Já mám dobrý přehled o tom, co moji chlapi dělají, když mají volno.“

„Aha.“

Anna Maria zmlkla a vyčkávala. Někdy to pomohlo. Ale ne v tomto případě. Mauri Kallis také zmlkl a čekal, jako by se ho to netýkalo.

Nakonec znovu promluvila Anna Maria. Mají přece brzy odjet. Rozhovor viditelně vázl a moc z něj nedostala.

„Věděl byste, jestli jí někdo vyhrožoval?“

„Nejsem si ničeho vědom.“

„Výhrůžné dopisy? Volání? Něco podobného?“

Mauri Kallis zavrtěl hlavou.

„Měla nepřátele?“

„Neřekl bych.“

„Existuje někdo, kdo by mohl mít něco proti vaší firmě, o kom si myslíte, že by to mohl udělat?“

„Proč?“

„Nevím. Pomsta? Varování?“

„Kdo by to měl být?“

„Nevím, na to se ptám já vás,“ řekla Anna Maria. „Děláte riskantní obchody. Hodně lidí tak muselo přijít o dost peněz. Někdo, kdo se možná cítil podvedený?“

„Nikoho jsme nepodvedli.“

„Dobrá, nechme toho.“

Maurimu Kallisovi se ve tváři objevil výraz předstírané vděčnosti.

„Kdo věděl, že byla v chatě firmy v Abisku?“

„Já nevím.“

„Vy jste to věděl?“

„Ne. Vzala si na několik dní volno.“

„Takže,“ shrnula Anna Maria, „nevíte, s kým se stýkala, co dělala ve volném čase, jestli jí někdo vyhrožoval nebo jestli existoval někdo, kdo cítil vůči vaší společnosti zášť… Je něco, co byste mi rád řekl?“

„Nevypadá to tak.“

Mauri Kallis se podíval na hodinky.

Anny Marii se zmocnila chuť jím zatřást.

„Mluvili jste někdy o sexu?“ zeptala se. „Víte, jestli měla… v tomto ohledu nějaká speciální přání?“

Mauri Kallis zamrkal.

„Co tím myslíte? Proč vás to zajímá?“

„Mluvili jste o tom někdy?“

„Proč? Stala se… našlo se něco… byla vystavena sexuálnímu násilí?“

„Jak jsem řekla, je příliš brzy…“

Mauri Kallis se zvedl.

„Promiňte, musím jít.“

A s těmito slovy vyšel z místnosti, poté, co si s Annou Mariou rychle potřásl rukou. Ještě nestačila ani vypnout magnetofon, když za ním zapadly dveře.

Vstala a vyhlédla na parkoviště. Kiruna se v každém případě předvedla z té lepší stránky. Pod sněhem a v zářícím slunci.

Mauri Kallis, Diddi Wattrang a šéf jejich ochranky vyšli z policejní stanice směrem k pronajatému vozu.

Mauri Kallis šel dva metry před Diddim Wattrangem, vypadalo to, že si neřekli ani slovo. Šéf ochranky otevřel zadní dveře pro Mauriho Kallise, ale ten obešel vůz a sedl si na sedadlo spolujezdce. Diddi Wattrang zůstal na zadním sedadle sám.

Aha, to je zvláštní, pomyslela si Anna Maria. V televizi vypadali jako dobří přátelé.

„Jak to šlo?“ zeptal se za pět minut Sven Erik Anny Marii.

Seděl s Annou Mariou a Tommym Rantakyröem v její kanceláři a pili kávu.

„Co ti na to mám říct,“ protáhla Anna Maria. „Byl to absolutně nejhorší výslech v mém životě.“

„Ale ne,“ utěšoval ji Sven Erik.

„Říkám ti, že by bylo lepší, kdyby ten výslech vůbec neproběhl. Jak to šlo s Diddim Wattrangem?“

„Nic moc. Možná jsme se měli vyměnit. Určitě by mnohem raději mluvil s tebou. Takže, co říkal… Že byla jeho nejlepší kamarádka. A pak se rozbrečel. Nevěděl, že byla v Abisku, nesvěřovala se. Neřekl mi ani moc o tom, co dělala. Měla pár známostí, ale právě teď o nikom nevěděl.“

„Šéf ochranky Mikael Wiik byl super,“ řekl Tommy Rantakyrö. „Stihli jsme si trochu popovídat. V armádě byl u výsadkářů a pak prošel výcvikem na důstojníka v záloze.“

„Pracoval u policie?“ zeptal se Sven Erik.

„Někdo se tu snaží něco zatajit a moc nemluvit,“ řekla Anna Maria, která se ještě ztrácela v myšlenkách na rozhovor s Maurim Kallisem. „Buď Inna, nebo oni dva.“

„Ano, byl u policie,“ odpověděl Tommy Rantakyrö. „Potom pracoval jako důstojník v záloze u speciální jednotky. Měl jsem se na vojně trochu víc snažit. Místo abych se jen flákal jako lemra. I když člověk může najít práci třeba v Iráku u firem, které zajišťují osobní ochranu, a podobně. Pokud má zkušenosti od policie. Nemusí být voják. Mikael Wiik odešel ze speciální jednotky do soukromého sektoru a začal vydělávat patnáct tisíc eur měsíčně.“

„U Kallise?“

„Ne, to bylo v Iráku. Ale pak se chtěl vrátit do Švédska a trochu zvolnit. Byl snad úplně všude… i když asi ne tam, kam se jezdí na dovolenou s dětmi.“

Anna Maria teď zachytila rozhovor kolegů. Připadalo jí, že poslední věta zní jako od Mikaela Wiika.

„Zůstaneš pěkně u nás a nepojedeš se nechat zastřelit teroristy,“ řekl Sven Erik Tommymu Rantakyröovi, který měl oči plné snů o dobrodružném životě a spoustě peněz v kapsách.

Mikael Wiik odbočil z E10 ke kirunskému letišti.

Mauri Kallis a Diddi Wattrang seděli po celou dobu tiše. O Inně se nikdo nezmínil ani slovem. Mikael Wiik neviděl, že by se některý z nich rozplakal. Jakmile byli sami, pánové se na sebe ani nepodívali. Všiml si, že se ho ani jeden nezeptal na jeho postřehy. Co si o tom myslí. Co zjistil, když mluvil s Tommym Rantakyröem.

Jedno bylo jisté, začíná doba po Inně Wattrangové. Za jejích časů bylo všechno veselejší.

Poté, co Mikael Wiik skončil ve speciální jednotce, nemohl to ve Švédsku vystát. Když přišel na pohovor k Maurimu Kallisovi, byl z něho člověk, který se probouzí ve tři ráno a snaží se ubránit narůstajícímu pocitu, že život doma vůbec nemá smysl.

Inna mu v prvních letech u Kallis Mining pomohla. Jako kdyby vycítila, jak mu je. Vždycky si našla čas, aby s ním probrala Mauriho obchody, s kým se setkají a proč. Brzy se začal cítit součástí firmy Kallis Mining. My proti nim.

I nadále špatně spal, probouzel se brzy. Ale ne tak brzy. A už se nechtěl vrátit do Konga, Iráku, Afghánistánu, do podobných míst.

Mauri z ničeho nic přerušil ticho v autě.

„Jestli to byl sexuální zločin, tak ten bídák zaplatí životem,“ řekl zatvrzele.

Mikael Wiik se podíval do zpětného zrcátka na Diddiho Wattranga. Vypadal mrtvý jako jeho sestra, černé kruhy pod očima, obličej bílý jako křída, rozpraskané rty a otlačený nos. Ruce má složené v podpaží. Možná proto, že je mu zima, možná proto, aby se mu netřásly. Je čas, aby se sebral.

„Kde přistaneme?“ zeptal se Diddi. „Skavsta, nebo Arlanda?“

„Skavsta,“ řekl po chvíli Mikael Wiik, když Mauri neodpověděl.

„Pojedeš domů?“ zeptal se Diddi Mikaela.

Mikael přikývl. Bydlel se svou družkou na Kungsholmenu. Na Regle měl pokoj na přespání s kuchyňkou a koupelnou, ale nevyužíval ho často.

„Svezu se s tebou do Stockholmu,“ řekl Diddi, zavřel oči a předstíral, že se snaží spát.

Mikael Wiik znovu přikývl. Nemohl Diddimu říct, že by měl jít domů za Ulrikou a jejich sedmiměsíčním synem.

Budou problémy, pomyslel si. Raději se na to připravím.

Mauri Kallis vyhlédl z okna.

Chtěl jsem se jí dotknout, říkal si.

Snažil se vzpomenout si na chvíle, kdy se jí dotkl. Opravdu, skutečně dotkl.

Vybavil se mu jen jeden okamžik.

V létě 1994. Už tři roky je ženatý. Staršímu synovi jsou dva roky, mladšímu několik měsíců. Mauri stojí u okna v malém salónku a upíjí whisky, dívá se směrem k Inninu domu, konečně zrekonstruované staré prádelně.

Ví, že se Inna právě vrátila z návštěvy továrny na výrobu jódu v poušti Atacama v Chile.

On sám právě povečeřel s Ebbou. Chůva ukládá Magnuse ke spánku a Ebba mu dala pochovat Carla. Drží dítě, neví, co od něj očekává, a tak se na něj dívá a mlčí. Ebba vypadá spokojeně. Za malou chvíli ho začne bolet krk a záda, chce, aby si ho vzala, ale drží. Trvá to věčnost, než si Ebba dítě vezme.

„Uložím ho,“ řekne. „Chvilku to potrvá. Počkáš?“ Slíbí, že počká.

Pak se postaví k oknu a náhle intenzivně zatouží po Inně.

Nezůstanu tam dlouho, zalže si. Jen si poslechnu, jak to šlo v Chile. Budu zpátky, než Ebba Carla uspí.

Inna si vybalila. Zdá se, že je opravdu ráda, že ho vidí. Potěší ho to. Je rád, že pro něj pracuje. Je rád, že bydlí na Regle. Má vysoký plat a nízký nájem. Když má Mauri špatnou chvíli, vadí mu to a znejistí. Pak se trápí pocitem, že si ji kupuje.

Ale když je s ní, nikdy nic takového necítí.

Začnou s whiskou, kterou s sebou vzal. Pak si zakouří, začnou dělat hlouposti a rozhodnou se, že se půjdou vykoupat. Ale nechají to být a nakonec si lehnou do trávy u starého mola. Sluneční kotouč se chvěje těsně nad horizontem, pak zmizí. Obloha ztmavne, v očích se odráží jemný svit hvězd, který vždy probouzí šálivé myšlenky na nekonečno.

Takhle by to mělo být pořád, pomyslí si Mauri. Pokaždé když mám volno. Proč se člověk musí ženit? Určitě ne kvůli sexu zadarmo. Sex s vlastní ženou je ten nejdražší sex na světě. Opravdu. Člověk zaplatí celým svým životem.

Když se oženil s Ebbou, vymezil se vůči Inně. Jednu dobu pro něj přestala být důležitá. Nedá se to přesně popsat, ale rovnováha moci mezi ním a sourozenci Wattrangovými se změnila. Přestal na nich být tak závislý. Přestal myslet na to, že musí o víkendu pracovat, aby mu nevadilo, že ho nepozvali s sebou tam, kam právě šli.

Teď Inně vrací to, co jí tenkrát vzal. Právě v té chvíli je přesvědčen, že se nemá proč obhajovat.

Otočí se na bok a podívá se na ni.

„Víš, proč jsem si vzal Ebbu?“ zeptá se.

Inna právě vdechla kouř a nemůže odpovědět.

„Nebo spíš, proč jsem se do ní zamiloval,“ přemítá Mauri. „Protože když byla malá, musela každý den chodit kilometr do školy.“

Inna se rozesměje.

„Opravdu. Vyrůstala na Vikstaholmu. Později to tam museli prodat, v každém případě… někomu, jako jsem já… no, tedy… nějakému zbohatlíkovi… že jo.“

Stěží se mu daří udržet nit a Inna se rozesměje. Pokračuje:

„Do školy ji vozili, ale jednou mi vyprávěla, jak chodila ten kilometr od zámku k silnici. Říkala, že si vzpomíná, jak brzy ráno chodila sama po štěrkové cestě a lesní holubi vrkali v keřích. Úplně mě to uchvátilo. Představoval jsem si holčičku s obrovskou školní taškou na cestě k silnici. Ranní ticho, které ruší jen vrkání holubů.“

Chová se jako svině, což si uvědomí, jakmile mu slova vypadnou z úst. Usekl Ebbě hlavu a servíruje ji Inně na stříbrném podnosu. Tahle představa Ebby byla posvátná. Teď ji rozbil na kusy.

Ale Inna nikdy nepřemýšlí tak, jak by si představoval. Přestane se hihňat a ukazuje mu souhvězdí, která poznává a která jsou teď zřetelnější.

Potom řekne: „Myslím si, že je to vynikající důvod, proč se oženit. Nejlepší, o jakém jsem kdy slyšela.“

Obrátí se na bok a podívá se na něj. Nikdy spolu nespali. Dala mu najevo, že to, co mezi nimi je, je mnohem víc než sex. Jsou přátelé. Její známosti — nebo jak je nazvat — přicházely a odcházely. Mauri nikdy nebude minulostí.

Leží obličejem proti sobě. Vezme ji za ruku. Protože si zakouřil, najednou ho naplní pocit, že láska nečiní člověka zranitelným. Milovat nic nestojí. Člověk se stane Gándhím, Ježíšem a hvězdnou oblohou.

„Poslyš…“ řekne.

A potom se mu myšlenky rozběhnou a on marně hledá slova.

„Jsem rád, že ses sem přestěhovala,“ řekne nakonec.

Inna se usměje. Líbí se mu, jak se usmívá a mlčí. Že neodpoví, „já jsem taky ráda“ nebo „to je od tebe hezké“. Ví, že takové věty říká velice snadno. Pustí její ruku, než stihne něco říct.

ANNA MARIA MELLAOVÁ klesla do křesla pro návštěvy v kanceláři Rebecky Martinssonové. Bylo čtvrt na tři odpoledne.

„Jak to jde?“ zeptala se.

„Špatně,“ Rebecka se pokusila o úsměv. „Nejde mi to od ruky.“

A nedostala jsem žádný e mail od Manse, pomyslela si a mrkla na počítač.

„Jasně, chápu. Roztřídíte jeden štos a vzniknou tři další. Ale dopoledne jste byla na soudu?“

„Byla a šlo to dobře. Ale tohle…“

Rebecka ukázala na dokumenty a papíry, pod kterými se psací stůl ztrácel.

Anna Maria se na Rebecku šibalsky usmála.

„A sakra! Tenhle rozhovor se stáčí úplně jiným směrem. Chtěla jsem vás požádat, jestli byste nám nepomohla s Innou Wattrangovou.“

Rebecku to potěšilo.

„To je fajn,“ řekla, „jen mě požádejte.“

„Chtěla bych, abyste o ní něco zjistila. Všechno, co najdete. Vlastně pořádně nevím, co hledám…“

„Něco neobvyklého,“ doplnila ji Rebecka. „Pravidelné platby. Příjmy a výdaje. Náhlý prodej majetku. Mám se také podívat na její finanční propojení s Kallis Mining? Jestli se na obchodech podílela jako soukromý investor? Jestli prodala nebo vydělala nějakým zajímavým způsobem? Na čem vydělala nebo prodělala?“

„Přesně tak,“ řekla Anna Maria a vstala. „Musím běžet. Chtěla bych se podívat k chatě, kde byla zavražděna, tak abych vyrazila, než se setmí.“

„Můžu jet s vámi?“ zeptala se Rebecka. „Zajímalo by mě to.“

Anna Maria stiskla zuby a rychle se rozhodla. Samozřejmě by měla říct ne, Rebecka nemá na místě činu co dělat. Kromě toho tu je riziko, že by mohla zkolabovat. Co s ní udělá představa vraždy v chatě? Těžko říct. Anna Maria nebyla žádný psycholog. Na druhou stranu, Rebecka byla skvělá a pomohla jim s vyšetřováním. Měla rozsáhlé ekonomické znalosti, které nikdo z jejích podřízených neměl. Anna Maria mohla jen snít o tom, že by se někdo z hospodářské kriminálky uvolil nazdařbůh hledat cosi, o čem ani ona sama nevěděla, co to je. Kromě toho byla Rebecka dospělá osoba, která je zodpovědná za své zdraví.

„Tak honem,“ řekla.

Anna Maria si cestu do Abiska užívala.

To je nádhera, pomyslela si. Sníh a slunce a lidé, co se projíždějí na jezeře na skútrech a na lyžích.

Rebecka Martinssonová seděla na sedadle spolujezdce a listovala poznámkami z předběžného vyšetřování, četla a zároveň si povídala s Annou Mariou.

„Vy máte čtyři děti?“

„Ano,“ odpověděla Anna Maria a začala o nich vyprávět.

Ona se přece ptá, řekla si. Já jen odpovídám.

Vyprávěla jí o Marcusovi, který chodí posledním rokem na gymnázium. Moc často ho nevídá.

„Ale občas potřebuje peníze. A pak se chodí domů převlékat. Řekla bych, že se šaty ani nestihnou ušpinit, ale toho sprchování, převlékání a sprejování! Jenny je třináct a chová se podobně. Petterovi bude příští týden devět, hraje Bionicle a je maminčin mazánek. Je to s ním úplně jiné než s těmi staršími. Nechodí po kamarádech, je pořád sám doma. No jo, to víte. Ale ani to není dobře. A pak si s tím člověk dělá starosti.“

„A nakonec Gustav.“

„Hmm,“ řekla Anna Maria a zarazila se těsně před tím, než Rebecce začala vyprávět, jak Robert nedávno vedl Gustava do jeslí. Musí se ovládat. Tohle by pobavilo jen jiné matky.

Rozhostilo se ticho. Té noci, co se narodil Gustav, zabila Rebecka v sebeobraně tři muže v jedné chatě v Jiekajärvi. Byla pobodaná, a kdyby kolegové Anny Marii nepřišli včas, bývala by tam zemřela.

„Co mamince ještě rád dává pusu na dobrou noc,“ řekla Rebecka.

„Ale vlastně je to největší tatínkův fanoušek. Tuhle stál Robert na záchodě a močil — mám za muže jednoho takového, co si myslí, že by se proměnil v homosexuála, kdyby si sedl na prkénko, a co začne uklízet, až začnou kámoši… No a tak tam močil a Gustav stál vedle něj s výrazem naprostého úžasu. ‚Tati,‘ řekl s nelíčeným obdivem, ‚ty máš ale obrovského pindíka! Jako slon!‘ Měla jste vidět mého muže. Ten se…“

A než aby to dořekla, napodobila krocana, jak se naparuje.

Rebecka se rozesmála.

„Ale váš oblíbenec je Marcus, že?“

„Člověk je má všechny stejně rád, ale jinak,“ řekla Anna Maria a očima sledovala cestu.

Jak to, sakra, Rebecka uhodla? Anna Maria se snažila zpětně si přehrát těch pár vět. Byla to pravda. Marcus je její oblíbenec. Vždycky mezi nimi bylo něco víc než jen vztah matka — syn. Byli přátelé. Ale nikdy to nedala najevo ani to nikomu neřekla, sotva to přiznala sama sobě.

Když vystoupily z auta u chaty Kallis Mining, Anna Maria se cítila téměř podvedená. Rebecka ji nechala mluvit o sobě téměř celou cestu sem. O práci a o rodině. Ale o sobě neřekla ani slovo.

Anna Maria odemkla dveře a ukázala Rebecce kuchyni a místo, kde se nacházel zářez v podlaze.

„Ještě pořád čekáme na výsledky z laboratoře, ale v tuto chvíli vycházíme z toho, že krev ze zářezu patří Inně Wattrangové. Jsme přesvědčeni, že byla zabita právě tady. Na rukou a na nohou jsme našli stopy po lepicí pásce a stejné stopy jsme našli i na jedné židli.“

Ukázala na kuchyňské židle z tmavého dubu.

„Doufáme, že zjistíme, co to bylo za lepicí pásku. Měla bych také dostat zprávu od soudního lékaře. Předběžně nám řekl, že nebyla znásilněna… ale to víte, zajímá nás, jestli s někým souložila. Pak by to spíš ukazovalo na nějakou sexuální hru…“

Rebecka přikývla, aby dala najevo, že poslouchala, a rozhlédla se kolem.

Když na někoho čekám, pomyslela si a v hlavě se jí objevil Mans Wenngren, obléknu si pěkné spodní prádlo. A co ještě? Určitě uklidím, dám pryč různé krámy, aby kolem bylo příjemně a útulně.

Podívala se na dřez v kuchyni. Prázdné krabice od mléka.

„V kuchyni je pěkný nepořádek,“ pronesla pomalu.

„Měla byste vidět, jak to někdy vypadá u nás doma,“ zamumlala Anna Maria.

A nakoupila bych dobré jídlo, představovala si dál Rebecka. A něco k pití.

Otevřela ledničku. Několik polotovarů.

„V ledničce jste našli jen tohle?“

„Ano.“

Rozhodně to nebyla nová známost, pomyslela si Rebecka. Nemusela se namáhat. Ale proč sportovní oblečení?

Nedávalo to smysl. Přivřela oči a začala znovu.

Je na cestě, zamyslela se. Z nějakého důvodu nemusím ani uklízet, ani nakupovat. Zavolá mi z letiště Arlanda.

Představila si Mansův uvolněný hlas v telefonu.

„Telefon,“ zeptala se Anny Marii, „máte její mobil?“

„Ne, žádný jsme nenašli. Ale už jsme se spojili s operátory.“

„Počítač?“

„Nic.“

Rebecka otevřela oči a vyhlédla oknem z kuchyně na jezero Torneträsk.

„Taková ženská s takovou prací,“ začala znovu, „měla laptop i telefon, to je jisté. Našli ji v boudě na jezeře. Myslíte, že bychom sem měly poslat potápěče, aby zkusili zjistit, jestli ten, kdo ji odnesl do boudy, nezahodil telefon dírou v ledu?“

„Určitě,“ odpověděla Anna Maria bez zaváhání.

Měla by být vděčná. Nebo Rebecku pochválit. Ale nešlo to. Byla vzteky bez sebe. Že ji to nenapadlo hned. A k čemu má sakra kolegy!

Anna Maria Mellaová se podívala na hodinky. Pokud potápěči dorazí hned, mohli by to stihnout, než se setmí.

Ve čtvrt na pět v pondělí odpoledne dorazil potápěčský tým o třech mužích a Sven Erik Stalnacke. Vyřezali díru v ledu. Metr v průměru. Pracovali s elektrickým vrtákem a motorovou pilou a dalo jim pořádnou práci dostat ten tlustý kus ledu z vody ven. Anna Maria Mellaová, Sven Erik Stalnacke a zvláštní státní zástupce Rebecka Martinssonová pomáhali potápěčům vytahovat a odnášet kusy ledu. Slunce hřálo a pod promočenými svetry je svaly bolely námahou.

Slunce začalo zapadat, teplota klesla a jim začínalo být zima.

„Musíme to tu pak uzavřít a zatraceně dobře označit, aby sem nikdo nevjel,“ řekl Sven Erik Stalnacke.

„Ještě štěstí, že to bylo tady,“ řekl potápěč, který jistil lano, Anně Marii Mellaové a Svenu Erikovi Stalnackemu. „Nemělo by to být moc hluboko, uvidíme.“

Druhý potápěč seděl na podložce na kraji díry. Než kamarád zmizel pod ledem s pětasedmdesátiwattovou lampou, zvedl ruku na pozdrav. Ten, co jistil, začal pomalu uvolňovat lano, několik bublin se dostalo na povrch, potápěč plaval pod ledem přímo k boudě, ve které našli Innu Wattrangovou.

Anna Maria se roztřásla. Mokré šaty z ní vysály teplo. Měla by si dát kolečko, aby se zahřála, ale nedokázala se k tomu přinutit.

Zato Rebecka se rozběhla stopou po skútru. Brzy se začne stmívat.

„Určitě si o nás myslí, že jsme úplně mimo,“ řekla Anna Maria Svenu Erikovi Stalnackemu. „Nejdříve nám trpělivě vysvětlí rozdíly ve fúzích a změny v kapitálových investicích a pak nás naučí dělat naši práci.“

„To ne,“ řekl Sven Erik. „Jen ji něco napadlo dřív než tebe, to snad vydržíš, ne?“

„Ne,“ řekla Anna Maria jen napůl vážně.

Po dvanácti minutách se potápěč vynořil z vody. Vytáhl si dýchací trubici z úst.

„Na dně jsem nic neviděl,“ řekl. „Ale našel jsem tohle, nevím, jestli to něco znamená. Plulo to pod ledem patnáct metrů od boudy.“

Vyhodil na led zmuchlaný balík látky. Potápěči pomohli kolegovi z díry a Anna Maria se Svenem Erikem zkoušeli rozmotat balík.

Byl to béžový pánský plášť z popelínu. Odolný proti větru, s páskem a tenkou podšívkou.

„Nemusí to nic znamenat,“ řekl potápěč.

V rukou držel hrnek s teplou kávou.

„Lidé házejí do vody ledacos,“ řekl. „Měli byste vidět, jak to tam dole, sakra, vypadá. Sáček od karbanátků, igelitky…“

„Já si myslím, že to něco znamenat bude,“ protáhla Anna Maria.

Na levém rukávu a na zádech kabátu bylo vidět načervenalé skvrny.

„Krev?“ zeptal se Sven Erik.

„Panebože, vyslyš nás,“ odpověděla Anna Maria a zvedla ruce v předstírané modlitbě k vyšším silám. „Dej, ať je to krev.“

Úterý 18. března 2005

LIPOVÁ ALEJ K PANSTVÍ Mauriho Kallise, Regle, se táhla jeden a půl kilometru od státní silnice. Stromy byly téměř dvě stě let staré dámy, sukovité, ale štíhlé, některé duté jako bývají duby. Stály pyšně v párech, po dvou, a dávaly návštěvníkovi najevo, že zde již mnoho let vládne řád. Tady usedal člověk ke stolu pěkně oblečen a choval se slušně a civilizovaně.

Asi po kilometru dělila alej železná brána. O čtyři sta metrů dál se nacházela další železná brána zasazená do zdi z vybledlých cihel, která obklopovala panství. Železná brána byla pěkná kovářská práce, dva metry vysoká. Otevírala se pomocí dálkového ovládání, které měli obyvatelé panství v autech. Návštěva však musela zastavit před první bránou a zavolat domácím telefonem.

Hlavní budova byla bílý dům s černou břidlicovou střechou, dvěma sloupy u vchodu, s křídly po stranách a s okny s olověnými mřížkami. Vybavení pocházelo z druhé poloviny osmnáctého století. Jen koupelna se vymykala, byla moderní, zařízená předměty od Philippa Starcka.

Regla byla tak nádherná, že to Mauri nemohl prvních několik roků téměř snést. Zvlášť v létě. V zimě to bylo jednodušší. Když v létě projížděl nebo procházel alejí, často ho přepadal pocit neskutečnosti. Světlo, které pronikalo korunami stromů a dopadalo na cestu jako melodie. Téměř se mu obracel žaludek z té pastorální idyly, ve které žil.

Mauri Kallis se probudil ve své ložnici ve druhém poschodí. Nechtěl se podívat na budík, protože jestli bylo tři čtvrtě na šest, měl za čtvrt hodiny vstávat a na to, aby usnul, bylo moc pozdě. Na druhou stranu je možné, že bude muset vstát až za hodinu. Podíval se na budík, vždycky to nakonec udělal. Čtvrt na pět. Spal tři hodiny.

Musí spát víc, jinak každý pozná, že jde všechno k čertu. Zkusil pomalu dýchat a uvolnit se. Obrátil polštář.

Když se mu podařilo ukolébat se do polospánku, vrátil se mu sen.

Seděl v něm na kraji postele. Jeho pokoj vypadal stejně jako ve skutečnosti. Málo nábytku, štíhlý psací stůl s dřevěnými intarziemi a elegantní židlí v gustaviánském stylu s polstrovanými opěrkami. Vestavěná šatna v kombinaci ořechu a mléčného skla, v níž vyrovnané v řadě visely obleky a košile. Ručně šité boty na napínácích z cedrového dřeva byly uložené ve zvláštní skříni. Stěny byly natřené barvou z lněného oleje na bledě modro s nepatrnými odstíny, které vytvářely patinu. Když manželka místnost renovovala, zdvořile odmítl dekorativní malbu i dělicí linie.

Ale ve snu viděl na stěně Innin stín. A když otočil hlavu, seděla v okenním výklenku. Za ní se nelesklo jezero Mälaren. Místo něj byly za oknem vidět obrysy Teras, věžáku, ve kterém vyrostl.

Škrábala a drásala si vodnatou kruhovou ránu kolem kotníku. Maso se jí zadíralo za nehty.

Teď byl úplně vzhůru. Slyšel, jak mu tluče srdce. Klid, klid. Ne, nejde to, nedá se to vydržet, bude muset vstát.

Rozsvítil světlo a odhodil přikrývku, jako by to byl nepřítel, nohy z postele a vstát.

Nemysli na Innu. Není tu. Existuje Regla. Ebba a chlapci. Kallis Mining.

Něco s ním nebylo v pořádku. Snažil se myslet na chlapce, ale nešlo mu to. Jejich královská jména zněla směšně a cize, Carl a Magnus.

Když byli malí, lehávali v drahých kočárcích. On byl pořád pryč a cestoval. Nikdy mu nechyběli. Alespoň si nevzpomíná.

Vzápětí uslyšel zadunění z podkrovní místnosti nad sebou. A pak ještě jedno.

Ester, řekl si. Zase posiluje.

Panebože, člověk by si myslel, že na něj snad spadne celý strop.

To Inna zavlekla Ester do jejich života.

„Máš sestru,“ řekne.

Sedí v salónku SAS na kodaňském letišti před odletem do Vancouveru. Zdá se, že venku je léto, ale vítr je ještě pořád studený. Za rok bude Inna mrtvá.

„Mám tři,“ odpoví Mauri chladně, což napovídá, že ho předmět rozhovoru nezajímá.

Nerad na ně myslí. Nejstarší sestra přišla na svět, když mu bylo devět. Když jí byl jeden rok, sociálka ji umístila do náhradní rodiny. Jeho si odvedli o rok později.

Snaží se nemyslet na roky, kdy vyrůstal na Terasách, v kirunském věžáku, kde sociálka poskytovala byty těm, co si nebyli schopni sami opatřit bydlení. Hrubé hlasy a zvuk hádek a křiku se neustále nesl stěnami a nikdo nikdy nezavolal policii. Čmáranice na schodišti nikdy nikdo nesmyl. Pocit beznaděje se nalepil na celý dům.

Jsou věci, na které nikdy nemyslí. Dětský pláč, sestra stojí v postýlce. Maurimu je deset, popadne kabát a práskne za sebou dveřmi. Nedokáže ji dál poslouchat. Pláč za ním proniká zavřenými dveřmi, pronásleduje ho po schodech. Zvuk jeho vlastních kroků se odráží od betonových zdí schodiště. Soused si pouští Roda Stewarta. Mámu neviděl dva dny, ale teď už se nedokáže o malou postarat. A ovesná kaše došla.

Prostřední sestra je o patnáct let mladší než Mauri. Narodila se, když už byl Mauri v náhradní rodině. Tahle sestra zůstala u matky s pomocí sociálky rok a půl. Pak se matčin stav zhoršil natolik, že musela jít do nemocnice, a tehdy i prostřední sestru dostala na starost sociálka.

Mauri se s nejstaršími sestrami setkal na matčině pohřbu. Na pohřeb do Kiruny odjel sám, chlapci ani Ebba s ním nesměli. Inna a Diddi se nenabídli.

Byl tam on a dvě sestry, kněz a primář z nemocnice.

Naprosto případné počasí, pomyslel si Mauri nad rakví. Proudy vody, studené šedivé řetězy řinoucí se z oblohy. Voda se zařezávala do země, vytvářela síť kanálů, brala s sebou do hrobu hlínu a štěrk. Řídká nahnědlá polévka úplně na dně díry. Promočené sestry v narychlo spíchnutých nuzných smutečních šatech mrzly. Měly na sobě černé sukně a halenky, ale černý kabát, to by už byla příliš velká investice; jedna měla na sobě tmavomodrý kabát, druhá žádný. Mauri jí půjčil svůj deštník a nechal déšť, ať mu zničí oblek od Zegny. Knězi byla taková zima, že se třásl, v jedné ruce knihu žalmů a v druhé deštník. Ale měl opravdu pěkný, docela přímočarý projev o tom, jak je těžké, když člověk nezvládá nejzákladnější povinnost v životě, a to starost o své děti. A pak přišla slova jako „nevyhnutelný konec“ a „cesta ke smíření“.

Sestry plakaly v dešti, Mauri se divil proč.

Na cestě k autům začaly padat kroupy. Kněz běžel s žalmy přitisknutými k hrudi. Sestry se chytily pod paží, aby se vešly pod Mauriho deštník. Kroupy drtily listy na stromech na padrť.

To je matka, pomyslel si Mauri a potlačil rostoucí pocit paniky. Nikdy nezemře. Tluče a mlátí. Co má dělat? Pohrozit obloze pěstí?

Po pohřbu pozval sestry na oběd. Ukázaly mu fotografie svých dětí, pochválily květiny na rakvi. Bylo mu to nepříjemné. Ptaly se na jeho rodinu, odpovídal stručně.

Celou dobu ho mučily rysy v jejich obličejích, které mu připomínaly, že mají společnou matku. I způsob, jakým se pohybovaly, mu ji připomínal. Pohrdavé trhnutí hlavou. Nejstarší sestra měla ve zvyku náhle přimhouřit oči, když se na něj zadívala. Pokaždé jím projel pocit nevysvětlitelného strachu.

Nakonec došlo i na Ester.

„Víš, že máme ještě jednu sestru?“ zeptala se prostřední.

No ano, mohou mu o ní vyprávět. Matka přišla do jiného stavu a v roce 1988 porodila Ester. Otěhotněla s jedním pacientem. Ester jí okamžitě odebrali. Vzala si ji jakási rodina z Rensjönu. Vzdychnou a řeknou „chudinku jednu“. Mauri pod stolem zatíná pěsti, ale vlídně se zeptá, zda si dají ke kávě něco sladkého. Proč by měla být chudinka? Vždyť tomu všemu unikla.

Když řekl, že musí jít, vypadalo to, že se jim ulevilo. Nikdo neřekl nic tak hloupého, jako že budou v kontaktu.

Inna ho pozoruje. Letadla, která venku vzlétají a přistávají, vypadají jako krásné hračky.

„Tvé nejmladší sestře Ester je teprve šestnáct,“ říká. „Potřebuje někde bydlet. Její nevlastní matka právě…“

Mauri zdvihne ruce před obličej, jako by se oplachoval vodou, a zasténá.

„Ne, ne.“

„Může bydlet u mě na Regle. Je to jen na chvíli. Na podzim začíná ve druhém ročníku Umělecké školy Idun Lovénové…“

Nemívá ve zvyku Innu přerušovat, když mluví. Ale teď říká „rozhodně ne“. Nemůže, nedomnívá se, že by dokázal vystát, jak se mu po panství prochází živý obraz matky. Říká Inně, že sestře koupí ve Stockholmu byt, klidně.

„Je jí šestnáct!“ opakuje Inna.

A prosebně se usměje. Pak zvážní.

„Jsi její jediný příbuzný, který…“

Otevře ústa, aby se zmínil o dalších dvou sestrách, ale Inna se nenechá zastavit.

„…má prostředky se o ni postarat. A právě teď je tvoje jméno v kurzu… Mimochodem, zapomněla jsem ti říct, že Business Week o tobě píše velký článek…“

„Žádné rozhovory!“

„…ale na fotografování bys měl přistoupit. V každém případě, pokud vyjde najevo, že máš sestru, která nemá kde být…“

Vyhraje. A když nastupují do letadla do Vancouveru, pomyslí si Mauri, že je to vlastně jedno. Regla není domov, který lze narušit. Na Regle bydlí jeho žena a chlapci a Diddi s těhotnou manželkou a Inna. Na Regle se odehrává celá řada korporátních akcí. Dá se tu lovit, vyjet si na lodi, pořádají se tu večírky.

Cítí, že ho pozornost médií a společenský život, který následoval, v poslední době vyčerpávají. Mnohem víc než kdy práce. Odkud se berou všichni ti lidé, s nimiž si musí potřást rukou a promluvit? Neustále se musí překonávat. Aby zůstal klidný a vlídný. Inna mu celou dobu stojí po boku, dodává jména, souvislosti. Bez ní by to nešlo. On sám cítí, že si potřebuje odpočinout. Jsou chvíle, kdy se cítí naprosto prázdný, jako by si z něj každý, s kým se setká, kus odnesl. Někdy ho zaplaví strach, že najednou nebude vědět, kde je a s kým se právě sešel a proč. Někdy je jen plný vzteku, jako zvíře, které chce zavýt, zaútočit, bránit se. Všechno mu vadí. Jak má někdo zapnutý oblek, aby nebylo vidět, že má na sobě košili ze včerejška. Jak si někdo čistí po jídle zuby párátkem a pak ho nechutně položí na talíř, všem na očích. Jak si někdo myslí, že je kdovíjak důležitý, a jak mu někdo jiný podlézá.

Těší se na let přes Atlantik. Protože cestuje, necítí neklid. Klidně sedí, čtou, spí, podívají se na film, dají si sklenku. On a Inna.

Mauri Kallis se na sebe podíval do zrcadla. Dunění nad hlavou nepřestávalo.

Vždycky rád hrál. Uzavíral velké obchody. Poměřoval se tak s ostatními. Ten, kdo bude mít na konci života nejvíc peněz, vyhrává.

Teď se mu zdá, že na ničem z toho nezáleží. Něco ho doběhlo. Něco těžkého. Vždycky se to drželo blízko, hned za ním. A stahovalo ho to zpátky, zpátky do věžáku na Terasy.

Hrabe mi, pomyslel si. Jebne mi.

Inna držela tuhle zpětnou sílu v bezpečné vzdálenosti.

Teď nechtěl být sám. Jeho pracovní den začínal za dvě hodiny. Podíval se ke stropu, zaslechl zvuk činky valící se po zemi.

Půjde si nahoru popovídat. Nebo jen tak posedět.

Oblékl si župan a šel za sestrou.

ESTER KALLISOVÁ je počata na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Vrchní sestra z oddělení P12 psychiatrické kliniky v městě Umea to na schůzi vypráví ostatním. Britta Kallisová je v patnáctém týdnu.

Ostatní vrchní sestry se probudí a začnou hlasitě usrkávat kávu z hrnků. Nejlepší je ji vypít, dokud je ještě horká a není cítit, jak chutná. Tohle bude mít zajímavou dohru. Naštěstí to není jejich problém.

Když vrchní sestra domluví, primář Nils Gunnarsson si založí ruce za hlavu. Svraští a našpulí rty tak, že vypadá jako křeček.

„Aha, no jo, aha,“ opakuje zamyšleně.

Jako kuře ve skořápce, pomyslí si jeden z primářových kolegů s náhlým záchvěvem náklonnosti.

Vypadá naprosto neskutečně. Bílé vlasy má přerostlé. Skla příšerně staromódních brýlí připomínají tlusté dno láhve. Když mu sklouznou po nose, má ve zvyku prsty opřít o skla a postrčit si je zpátky. Občas se stává, že se ho noví zaměstnanci nemocnice snaží zadržet na oddělení v přesvědčení, že je pacient.

„Kdo je otcem?“

„Britta říká, že Adžaj Rani.“

Rychle si vymění pohledy. Brittě je čtyřicet šest, ale vypadá na šedesát. Je to kouřením od dvanácti a silnou medikací. Napuchlé tělo v pohovce před televizí. Hlodající, zpomalené myšlenky. Bezděčné pohyby ústy, z nichž vystřeluje jazyk, brada, která se pohybuje ze strany na stranu.

Adžaji Ranimu je něco přes třicet. Má úzká zápěstí a bílé zuby. Ještě mu dávají naději. Učí se řemeslo a švédštinu pro přistěhovalce.

Primáře Nilse Gunnarssona zajímá, co na to říká Adžaj. Vrchní sestra zavrtí hlavou a omluvně se pousměje. Samozřejmě že ne. Kdo by se k ní znal. Britta je poslední mezi pacienty.

„A co ona na to? Chce si dítě nechat?“

„Říká, že je to dítě lásky.“

Primáři uklouzne jedno „panebože“ a listuje Brittinou kartou. Chvíli nikdo nic neříká. Myšlenky jim zaběhnou k potratové pilulce a dřívějším nuceným sterilizacím.

„Musíme jí přestat dávat lithium,“ řekne. „Zkusíme z ní alespoň ten nový život dostat v co nejlepším stavu.“

Kdo ví, pomyslí si všichni. Až se Brittě přitíží, možná toho začne sama litovat a bude si chtít nechat dítě vzít. Bylo by to pro všechny, kterých se to týká, nejlepší.

Primář Nils Gunnarsson zkusí sklapnout desky a ukončit schůzi, ale vrchní sestra ho nenechá tak hladce vyklouznout. Ještě než promluví, je vidět, že je rozčilená.

„Mít Brittu na oddělení bez medikace a bez další pracovní síly prostě nelze,“ vyhrkne rozrušeně. „Rozpoutá tam peklo.“

Primář slíbí, že udělá, co bude v jeho silách.

Vrchní sestra se s tím nehodlá spokojit.

„Myslím to vážně, pane primáři. Nemůžu zodpovídat za oddělení, pokud ji tam budu mít na nízkých dávkách sedativ. Skončím.“

Primář v duchu suše konstatuje, že Britta obrátí oddělení vzhůru nohama. A vrchní sestra bude její první obětí.

O šest měsíců později odvezou Brittu na porodní sál. Kleje a nadává. Porodní asistentky, sestry a porodník jsou v šoku. Má snad rodit takhle? Přivázaná? Se svázanýma rukama a nohama?

Jinak to nejde, vysvětlí jim primář Nils Gunnarsson a vloží si do úst pořádný kus tabáku.

Personál porodnice ho zvědavě pozoruje, jak na chodbě před porodním sálem přechází sem a tam jako parodie otce rodiny ze starých dobrých časů, kdy muži ještě nesměli být u porodu.

Na sále jsou s ní dva asistenti z oddělení. Mladík a dívka, klidní a rozhodní, na sobě trička. On má tetování na obou rukách, ona kroužek v obočí a piercing v jazyku. K Brittě jen tak někoho nepustí. A tím jen tak někým myslí personál na porodním sále.

Britta je bez sebe. Během těhotenství se její stav postupně zhoršoval, protože jí přestali dávat léky, které mohly uškodit plodu. Bludné představy i agresivní výbuchy byly stále častější.

Teď mezi kontrakcemi vyvádí, seč jí síly stačí. Na všechny přítomné chrlí kletby a přivolává satana a jeho chlupaté anděly. Jsou to děvky a vysuškundy a zkurvený zkurvený…, snaží se najít další výraz. Čas od času se ztrácí v nesrozumitelném hovoru s bytostmi, které vidí jen ona.

Když se dostaví další kontrakce, křičí hrůzou „ne, ne“ a po celém těle jí vyráží pot. To už i asistenti z jejího oddělení změknou. Jeden na ni zkouší mluvit. Britto! Haló! Slyšíš mě? A bolest se násobí. Umírá, umírá!

Podívají se jeden na druhého. Umírá? To by mohla jen tak umřít?

Pak bolesti poleví a opět nastoupí vztek.

Primář Nils Gunnarsson ji poslouchá přes dveře. Je na ni tak pyšný! Jak se chytá vzteku. Toho jediného, co jí zůstalo. Spojence proti bolesti, bezmocnosti, nemoci, strachu. Drží se ho pevně. Pomůže jí tím projít, a tak křičí, že je to všechno jejich chyba. Zkurvenýho lékaře a vysuškund. Všimla si, jak se jedna vysuškunda ušklíbla. Čemu se šklebí, no čemu? Čemu? Proč neodpovídá, kurva zkurvená, když na ni mluví, zasraná, zasraná… A vysuškunda cítí, že by měla zkusit odpovědět něco v tom smyslu, že se opravdu nesmála, a za to se jí dostane odpovědi, ať si vezme koště a narve si ho do… Ale nová kontrakce větu přeruší.

A pak přijde čas tlačit. Porodní asistentka a lékař křičí: ještě jednou, Britto. A Britta na ně, ať táhnou k čertu. A oni křičí, že to jde výborně, a Britta plive a snaží se mířit tak přesně, jak jen to jde.

Konečně se narodí dítě. Podle paragrafu 2 zákona o ochraně nezletilých ho okamžitě převezme sociálka a odnesou ho. Lékař dohlédne na to, aby Britta dostala sedativa a léky proti bolesti. Byla skvělá, probojovala se porodem a klinika se probojovala jejím těhotenstvím.

Britta vypadá, že vlastně neví, co se stalo. Když ji zašívají, musí zůstat připoutaná. Najednou se zklidní a je strašně unavená.

Vedle si porodní asistentky prohlížejí novorozence. Chudinka, chudinka malá. Takový začátek. Všechny jsou úplně vyčerpané.

Je jasné, že její otec je Ind. Jejich děti jsou mnohem rozkošnější než ty švédské. Holčička je nádherná, hnědá kůže, tolik vlásků a ty tmavé vážné oči! Málem se rozpláčou. Jako kdyby všechno chápala. Všechno.

Nikdo si to sice nedá do souvislostí, ale všem, co byli u porodu, se v následujícím týdnu něco přihodí. Britta je proklela, navršila kletby na jejich hlavy. Většina padne na neúrodnou půdu, ale některé jim prorostou do života.

Jedné sestře se zanítí zubní kanálek. Porodník jí při couvání na parkovišti rozbije zadní světlo u auta. Navíc jí vykradou dům. Další člověk ztratí peněženku. Ošetřovateli s tetovanými pažemi zahyne přítelkyně při požáru bytu.

Takovou má Britta Kallisová sílu. Přestože ona sama je jen zlomkem toho, co by mohla být, přestože netuší, co dělá. Přes to všechno, když se ocitne ve stavu, kdy je napůl mimo sebe, má její slovo sílu. Příbuzní z matčiny strany měli neobyčejné schopnosti, ale už několik generací si je nikdo neuvědomuje.

A malá Ester Kallisová. I ona má nadání. A Ester bude mít ještě jednu matku a po ní zdědí další.

JMENUJI SE ESTER KALLISOVÁ. Mám dvě matky a žádnou.

Ta, kterou nazývám svou matkou, si vzala otce v roce 1981. Do manželství si přivedla padesát kusů sobů. Většina z nich byly samice, a tak doufali, že se chovem vysoké brzy uživí. Ale otec musel vždycky dělat ještě něco jiného. Někdy rozvážel poštu, pracoval na železnici. Příležitostné práce. Nikdy neměl volno.

Koupili starou nádražní budovu v Rensjönu a moje matka si ve staré čekárně zřídila ateliér. Dům byl vklíněný mezi Norskou ulici a železnici, okna řinčela pokaždé, když kolem projel nákladní vlak s železnou rudou.

V ateliéru mrzlo. V zimě matka malovala v bezprstých rukavicích a v čepici. Ale stejně. Jemné světlo jí přinášelo požitek. Táta vymaloval místnost na bílo. To bylo před tím, než jsem k nim přišla. Tehdy pro ni ještě chtěl něco dělat.

V roce 1984 se narodil Antte. Víc dětí vlastně nepotřebovali. Antte by jim býval stačil. Uměl řídit skútr podél praskliny v ledu a nespadnout do ní, věděl, jak na psy: správnou směsicí něhy a chladu, která je přiměla zapřít se a dřít, běžet dvacet kilometrů a přihnat domů zaběhnutého soba. Nikdy mu nebyla zima, pracoval s otcem u stáda. Nikdy nekňučel, že chce zůstat doma a hrát hry jako jeho kamarádi.

Když byli tatínek s Anttem v horách, matka malovala, pracovala na objednávku pro sámské umělecké družstvo Mattarahkka: vyráběla keramické lišky, bělokury, losy a soby. Nezvedala telefon. Zapomínala jíst.

Tatínek s Anttem se vraceli do vymrzlého domu a k prázdné lednici. Samozřejmě že nebylo o co stát. Unavení a špinaví si museli nejprve sednout do auta a jet nakoupit. V tomhle ohledu byla k ničemu. Tak třeba když jsme s Anttem chodili do školy. Nezáleželo na tom, jak dlouho předem jsme jí řekli: ve čtvrtek jedeme na výlet tam a tam. Máme s sebou mít svačinu. Nic nám nepřipravila. Ve čtvrtek ráno se snažila něco vydolovat z ledničky a venku na nás zatím čekal školní autobus. A pak jsme s sebou dostali, co bylo. Třeba chleby s nakrájenými rybími karbanátky. Když jsme vytahovali svačinu, děti ve škole dělaly, že zvrací, Antte se styděl. Poznala jsem to, když mu zrudly tváře, karmínové skvrny na kůži bílé jako zinková běloba, uši mu hořely v protisvětle, cévy prosvícené, tenké kadmiově červené nitky. Někdy demonstrativně vyhodil všechno, co mu zabalila. A strávil celý den hladový a naštvaný. Já jedla. V tom jsem byla po ní. Moc mě nezajímalo, co polykám. Ani kamarádi ve škole mě moc nezajímali. A většina mě nechala na pokoji.

Nejhorší ze spolužáků do třídy také nezapadal. Jmenoval se Bengt. Neměl žádné kamarády. Křičel na mě, mlátil mě do hlavy a začínal si:

„Víš, proč jsi tak blbá? Víš to, Kallisová? Protože tvoje matka byla v blázinci. A cpala se prášky, co ti vyžraly mozek. Chápeš to? A zbouchnul ji ňákej magor. Magor.“

Takhle vyřvával a pokukoval po ostatních klucích. Svýma vodnatýma modrýma očima. Vyděšený pohled, duhovky bylo vidět celé, vodová, naředěná kobaltová modř. Ale k ničemu mu to nebylo. Zůstal tam se mnou, až někde úplně vzadu. Ale pro něj to bylo horší, protože mu to vadilo.

Mně to nevadilo. Už jsem byla jako ona. Ona, které po sámsku říkám eatnážan.

Plně zaneprázděná pozorováním. Všechno kolem mě, všichni lidé, kteří jsou opravdu plní krve a života, všechna zvířata a jejich duše, všechny věci a všechny rostliny a všechny vztahy mezi nimi, to vše jsou linie, barvy, kontrasty, kompozice. Všechno skončí uvnitř čtverce. Chybí jim: chuť, vůně, jeden rozměr. Ale jestli budu šikovná, všechno se jim vrátí, a ještě něco navíc. Obraz se vytváří mezi mnou a tím, co vidím. I když se dívám sama na sebe.

Byla taková. Vždycky ustupovala, aby mohla pozorovat. Posedlá. Více či méně ponořená do sebe. Vzpomínám si na několik obědů. Tatínek je v práci. Něco rychle uvařila. Celou dobu, co jsme jedli, seděla tiše.

Ale já a Antte jsme byli děti, u jídla jsme se hádali. Někdy jsme rozlili i mléko nebo něco takového. A to si pak najednou ztěžka povzdechla. Smutně, protože jsme jí přerušili tok myšlenek, protože se musela vrátit. Já i Antte jsme ztichli a pozorovali ji. Jako kdyby se mrtvola náhle začala hýbat. Utřela mléko. Mrzutě a mlčky. Někdy se ani nenamáhala, zavolala na psa, aby to slízal.

Dělala vše, co měla, uklízela, vařila, prala. Ale domácí práce odváděly jen ruce, v myšlenkách byla daleko. Otec si někdy zkusil postěžovat.

„Ta polévka je přesolená,“ řekl a odstrčil talíř.

Nezranilo ji to. Jako kdyby to nepoživatelné jídlo uvařil někdo jiný.

„Mám ti udělat obložené chleby?“ zeptala se.

Když si stěžoval, že je u nich nepořádek, začala uklízet. Možná proto se táta rozhodl, že si mě vezmou. Jí však řekl, že potřebují peníze. Možná tomu sám věřil. Ale když o tom teď tak přemýšlím, určitě podvědomě doufal, že ji mimino přinutí vrátit se zpět do tohoto světa. Jako když byl Antte maličký. To tu byla. Možná z ní další malé dítě udělá správnou manželku.

Chtěl v ní otevřít dveře. Ale nevěděl jak. A doufal, že se stanu mostem, po kterém se matka k němu i k Anttemu vrátí. Ale to se nestalo. Malovala. Já jsem ležela na břiše v ateliéru a kreslila.

„Co to s tebou k sakru je? Ven a na vzduch!“ křičel na mě otec a třískal dveřmi.

Nechápala jsem, proč se tak zlobí, vždyť jsem přece nic neudělala.

Dnes jeho zlost chápu. I tehdy jsem ji chápala, ale neměla jsem pro ni slova. Ale malovala jsem ji. Ve svém pokoji v podkroví v Mauriho domě mám téměř všechny svoje obrazy a kresby. Třeba pastiš Elsy Beskowové. Když jsem jej vytvořila, nevěděla jsem ještě, co pastiš je.

Zachycuje matku a dívku, jak sbírají borůvky. O kousek dál, skrytý za několika sukovitými horskými břízami, stojí medvěd a pozoruje je. Stojí na zadních a hlavu má nemotorně a trochu unaveně svěšenou ke straně. Ve tváři neurčitý výraz. Když rukou zakryji jednu medvědovu tvář, vypadá jinak než druhá. Jedna je rozhněvaná. Druhá smutná.

Panebože, medvěd se tolik podobá otci, že se musím smát. Podobá se i Anttemu. Až teď jsem si toho všimla.

Vzpomínám si na Antteho, jak stojí ve dveřích matčina ateliéru. Je mu jedenáct, mně sedm. Matka vybírá obrazy. Dostala příležitost jich pět vystavit v galerii v městě Umea a nemůže se rozhodnout. Zeptá se mě, co si myslím.

Zamyslím se a ukážu. Matka kýve hlavou a přemýšlí.

„Já si myslím, že bys měla vzít tyhle,“ řekne Antte, který se objevil ve dveřích.

Ukazuje na úplně jiné obrazy, než jaké jsem vybrala já, a dívá se vyzývavě a vzdorovitě střídavě na matku a na mě.

Matka se nakonec rozhodne pro ty, na které jsem ukázala já. A Antte stojí ve dveřích se svěšenou medvědí hlavou.

Chudák Antte. Myslel si, že matka si zvolila mezi ním a mnou. Ve skutečnosti si zvolila umění. Nikdy by nedokázala vybrat něco horšího, jen aby ho potěšila. Tak jednoduché to bylo. A tak těžké.

Stejné to bylo s otcem. Určitě to někde hluboko uvnitř věděl. Ve skutečnosti, která se skládala z domu a dětí, postele, sousedů, sobů a sámského parlamentu, se cítil sám.

Vzpomínám si, jak než jsem začala chodit do školy, otec s Anttem odjížděli ráno pryč. Jak jsem jí pomáhala hledat ve velké posteli snubní prsten. Na noc si ho stahovala.

Už tu není. Nejhorší pro ni muselo být, když ji přestalo poslouchat tělo.

Než se to stalo, malovala v ateliéru dlouho do noci. Nevýnosná práce v porovnání s prací na objednávku pro družstvo Mattarahkka a butik ve městě Lulea, které prodávaly její stříbrné šperky a keramická zvířátka.

Snažila jsem se být neviditelná. Sedávala jsem na schodech, které vedly k našemu bytu v horním poschodí, dvěma místnostem s kuchyní, a dívala se do staré čekárny. Náš domov byl plný vůní. Starých i nových. Když je venku minus třicet stupňů, nevětrá se. Dům je cítit trochu zatuchle, a také mokrými psy. Je cítit vařeným masem i ostrým pachem staré sobí kůže, který vzniká, když v kůži zkysne tuk. Matka měla v ateliéru celou řadu věcí ze sobí kůže z doby, kdy byla malá. Fusaky a zimní boty, ruksaky a rohože. A v tichu večera se přidal pach terpentýnu a olejových barev nebo slabý závan vůně jílu, když tvořila keramické předměty. Znala jsem schodiště skrz na skrz, scházela jsem dolů neslyšně, kousek po kousku, vyhýbala se každému vrzajícímu místu. Kliku u dveří ateliéru jsem stiskla velice opatrně. Seděla jsem venku v chodbě a škvírou ji pozorovala. Pozorovala jsem její ruku. Jak se pohybovala nad plátnem. Rozmáchlé, dlouhé tahy širokým štětcem. Výrazné otisky malířského nože. Tanec jemného štětce z chlupů kuny lesní, když se krátkozraká matka naklonila k plátnu, aby vypracovala detaily, trávu trčící ze sněhové pokrývky nebo řasy na sobím oku.

Většinou si mé přítomnosti nevšimla nebo předstírala, že si nevšimla. Někdy řekla:

„Měla jsi už být dávno v posteli.“

To jsem pak řekla, že nemůžu spát.

„Lehni si tady,“ pozvala mě dál.

V čekárně stála stará pohovka. Kostra byla z borovice a potah z růžového tečkovaného materiálu. Zakrývalo ji několik dek, které ji chránily před psy. Přetáhla jsem si jednu chlupatou deku přes sebe.

Musta a Sampo zavrtěli ocasy na pozdrav. Vklínila jsem nohy mezi ně, aby se nemuseli pohnout.

V papírové krabici v rohu ležely všechny moje výkresy tužkou, tuší a křídou.

Toužila jsem malovat olejovými barvami. Ale byly moc drahé.

„Až si najdeš letní brigádu a začneš si vydělávat peníze,“ říkala mi.

Chtěla jsem malovat jednu vrstvu na druhou. Moje touha byla čistě fyzická. Když jsem připravovala sendviče, trvalo mi to celou věčnost. Roztírala jsem máslo a snažila se, aby bylo buď hladké jako čerstvě napadaný sníh, nebo ve vrstvách jako navátý sníh.

Někdy jsem ji zkoušela uprosit, ale byla neoblomná.

Malovala bílou krajinu. Řekla jsem:

„Můžu namalovat něco dole v rohu? Pak to můžeš přemalovat. Nebude to vidět.“

To ji zaujalo.

„Proč bys to dělala?“

„Bude to tajemství. Tvoje, moje a obrazu.“

„Ne, bylo by to stejně vidět. Vrstva barvy by byla silnější a měla by jinou strukturu.“

Nevzdala jsem se.

„Tím líp,“ řekla jsem. „V těch, co se budou dívat, to probudí zvědavost.“

Usmála se.

„Je to dobrý nápad, to uznávám. Možná to můžeme udělat jinak.“

Dala mi několik bílých papírů.

„Namaluj svoje tajemství,“ řekla. „Přelep to bílým papírem a na ten něco namaluj.“

Udělala jsem, co řekla. Ještě ten obrázek mám, v krabici v pokoji v domě svého biologického nevlastního bratra.

Mauri. Prohlíží si moje výkresy a obrazy. Teď, když Inna zemřela, je jako bezdomovec. Vlastní celou Reglu a spoustu dalších věcí, a stejně to moc nepomáhá. Chodí sem za mnou nahoru a prohlíží si moje obrazy. A hodně se vyptává.

Dělám, jako by se nic nestalo, a vyprávím. Celou dobu zvedám činky. Když se mi stáhne hrdlo, změním činky nebo nastavení lavice.

Vytvořila jsem obraz tak, jak mi matka navrhla. Nic převratného, samozřejmě, byla jsem přece dítě. Je na něm bříza a hora. Železnice, která se táhne krajinou k Narviku. Obrázek je pevně přilepen k dalšímu papíru. Ale pravý spodní růžek přilepen není a otáčí se nahoru. Omotala jsem ho kolem tužky, aby neležel na spodním výkresu. Chtěla jsem, aby divák dostal chuť od sebe papíry odtrhnout a spatřit skrytý obrázek. Z něj je vidět jenom psí ocas a stín někoho či něčeho. Já vím, že je na něm žena se psem a sluncem v zádech.

Obrázek se jí moc líbil. Ukázala ho tatínkovi i Anttemu.

„Ta má ale nápady,“ řekla a pohrávala si s nahoru stočeným růžkem papíru.

Naplnilo mě to neskutečným pocitem. Kdybych byla dům, zvedla by se mi střecha.

RANNÍ SCHŮZE NA POLICII V KIRUNĚ. Je sedm hodin, ale nikdo nevypadá unaveně či otráveně. Stopa je horká a zatím ještě nenarazili.

Anna Maria Mellaová shrnuje vyšetřování a ukazuje na fotky připevněné na stěně:

„Inna Wattrangová. Čtyřicet čtyři let. Na podnikovou chatu firmy Kallis Mining přijíždí…“

„…podle SAS ve čtvrtek odpoledne,“ doplnil ji Fred Olsson. „Do Abiska si vzala taxi. Drahá jízda. Mluvil jsem s klukem, co ji vezl. Byla sama. Zeptal jsem se, zda spolu hovořili, ale on řekl, že mlčela a vypadala, že má depku.“

Tommy Rantakyrö zamával rukou.

„Setkal jsem se s paní, co u nich uklízí. Říkala mi, že jí vždy dávají vědět předem, když má někdo přijet. Než hosté dorazí, zatopí v chatě a během pobytu jim uklízí. Nikdo jí nic neřekl. Vůbec nevěděla, že v domě někdo je.“

„Vypadá to, že nikdo nevěděl, že sem odjela,“ řekla Anna Maria. „Vrah ji pevně připoutal k židli v kuchyni a pouštěl jí do těla proud. Dostala se do jakéhosi epileptického záchvatu, rozkousala si jazyk, zaťala…“

Anna Maria ukázala na fotografie dlaní z pitevního protokolu. Byly na nich modročervené rýhy od nehtů.

„Ale,“ pokračovala, „příčinou smrti byla nejspíš bodná rána do srdce dlouhým ostrým předmětem. Prošla tělem. Nůž to nebyl, říká Pohjanen. V té chvíli — a to také není jasné proč — už neseděla na židli, ale ležela na podlaze. Pod linoleem v podlaze zůstal zářez, který našla Tintin. Podle rozboru z laboratoře patří krev ze zářezu Inně Wattrangové.“

„Možná se židle převrátila,“ navrhl Fred Olsson.

„Možná. Možná ji někdo odvázal a položil ji na podlahu.“

„Aby s ní souložil?“ zeptal se Tommy Rantakyrö.

„Je to možné. V těle se nenašlo žádné sperma…, ale sex, ať už dobrovolný nebo nedobrovolný, vyloučit nelze. Pak ji vrah dopravil do boudy.“

„Bouda byla zamčená, ne?“ zeptal se policejní inspektor Fred Olsson.

Anna Maria přikývla.

„Ale nebyl to žádný složitý zámek,“ dodal Sven Erik. „Všechny naše známé firmy by ho dokázaly otevřít.“

„Její kabelku jsme našli v umyvadle v koupelně,“ pokračovala Anna Maria. „Mobil a počítač jsme nenašli, není ani v jejím bytě na Regle, požádali jsme kolegy ze Strangnäsu, aby se tam podívali.“

„Je to všechno pěkně divné,“ vypadlo z Tommyho Rantakyröa.

Chvíli bylo ticho. Tommy Rantakyrö měl pravdu. Nedařilo se jim sestavit jasný průběh událostí. Co se v té chatě vlastně odehrálo?

„Tak,“ chopila se slova Anna Maria. „Zkusíme nechat všechny možnosti otevřené. Mohlo to být cokoli. Zločin z nenávisti, sexuální zločin, blázen, vydírání, únos, který se nepovedl. Mauri Kallis a Diddi Wattrang mlčí a neřeknou, co o ní vědí, to je jasné. Nejsou to lidé, kteří by šli na policii, kdyby to byl únos.“

„Nenašli jsme ani žádnou zbraň. Hledali jsme kolem chaty, Tintin taky, a nic. V každém případě chci seznam telefonických hovorů od jejího operátora. Bylo by skvělé najít její adresář, ale ten je jistě ve zmizelém počítači a telefonu. Takže seznam hovorů, díky. Tommy, vezmeš si to na starost?“

Tommy Rantakyrö přikývl.

„A včera,“ dodala Anna Maria, „našli potápěči pod ledem tenhle kabát.“

Ukázala na fotografii světlého popelínového kabátu.

„Není to moc dobře vidět, ale přesně tady na rameni je skvrna. Jsem si jistá, že je to krev Inny Wattrangové. Poslali jsme ho do Linköpingu, takže uvidíme. Doufám, že na límci zevnitř najdou vlas nebo stopu po potu nebo něco takového. Snad se nám podaří získat vrahovu DNA.“

„Opravdu si myslíš, že je to vrahův kabát?“ zeptal se Tommy Rantakyrö. „Vždyť je to jen letní plášť.“

Anna Maria si přitiskla prsty na čelo, signál, že se zamyslela.

„Samozřejmě!“ vykřikla. „Je to letní plášť. A pokud je to vrahův plášť, přijel z tepla.“

Ostatní se na ni zadívali. Co tím myslí?

„Tady je zima,“ začala vysvětlovat Anna Maria. „Ale ve Skane a ve zbytku Evropy je jaro. Teplo a příjemně, Robertova sestřenice s mužem byla minulý týden v Paříži. Dávali si kávu venku. Takže mě sledujte: jestli přijel z tepla, nebyl odsud, ale z daleka. V tom případě však musel přiletět letadlem, že? Možná si půjčil auto z půjčovny? Měli bychom to zkontrolovat. Já a Sven Erik zajedeme na letiště a zkusíme zjistit, jestli si někdo nepamatuje chlapa v tomhle plášti.“

MAURI KALLIS SI DŘEPL u Ester v podkroví. Prohlížel si její kresby a obrazy, uložené ve dvou krabicích. Inna jí obstarala barvy, plátno, malířský stojan, štětce, papír na vodomalbu. Všechno té nejvyšší kvality.

„Je ještě něco, co bys chtěla?“ zeptala se mladičké Ester, která se ztrácela mezi kufry.

„Činky,“ odpověděla Ester, „činky a jednu vzpěračskou činku.“

Ester teď ležela na zádech a vzpírala a Mauri se probíral krabicemi.

Toho dne, kdy přijela, jsem byl hrůzou bez sebe, pomyslel si. Inna zavolala a řekla mu, že je s Ester a její tetou na cestě. Mauri přecházel v pracovně sem a tam a myslel na to, jak se cítil na matčině pohřbu. Sestry, které mu ji připomínaly. A teď se vystaví riziku, že matku bude moci potkat kdykoli. Pokaždé když vystrčí nos z ložnice, bude mít pocit, že hraje ruskou ruletu.

„Mám práci,“ řekl Inně. „Proveď je po okolí. Zavolám, až budete moct přijít.“

Nakonec se sebral a zavolal.

Když vstoupila do dveří, celé jeho tělo si oddechlo. Byla Indka. Vypadala jako Indka. Ani stopy po jejich matce.

Její teta ze sebe vymáčkla:

„Moc vám děkuji, že se o ni postaráte, tak ráda bych to udělala sama, ale…“

Mauri téměř zavrávoral a uchopil Ester pod paží.

„Ale jistě,“ řekl, „jistě.“

Ester po očku pozorovala Mauriho. Znovu si prohlížel její obrazy. Kdyby ještě malovala, mohla by v duchu nakreslit sebe, jak zvedá činky, a nad sebou Mauriho s krabicí v náručí. Zvedala by jeho i jeho zvědavost. Aniž by dala navenek něco znát. Přesunula by bolest do pectoralisu major, do tricepsu brachii. Zvednout, devět… deset… jedenáct… dvanáct.

Ale stejně ho tu chci, pomyslela si. Odpočine si tady. Tak to má být.

Když Mauri procházel Esteřiny kresby, viděl v nich jiný život. Říkal si, co by se s ním asi stalo, kdyby tam na dalekém severu skončil on, když byl úplně malý. Výlet do jiného života.

Motivy se téměř výhradně vztahovaly k domovu jejího dětství, staré železniční stanici v Rensjönu. Vytáhl několik kreseb tužkou, na kterých byla pěstounská rodina. Matka, jak se věnuje domácím pracím nebo tvorbě keramiky. Bratr v modrých montérkách a reklamní kšiltovce, jak v létě opravuje skútr, a všude kolem nich jemné luční květiny. Na druhé straně železnice směrem k jezeru, kde stojí stádo sobů, čistí pěstoun jejich ohradu. A všude, skoro na každém obrázku, šlachovití malí laponští lovečtí psi s lesklou srstí a vrtícími ocasy.

Ester se snažila vrátit vzpěračskou činku na podstavec, paže jí slábly. Nevěnovala mu pozornost, jako by úplně zapomněla, že je v místnosti. Sedělo se mu tam dobře. V klidu.

Vytáhl skicy Nastiho v kleci.

„Ten křeček se mi líbí,“ řekne.

„To je lumík sibiřský,“ opravila ho Ester, aniž by se podívala.

Mauri se zadíval na lumíka. Široká hlava s očima černýma jako knoflíky. Malé tlapky. Vědomě či nevědomě je Ester nakreslila tak, že se podobaly lidským. Vypadaly jako malé ruce.

Nasti na zadních s packami kolem tyčí mříže. Nastiho pozadí, když se sklání nad misku s jídlem. Nasti na zádech v pilinách s nohama ve vzduchu. Studený a mrtvý. Na jejích obrazech se kromě hlavního motivu často objevilo ještě něco dalšího. Stín. Kus novin před klecí.

Ester se přetočila na břicho a začala posilovat záda. Nastiho přinesl domů táta. Našel ho na blatech. Promočeného na kůži a téměř mrtvého. Táta si ho strčil do kapsy a zachránil mu život. Bydlel s nimi osm měsíců. Člověk se naučí milovat i za podstatně kratší dobu.

Tehdy jsem plakala, vzpomněla si Ester. Ale ona mě naučila, k čemu lze obrazy využít.

„Namaluj ho,“ řekne matka.

Otec s Anttem ještě nepřišli domů. Utíkám vytáhnout papír a pero. A už po prvních tazích se rozbouřené city uklidňují. Smutek v hrudi se rozmělní a utiší. Ruka si dělá nárok na mozek, pocity a pláč musí ustoupit stranou.

Když se táta vrátí domů, ještě trochu se rozpláču, nejspíš, abych k sobě přitáhla pozornost. Skica mrtvého Nastiho leží na samém dně mé krabice v ateliéru. Tatínek mě utěšuje. Dovolí mi, abych si mu sedla na klín. Antteho to nezajímá. Je moc velký na to, aby oplakával křečka.

„Víš,“ vysvětluje mi otec, „lumíci jsou velmi citliví. Nedovedou se ubránit našim bacilům. Dáme ho do dřevníku a v létě ho pohřbíme.“

V následujících týdnech udělám tři skici dřevníku. Se silnou vrstvou sněhu na střeše. Za zamřížovanými okny s květy, které vyrobil mráz, je černá tma. Jen já a matka víme, že jsou to obrázky Nastiho. Leží tam uvnitř na polici.

„Měla bys zase začít malovat,“ říká Mauri.

Ester vyměnila závaží na vzpěračské čince. Podívala se na nohy. Stehna jí viditelně zmohutněla. Quadriceps femoris. Měla by jíst více proteinů.

Mauri vytáhl několik kreseb Esteřiny tety. Pěstounčiny sestry. Na jedné seděla u kuchyňského stolu a odevzdaně se dívala na telefon. Na druhé ležela na zádech na kuchyňské pohovce a se spokojeným výrazem četla román. V jedné ruce držela nůž s napíchnutým kouskem sušeného masa.

Málem se Ester zeptal, jestli jí teta volala, ale zarazil se. Jsou hrozní, teta i nevlastní otec.

Ester pod vahou vzpěračské činky pokrčila kolena. Podívala se na Mauriho. Na prchavou vrásku, která se mu objevila mezi očima. Neměl by se na tetu zlobit. Kam teď teta půjde, až bude potřebovat útočiště? Nemá domov, stejně jako Ester.

Teta jezdí do Rensjönu na návštěvu v pravidelných intervalech. Pokaždé to začíná telefonickým rozhovorem s matkou.

Telefon vyzváněl celý týden. Matka chodila kolem dokola se sluchátkem přitisknutým mezi ucho a rameno a snažila se, aby šňůra dosáhla.

„Hmm,“ říká do telefonu a pokouší se dosáhnout do dřezu, pro kbelík a pro psí misku, nemůže přece jen tak nečinně sedět a mluvit do telefonu, to nejde.

Čas od času řekne:

„To je idiot!“

Ale většinou je potichu. Naslouchá dlouhé hodiny. Slyším, jak teta na druhém konci bezmocně pláče. Občas nadává.

Donesu matce prodlužovací šňůru. Otec se rozčiluje. Považuje nekonečné telefonické hovory za invazi. Když telefon zazvoní, zvedne se ze židle a odejde z kuchyně.

Až jednoho dne matka řekne:

„Přijede Marit.“

„Aha, už zase přišel čas, že jo,“ odpoví otec.

Natáhne si na sebe kombinézu na skútr, zmizí a neřekne, kam jede. Domů přijde dlouho po večeři. Matka mu ohřeje jídlo v mikrovlnce. Je ticho. Kdyby ve zbytku domu nebyla taková zima, utekli bychom s Anttem do ateliéru nebo do prázdného podkroví, kde visí zmrzlé prádlo a na okenním skle se svíjí bílý mráz jako kapradí.

Ale teď sedíme v kuchyni. Matka myje nádobí. Pozoruji její záda a hodiny na stěně. Nakonec se Antte zvedne a zapne rádio. Pak jde do pokoje a pustí televizi a otevře počítač a začne hrát fotbal. Ticho však stále přehlušuje všechny zvuky. Otec zírá na telefon.

Já se ale v každém případě těším. Teta je jako nádherný pták. Má celou tašku plnou šminek a parfémů, které si můžu vyzkoušet, ale opatrně. Když je tady teta, matka se změní. Často se směje. Hromadě hloupostí.

Kdybych ještě mohla malovat, přemalovala bych všechny její podobizny. Vypadala by tak, jak si přála. V obličeji jako malá holka. Jemnější ústa. Méně vrásek mezi obočím a mezi nosem a koutky úst. A nenakreslila bych vějíř jemných vrásek, který se táhne od vnějšího koutku očí k vysokým lícním kostem. Deltu slz.

Přijede vlakem ze Stockholmu. Trvá to celé odpoledne, večer, noc a půl dne.

Stojím nahoře v obývacím pokoji, kde v noci spí otec s matkou na rozkládací pohovce. Antte spává na pohovce v kuchyni. Jen já mám svoji místnost. Kumbál, do které se vejde postel a židle. Je v něm okénko, které je tak vysoko, že si člověk musí stoupnout na židli, aby viděl ven. Občas tam stávám a pozoruji železničáře ve žlutých kombinézách, jak přehazují výhybky. Vlastně mám pokoj proto, že jsem v pěstounské péči.

Ale teď stojím v obývacím pokoji a tisknu nos na okenní sklo. Když zavřu oči, vidím tetu.

Je uprostřed zimy. Na deštěm promočeném akvarelovém papíře je Stockholm barvy okru a sépiové hnědi. Černé vlhké kmeny stromů, tenké linie tuší.

Vidím ji ve vlaku. Občas si tajně zakouří na toaletě. Jinak sedí a dívá se z okna. Domy a domy a zase domy. Lesy a lesy a zase lesy. Duše cítí, že se vrací domů.

Sem tam se podívá na mobil. Žádný signál. Možná se jí zkoušel dovolat. Cinkot signálních světel u železničních přejezdů, kde ve frontě čekají auta.

Může si dovolit jen místo k sezení. Přetáhne si přes sebe kabát jako deku a usne s hlavou na okně. Elektrické topení topí naplno. Je cítit spáleným prachem. Nohy a útlé kotníky v nylonových punčocháčích vykukují zpod kabátu, odpočívají na protějším sedadle a vypovídají o křehkosti a zranitelnosti. Vlak se kymácí, šeptá a burácí. Hodně se to podobá životu před narozením.

Já a matka se s tetou sejdeme na nástupišti v Rensjönu. Vystupuje tu jen ona. Není odmeteno. Brodíme se sněhem. Tmavomodrý odpolední soumrak. Na tašky se jí lepí vrstva sněhu.

Je až moc namalovaná a zní až moc vesele, hovoří a rázuje si hlubokým sněhem. Ve stockholmském kabátě a pěkných botách brzy promrzne. Nemá ani čepici. Táhnu tašku. Ve sněhu zanechává hlubokou stopu.

Když teta uvidí dům, šťastně se rozesměje. Sněhové závěje na jedné straně dosahují až k horním oknům. Matka vypráví, jak odtud, z horního okna, musel otec předminulý týden vylézt ven, a jak mu s Anttem trvalo čtyři hodiny, než vyhrabal vchodové dveře.

Teta přivezla dárky. Drahý blok akvarelového papíru se samolepicím okrajem.

Matka mě napomíná, abych nevypotřebovala všechno hned, a pak napomíná tetu, že je to moc drahé.

Ze začátku chce teta jídlo, které s matkou jídaly, když byly malé. Matka připraví suovas, uzené sobí maso, jitrničky v těstíčku a osmaženou tlačenku. Když teta po večerech vypráví, ukrajuje si k tomu tenké plátky sušeného masa. A popíjejí víno a pálenku, kterou s sebou teta přivezla jako dárek.

Otec po večerech topí v obývacím pokoji a dívá se na televizi, matka s tetou zůstávají v kuchyni a povídají si. Čas od času teta pláče, ale toho si v naší rodině nevšímáme.

„Často se stěhuješ,“ řekne otec, když si přijde do kuchyně dolít tetinu whisky. „Možná by sis měla koupit karavan.“

Teta se ani nepohne, ale já vidím, jak se jí zorničky v očích proměnily ve dvě špendlíkové hlavičky.

„Nemám štěstí na chlapy,“ zdánlivě nenuceně odpoví. „V naší rodině se to dědí po přeslici.“

Každý večer si dobíjí telefon. Sotva se odváží jít na procházku ze strachu, že telefon zamrzne a baterie přestane fungovat.

Jednou večer telefon zazvoní a je to ten bídák. Teta s ním tichým hlasem hovoří v kuchyni. Dlouho. Matka nás pošle ven. Hrajeme si ve tmě skoro dvě hodiny. Vyhrabeme si jeskyni v závěji. Psi hrabou také, jako šílenci.

Když se vrátíme domů, teta už netelefonuje. Zatímco si svlékám kombinézu a zouvám boty, poslouchám.

„Nechápu to,“ říká matka. „Nechápu, že v tom chceš dál pokračovat a vzít ho zpátky. Stačí mu jen lusknout prsty. Takové plýtvání ženskou silou.“

„Plýtvání ženskou silou,“ opakuje teta. „Copak existuje něco důležitějšího, čemu by měl člověk věnovat sílu, než tomu, aby našel trochu lásky, než život uteče?“

Právě tohle bývá těžké, říká si Ester a přidává závaží na činku. Když za mnou Mauri přijde do podkroví a prohlíží si obrazy. Jakmile jsem začala myslet na tetu, vynořily se další vzpomínky. Nejdříve si člověk vzpomene na něco neškodného, ale hned za tím se objeví něco nepříjemného.

Nepříjemné vzpomínky: já a teta jedeme po Norské ulici do kirunské nemocnice. Sníh a tma. Teta svírá volant. Má řidičský průkaz, ale není zvyklá jezdit.

Konec se blíží. Vůbec si nepamatuji, kde žijí otec s Anttem.

„Vzpomínáš si na tu mouchu?“ zeptá se v autě teta.

Neodpovídám. Proti nám jede tahač. Těsně předtím, než se auta setkají, teta šlápne na brzdu. Tohle by se nemělo, to už vím. Auto lehce sklouzne do smyku a z člověka je sekaná. Ale ona se bojí a dělá chyby. Já se nebojím. Tohohle ne.

Na mouchu si nevzpomínám, ale teta mi o ní už jednou vyprávěla.

Jsou mi dva roky. Sedím tetě na klíně u kuchyňského stolu. Před námi na stole otevřené noviny. Fotografie mouchy. Snažím se sebrat mouchu z novinové stránky.

Matka se mi směje.

„To nejde,“ říká.

„Neuč ji, že něco nejde,“ říká naštvaně teta.

Teta má slabost pro schopnosti, které se v rodině dědí po přeslici. Které dokážou zastavit krev a vidět víc. Trochu se na matku zlobí, protože tuší, že její sestra má těchto schopností víc, než přiznává. Nechce, aby mě matka naučila se tomu bránit. Už když jsem byla dítě, dívala se mi do očí a říkala matce: „Podívej, je to áhkku, babička.“

Jednou ji zaslechl táta.

„Blbost,“ řekl jim. „Vždyť ani není naše příbuzná. Natož vaše babička.“

„On tomu vůbec nerozumí,“ povídá mi teta. Řekla to jakoby mně a žertem, ale bylo to určeno otci, já byla tehdy malé dítě. „Myslí si, že lidé musejí být biologicky spříznění.“

Dál se snažím sebrat mouchu z novinového obrázku. A najednou to jde. Bzučí nám kolem hlav, naráží do tetiných brýlí, vrhá se k zemi, leze kolem, pak se ztěžka odlepí a dosedne mi na ruku.

Začnu brečet. Srdceryvný, šílený nářek. Teta se mě pokouší utěšit, ale nejde to. Matka vyžene mouchu oknem a ta v mrazu okamžitě zahyne. Na obrázku však moucha zůstane. Matka strčí noviny do kamen, kde je s praskotem okamžitě zničí oheň.

„Určitě to byla moucha, která se probudila ze zimního spánku,“ řekne matka a rozhodne se být realistka.

Teta neříká nic. Teď v autě, o čtrnáct let později, se zeptá:

„Proč jsi tak křičela? Myslely jsme si, že už tě nikdy neutišíme.“

Říkám, že si nevzpomínám. A je to pravda. Ale to neznamená, že to nevím. Vím přesně, proč jsem křičela. Když se to stane, cítím pokaždé totéž, a mně se to přihodilo v životě ještě několikrát.

Člověk splyne se vším v jedno. Ale zároveň se od všeho vzdaluje. Cítí, že se rozpadne. Jako když poryv větru prolétne údolím a rozežene mlhu. Je to strašidelné. Především když jste malé dítě a nevíte, že to přejde.

Poznám, kdy to přichází. Člověku zdřevění nohy, cítí v nich tisíce jehel. A pak jako by se mezi chodidly a zemí vytvořil vzduchový polštář. Člověk si je vědom svého těla víc, než si lze představit, a je hrozné se od něj vzdálit.

Mohla jsem tetě říct: Představ si, že by najednou přestala fungovat zemská přitažlivost. Ale nechci o tom mluvit.

Vím, proč mi tehdy v autě teta připomene incident s mouchou. Chce tím říct, že jsem s matkou spřízněná. Že v sobě mám jejich babičku.

Vlastně to nikdo opravdu vědět nechce. Ani teta.

Jsou mi tři roky. Znovu sedím tetě na klíně u kuchyňského stolu. Teta s tatínkem se mají plné zuby za necelé dva týdny, a tak otec s Anttem odejdou do hor. Ale toho dne zazvoní telefon. Teta si zamluví lístek a sbalí tašku. Ukazuje mi obrázky. Tenhle chlap má velkou jachtu. Ukazuje mi fotku lodi.

„Je ve Středozemním moři,“ vypráví.

Pojedou na jachtě na Kanárské ostrovy.

„Vzpomínám si,“ povídám jí. „Tady jsi seděla a plakala.“

Ukážu na příď lodi.

Teta se směje. Tohle nechce slyšet. Ester nemá žádné zvláštní schopnosti.

„Nemůžeš si to pamatovat, holčičko. Nikdy jsem na žádné plachetnici nebyla. Tentokrát to bude poprvé.“

Matka se na mě rychle varovně podívá. Nechtějí to vědět. To, že si člověk může pamatovat budoucnost i minulost. Čas plyne oběma směry.

Ani Mauri to nechce vědět, pomyslí si Ester a naloží si činku na záda. Je v nebezpečí, ale nemá cenu se mu to pokoušet říct.

„Mohla bys mě namalovat,“ říká s úsměvem.

To je pravda, říká si Ester, mohla bych ho namalovat. Ten jediný obraz mám ještě v sobě. Jinak je s obrazy konec. Ale on ho nechce vidět. Mám ho v sobě od první chvíle, co jsme se setkali.

Inna vítá mě a tetu ve dveřích Regly. Obejme tetu, jako kdyby byly sestry. Teta se uvolní. Má špatné svědomí, protože mě opouští, říkám si.

Já sama se tam vůbec necítím dobře. Pro každého jsem břemeno. Neumím malovat. Neumím se zaopatřit. Nemám kam jít. A protože tam nechci být, mizím. Nemůžu si pomoct. Když moje nohy přecházejí po dvou kobercích k Inně, jsem dvěma tkalci, mužem s jazykem v díře po zubu a mladíkem. Dotknu se dřevěné stěny a jsem truhlářem s bolavou kyčlí, který hobluje dřevo. Všechny ty ruce, které pracovaly s hrnčířským kruhem, tkaly, šily, vyřezávaly. Jsem moc unavená a nedokážu se udržet pohromadě. Přinutím se podat ruku Inně. I ji vidím. Je jí třináct a tiskne tvář k otcově tváři. Všichni říkají, že si ho obtočila kolem prstu, ale její oči jsou tak hladové!

Inna nás provede po domě. Místnosti lze sotva spočítat. Teta se obdivně rozhlíží. Starý nábytek z leštěného dřeva s ozdobnými nožkami. Na podlaze květináče s modrými čínskými vzory.

„To je ale dům,“ sykne směrem ke mně.

Jediné, pro co teta nemá pochopení, jsou psi Mauriho ženy. Mohou si kam chtějí, i skákat na nábytek. Musí se ovládat, aby je nechytla za kůži na krku a nevynesla ze dveří.

Neodpovídám. Chce, abych byla šťastná, že jsme tu. Ale já ty lidi neznám. Nejsou moje rodina. Dovezli jste mě sem.

Najednou zazvoní Innin telefon. Když skončí, řekne, že se setkám se svým bratrem.

Vstoupíme do jeho ložnice spojené s pracovnou. Přestože je doma, má na sobě oblek.

Teta mu podává ruku a děkuje za to, že se mě ujal.

Usměje se na mě. A řekne „ale jistě“. Dvakrát to zopakuje a dívá se mi do očí.

A já oči sklopím, protože jsem najednou moc šťastná. Myslím na to, že je to můj bratr. A že teď u něj budu bydlet.

Vezme mě za ruku a pak…

Podlaha se propadne. Tlustý koberec se svíjí jako mořská obluda a snaží se mě zbavit. Bodá mě v chodidlech. Měla bych se něčeho pevně chytit, nějakého těžkého kusu nábytku. Ale už jsem u stropu.

Sklo z oken padá do místnosti jako hustý déšť. Černý vítr vtáhne závěsy dovnitř a trhá je na kusy.

Ztrácím se sama sobě.

V místnosti je najednou tma a scvrkne se. Je to jiná ložnice z doby dávno, dávno minulé. Ložnice, která se nachází v Maurim. V posteli leží na ženě tlustý chlap. Na matraci není potah, je to jen žlutý špinavý molitan. Chlap má široká upocená záda, obrovský hladký balvan na břehu řeky.

Později pochopím, že žena je moje a Mauriho matka. Ta druhá. Ta, co mě porodila. Ale tohle se stalo, ještě než jsem se narodila.

Mauri je maličký, možná dva tři roky. Visí chlapovi na zádech a na krku a křičí, mami, mami. Ani jeden mu nevěnuje víc pozornosti než mouše.

To je Mauriho portrét.

Bledá zádíčka, jako krevetka na velkém balvanu zad v temné uzavřené místnosti.

A pak mě pustí a já se vrátím zpátky.

V tu chvíli vím, že ho musím nést. Ani jeden z nás na Reglu nepatří. A zbývá velmi málo času.

Ester udělala výpad s činkou na ramenech. Velký krok dopředu.

Mauri se na ni usmál a zkusil to znovu:

„Zaplatím ti. Portrétování se vyplatí. Lidé, co pracují v byznysu, mají ega velká jako vzducholoď.“

„Nelíbilo by se ti to,“ odpověděla prostě.

Letmo se na něj podívala. Viděla, jak se snaží neurazit se. Ale co by mohla říct?

Stejně už nemohla vydržet, jak se jí přehrabuje v obrazech. Pod vzpěračskou činkou pokrčila kolena a on po schodech odešel.

„JO, PAMATUJU SI zákazníka v tomhle kabátě.“

Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke jsou na letišti v Kiruně a hovoří s mladíkem z půjčovny aut. Je mu kolem dvaceti, a když se probírá svým mozkovým archivem, zaujatě žvýká žvýkačku. Na tvářích a na krku má silnou akné. Anna Maria se pokouší nezírat na vyzrálý nežit, bílou larvu na cestě ven z červeně orámovaného měsíčního kráteru. Natáhne k němu mobilní telefon. Má vestavěný fotoaparát a je v něm fotografie pláště, který potápěči nalezli pod ledem v jezeře Torneträsk.

„Vzpomínám si, že mě napadlo, že v tom umrzne.“

Zasmál se.

„Cizinci!“

Anna Maria a Sven Erik jsou zticha. Vyčkávají, než se začnou ptát. Bude lépe, když si vzpomene sám, bez vyrušování. Anna Maria povzbudivě pokyvovala hlavou a poznamenala si: „cizinec“.

„Minulý týden to nebylo, to jsem ležel doma s chřipkou. Počkejte…“

Naťukal něco do počítače a pak se vrátil s vyplněným formulářem.

„Tohle je smlouva.“

To není možné, pomyslela si Anna Maria. Dostaneme ho.

Nemohla se dočkat, až uvidí jméno.

Sven Erik si natáhl rukavice a požádal, jestli by si mohl formulář vzít.

„Cizinec,“ řekla Anna Maria, „jakou řečí mluvil?“

„Anglicky. Tu jedinou znám, tak…“

„Nějaký přízvuk?“

„Hmm…“

Přehodil si v ústech žvýkačku. Strčil si ji mezi přední zuby tak, že mu napůl vykukovala z úst, a pak začal žvýkat ještě rychleji. Anna Maria si představila šicí stroj, jak prosekává ten malý bílý kousek žvýkačky.

„Asi Brit. Ale nemluvil tou snobskou angličtinou, spíš bych řekl… dělnická třída.“

„Určitě,“ pokračoval a přikývl, jako by se sebou souhlasil. „Určitě, protože se to tak nějak nehodilo k tomu plášti a botám. Řekl bych, že vypadal trochu unaveně. I když byl hodně opálený.“

„Smlouvu si necháme,“ řekl Sven Erik. „Dostanete kopii, ale s novináři o tom laskavě nemluvte. Rádi bychom dostali všechny informace z vašeho počítače o tom, kdy zaplatil, prostě všechno.“

„A také si vezmeme vůz,“ dodala Anna Maria. „Jestli ho má někdo půjčený, stáhněte ho a dejte zákazníkovi jiný.“

„Týká se to Inny Wattrangové, že?“

„Když vám předával auto, měl plášť na sobě?“ zeptala se Anna Maria. „Nevím. Myslím, že nechal klíče ve schránce.“

Začal psát na počítači.

„Jo, pravděpodobně odletěl pátečním večerním letadlem. Nebo v sobotu brzy ráno.“

Pak ho možná bez pláště viděla nějaká letuška, pomyslela si Anna Maria.

„Vyhlásíme pátrání po muži ze smlouvy,“ řekla Anna Maria Svenu Erikovi, když znovu seděli v autě. „John McNamara. Interpol nám pomůže kontaktovat Brity. A jestli laboratoř potvrdí, že skvrny na plášti jsou od krve Inny Wattrangové, a jestli se jim podaří udělat test DNA z pláště…“

„To není jisté, ležel ve vodě.“

„Tak to necháme udělat Rudbeckovu laboratoř v Uppsale. Musí být nějaký způsob, jak spojit muže s pláštěm, to, že si pronajal vůz ve stejné době, kdy byla zavražděna, nestačí.“

„Pokud ovšem nenajdeme něco v autě.“

„Technici se do toho pustí.“

Otočila se ke Svenu Erikovi a zeširoka se usmála. Sven Erik přitiskl nohy k podlaze a automaticky hledal brzdu, byl by raději, kdyby se dívala na cestu, když řídí.

„To jsme to zvládli rychle,“ řekla Anna Maria a z čiré radosti přidala plyn. „A dokázali jsme to sami, bez pomoci státní kriminálky, to je paráda.“

REBECKA VEČEŘELA u Stavinga. Byli u něj v kotelně. Rebecka seděla u malého umakartového stolku a pozorovala ho, jak připravuje večeři na malém vařiči. Do hliníkového hrnce vložil dva plátky rybího lančmítu a opatrně je ohřál s troškou mléka. Ve vedlejším hrnci se vařily malé podlouhlé brambory. Na stole stála ošatka s knäckebrotem a přisolený margarín. Vůně jídla se mísila s vůní čerstvě vypraných ponožek, které visely na šňůře.

„Taková hostina,“ řekla Rebecka. „Co říkáš, Bello?“

„Ať tě to ani nenapadne,“ řekl Staving tiše fence ohaře a poslal ji do pelechu vedle své postele.

Z mordy jí visely sliny jako dva provazy. Hnědé oči vypovídaly o hladu na prahu smrti.

„Dostaneš pak moje zbytky,“ slibovala Rebecka.

„Přestaň s ní mluvit. Jinak to bude považovat za povolení k opuštění pelechu.“

Rebecka se usmála. Pozorovala Stavingova záda. A že na něj byl pohled! Vlasy mu nezřídly, jen zbělaly jako hedvábí a zjemněly, odstávaly mu od hlavy jako nadýchaný liščí ocas. Armádní kalhoty z výprodeje zastrčené do poctivých vlněných ponožek. Maj Lis mu je určitě napletla do zásoby, než umřela. Přes velké břicho flanelová košile. A jedna z Maj Lisiných zástěr, s krátkými tkanicemi, které nešly na zádech zavázat, a tak si je zastrčil do kapes od kalhot, aby na něm zástěra držela.

V prosinci Staving nahoře v domě poctivě rozvěsil vánoční ozdoby. Hvězdy do oken: oranžovou papírovou hvězdu z obchodu ICA do kuchyně, slámovou, ručně vyrobenou, do obývacího pokoje. Vytáhl vánoční skřítky, adventní svícny a Maj Lisin vyšívaný ubrus. Po Třech králích všechno opět zabalil do krabic a uložil na vymrzlé půdě. Ubrusy nebylo třeba prát. Nikdy na nich nejedl. Nahoře v domě se nic neušpinilo.

Dole v kotelně, kde teď bydlel, bylo všechno stejné. Žádné ubrusy. Žádní skřítkové na kredenci.

Líbí se mi to, pomyslela si Rebecka. Že je všechno stejné. Stejné hrnce a talíře na polici na stěně. Všechno má svoji funkci. Přehoz chrání prostěradlo před psími chlupy, když se Bella náhodou vplíží do postele. Rohožka je na podlaze kvůli chladu, ne na ozdobu. Pochopila, že si zvykla. Už si nemyslela, že na jeho přestěhování do kotelny je něco zvláštního.

„To je mi věc s tou Innou Wattrangovou,“ řekl Staving. „Je to všude v novinách.“

Než Rebecka stačila odpovědět, zazvonil jí telefon. Číslo s předvolbou 08. Ústředna její bývalé advokátní kanceláře.

Mans, napadlo Rebecku. Okamžitě znervózněla a vyskočila.

Bella to pochopila jako příležitost a vyrazila. Ve vteřině stála u trouby.

„Kuš,“ zamručel Staving.

A Rebecce:

„Brambory budou hotové za pět minut.“

„Vteřinku,“ řekla Rebecka a vyběhla po schodech. Když za sebou zavírala dveře do sklepa, zaslechla Stavingovo „Do pelechu!“ a zvedla telefon.

Mans to nebyl. Byla to Maria Taubeová.

Maria Taubeová ještě pořád pracovala pro Manse. V jiném životě byly s Rebeckou kolegyně.

„Jak se daří?“ zeptala se Rebecka.

„Je to katastrofa. Máme jet s kanceláří na Riksgränsen a lyžovat. No, to mě potěš. Co je to za nápad? Co je špatného na tom, jet někam, kde je teplo, opalovat se a popíjet drinky s paraplíčky? Nejsem ve formě! No, takže si půjčím sestřiny lyžařské oblečky, ale vypadám v nich jako v reklamě na nové párky: ‚Teď ještě silnější!‘ Víš, o vánocích jsem si myslela, že po nich začnu hubnout a že bych mohla shodit půl kila za týden. No a protože jsem tedy měla začít hubnout a být úžasně štíhlá, tak jsem si o vánocích povolila. A pak byl Nový rok a přišel leden a ten skončil, než bys mrkla, a tak jsem si řekla, že v únoru začnu hubnout, a jestli shodím kilo týdně…“

Rebecka se rozesmála.

„…a teď mi zbývá půl týdne,“ pokračovala Maria Taubeová. „Myslíš, že stihnu shodit deset kilo?“

„Boxeři chodí do sauny.“

„Hmm, díky za tip. Vážně. ‚Zemřela v sauně. Stihla zavolat Guinessovu knihu rekordů.‘ Co děláš?“

„Právě teď, nebo v práci?“

„Právě teď a v práci.“

„Teď budu večeřet u souseda a v práci teď pro policii hledám informace o Kallis Mining.“

„Inna Wattrangová?“

„Ano.“

Rebecka to riskla.

„Hele, Mans mi napsal e mail, abych se za vámi zastavila na Riksgränsenu na drink.“

„To bych řekla! Prosím tě, přijeď.“

„Hmm…“

A co mám teď říct, pomyslela si Rebecka. Myslíš, že bych u něj měla šanci?

„Jak se má?“

„Dost dobře, řekla bych. Minulý týden bylo hlavní líčení s tou energetickou společností. Všechno proběhlo úspěšně, takže se teď chová docela lidsky. Před tím byl ale…všichni se kolem jeho dveří plížili.“

„A co jinak? Co ostatní?“

„Nevím. Tady se nic neděje. Jo, Sonja Bergová se minulou sobotu zasnoubila se svým obchodním cestujícím.“

Sonja Bergová byla sekretářka, která u firmy Meijer & Ditzinger pracovala nejdéle. Byla rozvedená, měla dospělé děti a během minulého roku její spolupracovníci sledovali, jak se jí vážně dvoří muž se stejně drahým autem a stejně drahými hodinkami, jako měli partneři ve firmě. Byl to obchodník, který prodával kalendáře a papírnické zboží. Sonja o něm mluvila jako o svém „obchodním cestujícím s papírovými koulemi“.

„Jé, vyprávěj,“ zpozorněla Rebecka.

„Co ti mám povídat. Večeře v Grandu. A ten kámen v prstenu, no, chápeš, málem si musela zavěsit ruku do šátku. Přijedeš za námi?“

„Možná.“

Maria Taubeová byla fajn. Věděla, že nejde o ni, ale o Rebecku. Od té doby, co Rebecku pustili z nemocnice, se viděly dvakrát. Když byla Rebecka ve Stockholmu, aby prodala byt, Maria ji pozvala k sobě domů na večeři.

„Připravím něco jednoduchého,“ řekla. „A jestli se nebudeš cítit na to, aby ses setkala s lidmi nebo se mnou nebo tak nějak, jestli prostě budeš chtít zůstat doma a pálit se cigaretami, tak zavolej a zruš to. To je úplně oukej.“

Rebecka se rozesmála:

„Ty jsi blázen, se mnou nemůžeš takhle žertovat, jsem přece na zhroucení, nebo to nevíš? Musíš na mě být strašně, ale strašně hodná.“

Navečeřely se spolu. A večer před tím, než se Rebecka vracela do Kiruny, si šly spolu sednout na skleničku do restaurace Sturehof.

„Nezajdeš se do kanceláře rozloučit?“ zeptala se Maria.

Rebecka zavrtěla hlavou. S Mariou Taubeovou to bylo fajn. Vždycky to s ní bylo fajn. Ale postavit se před celou kancelář, to prostě nešlo. A v tomhle stavu nechtěla vidět ani Manse. Jizva, která se jí táhla mezi rty a nosem, byla ještě vidět. Červená a lesklá. Vrchní ret se jí posunul o kousek nahoru, takže to vypadalo, že si pod něj právě vsunula žvýkací tabák nebo má menší zaječí pysk. Možná ji přeoperují, ještě se nerozhodli. A vypadala jí spousta vlasů.

„Slib mi, že si zavoláme,“ řekla Maria Taubeová a vzala ji za obě ruce.

A dodržely to. Maria Taubeová občas zavolala. Rebecka byla ráda, když se to stalo, ale sama nikdy nevolala. Fungovalo to. Maria nepřestala volat proto, že byla na řadě Rebecka.

Rebecka se rozloučila s Mariou Taubeovou a seběhla do kotelny. Staving právě dával na stůl.

Jedli a nechali jídlo, aby je umlčelo.

Myslela na Manse Wenngrena. Na to, jak zněl jeho smích. Jak štíhlé měl boky. Jak se mu vlnily tmavé vlasy. Jak modré měl oči.

Kdyby byla mladší, a navíc nebyla společensky postižená a blázen, zaútočila by na něj už dávno.

Nikdy bych si nevybrala nikoho jiného, pomyslela si.

Chtěla se za nimi jet podívat a setkat se s ním. Ale co by si vzala na sebe? Skříň měla plnou kostýmků a šatů do práce. Ale teď to chtělo něco jiného. Určitě džíny. Musí si koupit nové. A co k tomu? A taky se musí nechat ostříhat.

Myslela na to, ještě když si večer šla lehnout.

Nesmí to vypadat, že jsem se snažila, řekla si. Ale musí mi to slušet. Chci, aby se mu líbilo, co uvidí.

Středa 19. března 2005

ANNA MARIA MELLAOVÁ se jako obvykle probudila, když ji malý Gustav kopl do zad.

Podívala se na hodiny. Za deset minut šest. Je téměř čas vstát. Přitáhla si ho k sobě, zabořila mu nos do vlásků. Gustav se k ní otočil. Byl vzhůru.

„Ahoj, mami,“ pozdravil.

Na druhé straně postele zamručel Robert, přetáhl si pokrývku přes hlavu a marně se snažil získat pro sebe několik minut spánku navíc.

„Ahoj, kamaráde,“ řekla Anna Maria dojatě.

Jak může být něco tak milé? Pohladila jemné dětské vlásky. Políbila ho na čelo a na pusinku.

„Mám tě moc ráda. Jsi nejkrásnější na světě.“

Pohladil ji na oplátku. Pak zničehonic velmi zvážněl, opatrně se dotkl kůže kolem jejích očí a řekl ustaraně:

„Mami, ty jsi celá popraskaná.“

Zpod pokrývky na opačné straně postele se ozval přidušený smích a Robertovo tělo se začalo otřásat.

Anna Maria zkusila svého muže kopnout, ale nebylo to jednoduché, protože mezi nimi jako ochranná zeď ležel Gustav.

Ve stejné chvíli jí zazvonil telefon.

Byl to policejní inspektor Fred Olsson.

„Vzbudil jsem tě?“ zeptal se.

„Ne, už se mi dostalo pořádného probuzení,“ smála se Anna Maria a dál se snažila Roberta kopnout, zatímco Gustav se pokoušel dostat pod Robertovu deku.

Robert si ji zastrčil pod sebe a bránil se, jak jen to šlo.

„Říkalas, že chceš všechny špatné zprávy najednou.“

„Ne, ne,“ smála se Anna Maria a vyskočila z postele. „To jsem nikdy neřekla a nejhorší zprávu letošního roku jsem už dneska dostala.“

„Co se to tam děje? Slavíte, nebo co? Poslyš, ten muž ve světlém plášti…“

„John McNamara.“

„John McNamara. Neexistuje.“

„Jak to, že neexistuje?“

„Dostala jsi fax od britské policie. John McNamara, který si pronajal auto na kirunském letišti, zemřel před rokem a půl v Iráku.“

„Už jedu,“ řekla Anna Maria. „Do prdele!“

Oblékla se a poklepala živou pokrývku na rozloučenou.

VE TŘI ČTVRTĚ NA ŠEST projížděl šéf ochranky Mauriho Kallise Mikael Wiik lipovou alejí k Regle. Ráno vstával v půl páté, aby stihl snídani s Maurim Kallisem. Nestěžoval si. Časné vstávání mu nevadilo. A kromě toho: mercedes, který řídil, byl nový. A na silvestra pozval svou přítelkyni na Maledivy.

Dvě stě metrů od první železné brány potkal Mauriho ženu Ebbu na černém koni. Včas přibrzdil a přátelsky na ni zamával. Ebba na něj také zamávala. Ve zpětném zrcátku viděl, jak kůň provedl pár tanečních kroků, když se otevřela železná brána; auto ho nevyděsilo.

Zatracení koně, pomyslel si, když projížděl druhou branou. Nikdy nevědí, co je opravdu nebezpečné. Postaví se na zadní jen proto, že na cestě leží kus klacku, který tam včera nebyl.

Mauri Kallis už seděl v jídelně. Vedle šálku s kávou hromada novin, dvoje švédské, zbytek zahraničních.

Mikael Wiik pozdravil, nalil si kávu a vzal si croissant. Opravdovou snídani si dal, než odjel z domu. Nepatřil mezi lidi, co by se před svým zaměstnavatelem cpali ovesnou kaší.

Nikdo nezná člověka tak dobře jako jeho ochranka, pomyslel si a posadil se. Věděl, že Mauri Kallis je své ženě věrný, pokud pomineme příležitosti, kdy obchodní partneři nabízejí dívky jako digestiv. Nebo když obchodní partnery zval sám Kallis, protože věděl, že jen tak ryba zabere. Ale to se nepočítalo, patřilo to k práci.

Kallis ani moc nepil. Mikael Wiik tušil, že v minulosti se toho mezi Kallisem a Innou a Diddim Wattrangovými odehrálo víc. Samozřejmě že za ty dva roky, co pro něj Mikael Wiik pracoval, si Mauri dal s Innou jednu či dvě sklenky — a někdy i něco jiného. Ale v práci, to ne. Před obchodními večeřemi nebo při popíjení v hospodě patřilo mezi povinnosti Mikaela Wiika promluvit s hospodským a číšníky a zaplatit jim, aby Maurimu Kallisovi nenápadně servírovali nealkoholické nápoje a jablečný džus místo whisky.

Na cestách bydlel Mauri Kallis v hotelích s dobrým sportovním zázemím, brzy ráno si chodil zacvičit do hotelové posilovny. Před masem dával přednost rybám. Četl životopisy a literaturu faktu, romány ne.

„Innin pohřeb,“ řekl Mauri Kallis Mikaelu Wiikovi. „Říkal jsem si, že požádám Ebbu, aby se o to postarala, takže byste to spolu mohli probrat. Schůzku s Gerhartem Sneyersem odložit nemůžeme, pozítří přiletí z Belgie nebo z Indonésie, takže si dáme večeři v užším kruhu a schůzka bude v sobotu dopoledne. Z African Mining Trust přijede víc lidí, nejpozději zítra odpoledne dostaneš seznam. Přijedou s vlastní ochrankou, no, vždyť víš…“

Vím, pomyslel si Mikael Wiik. Pánové, kteří se chystali na Reglu, měli dobrou ochranku a byli paranoidní. A někteří k tomu měli i důvod.

Například Gerhart Sneyers. Majitel důlních a ropných společností. Předseda představenstva African Mining Trust, sdružení vlastníků zahraničních společností v Africe.

Mikael Wiik si vzpomněl na první setkání Mauriho Kallise a Gerharta Sneyerse. Mauri a Inna letěli na schůzku se Sneyersem do Miami. Mauri byl trochu nervózní, Mikael Wiik ho tak nikdy předtím neviděl.

„Jak vypadám?“ zeptal se Inny. „Vezmu si jinou kravatu. Nebo mám jít bez ní?“

Inna ho nenechala vrátit se do pokoje.

„Vypadáš skvěle,“ ujišťovala ho. „A nezapomeň: Sneyers požádal o schůzku tebe. To on by měl být nervózní, až se tě bude snažit zpracovat. Ty se jen…“

„…opři a poslouchej,“ řekl Mauri, jako by to měl naučené.

Setkali se v recepci hotelu Avalon. Gerhart Sneyers byl dobře udržovaný muž kolem padesátky. Husté zrzavé vlasy tu a tam protkané šedinami. Pěkný obličej, mužný, s ostře řezanými rysy. Bílá pokožka pokrytá pihami. Nejprve se jako pravý džentlmen pozdravil s Innou, pak s Maurim Kallisem. Ochranky si nikdo nevšímal, muži na sebe neznatelně pokývli, přece jen byli kolegové z branže.

Sneyers měl s sebou dva osobní strážce. Byli v oblecích a měli sluneční brýle. Vypadali jako mafiáni. Mikael Wiik se v tmavozelené bundě a čepici cítil jako vesničan. Jeho vnitřní obranný mechanismus je začal shazovat.

Tlustoprd, pomyslel si o jednom z nich. Neuběhl by víc než sto metrů. A ani těch sto by nedal ve slušném čase.

Cucák, pomyslel si o druhém.

Cestou k lodi, kterou si Gerhart Sneyers pronajal, šla celá společnost po Ocean Drive. V palmách šustil vítr, ale stejně bylo horko a člověk se potil. Cucáka neustále něco rozptylovalo, významně se ohlížel za svalnatými mladíky, kteří běželi podél břehu a spalovali tuk, šortky srolované mezi půlky, aby se pěkně rovnoměrně opálili.

Loď byla sedmdesát čtyři stopy dlouhá Fairline Squadron s dvojlůžkem na palubě, s dvěma motory Caterpillar a maximální rychlostí třicet tři uzlů.

„It’s what the celebrities want,“ řekl cucák lámanou angličtinou a významně se podíval na dvojlůžko na palubě.

„Na něm se člověk neopaluje,“ pokračoval.

Mauri, Inna a Gerhart zmizeli v podpalubí. Mikael Wiik se omluvil a šel za nimi. Když přišel k salónu, postavil se do dveří.

Gerhart Sneyers právě něco říkal, ale když Mikael Wiik vklouzl do dveří, nakrátko se odmlčel. Přesně na tak dlouho, aby ho Mauri stihl poslat pryč. Ale Mauri neřekl nic, jen Gerhartovi pohledem naznačil, aby pokračoval.

Názorná ukázka síly, pomyslel si Mikael Wiik. Mauri rozhoduje o tom, kdo tu bude a kdo ne. Gerhart je sám, Mauri má s sebou Innu a Mikaela.

Inna vyslala k Mikaelovi ten nejkratší pohled na světě. Jsi jeden z nás. Jsme tým. Přátelé. Velká ryba Gerhart Sneyers za námi běhá a chce se sejít.

„Takže, jak jsem říkal,“ otočil se Gerhart Sneyers na Mauriho. „Pozorujeme vás už dlouho. Mě však zajímalo, co máte v plánu v Ugandě. Nevěděli jsme, jestli budete po dokončení průzkumných prací prodávat. Chtěl jsem se přesvědčit, že jste ze správného těsta. Rozhodně jste, o tom není pochyb. Zbabělci v těchto oblastech neinvestují, je to příliš nejisté. Ale glory to the brave, že? Bože můj, jsou tam fantastická naleziště! Dítě s nudlí u nosu, kusem prkna a hadrem umí vydolovat zlato, chápete, co tam můžeme dokázat my…“

Odmlčel se, aby nechal Mauriho něco říct, ale Mauri mlčel.

„Vy vlastníte v Africe několik velkých dolů,“ pokračoval Sneyers, „a nám by bylo velkým potěšením, kdybyste se připojil k našemu malému… klubu dobrodruhů.“

Má na mysli African Mining Trust. Asociaci zahraničních majitelů dolů v Africe. Mikael Wiik o nich slyšel. Slyšel, jak si o nich povídá Mauri s Innou. Také je slyšel mluvit o Gerhartu Sneyersovi.

Gerhart Sneyers je na černé listině mezinárodní nevládní organizace, která dohlíží na dodržování lidských práv, Human Rights Watch. Je na seznamu firem, které obchodují se špinavým zlatem z Konga.

„Jeho důl v západní Ugandě je prádelna peněz,“ řekl Mauri. „Milice plundrují doly v Kongu, Sneyers od nich a ze Somálska nakupuje zlato a prodává je dál jako zlato vytěžené ve vlastních dolech v Ugandě.“

„Máme mnoho společných zájmů,“ pokračoval Gerhart Sneyers. „Budování infrastruktury. Bezpečnostní dohody. Pro členy asociace je zajištěna letecká doprava z místa nepokojů do dvaceti čtyř hodin. Odkudkoli. Věřte mi, pokud jste se s takovým problémem ještě nesetkal, dříve nebo později na něj narazíte, vy nebo vaši zaměstnanci.“

„Naše investice jsou dlouhodobé,“ řekl a dolil Inně a Maurimu sklenky.

Inna dopila svou, nepozorovaně si ji vyměnila s Maurim a dopila i jeho. Gerhart Sneyers pokračoval:

„Naším cílem je do představenstev našich firem dostat evropské, americké a kanadské politiky. Několik mateřských společností skupiny řídí bývalé hlavy států. Díky tomu se nám daří vytvářet tlak. Jsou to vlivní lidé v zemích, které poskytují humanitární pomoc, však víte. Aby nám černoši nedělali problémy.“

Inna se omluvila a zeptala se, kde je toaleta. Když odešla, Sneyers se rozpovídal: „V Ugandě budeme mít problém. Světová banka vyhrožuje, že zmrazí humanitární pomoc, aby prosadila demokratické volby. Ale Museveni se nechystá vzdát se moci. A jestli nedostane finanční pomoc, máme tu druhé Zimbabwe. Pokud ztratí důvod udržovat styky se Západem, zahraniční investoři na to dojedou. Přijdeme o všechno. Všechno nám seberou. Mám plán. Ale něco stojí.“

„A to?“ řekne Mauri.

„Museveniho bratranec Kadaga je generálem v armádě. Nepohodli se. Museveni si vzal do hlavy, že synovec není loajální. V čemž má více méně pravdu. Museveni oslabuje Kadagovu moc tím, že neplatí jeho vojákům. Nedostávají ani uniformy. Museveni má ještě další generály, které podporuje. Došlo to tak daleko, že se bratranec vyhýbá Kampale. Bojí se, že ho zajmou a obviní z nějakého zločinu. Na severu je to teď peklo. LRA a další skupiny bojují s vládními silami o moc nad doly v Kongu. Brzy nás vymanévrují ze severní Ugandy a pak spolu začnou bojovat o naše doly. K financování válek potřebují zlato. Pokud generál Kadaga nezaplatí svým vojákům, dezertují. K tomu, kdo je nejlíp zaplatí, jiným vládním oddílům nebo milicím. Je připraven vyjednávat.“

„O čem?“

„Poskytneme mu ekonomické prostředky, aby si mohl znovu rychle vybudovat armádu. A vtrhnout do Kampaly.“

Mauri se na Gerharta Sneyerse nevěřícně podíval.

„Státní převrat?“

„Raději ne, mezinárodní vztahy se lépe udržují s legálně nastoleným režimem. Ale pokud by byl Museveni… odstraněn, pak by se ve volbách objevil nový kandidát. A takový kandidát musí mít za sebou vojsko.“

„Co je to za kandidáta? Jak má člověk vědět, že bude lepší než současný prezident?“

Gerhart Sneyers se usmál.

„Samozřejmě vám nemohu říci, o koho se jedná. Ale náš člověk bude natolik rozumný, aby s námi držel. Bude vědět, že jsme rozhodli o Museveniho osudu a že můžeme rozhodnout i o jeho. Generál Kadaga ho podpoří. A jakmile bude Museveni mimo, většina generálů se k našemu člověku přidá. Museveni je slepá ulička. Takže… půjdete do toho s námi?“

Mauri Kallis se pokusil strávit, co právě slyšel.

„Popřemýšlím o tom,“ odpověděl.

„Nepřemýšlejte moc dlouho. A zatímco budete přemýšlet, přesuňte peníze tam, odkud k nim budete mít přístup, aniž by se k vám daly vystopovat. Dám vám kontakt na velmi diskrétní banku.“

Inna se vrátila z toalety. Gerhart Sneyers jim dolil sklenky a vypálil poslední salvu.

„Vezměte si Čínu. Úplně kašle na to, že Světová banka nepůjčuje peníze nedemokratickým státům. Jdou do toho a půjčují miliardy na průmyslové projekty v rozvojových zemích. V budoucnosti jim místní sílící ekonomika přinese ohromné zisky. Nehodlám jen tak sedět a koukat se na to. Naše šance v Ugandě a Kongu je teď.“

Mikaela Wiika vyrušila z myšlenek Ebba Kallisová, která vešla do kuchyně. Ještě na sobě měla jezdecký oděv a vestoje do sebe obrátila sklenku džusu.

Mauri zvedl oči od novin.

„Ebbo, zítřejší večeře. Je všechno připraveno?“

Přikývla.

„A pak jsem tě chtěl požádat, aby sis vzala na starost Innin pohřeb,“ řekl. „Její matka, no vždyť víš… Bude jí trvat celý rok, než dá dohromady dokonalý seznam hostů. Kromě toho si myslím, že účet půjde stejně na mě, a proto budu rád, když se toho ujmeš ty, a ne ona.“

Ebba znovu přikývla. Nechtěla, ale copak měla na výběr?

On ví, že nechci zařizovat její pohřeb, myslela si v duchu. A pohrdá mnou, protože to stejně udělám. Jsem nejlevnější personál. A budu to já, kdo bude muset odrážet nesmyslné požadavky její matky.

Nechci zařizovat čísi pohřeb, myslela si Ebba Kallisová. Nemůžeme ji třeba… hodit do příkopu nebo tak něco?

Dříve to takhle necítila. I ji Inna na začátku svedla. Na začátku byla Ebba zcela okouzlená.

Je noc na začátku srpna. Mauri a Ebba se právě vzali a přestěhovali na Reglu. Inna a Diddi tu ještě nebydlí.

Ebba se vzbudí, protože se na ni někdo upřeně dívá. Když otevře oči, spatří Innu, jak se sklání nad postel. Prst před ústy naznačuje „tiše“, v očích se jí rošťácky blýská.

Déšť buší do oken a Inna je promočená. Mauri něco ze spánku zamumlá a otočí se na druhou stranu. Ebba a Inna se na sebe podívají a zadrží dech. Když Mauri začne znovu klidně a pravidelně dýchat, vyleze Ebba opatrně z postele a vytratí se po schodech za Innou do kuchyně.

Posadí se v kuchyni. Ebba dojde pro ručník. Inna si jím vysuší vlasy, ale odmítne suché šaty. Otevřou si láhev vína.

„Jak ses dostala dovnitř?“ zeptá se Ebba.

„Vaším oknem do ložnice. Bylo jediné otevřené, tak jsem k němu vyšplhala.“

„Ty nemáš rozum. Mohla sis zlomit vaz. A co brána? A hlídač?“

Místní kovář právě nainstaloval bránu na dálkové ovládání. Inna v autě nemá ovladač. A zeď kolem usedlosti je dva metry vysoká.

„Zastavila jsem auto před branou a přelezla ji. A Mauri by měl možná zvážit výměnu firmy, která zajišťuje hlídání.“

Venku se zablýskne. O pouhých pár vteřin později zaburácí hrom.

„Pojď, doběhneme k jezeru a vykoupeme se,“ láká ji Inna.

„Není to nebezpečné?“

Inna se usměje a vytáhne ramena k uším.

„Je.“

Běží k molu. K usedlosti patří dvě mola. Staré leží o něco dál, člověk k němu musí projít hustým lesem. Ebba by tu v budoucnosti ráda vybudovala venkovní koupaliště. Má s Reglou hodně plánů.

Lije. Ebbina noční košile je promočená a lepí se jí ke stehnům. Na molu se svléknou. Ebba je hubená a má plochý hrudník. Inna je oblá jako filmová hvězda z padesátých let. Na nebi se míhají blesky. Inniny zuby svítí bíle v dešti i ve tmě. Skočí po hlavě z mola. Ebba váhá na kraji a třese se. Déšť bičuje hladinu a ta vypadá, jako by se vařila.

„Skoč, je teplá,“ volá Inna a šlape vodu.

A Ebba skočí.

Voda je neuvěřitelně teplá a ona se hned přestane třást.

Je to kouzelný pocit. Plavou ve vodě jako dvě děti. Sem a tam. Pod hladinu a s prskáním hned nahoru. Déšť jim buší do hlav, noční vzduch je chladný, ale pod hladinou je teplo a příjemně jako ve vaně. Bouřka je přímo nad nimi, někdy Ebba nestihne mezi bleskem a hromem ani počítat.

Možná tu zemřou, pomyslí si.

Ale právě teď je to úplně jedno.

Ebba si nalila kávu a nabrala velký talíř ovocného salátu. Mauri a Mikael Wiik probírali bezpečnostní opatření před páteční večeří. Má přijet zahraniční návštěva. Ebba přestala poslouchat a dovolila, aby se jí vrátily vzpomínky na Innu.

Nejdříve byly kamarádky. Díky Inně se Ebba cítila výjimečně.

Nic nespojí dvě ženy tak silně jako zkušenosti s bláznivými matkami. Jejich matky byly posedlé rodinou a sbíraly staré krámy. Inna vyprávěla o matčině příborníku. Měla ho nacpaný starým západoindickým porcelánem, buď slepovaným nebo spojeným kovovými svorkami. A spoustou dalších střepů, které se v žádném případě nesměly vyhodit. Ebba kontrovala vyprávěním o knihovně na Vikstaholmu, do které se téměř nebylo možné dostat. Stály tu kovové police plné starých knih a rukopisů, které tu ležely jen tak nedbale naházené přes sebe. Nikdo se o ně nestaral. Jen kvůli nim měli všichni špatné svědomí, protože věděli, že se na ně sahá bez rukavic, vosy si prokousávají cestu papírem a knihy jsou rok od roku v horším stavu.

„A já ty její staré krámy nechci zdědit,“ smála se Ebba.

Inna jí pomohla odrazit matčin pokus zbavit se části kulturního dědictví výměnou za finanční kompenzaci. Nový zeť měl přece peníze.

Byla mi sestrou i nejlepší kamarádkou, pomyslela si Ebba.

Ale pak se to změnilo. Když se Ebbě a Maurimu narodilo první dítě. On cestoval víc než dříve. Když byl doma, neustále telefonoval. Nebo se ponořil do vlastních myšlenek.

Tenkrát to nemohla pochopit. Vypadalo to, že se o syna nezajímá.

„Tahle doba už se nevrátí, chápeš to?“ říkala mu.

Vzpomněla si na frustrující pokusy o rozhovor. Někdy byla naštvaná a obviňovala ho. Jindy byla klidná a všechno mu vysvětlovala. Ani trochu se nezměnil.

Renovace Diddiho a Inniných domů byla dokončena a oni se nastěhovali na Reglu.

Innu přestala Ebba zajímat ve stejné době jako Mauriho.

Jsou na koktejlovém večírku na americké ambasádě. Inna stojí na terase a hovoří se skupinou mužů ve vyšším středním věku. Má na sobě šaty s hlubokým dekoltem. Na černé punčoše má puštěné oko. Ebba se vydá k nim, zasměje se nějakému vtipu a diskrétně zašeptá Inně do ucha:

„Teče ti oko na punčoše. Mám s sebou náhradní, sejdeme se na toaletě, převlečeš se.“

Inna se na ni zběžně podívá, netrpělivě a rozmrzele.

„Proč ta nejistota?“ zeptá se nazlobeně.

Pak se znovu obrátí ke společnosti a nepozorovaně vysune rameno tak, že se Ebba ocitne téměř za jejími zády.

Tím ji prakticky vyloučí z konverzace a Ebba odběhne hledat Mauriho. Chce se jí domů, k dítěti. Neměla s nimi jezdit.

Má zvláštní pocit, že si Inna na toaletě roztrhla punčochu sama. Ženy nad tak velkou dírou lapají hrůzou po dechu. Ale pánům to nevadí. A Inna se chová stejně otevřeně a nenuceně jako vždy.

Je to znamení, pomyslí si Ebba. To oko v punčoše. Je to znamení.

Ebba jen nechápe, čeho je to znamení. A pro koho.

Ebba vstala, aby si nalila ještě jeden šálek kávy. V tutéž chvíli se ozvalo zaklepání na hlavní dveře a z haly „ahoj“ Diddiho manželky Ulriky.

O vteřinu později se objevila ve dveřích. Na ruce držela dítě. Vlasy měla sepnuté do ohonu, aby nebylo vidět, že je nemá umyté. Měla zarudlé oči.

„Nevíte, kde je Diddi?“ zeptala se téměř zlomeným hlasem. „V pondělí, po tom, co jste byli v Kiruně, nepřišel. A od té doby doma nebyl. Zkoušela jsem mu volat na mobil, ale…“

Zavrtěla hlavou.

„Možná bych měla zavolat na policii.“

„To rozhodně ne,“ řekl Mauri, aniž zvedl oči od novin. „Přitahovat k sobě pozornost je to poslední, co potřebuji. V pátek večer přijedou zástupci z African Mining Trust…“

„Tobě snad přeskočilo!“ vykřikla Ulrika.

Dítě na její ruce propuklo v pláč, ale nezdálo se, že si toho všimla.

„Nemám o něm žádné zprávy, chápeš to? A Innu zavraždili. Vím, že se mu něco stalo. Cítím to. A ty myslíš jen na svoje obchodní večeře!“

„Tyhle ‚obchodní večeře‘ ti platí jídlo, dům, ve kterém bydlíš, a auto, které řídíš. Já vím, že Inna je mrtvá. Udělá to ze mě lepšího člověka, když dám všemu volný průběh a nechám nás zbankrotovat? Dělám všechno, abych udržel sebe a tuhle firmu pohromadě. Na rozdíl od Diddiho! Nebo snad ne?“

Mikael Wiik se zaměřil na sklenici džusu a předstíral, že tam není. Ebba Kallisová vstala.

„No tak,“ řekla mateřsky.

Došla k Ulrice a vzala jí z náruče plačící dítě.

„Brzy přijde domů, slibuju. Možná potřebuje být na chvíli sám. Byl to šok. Pro nás pro všechny.“

Při poslední větě se zadívala na Mauriho, který se upřeně díval do novin, ale zjevně nečetl.

Kdybych si měla vybrat mezi koňmi a lidmi, nezaváhala bych ani na vteřinu.

ANNA MARIA MELLAOVÁ se rozhlédla po kanceláři Rebecky Martinssonové a hledala místo, kam se posadit.

„Hoďte to na zem,“ řekla Rebecka a kývla ke složkám, které ležely na křesle pro návštěvy a zabíraly místo.

„Nemám sílu,“ řekla Anna Maria odevzdaně a posadila se na šanony. „Neexistuje.“

„Kdo? Ježíšek?“

Anna Maria se neubránila úsměvu, přestože byla zklamaná.

„Muž, co řídil auto. Ten, co měl na sobě plášť, který se podobal tomu, co potápěči našli ve vodě pod boudou. John McNamara. Neexistuje.“

„Jak, neexistuje? Někdo si ho vymyslel, nebo zemřel?“

„Zemřel. Před rokem a půl. Muž, co si pronajal auto, použil jeho identitu.“

Anna Maria si celou rukou shora dolů promnula obličej. Občas to dělávala. Rebecku to gesto fascinovalo, u žen bylo dost neobvyklé.

„Alespoň můžeme vyloučit sexuální hru s někým, koho znala a která se zvrtla. Přijel sem, aby ji zavraždil. Nebo ne? Proč by jinak použil falešnou identitu?“

„Takže se nejmenuje John McNamara,“ ujistila se Rebecka. „Ale je cizinec?“

„Mluvil britskou angličtinou, alespoň podle mladíka z Avisu. Musí to být ten samý člověk. Měl na sobě podobný plášť jako ten, co potápěči našli pod boudou.“

„Už máte rozbor z laboratoře?“

Anna Maria zavrtěla hlavou.

„Určitě je to její krev. Nemůže to být náhoda. Kolik dalších lidí může mít na sobě v zimě stejný lehký plášť? Nikdo.“

Zadívala se Rebecce zpříma do očí.

„Váš nápad poslat potápěče pod boudu byl skvělý,“ řekla.

„Měli najít telefon,“ řekla Rebecka a pokrčila skromně rameny. „A ten se nenašel.“

Anna Maria si složila ruce za hlavu, opřela se a zavřela oči.

„Nezabil ji hned,“ řekla téměř zasněně. „Nejprve ji mučil. Přivázal ji k židli a pouštěl jí do těla proud.“

Rozkousala si jazyk, zamyslela se Rebecka.

Anna Maria otevřela oči a naklonila se dopředu.

„Musíme si vybrat, kterou stopu budeme sledovat,“ řekla. „Na to, abychom šli po všem, nemáme zdroje.“

„Myslíte, že to byl profesionální zabiják?“

„Možné to je.“

„Proč byste někoho mučila?“ zeptala se Rebecka.

„Abych mu způsobila bolest, protože ho nenávidím,“ odpověděla Anna Maria.

„Protože chcete informace,“ odpálila zpět Rebecka.

„Protože chcete… někoho varovat.“

„Mauriho Kallise?“

„Proč ne?“ zamyslela se Anna Maria. „Vydírání. Přestaň dělat to či to, jinak ty a tvoje rodina dopadnete stejně.“

„Únos?“ zkusila to Rebecka. „Třeba nezaplatili?“

Anna Maria přikývla.

„Musím si znovu promluvit s Kallisem i s Inniným bratrem. Ale pokud to má co do činění s firmou, budou mlčet jako hrob.“

Zarazila se, usmála se a zavrtěla hlavou.

„Co je?“ zeptala se Rebecka.

„Tenhle typ lidí. V naší práci se člověk setkává s obyčejnými průměrnými lidmi, kterým je nepříjemné mít něco s policií. Každý jel alespoň jednou příliš rychle, a tak se v jejich jednání mísí respekt se strachem.“

„A?“

„Anebo se setkáváte s kriminálníky, kteří policii nenávidí, ale i tam najdete trochu respektu. Ale tihle lidé si myslí, že jsme jen bezvýznamný hmyz, jehož úkolem je udržovat na ulicích pořádek, a ne se plést do jejich záležitostí.“

Anna Maria se podívala na čas na mobilu.

„Dáte si se mnou oběd? Chtěla jsem zajít na čínu do bývalé budovy Tempa.“

Po cestě Anna Maria zaklepala na Svena Erika.

„Půjdeš s námi na oběd?“ zeptala se.

„Proč ne,“ řekl Sven Erik a snažil se nedat najevo, jak je rád.

Zatraceně, pomyslela si Anna Maria. Jak moc je vlastně osamělý? Od té doby, co mu zemřel kocour, je jako zvadlá květina.

Ráno v autě omylem poslouchala Ranní kázání. Mluvilo se v něm o tom, jak je důležité se někdy zastavit, a o tom, jak důležité je ticho.

Takové kázání musí na hodně lidí působit jako facka, pomyslela si Anna Maria. Kolem Svena Erika musí být nechutně ticho, když má volno.

Slíbila sama sobě, že až tohle vyšetřování skončí, celou skupinu někam vytáhne. Ne snad že by měla v rozpočtu peníze na zábavu. Ale na večer s kuželkami a pizzou určitě.

Pak ji napadlo, že Sven Erik mohl samozřejmě taky něco navrhnout.

Prošli ulicí Hjalmara Lundbohma, zahnuli na Geologickou a vešli do staré budovy Tempa. Nikdo nic neříkal.

Rebecka je další takový samotář, přemýšlela dál Anna Maria. Ne, raději mít spoustu práce s rošťáky, co nechávají hory špinavého prádla na podlaze, a chlapa, v jehož systému je chyba, a proto nikdy nic nedodělá. Když uvaří večeři, neuklidí po sobě. A když uklidí, zapomene utřít stůl i kuchyňskou linku.

Ale svůj život bych za její nikdy nevyměnila, pomyslela si Anna Maria, když si v restauraci přehodila kabát přes opěradlo židle a šla k pultu zaplatit oběd. I když má ploché břicho a může si dovolit věnovat veškeré síly práci. Ale to s tou prací by jí člověk občas mohl závidět.

Když Rebecka začala pracovat na státním zastupitelství, začaly o ní kolovat drby. Že se po složkách s případy, do kterých se nikomu nechtělo, jen zaprášilo. Že si sama připravuje všechny podklady pro soudní líčení, sama si píše všechny obsílky a ženské z kanceláře v Gällivare nemusejí jezdit do Kiruny.

Kolegové ji občas vídali, když svědčili u soudu. Prý je ostrá a dobře připravená, říkali. Byli rádi. V soudní síni stáli přece na stejné straně barikády. Mizerové advokáti měli konečně protivníka.

Jen počkejte, až se mláďata odstěhují, řekla si Anna Maria a nakládala si na talíř kousky restovaného kuřete se zeleninou a rýží. I já jí budu na stůl posílat jeden uzavřený případ za druhým.

V myšlenkách provinile zabloudila k několika případům, které odložila kvůli vraždě.

Pak se vzpamatovala a soustředila se na Rebecku a Svena Erika.

Vyprávěli si o kočkách. Sven Erik právě dovyprávěl něco o Mannem a teď byla řada na Rebecce.

„Panebože, a každá z nich je osobnost,“ řekla a nalila si na rýži sójovou omáčku. „Babička všem říkala číčo. Ale člověk si je pamatuje. Vzpomínám si na dobu, kdy babička měla dva psy a tatínek jednoho, a tak jsme měli v domě tři. A pořídili jsme si novou kočku, kotě. Vždycky když jsme mívali koťata, dostávala jídlo na lavici. Strašně se bála psů a neodvažovala se jíst na podlaze. Ale tohle? Nejdřív snědlo svoje jídlo. Pak seskočilo na podlahu a začalo jíst z misek pro psy.“

Sven Erik se rozesmál a hltal to nejostřejší jídlo, které v bufetu nabízeli.

„Měli jste je vidět,“ pokračovala. „Kdyby to byl pes, začali by se rvát. Ale s tímhle mladíčkem si vůbec nevěděli rady. Dívali se na nás, jako by říkali: ‚Co to dělá? Nemůžete ho dát pryč?‘ Jindy zase zaútočil na vůdce smečky, Jussiho. Skočil na něj bez jakéhokoli pudu sebezáchovy a pověsil se mu na krk. A Jussi? To byl tak strašně hodný pes! Uznat, že ho to mládě obtěžuje, bylo pod jeho důstojnost. A tak tam seděl s kotětem na krku. Kotě se snažilo rvát, seč to šlo, a kopalo ho zadníma nožkama. A Jussi si dál zachovával svoji důstojnost. Vypadal přitom hrozně nešťastně.“

„Co to dělá? Nemůžete ho dát pryč? opakoval Sven Erik.

Rebecka se smála.

„Přesně. Pak začal mít kocourek problémy se žaludkem ze všeho toho psího žrádla, kterým se cpal, jen aby provokoval. Byl maličký a nestíhal se včas vyšplhat do kočičího záchodu, a tak se podělal. Tatínek ho opláchl pod vodou, ale nestačilo to a on pořád páchl. Pak si šel lehnout do největšího psího pelechu a žádný ze psů se ho neodvažoval odehnat, ale ani si vedle toho smraďocha lehnout. V chodbě jsme mívali dva pelechy pro psy. Kotě leželo samo v tom větším a chrápalo a bylo mu dobře. Naši tři psi se tísnili v tom menším, a když jsme prošli kolem, nešťastně se na nás dívali. Tenhle kocour vládl až do své smrti.“

„Jak zemřel?“ zeptal se Sven Erik.

„Nevím, jen tak zmizel.“

„To je nejhorší,“ řekl Sven Erik a vytřel pálivou omáčku kouskem chleba. „A támhle přichází někdo, kdo kočkám ale vůbec nerozumí.“

Anna Maria a Rebecka sledovaly pohled Svena Erika a spatřily, jak se k jejich stolu blíží policejní inspektor Tommy Rantakyrö. Když Svenu Erikovi zmizel kocour, Tommy o tom před truchlícím Svenem Erikem neuváženě zažertoval. Naštěstí neměl ani ponětí o tom, že mu jeho hříchy nebyly odpuštěny.

„Já věděl, že vás tady najdu,“ řekl.

Podal Anně Marii několik papírů.

„Příchozí a odchozí hovory z telefonu Inny Wattrangové.“

„Ale,“ dodal a vytáhl ještě jeden papír, „tohle je firemní mobil. Ještě měla soukromý.“

„Pročpak asi?“ řekla Anna Maria a vzala si druhý výpis.

Tommy Rantakyrö pokrčil rameny.

„Co já vím. Možná nesměla z firemního telefonu volat soukromě.“

Rebecka Martinssonová se rozesmála.

„Promiňte, zapomínám, že jste státní zaměstnanci. Jako teď ostatně i já, ne že by na tom bylo něco špatného. Ale prosím vás, jaký měla měsíční plat? Téměř devadesát tisíc, a to bez bonusů. To znamená, že děláte práci, která vás vlastní. Musíte být k dispozici neustále a soukromé hovory patří mezi ty nejmenší výhody.“

„Tak proč tedy?“ zeptal se Tommy Rantakyrö dotčeně.

„Firemní telefon může firma kontrolovat,“ začala nahlas přemýšlet Anna Maria. „Chtěla telefon, který jí zaručí soukromí. Chci jména, adresy a čísla bot všech, se kterými mluvila tímto telefonem.“

Zamávala seznamem hovorů ze soukromého mobilu.

Tommy Rantakyrö zvedl prostředníček a ukazováček k hlavě a zasalutoval na znamení, že její rozkazy budou splněny.

Anna Maria si znovu prohlédla výpisy.

„Žádné hovory v dnech před vraždou, to je škoda.“

„S kým měla smlouvu?“ zeptala se Rebecka.

„S Comviqem,“ odpověděla Anna Maria. „Tak to tady nahoře neměla spojení.“

„Abisko je malé město,“ dodala Rebecka. „Pokud si šla zavolat, tak musela volat z automatu na turistické stanici. Možná by stálo za to porovnat čísla odchozích hovorů z Abiska s čísly z výpisů obou mobilů.“

Tommy Rantakyrö vypadal zdrceně.

„Mohou to být klidně stovky hovorů,“ úpěl.

„To bych neřekla,“ zareagovala Rebecka. „Jestliže přijela ve čtvrtek a zavraždili ji někdy mezi čtvrtečním odpolednem a sobotním ránem, nejsou to ani dva dny, takže to nebude víc než dvacet hovorů. Lidé tu jezdí na lyžích nebo sedí v restauraci, nevěřím, že by zbytečně vystávali v telefonní budce.“

„Podívej se na to,“ řekla Anna Maria Tommymu Rantakyröovi.

„Pozor,“ řekl Sven Erik s ústy plnými chleba.

Ke stolu přicházel Per Erik Seppälä, místní zpravodaj švédské televize v kraji Norrbotten na severu Švédska. Anna Maria obrátila telefonní výpisy prázdnou stranou nahoru.

Per Erik je pozdravil. Na několik vteřin se zadíval na Rebecku Martinssonovou. Tak takhle vypadá ve skutečnosti. Věděl, že se přistěhovala do města a začala pracovat na státním zastupitelství, ale dosud se s ní nesetkal. Nedařilo se mu odpoutat pohled od červené jizvy, která se táhla od středu horního rtu k nosu. Ta událost před rokem a půl ji pořádně poznamenala. Sám tehdy připravil reportáž, v níž zrekonstruoval celý běh událostí. Příspěvek se vysílal ve večerních Událostech.

Přestal pozorovat Rebecku a obrátil se k Anně Marii.

„Máte chvilku?“ zeptal se.

„Je mi líto,“ řekla Anna Maria, „až budeme vědět něco, co by mohlo veřejnost zajímat, uspořádáme tiskovou konferenci.“

„Ne, ne. Tedy vlastně ano, týká se to Inny Wattrangové. Něčeho, co byste měla vědět.“

Anna Maria přikývla na znamení, že poslouchá.

„Ale ne tady, pokud to jde,“ řekl Per Erik.

„Jsem hotová,“ řekla Anna Maria kolegům a zvedla se.

Alespoň stihla sníst půlku.

„Nevím, jestli to… s tím souvisí,“ začal Per Erik Seppälä. „Ale chci vám něco vyprávět. Protože pokud ano… no, proto vám to chci říct mezi čtyřma očima. Nemám sebemenší chuť zemřít předčasně.“

Scházeli po Důlní ulici kolem staré požární zbrojnice. Anna Maria mlčela.

„Vzpomínáte si na Örjana Bylunda?“ pokračoval Per Erik Seppälä.

„Hmm,“ přitakala Anna Maria.

Örjan Bylund pracoval jako novinář v Norrländska Socialdemokraten. Dva dny před Vánocemi, což bylo shodou okolností o jeho dvaašedesátých narozeninách, zemřel.

„Infarkt, že?“

„Oficiálně ano,“ podíval se na ni Per Erik Seppällä. „Ve skutečnosti si sáhl na život. Oběsil se ve své pracovně.“

„Ale,“ sykla Anna Maria.

Překvapilo ji, že se jí to nedoneslo. Její kolegové by o něčem takovém obvykle věděli.

„Takhle to v každém případě bylo. V listopadu mi vyprávěl, že pracuje na něčem velkém, co se týká Kallis Mining. Nakoupili tu v kraji koncese. Kolem Vittangi a několika bažin u Svappavaary.“

„Víte, čeho se to týkalo?“

„Ne, ale myslel jsem… Nevím… no, že bych vám to měl říct. Možná je to jen shoda náhod. Nejdřív on a pak Inna Wattrangová.“

„Je tedy zvláštní, že jsem nevěděla, že si vzal život. Když se jedná o sebevraždu, vždycky se volá policie…“

„Já vím. Jeho ženu to úplně zdrtilo. To ona ho našla. Odřízla ho a zavolala lékaře. To víte. Lidé ve městě ho dobře znali a dalo se čekat, že se o tom bude mluvit. A tak zavolala známého lékaře, který vypsal úmrtní list, a policie se nevolala.“

„Zatraceně!“ vykřikla Anna Maria. „To znamená, že se ani nedělala pitva.“

„Nevěděl jsem, jestli vám to… ale něco mě nutilo, abych vám to řekl. Člověka začíná pomalu napadat, že to možná nebyla sebevražda. Poté, co se vrtal v Kallis Mining, a tak. Ale poslední, co bych chtěl, je, aby se Airi dostala do problémů.“

„Airi?“

„Jeho žena.“

„Nebojte,“ slíbila Anna Maria, „ale musím si s ní promluvit.“

Zavrtěla hlavou. Jak to mají všechno zvládnout? Všechno shrnout a udělat si přehled. Začínalo toho být moc.

„Jestli zjistíte ještě něco dalšího…,“ dodala.

„Jasně, jasně, samozřejmě. Viděl jsem Innu Wattrangovou na tiskové konferenci, kterou společnost Kallis Mining pořádala tady ve městě, než zaregistrovala akcie jedné ze zdejších firem na burze. Vyzařovalo z ní něco zvláštního, doufám, že chytíte toho, kdo to udělal. Ale poslyšte! Na Airi pomalu, ano?“

Rebecka Martinssonová vstoupila do své kanceláře. Cítila se plná energie. Udělalo jí dobře, že neobědvala sama jako obvykle.

Otevřela počítač a srdce jí poskočilo.

E mail od Manse Wenngrena!

„Přijedeš, že ano?“ stálo v něm. Jenom to.

Nejprve ji to potěšilo. Pak ji napadlo, že kdyby mu na tom skutečně záleželo, napsal by víc než jen tohle. Pak si řekla, že kdyby mu to bylo jedno, nepsal by jí vůbec.

„NEBYL TO žádný optimista. To přece vím. Bral tyhle antidepresiva… a občas taky sedativa. Ale stejně. Nevěřila jsem… Dáte si filtrovanou kávu, nebo presso? Jakou chcete, není to problém.“

Airi, vdova po Örjanu Bylundovi, se obrátila zády k Anně Marii Mellaové a Svenu Eriku Stalnackemu a vložila pečivo do mikrovlnky.

Sven Erik se cítil nesvůj, neměl to rád, drásat ránu, která se začínala hojit.

„To vy jste přemluvila lékaře, aby nevolal policii?“ zeptala se Anna Maria.

Airi Bylundová přikývla, ještě stále k nim obrácená zády.

„Vždyť víte, jak se mezi lidmi povídá. Ale nesmíte obviňovat doktora Ernandera. Bylo to jen a pouze na mou vlastní zodpovědnost.“

„Takhle se to nedělá,“ řekla Anna Maria, „ale my tu nejsme proto, abychom někoho obviňovali.“

Sven Erik si všiml, jak Airi Bylundová rychle zvedla ruku ke tváři a otřela si slzu. Nechtěla, aby ji viděli. Dostal chuť ji vzít do náruče a utěšit. Pak si uvědomil, že jeho ruka ji touží popadnout za ten pěkný široký zadek. Zastyděl se a myšlenku zahnal, panebože, vždyť ta nebohá žena tu oplakává svého muže, který se oběsil.

Je to příjemná kuchyň, pomyslel si Sven Erik. Na linoleu, které vypadalo jako terakotové dlaždice, leželo několik podomácku utkaných rohoží. U stěny stála rozkládací pohovka, která byla trochu moc široká a měkká na to, aby se na ní dalo sedět, zato lákala ke zdřímnutí po jídle. Byly na ní pěkné polštáře, ne takové ty malé tvrdé na ozdobu.

Je tu všude trochu moc ozdůbek, ale ženy už jsou takové, nikde žádný volný prostor. Alespoň tu není žádná podivná sbírka, skřítkové, hroši nebo lahvičky. Jednou hovořil se svědkem, který měl celý dům zanesený krabičkami od sirek ze všech koutů světa.

V kuchyni Airi Bylundové se v oknech mačkaly květináče a košíčky. Na pracovní desce stála mikrovlnka a stojan z bambusu na sušení hub a bylinek. Na háčku visely maličkaté chňapky; vypadaly, že je vyrobilo nějaké vnouče. U trouby stála řada porcelánových dóz s pokličkami, na kterých bylo napsáno ozdobným písmem: „Mouka“, „Cukr“, „Sušené ovoce“ a podobně. U jedné chyběla poklička, a tak do ní Airi Bylundová nastrkala vařečky a metly na šlehání.

Něco na těch porcelánových dózách asi je. Hjördis po nich také šílela a vzala si je s sebou, když od něj odešla. Jeho sestra jich taky pár vlastnila.

„Měl pracovnu?“ zeptala se Anna Maria. „Mohli bychom se do ní podívat? Nevadilo by vám to?“

I když v kuchyni Airi Bylundové bylo plno věcí, byla pěkná a uklizená. V manželově pracovně se všude na podlaze vršily obrovské hromady novinových výstřižků a příruček. Na skládacím stole ležel puzzle alespoň o tisíci kusech, všechny dílky správnou stranou nahoru a rozdělené podle barev. Na stěně viselo několik složených puzzle, nalepených na tabulích z překližky. Na staré pohovce v jedné hromadě oblečení a deka.

„Ještě jsem nestihla…, nebo prostě nedokázala,“ ukázala na ten zmatek Airi.

Ještě že tak, pomyslela si Anna Maria.

„Pošleme sem někoho pro papíry a články a podobně,“ řekla. „Dostanete je zpátky. Počítač neměl?“

„Měl, ale dala jsem ho jednomu z vnoučat.“

Provinile se na ně podívala.

„Jeho zaměstnavatel se nezmínil, že by ho chtěl vrátit, tak…“

„Vaše vnouče, co dostalo počítač…“

„Axel. Je mu třináct.“

Anna Maria vylovila telefon.

„Jaké má telefonní číslo?“

Axel byl doma. Řekl, že počítač je v pořádku, stojí u něj v pokoji.

„Vymazal jsi harddisk?“ zeptala se Anna Maria.

„Ne, už byl vymazaný. Ale je to jen dvacet gigabitů a já chci stahovat věci z Pirate Bay. Takže jestli mi vezmete babiččin počítač, chci za něj nový s procesorem 2,1 gigahertzů.“

Anna Maria se rozesmála. To je ale obchodník.

„Na to zapomeň,“ řekla. „Ale protože jsem hodná, vrátíme ti ho, až budeme hotoví.“

Když domluvila s Axelem, zeptala se Airi:

„Vy jste vymazala harddisk?“

„Ne,“ odpověděla Airi Bylundová. „Já neumím ani naprogramovat video.“

Upřeně se zadívala na Annu Mariu.

„Určitě se naučte, jak takové věci fungují. Člověk zůstane z ničeho nic sám.“

„Přišel sem někdo z novin a dělal něco s počítačem?“

„Ne.“

Anna Maria vytočila číslo Freda Olssona. Zvedl telefon po prvním zazvonění.

„Když někdo vymaže harddisk, je možné obnovit alespoň dokumenty a cookies, že ano?“

„Jasně,“ řekl Fred Olsson. „Pokud ho někdo nevymazal definitivně. Tedy neprojel elektromagnetickým pulsem, existují firmy, co tohle dělají. Přines ho sem, mám program, který dokáže informace z harddisku obnovit…“

„Jedu tam, neodcházej z práce. Bude to jen chvilka.“

Když ukončila hovor, všimla si, že Airi Bylundová vypadá zamyšleně. Otevřela ústa a zase je zavřela.

„Copak?“ zeptala se Anna Maria.

„Určitě to nic neznamená… Tenkrát, když jsem ho našla… Bylo to tady v pracovně, proto stropní světlo leží na posteli.“

Anna Maria a Sven Erik se podívali na hák na světlo.

„Dveře k pracovně byly zamčené,“ pokračovala Airi Bylundová. „Ale kočka byla uvnitř.“

„No a?“

„Nikdy sem nesměla. Před deseti lety jsme měli jednu kočku. Ta sem vždycky nějak proklouzla a pomočila mu ty hromady papírů. Vymočila se i do jeho pantoflí z ovčí kůže. Od té doby sem žádná kočka nesměla.“

„Možná mu to bylo jedno, když se…“

Sven Erik se zastavil v půli věty.

„Hm, taky jsem si to říkala,“ řekla Airi Bylundová.

„Myslíte si, že ho zavraždili?“ zeptala se Anna Maria přímo.

Airi Bylundová byla chvíli potichu a teprve pak odpověděla.

„Možná v to doufám. Je to zvláštní. Je to tak těžké pochopit.“

Ruka se zdvihla a zakryla ústa.

„I když on nikdy nebyl moc šťastný. Nikdy.“

„Takže vy máte kočku?“ zeptal se Sven Erik, který těžko snášel přímočarý styl Anny Marii.

„No, ano,“ Airi Bylundovou rozzářil malý úsměv. „Leží v ložnici, pojďte se podívat, ukážu vám něco opravdu roztomilého.“

Na manželské posteli ležela kočičí matka se čtyřmi koťaty na hromádce vedle ní.

Sven Erik padl na kolena jako před oltářem.

Kočka se okamžitě probudila, ale ležela klidně. Jedno kotě se také probudilo a vydalo se ke Svenu Erikovi. Bylo šedivě mourovaté a kolem jednoho oka mělo téměř černý kroužek.

„Není úžasná?“ usmála se Airi Bylundová. „Vypadá, jako by se někde prala.“

„Nazdar, boxerko,“ pozdravil Sven Erik kotě.

Odvážně mu vylezla na ruku, drápky ostrými jako jehly si pomáhala udržovat rovnováhu, z ramene mu přešla za krk a pak na druhé rameno.

„Ahoj, maličká,“ řekl Sven Erik zbožně.

„Chtěl byste ji?“ zeptala se Airi Bylundová. „Nemůžu je udat.“

„Ne, ne,“ bránil se Sven Erik a cítil, jak se mu měkká srst otírá o tvář.

Kotě seskočilo na postel a kousnutím do ocasu vzbudilo jednoho sourozence.

„Vezmi si kotě a jdeme,“ řekla Anna Maria.

Sven Erik rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl, „člověka to svazuje.“

Poděkovali. Airi Bylundová je doprovodila ke dveřím. Než odešli, Anna Maria se zeptala:

„Tělo vašeho muže. Bylo spáleno?“

„Ne, pohřbili jsme ho v rakvi. Ale já vždycky říkala, ať mě rozpráší po Taalojärvi.“

„Taalojärvi,“ zopakoval Sven Erik. „Jak jste se jmenovala za svobodna?“

„No, Tievaová.“

„Aha,“ řekl Sven Erik. „Víte, asi před dvaceti lety jsem jel na skútru do Salmi. Byl jsem na cestě do Kattuvuomy. A přesně naproti vesnici, na východní straně zálivu u Taalojärvi, stál malý domek. Zaklepal jsem na dveře a zeptal se na cestu do Kattuvuomy a žena, která v něm bydlela, řekla, ‚jezdí se přes jezero, pak přes blata a potom doleva, až dojedete do Kattuvuomy‘. Ještě chvíli jsme si spolu povídali a já si říkal, že je trochu odtažitá, ale pak jsem se vzpamatoval a začal mluvit finsky a ona roztála.“

Airi Bylundová se zasmála.

„No jo, určitě si myslela, že jste rousku, jeden z těch, co mluví jen švédsky.“

„Určitě. A pak, když už jsem se posadil na skútr, zeptala se: ‚Ale odkud jsi a čípak jsi, že mluvíš finsky?‘ A tak jsem jí pověděl, že jsem syn Valfrid Stalnackeové z Laukkuluspy. ‚Voi hyvänen aika!‘ spráskla ruce. ‚Panenko skákavá! Vždyť my jsme, chlapče, příbuzní. Ne abys jel přes jezero. Jsou tam všude praskliny a je to nebezpečné. Jeď podél břehu.‘ “

Sven Erik se rozesmál.

„Jmenovala se Tievaová. Byla to vaše babička?“

„Neblázněte,“ Airi Bylundová se začervenala. „To byla moje maminka.“

Když vyšli na ulici, Anna Maria rázovala pryč jako voják při pochodu. Sven Erik ji musel dobíhat.

„Dojedeme pro počítač?“

„Chci ho ven,“ řekla Anna Maria.

„Vždyť je zima. Země bude úplně zmrzlá.“

„Je mi to jedno. Chci tělo Örjana Bylunda ven, a to hned teď! Pohjanen musí provést pitvu! Kam jdeš?“

Sven Erik se otočil na podpatku a vracel se k domu Airi Bylundové.

„Jdu to samozřejmě oznámit Airi Bylundové. Ty jeď! Uvidíme se na stanici.“

REBECKA MARTINSSONOVÁ přišla domů kolem šesté večer. Na obloze se stahovaly mraky a pomalu se stmívalo. Právě ve chvíli, kdy před svým šedivým eternitovým domkem vystupovala z auta, začalo sněžit. Sněhové hvězdy se snášely dolů v záři světel z lampy na stodole a nad vchodem, byly lehké jako peří a blikotaly.

Zastavila se a vystrčila jazyk, ruce od těla, obličej vzhůru, oči zavřené. Cítila, jak jí vločky dopadají na řasy a na jazyk. Ale bylo to jiné, než když byla malá. Jako dělat ve sněhu anděly, to bylo taky úžasné, když byl člověk malý. Pokud to zkusil jako dospělý, zapadl mu tak akorát sníh za límec.

Není pro mě, pomyslela si, otevřela oči a podívala se směrem k řece, která se topila ve tmě. Pár světel z domů na druhé straně zátoky.

Během odpoledne napsala Mansi Wenngrenovi asi dvacet e mailů a všechny je vymazala. Nechtěla, aby to vypadalo, že se vnucuje.

Zapomeň na něj, opakovala si. Nemá zájem.

Ale srdce se tvrdohlavě bránilo.

Aha, řeklo a vyvolalo několik obrazů, aby si je mohla prohlédnout. Mans a Rebecka ve člunu. Ona vesluje. On brázdí rukou vodu. Bílou košili má vyhrnutou po lokty. Obličej hladký a uvolněný. Pak: Rebecka na podlaze před krbem v obývacím pokoji. Mans mezi jejíma nohama.

Když se svlékla z pracovního kostýmku a ještě než si vzala džíny a tričko, podívala se na sebe do zrcadla. Bledá a štíhlá. Příliš malá prsa. Mají hodně zvláštní tvar. Žádné dva bochánky, spíš dva převrácené kornouty na zmrzlinu. Náhle se před tímhle tělem, které nikdo nechce a ve kterém nevyrostlo žádné dítě, cítila odtažitě a cize. Rychle se oblékla.

Nalila si whisky a posadila se u babiččina starého rozkládacího stolu v kuchyni. Upíjela po větších doušcích než obvykle. Whisky se teple rozprostřela v žaludku a myšlenky se na sebe přestaly bláznivě tlačit.

Když byla naposledy opravdu zamilovaná…, bylo to do Thomase Söderberga, a to už něco vypovídá o jejích schopnostech vybrat si mužského. Neměla by na to myslet.

Potom sice měla pár známostí, všichni to byli studenti práv z univerzity, ale ani jednoho si sama nevybrala. Nechala se pozvat na večeři, nechala se políbit a skončila v posteli. Smutné a předvídatelné, od samého začátku. Nemohla se zbavit pocitu, že jimi pohrdá. Chovali se jako děti, chlapečci z vyšší vrstvy, všichni přesvědčení o tom, že kdyby se jen trochu učili, měli by lepší známky než ona. Pohrdala jejich směšným vzdorem vůči rodičům, který se skládal z umírněného braní drog a méně umírněného pití alkoholu. Pohrdala jejich iluzemi o tom, že jsou jiní. Pohrdala i jejich pohrdáním samolibostí, které jim vydrželo do té doby, než začali pracovat, oženili se a samolibost se jim stala vlastní.

A teď Mans. Smíchejte v mužském těle špetku internátní školy, krásného umění, arogance, alkoholu a právnického důvtipu a protřepejte.

Táta nemohl uvěřit svému štěstí, když si ho matka vybrala. Ona si myslela, že se k sobě hodí. Vybrala si ho, jako si člověk vybírá ovoce ze stromu.

Rebecku najednou popadla chuť podívat se na maminčiny fotky. Po babiččině smrti je z alba všechny vytrhala.

Natáhla si holínky a rozběhla se naproti ke Stavingovi.

U Stavinga v kotelně byl ještě slabě cítit opečený párek. Na poličce ležel právě umytý talíř, sklenice, hliníkový hrnec a pánev obrácené dnem vzhůru na červeně kostkované utěrce. Staving ležel na ustlané posteli a pochrupoval s novinami na obličeji. Na jedné vlněné ponožce měl velkou díru. Když ho Rebecka uviděla, překvapivě ji to dojalo.

Bella vyrazila a ze samé radosti z návštěvy málem převrhla židli. Rebecka ji podrbala a rytmické údery jejího ocasu do kuchyňského stolu a její radostné kňučení Stavinga probudily.

„Rebecko,“ řekl potěšeně. „Dáš si kafe?“

Řekla, že ráda, a zatímco kávu odměřoval, vysvětlila mu, proč přišla.

Staving vyšel po schodech nahoru a za chvíli se vrátil s dvěma alby pod paží.

„Určitě najdeme nějaké maminčiny fotky,“ řekl, „ale na většině asi bude Maj Lis a děti, to se rozumí.“

Rebecka si prohlížela maminčiny fotografie. Na jedné seděla Maj Lis s maminkou na sobí kůži na jarním sněhu, dělaly opičky a smály se do kamery.

„Jsme si podobné,“ řekl Rebecka.

„Jste,“ přitakal Staving.

„Jak se s tátou seznámili?“

„To nevím. Určitě někde na zábavě. Tvůj otec uměl moc dobře tancovat. Když sebral odvahu.“

Rebecka se pokusila představit si to. Matka s otcem na tanečním parketu. Otec, plný sebevědomí, které mu dodala láhev, jí přejíždí rukou po zádech.

Když si prohlížela fotografie, zaplavil ji známý pocit. Zvláštní směsice studu a zloby. Vztek jako obrana před potupným soucitem sousedů z vesnice.

Mluvili o ní a před ní jako o „té ubohé holčičce“. Piika riepu. Ještě štěstí, že má babičku, říkali. Ale jak dlouho to Theresie Martinssonová zvládne? To je otázka. Všichni máme svoje chyby. Ale neumět se postarat o svoje dítě…

Staving ji ze strany pozoroval.

„Maj Lis měla tvoji maminku moc ráda,“ řekl.

„Vážně?“

Rebecka si všimla, že její hlas zněl jako šepot.

„Vždycky si měly co povídat, sedávaly tady u stolu a smály se.“

Vždyť ano, pomyslela si Rebecka. Také si ni tak vzpomíná. Hledala fotku, na které by matka nepózovala. Kde by se nenatočila k fotoaparátu v tom nejlichotivějším úhlu a nesmála se.

Opravdová filmová hvězda, podle místního měřítka.

Dvě vzpomínky:

Vzpomínka číslo jedna. Rebecka se ráno vzbudí v dvoupokojovém bytě ve městě. Odstěhovaly se z Kurravaary. Táta zůstal v přízemním bytě v babiččině domku. Říkají, že bude praktičtější, když Rebecka bude bydlet s matkou ve městě.

Blízko do školy a vůbec. Vzbudí se a byt voní nově, čistě a uklizeně. Zářivě čistě. Kromě toho jej maminka celý přestavěla. Jediný kus nábytku, který stojí na svém místě, je Rebecčina postel. Na stole stojí snídaně. Čerstvě upečené koláčky. Maminka stojí na balkóně, kouří a vypadá šťastně.

Musela uklízet a přestavovat nábytek celou noc. Co si pomyslí sousedi?

Rebecka se vytratí tiše jako kočka po schodech dolů, pohled upřený k zemi. Jestli Laila z poschodí pod nimi otevře dveře, propadne se hanbou.

Vzpomínka druhá. Paní učitelka říká: „Posaďte se po dvojicích.“

Petra: „Já nechci sedět vedle Rebecky.“

Paní učitelka: „Co je to za hlouposti?“

Třída poslouchá. Rebecka se dívá do lavice.

Petra: „Smrdí chcankama.“

Proto, že v bytě nemají elektřinu. Odpojili proud. Je září, a tak ještě nemrznou, ale prát v pračce nejde.

Když Rebecka přijde domů a pláče, matka se rozzlobí. Dotáhne Rebecku s sebou do Telecomu a začne křičet na personál. Nepomůže, když se jí pokoušejí vysvětlit, že se musí obrátit na dodavatele energie, že nejsou stejná firma.

Rebecka se zadívala na matčinu fotografii. Uvědomila si, že je na ní asi stejně stará jako teď Rebecka.

Možná dělala, co mohla, pomyslela si.

Dívala se na tu smějící se ženu na sobí kůži a proběhl jí pocit smíření. Jako kdyby se uvnitř ní něco uklidnilo. Možná proto, že si uvědomila, že matka nebyla tak stará.

Jaká matka bych byla já, kdybych se tehdy rozhodla, že dítě porodím, zeptala se v duchu sama sebe. Panebože!

A pak se stalo pravidlem, že mě matka v dobách, kdy to nezvládala, nechávala u babičky. I o letních prázdninách jsem bývala v Kurravaaře.

Tady bývaly všechny děti špinavé, vzpomínala. A určitě taky smrděly chcankama.

Staving ji vyrušil z přemýšlení.

„Hele, možná bys mi mohla pomoct…,“ začal.

Vždycky se ji snažil uvrtat do nějaké práce. Rebecka ho podezřívala, že vlastně pomoc nepotřebuje, ale že si myslí, že ona ji potřebuje. Fyzická práce jako lék proti zasmušilosti.

Teď chtěl, aby vylezla na střechu a shodila dolů přepadávající sníh.

„Víš, mohlo by to každou chvíli spadnout, a co kdyby kolem právě šla Bella. Nebo já sám, když se zapomenu.“

Vylezla na střechu Stavingova domu. Byl večer a tma. Venkovní osvětlení na Stavingově dvorku moc nepomáhalo. Sněžilo. A starý sníh pod novou pokrývkou ztvrdl a klouzal. Provaz kolem pasu a lopatu do ruky. Staving měl také lopatu, ale jen k tomu, aby se o ni opřel. Ukazoval jí, jak na to, a komandoval. Rebecka si to dělala po svém a jeho to rozčilovalo, protože on přece ví nejlépe, jak na to. Takhle to mezi nimi bylo pokaždé. Když slézala dolů, byla celá zpocená.

Ale nepomohlo to. Když se doma postavila do sprchy, myšlenky se vrátily k Mansovi. Podívala se na hodiny. Bylo teprve devět.

Potřebovala zaměstnat mozek. Sedne si k počítači a bude pokračovat ve vyhledávání informací o Inně Wattrangové.

Ve tři čtvrtě na deset někdo zaklepal na venkovní dveře. Zezdola z chodby se ozval hlas Anny Marii:

„Haló? Je někdo doma?“

Rebecka otevřela nahoře dveře do chodby a zavolala:

„Tady nahoře!“

„Ježíšek existuje,“ zafuněla Anna Maria, když vyšla po schodech.

Držela v náručí krabici od banánů. Rebecka si vzpomněla na vtip z rána a zasmála se.

„Byla jsem celý rok moc hodná,“ přísahala.

I Anna Maria se smála. Teď, když spolu pracovaly na vraždě Inny Wattrangové, vycházely spolu výborně.

„Tohle jsou papíry a všechno možné z pracovny Örjana Bylunda,“ vysvětlila jí o chvilku později Anna Maria a kývla na krabici.

Posadila se ke kuchyňskému stolu, a zatímco Rebecka připravovala kávu, pověděla jí o mrtvém novináři.

„Vyprávěl jednomu kolegovi, že připravuje něco o Kallis Mining. O měsíc a půl později byl mrtev.“

Rebecka se otočila.

„Jak zemřel?“

„Oběsil se doma v pracovně. Ale nejsem si tím moc jistá. Požádala jsem o povolení k exhumaci a pitvě. Doufám, že se na kraji rozhodnou rychle. Tumáte!“

Položila na stůl USB disk.

„Obsah počítače Örjana Bylunda. Harddisk někdo vymazal, ale Fred Olsson si s tím poradil.“

Anna Maria se rozhlédla. Kuchyně byla moc příjemná. Jednoduchý venkovský nábytek smíchaný s kousky ze čtyřicátých a padesátých let. Několik táců usazených ve vyšívaném látkovém pásu. Pěkné a trochu staromódní. Anně Marii to připomnělo babičku a jaké to bývalo u ní.

„Máte to tu pěkné,“ řekla.

Rebecka jí podala kávu.

„Díky. Je jenom černá.“

Rebecka se rozhlédla po kuchyni. Jí samotné se líbilo, jak si to uspořádala. Nebylo to žádné babiččino mauzoleum, ale nechala si většinu věcí. Když se sem přestěhovala, věděla přesně, že se jí to takhle líbí. Poté, co ji propustili z blázince, zastavila se ve svém bytě ve Stockholmu. Židle „Mravenec“ od Arneho Jacobsona, světla od Poula Henningsena. Italská pohovka z Asplundu, kterou si sama darovala, když ji zvolili do advokátní komory. „Tohle nejsem já,“ pomyslela si tehdy. A tak všechno prodala spolu s bytem.

„Chtěla bych se podívat na jednu platbu, která došla na konto Inny Wattrangové,“ řekla Rebecka Anně Marii. „Někdo jí na něj převedl dvě stě tisíc v hotovosti.“

„Díky,“ řekla Anna Maria. „Zítra?“

Rebecka přikývla.

Je to paráda, pomyslela si Anna Maria. Pomáhá jim přesně s tím, co nestíhají. Možná by měla Rebecku pozvat, až půjdou se skupinou na kuželky. Mohli by si se Svenem Erikem povídat o kočkách.

„Už jsem na to stará,“ Anna Maria mrkla na hrnek s kávou. „Když si dám večer kafe, v noci se vzbudím a myšlenky se mi…“

Zatočila rukou, aby naznačila, jak se jí myšlenky bez přestání honí hlavou.

„Mně taky,“ přiznala Rebecka.

Zasmály se, vědomy si toho, že si spolu daly kávu jenom proto, aby se navzájem sblížily.

Venku stále padal sníh.

Čtvrtek 20. března 2005

SNĚŽILO CELOU NOC na čtvrtek. Ale ráno přestalo, vyjasnilo se a vykouklo slunce. Jen minus tři pod nulou. Ve čtvrt na deset vykopali rakev Örjana Bylunda. Zaměstnanci hřbitova už večer odházeli sníh a na hrob umístili topné těleso.

Anna Maria se kvůli tomu pohádala s hrobaři.

„Potřebujeme oficiální povolení z kraje,“ tvrdili jí.

„To potřebujete k exhumaci těla,“ vysvětlovala Anna Maria. „Já jen chci, abyste na hrob už teď postavili topné těleso, abyste ho mohli rychle vykopat, až přijde povolení.“

Zmrzlá země roztála. K rakvi se dostali pomocí hřbitovního bagru značky Kubota.

Na místě bylo asi deset fotografů. Anna Maria je pozorovala a cítila se trochu provinile kvůli Airi Bylundové.

Já přece vyšetřuji vraždu, obhajovala se v duchu. Ale jim jde jen o fotku na titulní stránku.

A tu získali. Špinavá díra, hlína, žalostné zbytky růží, černá rakev. A kolem toho všeho třpytivě mrazivé jaro, čerstvě napadaný sníh a sluneční svit.

Soudní lékař Lars Pohjanen a jeho asistentka Anna Granlundová čekali v nemocnici, až přivezou tělo.

Anna Maria se podívala na hodinky.

„Půl hodiny,“ řekl Sven Erik. „Pak zavoláme a zeptáme se, jak je daleko.“

Ve stejném okamžiku jí v kapse zazvonil telefon. Byla to Rebecka Martinssonová.

„Prověřila jsem tu platbu na konto Inny Wattrangové,“ oznámila jí. „A něco na ní je. Patnáctého ledna někdo přišel do malé pobočky banky SEB na ulici Řemeslníků ve Stockholmu a uložil na její konto dvě stě tisíc švédských korun. Na platební formulář napsal: ‚Není to za tvé mlčení.‘ “

„Není to za tvé mlčení,“ zopakovala Anna Maria. „Ráda bych ten platební formulář viděla.“

„Požádala jsem je, aby jej naskenovali a poslali ho sem. Až dorazíte, podívejte se do počítače.“

„Odejděte ze státního zastupitelství a pojďte místo toho pracovat sem k nám,“ vyhrkla Anna Maria. „Peníze nejsou všechno.“

Rebecka na druhé straně telefonu se rozesmála.

„Musím padat,“ řekla nakonec. „Mám přelíčení.“

„I dneska? Nechodíte snad v pondělí a úterý?“

„Hm… To má na svědomí Gudrun Haapalahtiová z hlavní kanceláře. Už sem nikoho neposílá.“

„Měla byste si stěžovat,“ navrhla Anna Maria nápomocně.

„To raději zemřu,“ zasmála se Rebecka. „Tak zatím.“

Anna Maria se podívala na Svena Erika.

„Moment!“

Zavolala Tommymu Rantakyröovi.

„Můžeš pro mě něco zjistit?“ začala, a aniž by čekala na odpověď, pokračovala:

„Zkus najít, jestli někdo z lidí ze seznamu z obou telefonů Inny Wattrangové bydlí nebo pracuje poblíž pobočky SEB na ulici Řemeslníků ve Stockholmu.“

„Jak to, že jsem v tomhle telefonním pekle musel skončit zrovna já?“ zaúpěl Tommy Rantakyrö. „Jak dlouho zpátky to mám zkontrolovat?“

„Půl roku?“

Na druhém konci se ozvalo zaúpění.

„Začni ale v lednu. Platba šla na její konto patnáctého ledna.“

„Vlastně jsem ti chtěl zavolat,“ řekl Tommy Rantakyrö, než Anna Maria stihla zavěsit.

„Požádala jsi mě, abych se podíval na telefon na turistické stanici v Abisku.“

„No a?“

„Někdo, a já jsem přesvědčen, že to byla ona, volal Diddimu Wattrangovi ve čtvrtek pozdě večer.“

„Řekl nám, že nevěděl, kde Inna je,“ reagovala na to Anna Maria.

„Rozhovor trval přesně čtyři minuty a dvacet tři vteřin. Řekl bych, že lže, co ty na to?“

MAURI KALLIS STÁL ve své pracovně a pozoroval prostranství před domem.

Po bílém štěrku přicházela jeho žena Ebba. Pod paží měla helmu a nového arabského hřebce vedla volně vedle sebe. Černá hříva byla celá zbrocená potem. Hlavu měl skloněnou, vypadal unaveně, ale spokojeně.

Z druhé strany přicházela Ulrika Wattrangová. Chlapečka s sebou neměla. Určitě byl doma s chůvou.

Otázkou je, jestli se Diddi vrátil domů. Maurimu to bylo jedno. Setkání se zástupci African Mining Trust zvládne dobře i bez něj. Možná lépe. Na Diddiho Wattranga se v současnosti nedalo spoléhat. Přestože by jeho práci zvládla i opice. Investory pro Mauriho projekty už nebylo třeba pracně vyhledávat. Teď, když opadl zájem o akcie internetových společností a hlad Číny po oceli nebylo možné utišit, stáli ve frontě, jen aby se k němu mohli přidat.

Měl by se Diddiho zbavit. Je to jen otázka času, kdy se Diddi se ženou a princátkem sbalí a vypadnou.

Ulrika se zastavila a dala se do řeči s Ebbou.

Ebba se zběžně podívala nahoru k jeho oknu a on odstoupil od záclon. Ty se trochu pohnuly, ale zvenku to nebylo vidět.

Je mi ukradená, pomyslel si o Ebbě s nenávistí.

Když navrhla, aby měli oddělené ložnice, bez diskuze to přijal. Z její strany šlo určitě o poslední pokus vyprovokovat konflikt, ale on cítil jen úlevu. Alespoň nemusí v posteli předstírat, že si nevšiml, jak k němu otočená zády pláče.

A Diddi je mi také ukradený, říkal si v duchu. Vlastně si vůbec nevzpomínám, co na něm bylo tak úžasného.

To na Inně mi záleželo, řekl si nakonec.

Sněží. Za dva týdny budou Vánoce. Mauri a Diddi chodí třetím rokem na Obchodní. Mauri už na půl úvazku pracuje u firmy, která obchoduje s opcemi. Začíná sledovat obchodování se surovinami, je to takový jeho koníček. Za sedmnáct let bude na titulní straně časopisu Business Week.

Čtvrť kolem Stureho náměstí vypadá jako z reklamy. Nebo se spíš podobá té hračce, plastové kouli naplněné vodou. Když jí zatřesete, začne v ní sněžit.

Krásné ženy pijí v kavárnách espresso a café au lait, na podlaze vedle sebe papírové tašky z obchodního domu NK plné balíčků. Venku se k zemi snáší sníh.

Děvčátka a chlapci v bundách a vlněných kabátcích, jako miniaturní dospělí, se drží za ruce svých dobře oblečených rodičů a jdou téměř pozpátku, jak se snaží zahlédnout vánoční výzdobu ve výkladech obchodů. Diddi si z vánoční výzdoby ve čtvrti Östermalm dělá legraci.

„Trpí tu londýnským komplexem,“ směje se.

Jdou do Riche. Příjemně přiopilí, přestože je teprve čtvrt na sedm večer. Ale rozhodli se, že je čas na vánoční oslavu.

Na rohu ulice Jarla Birgera a ulice Hrabětě Tureho narazí na Innu.

Jde zavěšená do staršího muže. O mnoho let staršího. Je kostnatý, jako staří muži bývají. V jeho obličeji o sobě dává vědět smrt, lebka se snaží prorazit kůží a říká: brzy tu zbudu jen já. Kůže už se nedokáže dlouho bránit. Bez známky pružnosti se vypíná přes čelo v místě, kde se lebka valí ven. Nad propadlými tvářemi vystupují lícní kosti. Výrazně kostnatá zápěstí.

Teprve později si Mauri uvědomí, že Diddi kolem nich chce projít bez pozdravu, ale Mauri se samozřejmě zastaví, a tak je třeba se navzájem představit.

Inně to vůbec nevadí. Mauri se na ni dívá a říká si, že sama vypadá jako vánoční dárek. Když se usměje, pokaždé to vypadá, že se jí oči překvapeně rozzáří štěstím.

„Tohle je Ecke,“ říká a láskyplně se k němu tiskne.

Vyšší kruhy a šlechta s těmi svými přezdívkami. Mauri se nepřestává divit. Jednou je to Noppe a Bobbo, jednou Guggu. Inna se ve skutečnosti jmenuje Honorine. A z Williama nikdy nebude Wille, zato z Waltera se vždycky stane Walle.

Muž vystrčí ruku pokrytou stařeckými skvrnami z drahého, ale mírně ošuntělého kabátu. Maurimu připadá odporná. Potlačí v sobě chuť si hned pak čichnout ke své ruce, aby zjistil, zda je cítit špínou.

„Já to nechápu,“ řekne Diddimu, když se s Innou a jejím společníkem rozloučí. „Tohle že je Ecke?“

Inna se o něm několikrát zmínila. Nemůže jít s nimi, protože jedou s Eckem na venkov, viděli s Eckem ten a ten film. Mauri si představoval mladíka z vyšší vrstvy s uhlazenými světlými vlasy. Občas si říkal, jestli není ženatý, když s ním Inna dělá takové tajnosti a nenechá je, aby se s ním sešli. Jenže ona dělá se svými známostmi vždycky tajnosti. Také ho napadlo, že její známosti jsou určitě starší, a proto si Inna nemyslí, že by s nimi její bratr a Mauri mohli mít něco společného. Vždyť jsou to ještě kluci, co chodí do školy. Ale o tolik starší?

Když Diddi neodpovídá, Mauri pokračuje:

„Vždyť je to dědek! Co na něm vidí?“

Diddi nenuceně odpoví, ale Mauri slyší, jak se úporně chytá své bezstarostnosti, protože je tím jediným, k čemu se ještě může přimknout; ale i ta mu uniká, přestože se jí pevně drží.

„Ty jsi vážně naivní.“

Stojí na chodníku před Riche, na téhle vánoční pohlednici. Diddi odhodí cigaretu do sněhu a upřeně se zadívá na Mauriho.

Teď mě políbí, pomyslí si Mauri a ani si nestihne uvědomit, zda ho to děsí nebo ne, a ta chvíle je pryč.

Jindy. Také v zimě. Zase sněží. Inna má dobrého přítele, tak jim říká. Ale s tímhle je to jiné. S Eckem to skončilo už dávno. S tímhle mužem půjde na večeři při příležitosti udělování Nobelovy ceny a Diddi si vezme do hlavy, že za ní s Maurim zajdou do jejího jednopokojového bytu na ulici Carla Linného s lahví šampaňského a pomohou jí zapnout šaty.

Když jim otevře dveře, vypadá fantasticky. V šatech rudých jako vlčí máky a s vlhkými rty ve stejné barvě.

„Oukej?“ řekne.

Ale Mauri není schopen odpovědi. Právě poznal, co to znamená, když něco někomu vyrazí dech.

Zamává lahví šampaňského, zmizí v kuchyni, aby nebylo poznat, co cítí, a dojde pro sklenky.

Když se vrátí, sedí Inna u stolku a nanáší si oční stíny. Diddi stojí za ní. Naklání se nad ní a jednou rukou se opírá o stůl. Druhá ruka mu sjela pod šaty a hladí její prsa.

Oba pozorují Mauriho a čekají, jak zareaguje. Diddi mírně zdvihne jedno obočí, ale rukou nepohne.

Inna se směje, jako by to celé byl žert.

Mauri se nepohne ani o píď. Tři vteřiny stojí úplně bezvýrazně, dokonale ovládá celou jemnou síť svalových vláken v obličeji. Když tři vteřiny uplynou, nepopsatelně dekadentním způsobem ve stylu Oscara Wilda lehounce povytáhne obočí a řekne:

„Drahý příteli, až budeš mít volnou ruku, tady je sklenka. Na zdraví!“

Zasmějí se. Je opravdu jedním z nich.

A napijí se z jejích starožitných sklenic na šampaňské.

Ebba Kallisová a Ulrika Wattrangová se potkaly na nádvoří před Reglou. Ebba se podívala nahoru k Mauriho oknu. Záclona se pohnula.

„Ozval se ti Diddi?“ zeptala se Ebba.

Ulrika Wattrangová zavrtěla hlavou.

„Dělám si starosti. Nemůžu spát. Včera jsem si vzala prášek na spaní, ale nechci je brát, když teď kojím.“

Echnaton netrpělivě trhl uzdou. Chtěl zpátky do stáje, zbavit se sedla a nechat se vyhřebelcovat.

„Určitě se brzy ozve,“ řekla Ebba mechanicky.

Zpod Ulričiných hustých řas se prodrala slza. Nevěřícně zavrtěla hlavou.

Bože, tohle mě vážně nudí, pomyslela si Ebba. To její naříkání.

„Musíš si uvědomit, že právě teď prochází těžkým obdobím,“ dodala starostlivě.

Jako my všichni, řekla si tvrdě v duchu.

Za posledního půl roku za ní Ulrika přišla s pláčem několikrát. „Odstrkuje mě od sebe, ani nevím, kam šel, zeptám se ho tedy, jestli ho ani Filip nezajímá, ale on jen…“ A tiskla k sobě dítě tak silně, že se někdy probudilo a neutěšitelně se rozplakalo, a Ebba ho pak musela konejšit.

Echnaton jí přiložil tlamu k hlavě a frkl, až se jí rozletěly vlasy. Ulrika se mezi slzami rozesmála.

„Je do tebe úplně zamilovaný.“

On ano, pomyslela si a vzhlédla k Mauriho oknu. Koně mě milují.

Hřebce získala navzdory jeho rodokmenu za hubičku. Jen proto, že jezdit na něm bylo jako osedlat si ďábla. Vzpomíná si, jak byla plná očekávání, když ho vyváděli z přívěsu. Rozšířené nozdry, vypoulené oči v božské černé hlavičce. Zadní nohy, na které si musel člověk dát pozor. Tenkrát ho pomáhali držet tři chlapi.

„Hodně štěstí,“ smáli se, když se jim konečně podařilo dostat ho do boxu a mohli odjet slavit Vánoce. Hřebec stál v boxu a kroutil očima.

Ebba ho nevzala do výběhu na krátké uzdě a s bičem. Místo toho mu vyhnali ďábla z těla společně. Nechala ho skákat i běhat, vysoko i daleko. Oblékla si ochrannou vestu, a místo aby se ho snažila zastavit, poháněla ho stiskem stehen. Když se vrátili, byli od hlavy až k patě od bláta. Viděla je dívka, která Ebbě pomáhala ve stáji, a rozesmála se. Echnaton stál ve vratech od stáje a nohy se mu třásly únavou. Ebba ho polila vlažnou vodou. Spokojeně zaržál a najednou si o ni opřel hlavu.

Dnes měla dvanáct koní. Nakoupila hříbata a beznadějné případy, které dávala do pořádku. Postupně se chystala začít s chovem. Mauri se jí smál a říkal, že nakupuje víc, než prodává. A ona zdvořile hrála roli ženy v domácnosti s dvěma nákladnými koníčky. Závodními koňmi a toulavými psy.

„Regla patří tobě,“ řekl jí Mauri, když se vzali.

Jako ekonomická jistota a kompenzace za to, že Kallis Mining zůstal v jeho výsostném vlastnictví.

Ale Mauri Reglu koupil a zrenovoval z půjčených peněz a půjčku nikdy nesplatil.

Kdyby chtěla Mauriho opustit, musela by opustit i Reglu. Koně, psy, personál, sousedy, měla tu celý svůj život.

Vybrala si. Když pořádal večírky, usmívala se a přijímala hosty. Průběžně ho informovala o tom, jak se chlapcům daří ve škole a v kroužcích. Bez reptání organizovala Innin pohřeb.

Jsem jako on, pomyslela si Ebba a podívala se na svého koně. Jsme otroci, svoboda není možná. Když budeme pořád vyčerpaní, alespoň se nezblázníme.

A právě ve chvíli, kdy se takhle zamyslela, přeběhla Ester přes nádvoří.

ANNA MARIA MELLAOVÁ OTEVŘELA ve čtvrtek v poledne dveře svého domu a řekla: „Ahoj, domečku.“ Srdce jí poskočilo radostí, když uviděla, že je po snídani uklizeno a že i stůl je utřený.

Do misky si nalila mléko a nasypala kukuřičné lupínky, natřela si chleba játrovou paštikou a vytočila číslo soudního lékaře Larse Pohjanena.

Když zvedl telefon, řekla jen „no?“ a ani se nepředstavila.

Na druhém konci to zaznělo, jako když vrána uvízne v komíně. Museli jste primáře Larse Pohjanena znát, abyste pochopili, že se zasmál.

„Hätähousu.“

„Dej hätähousu, po čem touží. Jak zemřel Örjan Bylund? Oběsil se sám, nebo…?“

„Po čem touží,“ Pohjanenův hlas na druhém konci drátu najednou podrážděně zaskřípal. „Co to jen s tvými kolegy je? Měli jste mi ho sem poslat na pitvu, když jste ho našli. To je neuvěřitelné, jak je policie k ničemu, když je třeba dodržovat předpisy. Dodržovat je musíme jen my ostatní, že.“

Anna Maria si odpustila kousavý komentář o tom, že policii k případu nikdo nepřivolal, protože lékař, tedy jeden z Pohjanenových kolegů, že, se rozhodl vykašlat na předpisy, na úmrtní listinu zapsal jako příčinu smrti infarkt a zavolal pohřební službu, aby tělo odvezla. Ale teď bylo důležitější, aby Pohjanen zůstal v dobré náladě, než aby ona měla pravdu.

Zamumlala cosi, co mohlo znít jako omluva, a nechala Pohjanena mluvit.

„Oukej,“ pokračoval Pohjanen přívětivějším tónem. „Ještě že ho pohřbili v zimě, alespoň nedošlo k velkým změnám v měkkých tkáních. I když teď, když roztál, to jde rychle.“

„Hm,“ řekla na to Anna Maria a zakousla se do chleba s játrovou paštikou.

„Chápu, že někdo mohl dojít k závěru, že se jedná o sebevraždu. Všechna externí zranění napovídají tomu, že se oběť oběsila. Kolem krku je patrná rýha po škrcení… a sundali ho ještě před tím, než na místo dorazil lékař, že?“

„Ano, manželka ho odřízla. Chtěla se vyhnout drbům. Örjan Bylund byl v Kiruně známá osoba. Pracoval v novinách dobrých třicet let.“

„V tom případě je těžké poznat, jestli poranění odpovídají… chrr… chrr… způsobu věšení… chrr…“

Pohjanen přerušil svůj výklad kvůli záchvatu kašle.

Zatímco chrchlal, držela Anna Maria telefon kousek od ucha. Vůbec jí nevadilo hovořit s ním o mrtvolách, když jedla, ale při zvuku Pohjanenova kašle ji přecházela chuť. On má co mluvit o policii, která nedodržuje předpisy. Sám je lékař a kouří jako fabrika. A to přesto, že před několika lety podstoupil operaci kvůli rakovině plic.

Pohjanen pokračoval:

„Už při vnějším ohledání jsem začínal mít pochybnosti. Na očních spojivkách bylo vidět drobná krvácení. Nic velkého, malé špendlíkové hlavičky. A pak tu máme vnitřní poranění, krvácení v různých vrstvách, kolem krku a ve svalech…“

„Aha?“

„No, pokud se jedná o oběšení, člověk by očekával krvácení kolem rýhy po škrcení a pod ní, že?“

„Asi ano.“

„Ale tahle krvácení jsou příliš velká a na různých místech těla. A kromě toho tu máme zlomeninu štítné chrupavky a jazylky.“

Pohjanen dal najevo, že skončil, a chystal se zavěsit.

„Počkej moment,“ zarazila ho Anna Maria. „Co z toho vyvozuješ?“

„Pravděpodobně ho uškrtili. K vnitřním zraněním krku při oběšení nedochází. Takže nejspíš byl uškrcen. Rukama. Také něco vypil. Možná až příliš. Začal bych s manželkou. Občas se chopí příležitosti, když se jim chlap zkáruje pod obraz.“

„Jeho žena to nebyla,“ řekla Anna Maria. „Tohle je něco většího, mnohem, mnohem většího.“

MAURI KALLIS spatřil Ester, jak běží přes nádvoří. Krátce kývla na Ulriku s Ebbou a pokračovala směrem k lesu, který se táhl mezi novým a starým molem. Běhávala tudy často, po úzké stezce, která vedla ke starému molu, kde kotvil motorový člun Mauriho lesníka.

Její soustředění na trénink, které, jak se zdá, nahradilo malování, bylo pozoruhodné. Četla si o proteinech a tvorbě svalstva, zdvihala činky a běhala kolečka.

Zdálo se, že když běhá, má přivřené oči. Jako by to byla výzva. Běžet a nenarazit do stromu. Nechat nohy, aby si samy našly stezku, i naslepo.

Vzpomněl si na jednu večeři, docela nedávno. Ebbini příbuzní ze Skane, Inna, Diddi s manželkou a princátkem. Ester se právě přistěhovala do podkroví a Inna ji přemluvila, aby se s nimi najedla. Ester se zkoušela vymluvit.

„Musím trénovat,“ řekla a dívala se na podlahu.

„Když nebudeš jíst, trénink ti k ničemu nebude,“ řekla Inna. „Jdi si ven zaběhat, vrať se, a až se převlékneš, přijď se najíst. Až se najíš, můžeš jít. Nikdo si nevšimne, když odejdeš dřív.“

Uprostřed večeře, uprostřed bílých ubrusů a svícnů a stříbrných příborů, přijde Ester ke stolu. Má mokré vlasy a obličej celý poškrábaný, na dvou místech krvácí.

Ebba ji představila. Usmívá se a užívá slova jako „umělecká škola“ a „vysoce oceňovaná výstava v galerii Larse Zantona“, ale zbledla a vypadá ustaraně.

Inna se musela držet, aby se nedala do smíchu.

Ester jedla, soustředěně a tiše, s krví na tváři. Příliš velká sousta a ubrousek vedle talíře netknutý.

Když si šli po večeři zakouřit na terasu, Diddi řekl:

„Viděl jsem ji, jak běží lesem po stezce ke starému molu se zavázanýma očima. Proto je pak takhle…“

„Proč to dělá?“ zeptal se jeden z Ebbiných příbuzných.

„Protože je šílená?“ nabídl Diddi.

„Přesně!“ souhlasila Inna vesele. „Určitě chápete, že ji musíme znovu dostat k malování.“

Ester si to zkrátila přes trávník a málem narazila do Ulriky a Ebby a černého koně. Dříve by viděla jeho štíhlou hlavu, jeho obrysy, velké krásné oči. Linie a další linie. Vlnění zad, když ho Ebba vedla po malém kruhu. Všechny křivky těla: krk, ocas, nohy, kopyta. A Ebbiny linie, rovná záda, rovný krk, rovný nos, napjaté a rovné otěže.

Ale teď Ester nic z toho nezajímalo. Místo toho pozorovala koňské svaly.

Kývla na Ulriku s Ebbou a napadlo ji, že je sama z arabského plemene.

Mé břímě je lehké, pomyslela si, když se pustila do lesíka mezi usedlostí a jezerem Mälaren. Cestu už téměř znala. Brzy ji poběží celou se zavázanýma očima a nevrazí ani do jednoho stromu.

První, kdo zaznamenal, že je matka nemocná, byli psi. Před Anttem a Ester to skrývala.

Nic jsem nechápala, vzpomínala Ester a běžela se zavřenýma očima po úzké cestě hustým porostem ke starému molu na panství Regla. Stejně je to zvláštní. Čas a prostor nejsou neproniknutelné zdi, ale jsou ze skla, vidím skrz ně. Člověk se o lidech ledacos dozví. Důležité i bezvýznamné věci. Ale když se to týkalo jí, neviděla jsem nic. Hodně jsem se soustředila na malování. Byla jsem tak šťastná, že mohu konečně malovat olejovými barvami, že jsem nic nechápala. Nechtěla jsem chápat, proč mě najednou nechává držet štětec.

Běžela rychleji. Občas ji větve škrábly do obličeje. Nic to nebylo, spíš se jí ulevilo.

„Tak podívej,“ řekne matka. „Vždycky jsi chtěla malovat olejovými barvami, chceš se to teď naučit?“

Nechá mě vypnout plátno. Tak strašně se snažím udělat to dobře, až mě rozbolí hlava. Jsem pevně rozhodnutá, že to musí být správně. Napínám je a ohýbám a přicvakávám sešívačkou. Otec vyrobil rám. Nechce, aby matka kupovala levné rámy ze špatně usušeného dřeva, které se budou kroutit.

Matka neříká nic a já vím, že jsem ho vypnula skvěle. Snaží se ušetřit a kupuje levné plátno, které se nejdříve musí přetáhnout temperou. Dovolí mi, abych to udělala. Pak načrtne uhlem obrysy. Nechá mě stát vedle a dívat se. Vzdorně si myslím, že až budu sama malovat vlastní obrazy, tak si uhlem nic načrtávat nebudu. Rovnou se do toho pustím štětcem. V myšlenkách si vytvářím struktury v umbře pálené nebo v caput mortuum.

Matka mě vede a já maluji velké barevné plochy. Sníh oslnivě bílou a kadmiově žlutou. Stín hory azurově modrou. A skálu tmavofialově.

Matka těžko snáší, že nedrží štětec sama. Několikrát mi ho vytrhne z ruky.

„Velké tahy štětcem, neboj se, neváhej a netřes se jako tele. Víc barvy, nebuď tak ustrašená. Víc žluté, víc žluté. Štětec nedrž takhle, není to pero.“

Nejdříve se bráním. Ona to přece dobře ví. Když budou barvy drsné a znepokojivé tak, jak to vlastně chce, obraz se jí bude těžko prodávat. Už se to dříve stalo. Otec se večer podívá na obraz a řekne: „Takhle to nejde.“ A tak to musí změnit. Kontrast mezi barvami nesmí být tak znepokojivý. Při jedné takové příležitosti se ji snažím utěšit:

„Ten opravdový obraz je pod tím. My jsme ho viděly.“

Matka dál trpělivě malovala, ale štětec se tvrdě opíral do plátna.

„K ničemu to nebude,“ řekla. „Je to banda idiotů, všichni do jednoho.“

Byla stále netrpělivější, vzpomínala Ester a běžela mezi stromy. Nechápala jsem to. Jenom psi to pochopili.

Matka uvařila hustou masovou polévku. Postaví velký hrnec na stůl, aby polévka vychladla. Později nalije polévku do plastových nádob a zmrazí ji. Zatímco polévka chladne, matka v ateliéru vyrábí z hlíny bělokury.

Zvuk z kuchyně ji přiměje, aby si utřela jíl z prstů a šla se tam podívat. Na stole stojí Musta. Shodila pokličku z hrnce a loví v něm kosti. Spálí si čumák v horké polévce, ale nedá jí to a zkouší to znovu. Spálí se a zlostně zavyje, jako by ji polévka opařila schválně a bylo třeba ji potrestat.

„Co to k sakru děláš!“ zvolá matka a udělá krok k Mustě, aby ji odehnala ze stolu nebo snad uhodila.

Musta po ní vyjede jako blesk. Kousne matku do ruky, stáhne pysky a vycení zuby. Hluboko z hrdla se jí dere zlostné vrčení.

Matka v šoku rukou ucukne. Žádný pes si na ni nikdy nic takového nedovolil. Popadne smeták, který stojí v koutě, a snaží se Mustu smést ze stolu.

Musta na ni vyrazí doopravdy. Masová polévka je její, tu jí nikdo brát nebude.

Matka vycouvá z kuchyně. Přesně v té chvíli se vracím ze školy, vyjdu po schodech nahoru a málem se s matkou srazím v předsíni.

Otočí se. V obličeji je bílá, rudou pokousanou ruku si tiskne na prsa. Za ní přes dveře vidím Mustu na stole. Jako malý černý démon, zuby vyceněné, srst naježenou. Uši stažené k hlavě. Zírám na psa, pak na matku. Co se tu proboha stalo?

„Zavolej otci, ať přijde domů,“ zachraptí matka.

Tatínek přijede volvem za čtvrt hodiny. Moc toho neřekne. Vezme brokovnici a hodí ji do kufru. Pak vezme Mustu. Když ho fena zahlédne, nestihne ani seskočit ze stolu; poníženě zavyje bolestí, když ji popadne za ocas a kůži na krku, odnese ji do auta a hodí ji dovnitř.

Lehne si na obal pušky.

Auto znamená veselou práci venku, nechápe, co ji čeká. Už ji neuvidíme. Tatínek přijde večer domů bez feny a už o tom nepadne ani slovo.

Musta byla rozená vůdkyně. Tatínkovi bylo určitě líto, že pro práci v horách ztratil takovou kamarádku. Dokázala vyrazit za zatoulaným sobem a za dvě hodiny se s ním vrátit zpátky.

Cítila, že se s matkou něco děje, že zeslábla. Nepochybně se snažila převzít její místo vůdkyně smečky.

To odpoledne seděla matka sama v kuchyni. Syčela na mě, a tak jsem se jí vyhýbala. Chápala jsem, že se stydí. Že se stydí, že se bála psa. A kvůli jejímu strachu a slabosti Musta zemřela.

SVEN ERIK STALNACKE zajel o polední přestávce za Airi Bylundovou. Nabídl se sám a Anna Maria byla ráda, že se tomu vyhne. U kuchyňského stolu pověděl Airi, že její muž nespáchal sebevraždu, ale byl zavražděn.

Ruce Airi Bylundové zneklidněly, neví, kam s nimi. Vyhladila neviditelný záhyb na ubruse.

„Tak on se nezabil,“ řekne po dlouhém mlčení.

Sven Erik si rozepnul zip u bundy. Bylo tam teplo. Právě dopekla. Kočku s koťaty vidět nebylo.

„Ne,“ zopakoval.

Airi Bylundové zacukalo v koutku úst. Rychle vstala a postavila na kávu.

„Tolikrát jsem si říkala…,“ zašeptala otočená zády k Svenu Erikovi, „proč. Byl to bručoun, ale že by mě takhle opustil… bez jediného slova. A chlapce. Jsou sice už velcí, ale stejně… že nás jen tak nechal.“

Vyrovnala koblihy na tác a postavila je na stůl.

„Také jsem na něj měla vztek. Panebože, jak já na něj byla naštvaná.“

„Neudělal to,“ řekl Sven Erik a díval se jí do očí.

Pohled mu oplatila. A v očích měla vztek posledních měsíců, smutek a trápení. Pěst zaťatou proti nebi, bezmocné zoufalství otázek, na které neexistovala odpověď, hledání vlastní viny.

Má pěkné oči, pomyslel si Sven Erik. Černé slunce s modrými paprsky na šedivé obloze. Pěkné oči a pěkný zadek.

Pak se rozplakala. Neodvrátila se od Svena Erika a slzy jí stékaly po obličeji.

Sven Erik vstal a objal ji. Jednou rukou jí vzal hlavu do dlaně, prsty cítil její jemné vlasy. Kočičí máma vyšla z ložnice s koťaty v patách a začala se lísat Svenu Erikovi a Airi Bylundové k nohám.

„Panebože,“ řekla konečně Airi Bylundová, popotáhla a utřela si tváře do rukávu. „Vystydne nám káva.“

„To nic,“ řekl Sven Erik a jemně ji kolébal. „Ohřejeme ji pak v mikrovlnce.“

Anna Maria Mellaová vešla do kanceláře hlavního státního zástupce Alfa Björnfota ve čtvrt na tři.

„Zdravím, Anno Mario,“ řekl potěšeně. „Jsem rád, že jste přišla. Jak to jde?“

„Snad dobře,“ odpověděla Anna Maria.

Říkala si, co asi chce, a přála si, aby šel rovnou k věci.

Rebecka Martinssonová tam byla také. Stála u okna a pozdravila Annu Mariu krátkým kývnutím.

„A Sven Erik? Kde ho máte?“ zeptal se hlavní státní zástupce.

„Zavolala jsem mu, že se s námi chcete setkat. Určitě je na cestě. Mohu se zeptat, co…?“

Státní zástupce se naklonil dopředu a zamával faxem.

„Laboratoř nám poslala výsledky rozboru pláště, který potápěči nalezli v jezeře Torneträsk. Krev na pravém rameni patří Inně Wattrangové. Z límce se jim podařilo získat vzorek DNA. A…“

Podal fax Anně Marii Mellaové.

„…britská policie našla v rejstříku trestů vzorek DNA, který mu odpovídá.“

„Morgan Douglas,“ četla Anna Maria.

„Výsadkář britské armády. V polovině devadesátých let zaútočil na důstojníka, byl odsouzen za těžké ublížení na zdraví a propuštěn. Začal pracovat pro Blackwater, firmu, která zajišťuje ochranu osob a majetku v krizových oblastech ve světě. Působil ve střední Africe a poměrně brzy se dostal do Iráku. Jedna islamistická povstalecká skupina tam unesla a popravila jednoho jeho kolegu. Hádejte, jak se ten kolega jmenoval.“

„Že by John McNamara?“ napadlo Annu Mariu.

„Přesně. Pro cestu do Švédska a pronájem auta na kirunském letišti použil pas mrtvého kolegy.“

„A co teď? Kde je?“

„Britská policie to netuší,“ vložila se do hovoru Rebecka Martinssonová. „Jediné, co víme jistě, je, že u Blackwater skončil, ale nechtějí nám říct proč, údajně na vlastní žádost. Bezpečnostní firmy nebývá snadné přesvědčit, aby odpovídaly na otázky a spolupracovaly s policií. Nemají nejmenší chuť, aby je někdo kontroloval. Ale bývalý šéf Morgana Douglase u Blackwater nám řekl, že nejspíš dostal práci u jiné firmy z branže a vrátil se do Afriky.“

„Samozřejmě jsme po něm vyhlásili pátrání,“ řekl Alf Björnfot, „ale vůbec není jisté, zda ho najdeme. Záleží na tom, jestli se vrátí domů do Británie…“

„Takže co teď uděláme?“ přerušila ho Anna Maria. „Necháme toho?“

„Určitě ne,“ odpověděl Alf Björnfot. „Člověk, co si pronajímá auta a cestuje na cizí pas…“

„…musel dostat za vraždu Inny Wattrangové zaplaceno,“ doplnila ho Anna Maria. „Otázka je, kdo mu zaplatil?“

Alf Björnfot souhlasně přikývl.

„Jeden člověk věděl, kde byla, a lhal. Její bratr. Volala mu z telefonního automatu.“

„Zaleťte do Stockholmu prvním letadlem hned zítra ráno,“ řekl Alf Björnfot a podíval se na hodinky.

Ozvalo se krátké zaklepání a do dveří vstoupil Sven Erik.

„Zajeď domů a sbal se,“ řekla Anna Maria. „Vlastně ne, určitě se stihneme vrátit večerním letadlem, jinak si prostě koupíme zubní kartáček a… ale, ale, copak to tady máme?“

„Ale, právě jsem se stal taťkou,“ řekl Sven Erik.

Tváře mu zčervenaly. Z bundy mu vykukovala hlava kotěte.

„Je od Airi Bylundové?“ zeptala se Anna Maria. „No jo, je. Nazdar, boxerko!“

„No ne!“ řekla Rebecka a šla ke Svenu Erikovi, aby se s kotětem pozdravila. „Ty máš ale monokl.“

Pohladila kotě s černým kroužkem kolem oka po hlavě. Kotě o nějaké seznamování nejevilo sebemenší zájem, chtělo se dostat ven z bundy Svena Erika a prozkoumat nové prostředí. Vylezlo mu na rameno a lehkovážně na něm balancovalo. Když se je Sven Erik pokusil z ramene zdvihnout, zaťalo do něj drápky.

„Postarám se o ně, až budete pryč,“ řekla Rebecka.

Alf Björnfot, Anna Maria a Rebecka zářili, jako by právě spatřili mesiáše v kolébce.

A Sven Erik se smál. Kotěti, které se tvrdošíjně drželo bundy a pak se vydalo dál po jeho zádech, až se Sven Erik musel sehnout, aby nepřepadlo. Ostatní mu pomohli vyháknout drápky z bundy.

Říkali kotěti boxerko, zlobidlo, hvíždě a mafiánko.

V PŮL DRUHÉ RÁNO VZBUDILO Ebbu Kallisovou zvonění zvonku. Ve dveřích stála Ulrika Wattrangová. Třásla se, měla na sobě jen pyžamo a župan.

„Promiň, že tě ruším,“ v hlase bylo slyšet zoufalství, „ale neměla bys tři tisíce korun? Diddi se právě vrátil taxíkem ze Stockholmu a řidič je bez sebe, protože Diddi ztratil peněženku a já na kontě tolik peněz nemám.“

Na schodech se objevil Mauri.

„Přijel Diddi,“ řekla Ebba, aniž se na něho podívala. „Taxíkem. Nemá na zaplacení.“

Mauri si rezignovaně povzdechl a šel nahoru do ložnice pro peněženku.

Všichni tři se rozběhli přes nádvoří k Ulričinu a Diddiho domu.

Diddi s řidičem stáli u auta.

„Ne,“ řekl řidič, „ona se mnou zpátky nepojede. Vystoupíte si tady oba. A zaplatíte za cestu.“

„Ale já nevím, kdo to je,“ bránil se Diddi. „Jdu se domů vyspat.“

„Nikam nepůjdete,“ trval na svém řidič a chytil Diddiho za paži. „Dokud nezaplatíte.“

„Tak,“ vložil se do věci Mauri. „Tři tisíce? Jste si jist, že je to správně?“

Podal řidiči kartu American Express.

„Poslyšte, musel jsem objet půl Stockholmu, abych rozvezl jejich společnost domů, a to byla štreka! Jestli chcete, ukážu vám podrobný výpis cesty.“

Mauri zavrtěl hlavou a řidič si sedl do auta, aby přijal platbu. Diddi usnul vestoje, opřený o auto.

„A co s ní?“ zeptal se řidič, když Mauri podepsal účtenku.

Kývl směrem k zadnímu sedadlu.

Mauri, Ulrika a Ebba se podívali dovnitř.

Seděla tam žena kolem pětadvaceti a tvrdě spala. Měla dlouhé světlé odbarvené vlasy. I když se v autě nesvítilo, bylo vidět, že je silně nalíčená, má falešné řasy a křiklavě růžovou rtěnku. Na nohou měla průsvitné punčocháče se vzorem a bílé kozačky na vysokém podpatku. Kratičkou sukni.

Ulrika si zakryla obličej rukama.

„Já už to nevydržím,“ zalkala.

„Tady nebydlí,“ řekl Mauri chladně.

„Jestli ji mám odvézt zpátky, bude to něco stát,“ řekl řidič. „Stejnou sumu. Už vlastně nejsem ve službě.“

Mauri mu beze slova podal kartu.

Řidič si sedl do auta a ještě jednou naúčtoval platbu. Za chvíli vystoupil a nechal si podepsat druhou účtenku. Nikdo nic neřekl.

„Otevřete mi bránu?“ požádal řidič a posadil se do auta.

Když nastartoval a rozjel se, skácel se Diddi, který se opíral o auto, k zemi.

Ulrika vykřikla.

Mauri k němu došel a zvedl ho na nohy. Obrátili ho zády k venkovní lampě a prohlédli mu hlavu.

„Trochu krvácí,“ řekla Ebba. „Ale není to nic vážného.“

„Brána,“ zvolala Ulrika a rozběhla se do domu spustit dálkové ovládání.

Diddi vzal Mauriho za obě ruce.

„Asi jsem udělal pořádnou hloupost,“ řekl.

„Víš co, nech si tu zpověď pro někoho jiného,“ odpověděl Mauri tvrdě a vytrhl se mu. „Klidně si sem přijedeš s nějakou zatracenou kurvou. Pozval jsi ji na pohřeb?“

Diddi se zapotácel.

„Se poser,“ řekl. „Táhni k čertu, Mauri.“

Mauri se otočil na podpatku a spěšně odcházel k domu. Ebba ho následovala.

Diddi otevřel ústa, aby na ně něco zakřičel, ale v té chvíli se vedle něj objevila Ulrika.

„Pojď,“ řekla a položila mu ruku kolem ramen. „To už by stačilo.“

Pátek 21. března 2005

ANNA MARIA MELLAOVÁ a Sven Erik Stalnacke zaparkovali půjčeného passata před první branou na cestě k Regle. Bylo deset. Ráno přiletěli letadlem z Kiruny a na letišti Arlanda si půjčili auto.

„To je pevnost,“ řekla Anna Maria a dívala se mřížemi k druhé bráně a na zeď, která se táhla kolem panství. „Jak to funguje?“

Chvíli si prohlížela telefon a pak stiskla tlačítko s ikonkou telefonního sluchátka. Za chvíli uslyšela hlas, který se ptal, co jsou zač a za kým jdou.

Anna Maria představila sebe i Svena Erika a vysvětlila, proč přijeli. Chtějí mluvit s Diddim Wattrangem nebo Maurim Kallisem.

Hlas na druhém konci je požádal o strpení. Uplynulo čtvrt hodiny.

„Co tam tak dlouho dělají?“ zasyčela Anna Maria a jako šílená začala mačkat tlačítko s telefonním sluchátkem, ale nikdo neodpovídal.

Sven Erik se postavil o kus dál za strom a vymočil se.

„Je tu nádherně,“ pomyslel si.

Sukovité duby a listnaté stromy, jejichž jména neznal. Po sněhu ani památky. Z hnědého koberce loňského listí začaly vyrážet sasanky a ladoňky. Vzduch voněl jarem. Slunce svítilo. Vzpomněl si na své kotě. Kotě a Airi. Airi řekla, že se o Boxerku postará, když bude potřebovat, ale Rebecka Martinssonová se nabídla rychle. Bylo to tak lepší. Co by si asi Airi pomyslela, kdyby Boxerku hned ten samý den, co si ji odnesl, přinesl zpátky na hlídání?

Anna Maria zavolala od brány:

„Někdo jde!“

K bráně sjížděl mercedes. Vystoupil z něj šéf ochranky Mauriho Kallise Mikael Wiik.

Vedle velké brány byla jedna menší, která se používala pro pěší. Mikael Wiik přátelsky pozdravil Annu Mariu Mellaovou i Svena Erika Stalnackeho, ale ani jednu bránu neotevřel.

„Potřebujeme mluvit s Diddim Wattrangem,“ řekla Anna Maria Mellaová.

„To bohužel nepůjde,“ odpověděl Mikael Wiik. „Diddi Wattrang je v Torontu.“

„Tak tedy s Maurim Kallisem.“

„Bohužel, v příštích dnech je zcela zaneprázdněn. Mohu vám nějak pomoci?“

„Ano, můžete nám pomoci, abychom se sešli s Diddim Wattrangem nebo s Maurim Kallisem,“ řekla Anna Maria netrpělivě.

„Dám vám telefonní číslo na sekretářku pana Kallise. Domluví vám schůzku.“

„Tak dost,“ řekla Anna Maria. „Pusťte nás dovnitř. Vyšetřujeme tu přece vraždu, proboha.“

Tvář Mikaela Wiika o poznání ztvrdla.

„S panem Kallisem i panem Wattrangem jste už mluvili. Musíte pochopit, že se jedná o nesmírně zaneprázdněné lidi. Zařídím, abyste se s panem Kallisem sešli v pondělí, ale už to je téměř nemožné. Kdy se vrátí pan Wattrang, nemám tušení.“

Podal Anně Marii mříží vizitku.

„To je přímé číslo na sekretářku pana Kallise. Mohu pro vás udělat ještě něco? Tak, a teď musím…“

Víc toho nestihl. Alejí přijížděl k Regle vůz. Byl to chevrolet, dodávka s kouřovými skly. Vůz zastavil za vypůjčeným autem Anny Marii a Svena Erika. Vyskočil z něj muž. Měl na sobě tmavý oblek a černé tričko s límečkem.

Anna Maria se mu podívala na boty. Kvalitní, ale lehké boty z goretexu.

V autě seděl na sedadle spolujezdce ještě jeden muž. Vlasy měl ostříhané nakrátko a na sobě tmavou bundu. Na zadním sedadle zahlédla ještě další dva muže, pak se dveře zavřely. Co to bylo za lidi?

Muž, který vystoupil z auta, nic neřekl, nepředstavil se, jen krátce kývl na Mikaela Wiika. Mikael Wiik na něj také téměř neznatelně kývl.

„Jestli tedy už nic nemáte…,“ obrátil se na Annu Mariu a Svena Erika.

Anna Maria zápasila s pocitem marnosti. Odmítl je vpustit dovnitř a ona se vůbec nezmohla na odpor.

Sven Erik se na ni podíval. Nemám ponětí, říkal pohledem.

„A kdo jste vy?“ zeptala se nově příchozích.

„Poodjedu, abyste se dostali ven,“ odpověděl a vracel se k chevroletu.

Návštěva Regly skončila, ještě než začala. Když Anna Maria nastupovala do auta, všimla si mladé dívky za zdí. Byla oblečena ve sportovním a stála uprostřed pole sasanek.

„Co tam dělá?“ zeptala se Anna Maria Svena Erika a couvala, aby se mohla otočit.

Sven Erik pozoroval dívku zamřížovanou branou.

„Dívá se na kytky,“ řekl Sven Erik, „ale vypadá dost dezorientovaně. Oj, oj, pozor, děvenko, na ten kořen.“

Poslední věta platila dívce v teplácích, která udělala pár kroků pozpátku, aniž by se za sebe podívala.

Ester Kallisová se dívala na zem. Najednou tu všude kolem byly květiny. Dřív si jich nevšimla. Byly tu včera? Nevěděla. Několik vteřin se kolem sebe rozhlížela, lidí ani aut u brány si nevšímala.

Pak se podívala do dubového lesa.

A tehdy ucítila jeho přítomnost. Věděla, že tam je. Asi kilometr odsud. Vlk, který vyšplhal na dub.

Pozoroval je všechny dalekohledem. Počítal, kolik lidí přijelo a kolik odjelo. Právě teď se díval přímo na ni.

O pár kroků ucouvla a málem zakopla o kořen.

Pak vyrazila. Rozběhla se pryč, pryč od lesa a od květin. Brzy už bude po všem.

Je začátek léta. Ester je patnáct a právě vychodila devítiletku. Za zkoušky dostala akvarelový blok a akvarelové barvy. Hora teď kvete a ona leží na břiše v trávě a kreslí tužkou. Večer přichází domů, pokousaná od komárů a spokojená, a dělá matce společnost v ateliéru, vybarvuje nákresy, které přes den udělala. Je radost pracovat s papírem, který nasaje barvu a nezkroutí se. Matka čeká a dívá se: dryádka, všivec, který našla u Njuotjanjohky, ostružiník moruška, žluté buclaté hlavičky upolínu. Ester si vyhrála s detaily. Matka ji chválí za jemné žilkování na okvětních lístcích.

„Jsou nádherné,“ říká.

Potom připomíná Ester, aby k sámským názvům připojila latinské.

„Jim se to tak líbí,“ řekne.

„Jim“. Turistům na horské stanici. Matka si myslí, že by Ester měla dát obrázky do pasparty, „je to levné a vypadá to pěkně“, a prodat je na turistické stanici v Abisku. Ester váhá.

„Za utržené peníze si můžeš koupit olejové barvy,“ řekne matka, a to rozhodne.

Ester sedí v recepci turistické stanice. Vlak převážející železnou rudu projíždí kolem k Narviku a ona se dívá z okna. Je deset hodin dopoledne. Venku na slunci stojí skupina turistů a upravují si popruhy u batohů. Kolem nohou jim šťastně pobíhá pes. Připomíná jí Mustu.

Najednou cítí, že se někdo za ní dívá na její obrázky. Otočí hlavu a spatří ženu ve středním věku. Žena má na sobě červenou bundu a šedivé kalhoty značky Fjällräven, které vypadají úplně nově. „Oni“ si kupují oblečení za několik tisíc, jen aby v něm vyráželi na túry.

Žena se sklání nad obrázky.

„To jsi malovala ty?“

Ester přikývne. Měla by samozřejmě něco říct, ale ústa jí ztuhnou, nevydají slovo ani myšlenku.

Ženě její mlčení nevadí. Teď obrázky zvedla a pečlivě si je prohlíží. A pak si stejným pohledem prohlíží Ester.

„Kolik je ti?“

„Patnáct,“ řekne Ester a zírá na zem.

Žena trochu zamává rukou ve vzduchu a vedle ní se objeví muž. Vytáhne peněženku a žena si koupí tři obrázky.

„Maluješ i něco jiného než květiny?“ zeptá se.

Ester přikývne a pak se nějak dohodnou, že se přijdou podívat a zastaví se u matky v ateliéru.

Večer se objeví ve vypůjčeném audi. Žena má teď na sobě džíny a jednoduchý vlněný svetr, který vypadá draze. Muž má na sobě stále bezchybně čisté kalhoty značky Fjällräven, košili a na hlavě kožený kovbojský klobouk. Jde kousek za ženou. To ona se první představí a podá jim ruku. Představí se jako Gunilla Petriniová, říká matce, že je kurátorkou centra pro umění a architekturu Färgfabriken a že sedí ve vedení Státní umělecké rady.

Matka se dlouze zadívá na Ester.

„Co je?“ šeptá Ester matce do ucha v kuchyni, když se Gunilla Petriniová probírá krabicemi s Esteřinými výkresy.

„Říkala jsi, že se k nám chce podívat nějaká turistka.“

Ester přikývne. Vždyť jsou to turisté.

Matka prošmejdí spíž, najde půl balíčku máslových sušenek a Ester se překvapeně dívá, jak je matka skládá na tác do pěkného kroužku.

Gunilla Petriniová a její manžel si s předstíraným zájmem prohlédnou i matčiny obrazy, ale v krabici s Esteřinými kresbami se přehrabují jako králíci.

Manželovi se líbí obrázky, které Ester nakreslila, když se s matkou vypravily na koupaliště v Kiruně. Je na nich Siiri Aidanpääová, jak si se zavřenýma očima suší vlasy fénem. Má na hlavě natáčky a na uších stříbrné náušnice představující sámské symboly, ale sama Sámka není. Její plné poprsí vězí v obrovské podprsence bez krajek, břicho i zadek se jí vzdouvá.

„Je tak nádherná,“ řekne o té sedmdesátileté ženské.

Ester namalovala obrovské kalhotky losově růžovou. Je to jediná barva na obrázku. Viděla staré kolorované fotografie a snažila se o stejnou jemnost.

Na dalším obrázku z koupaliště jsou muži ve středním věku, jak plavou v řadě za sebou v bazénu, staré šatny z tmavého dřeva ze šedesátých let s lenoškou a skříňkou a směrovka k místnosti před sprchami se stříbrným nápisem „horské slunce“ vyvedeným ve futuře. Ostatní obrázky byly z Rensjönu a z Abiska.

Jak je svět malý, myslí si Gunilla s manželem.

„Jak už jsem říkala, pracuji jako kurátorka pro Färgfabriken,“ říká Gunilla Petriniová matce.

Mluví spolu o samotě. Ester je s Gunilliným manželem venku a pozorují soby v ohradě na druhé straně kolejí.

„Jsem ve vedení Státní umělecké rady a také nakupuji umění pro několik velkých podniků. V umělecké branži ve Švédsku mám vliv.“

Matka přikyvuje. To už pochopila.

„Ester na mě udělala velký dojem. A na mě jen tak někdo dojem neudělá. Právě dokončila základní školu, co bude dělat teď?“

„Ester nemá na učení hlavu. Ale dostala se na pečovatelství.“

Gunilla Petriniová se snaží ovládnout. Cítí se jako rytíř, který přijel v hodině dvanácté, aby dívku zachránil. Pečovatelství!

„Nenapadlo vás nechat ji studovat umění?“ zeptá se tím nejjemnějším hlasem. „Na Uměleckou akademii je možná ještě mladá, ale existují přípravky. Umělecká škola Idun Lovénové, například. Jsme s ředitelkou staří přátelé.“

„Stockholm,“ řekne matka.

„Je to velké město, ale samozřejmě bych se o ni postarala.“

Gunilla Petriniová to špatně pochopila. V matčině hlase nezní strach z toho, že je Ester moc mladá na to, aby odjela do velkého města. Je to neklid. Neklid z toho, že ona sama vězí v tomhle životě, v téhle rodině, s dětmi. Ze všech těch nenamalovaných obrazů hluboko v její duši.

Později večer sedí s otcem u stolu v kuchyni a všechno mu vyprávějí.

„Samozřejmě v tobě vidí něco exotického,“ řekne matka a třískne nádobím. „Indické děvče v sámském oděvu, co maluje hory a soby.“

„Nechci nikam jet,“ snaží se Ester uklidnit matku, i když přesně nechápe proč.

„Samozřejmě že chceš,“ řekne matka rozhodně.

Otec neříká nic. Když o něco jde, rozhoduje matka.

ANNA MARIA MELLAOVÁ a Sven Erik Stalnacke odjeli z Regly. Anna Maria viděla ve zpětném zrcátku, jak Mikael Wiik otevřel chevroletu s kouřovými skly bránu.

„Co byli zač?“ zeptala se.

Jakmile to vyslovila, došlo jí to. Praktické boty, kolegiální pozdrav, který si Mikael Wiik vyměnil s řidičem chevroletu.

„Ochranka,“ řekla Svenu Erikovi. „Zajímalo by mě, co se chystá.“

„Zřejmě tam také pořádají schůzky na vysoké úrovni,“ řekl Sven Erik.

Anně Marii zazvonil telefon, a zatímco se ho snažila vylovit z kapsy, Sven Erik převzal volant. Byl to Tommy Rantakyrö.

„Tady telefonní ústředna,“ zalkal Tommy Rantakyrö.

Anna Maria se zasmála.

„Týká se to platby, která byla převedena na konto Inny Wattrangové v pobočce SEB na Řemeslnické ulici,“ pokračoval. „Nedaleko bydlí jeden muž, který volal na soukromé číslo Inny Wattrangové snad stokrát.“

„Mohl bys mi, prosím tě, poslat jeho adresu v textovce? Sven Erik se vždycky hrozně stresuje, když při řízení telefonuju a zapisuju si adresy.“

Mrkla na Svena Erika.

„Jasně,“ řekl Tommy Rantakyrö. „Ruce na volant.“

Anna Maria podala telefon Svenu Erikovi. Za půl minuty přišlo jméno a adresa.

„Malte Gabrielsson, Severní Mälarenské nábřeží 34.“

„Jedeme tam,“ řekla Anna Maria. „Nic jiného stejně dělat nemůžeme.“

Za hodinu a deset minut stáli přede dveřmi čísla 34 na Severním Mälarenském nábřeží a čekali. Podařilo se jim vejít dovnitř, když ven vycházela dáma se psem.

Sven Erik hledal jméno Malteho Gabrielssona na seznamu obyvatel domu na informační tabuli. Anna Maria se rozhlížela. Na jednom konci byl hlavní vchod, na druhém dveře do dvora.

„Podívej,“ řekla a kývla směrem ke dvoru.

Sven Erik se podíval, ale nechápal, co má na mysli.

„Třídí tu papír, jdeme.“

Anna Maria vyšla na dvůr a začala se prohrabovat taškami s papírem.

„Bingo,“ řekla za chvíli a vytáhla časopis o golfu se jménem Malteho Gabrielssona na štítku s adresou. „Tahle taška je jeho.“

Znovu ji prohrabala a za chvíli podala Svenu Erikovi obálku. Na zadní stranu někdo napsal inkoustovým perem nákupní seznam.

„Mléko, hořčice, creme fraîche, máta…“ četl Sven Erik.

„Podívej se na rukopis, je stejný. Stejný jako na bankovním formuláři: ‚Není to za tvé mlčení.‘ “

Malte Gabrielsson bydlel ve třetím poschodí. Zazvonili. Za chvíli se dveře pootevřely. Přes bezpečnostní řetěz se na ně díval muž kolem šedesátky. Měl na sobě župan.

„Malte Gabrielsson?“ zeptala se Anna Maria.

„Ano?“

„Anna Maria Mellaová a Sven Erik Stalnacke, kirunská policie. Rádi bychom se vás zeptali na Innu Wattrangovou.“

„Promiňte, ale jak jste se sem vůbec dostali? Dole je přece bezpečnostní kód.“

„Můžeme dál?“

„Podezříváte mě z něčeho?“

„Vůbec ne, jenom jsme se chtěli…“

„Víte, jsem šíleně nachlazený a… prostě je mi hodně zle. Jestli se mě chcete na něco zeptat, bude to muset počkat.“

„Nebude to dlouho trvat,“ nedala se Anna Maria, ale než se stihla vyjádřit, zavřel Malte Gabrielsson dveře.

Anna Maria si opřela čelo o dveřní rám.

„Dej mi sílu,“ řekla. „Mám až po krk toho, jak se mnou tihle lidé jednají, jako bych byla jejich polská uklízečka.“

Zabušila divoce na dveře.

„Otevřete, sakra, ty dveře,“ zařvala.

Otevřela schránku na dopisy a zakřičela do bytu.

„Vyšetřujeme vraždu. Být vámi, tak si s námi promluvím hned. Jinak pošlu kolegy v uniformách k vám do práce, aby vás odvedli k výslechu. Zazvoním u vašich sousedů a začnu se jich vyptávat. Vím, že jste zaplatil Inně Wattrangové dvě stě tisíc korun před tím, než zemřela. Mohu to dokázat. Na bankovním formuláři je váš rukopis. Jen tak se nevzdám.“

Dveře se znovu otevřely a Malte Gabrielsson vyhákl řetěz.

„Pojďte dál,“ řekl a rozhlédl se po chodbě.

Teď najednou byl samá laskavost. Stál tam v županu a pověsil jim v chodbě kabáty. Jako by je nikdy před tím neodbyl.

„Dáte si něco?“ zeptal se, když se posadili v obývacím pokoji. „Nebyl jsem nakupovat, když jsem tak nachlazený, ale třeba kávu nebo čaj?“

Pohovky byly bílé, koberec byl bílý, stěny bílé. Velká abstraktní olejová plátna a umělecké předměty dodávaly pokoji barvu. Byl to velice světlý byt. Vysoké stropy, velká okna. Všechno do sebe zapadalo. Na dveřích stálo pouze jeho jméno. Takže v tomhle bytě bez poskvrnky bydlí sám.

„Díky, není třeba,“ řekla Anna Maria.

A pak šla rovnou k věci:

„ ‚Není to za tvé mlčení‘, co to bylo za peníze?“

Malte Gabrielsson vylovil z kapsy županu látkový kapesník, přeložil ho napůl a otřel si dvěma krátkými pohyby rozbolavělý nos. Anně Marii přejel mráz po zádech, když se představila, jak zvedá ten prosmrkaný kapesník, aby ho dala do pračky.

„Byl to jen dárek,“ odpověděl.

„No tak,“ řekla Anna Maria přátelsky. „Řekla jsem vám, že se jen tak nevzdám.“

„Tak dobře,“ připustil. „Stejně to nakonec vyjde najevo. Nějakou dobu jsme se s Innou vídali. Pak jsme se pohádali a já ji párkrát uhodil.“

„Vážně?“

Malte Gabrielsson vypadal v županu zároveň smutně, zasmušile a trochu zranitelně.

„Možná proto, že jsem viděl, jak už ji nebavím. Stejně by mě opustila. Nedokázal jsem to vydržet. Tak jsem se nechal unést… přestal jsem se ovládat nebo jak bych to řekl. Mohl jsem si tak namlouvat, že odešla kvůli tomu. Ale stejně by mě opustila. Věděl jsem to. Hodně jsem o tom pak přemýšlel.“

„Proč jste jí dal peníze?“

„Okamžitý nápad. Namluvil jsem jí vzkaz na záznamník. Řekl jsem: ‚Není to za tvé mlčení. Vím, že jsem svině. Jestli chceš jít na policii, tak prosím. Kup si něco pěkného. Obraz nebo šperk. Díky za tu dobu, co jsme spolu strávili, Inno.‘ Chtěl jsem, aby to tak bylo. Abych to byl já, kdo je svině. Abych to byl já, kdo skončil náš vztah tím, že na ni vztáhl ruku.“

„Dvě stě tisíc je docela dost za pár facek,“ řekla Anna Maria.

„Podle zákona by to bylo úmyslné ublížení na zdraví. Jsem právník. Kdyby mě nahlásila, vyhodili by mě z advokátní komory.“

Najednou se zadíval na Annu Mariu a řekl ostrým hlasem: „Já ji nezabil.“

„Ale znal jste ji. Existoval někdo, kdo by ji rád viděl mrtvou?“

„To nevím.“

„Jaký měla vztah se svým bratrem?“

„Moc o něm nemluvila. Měl jsem dojem, že ho měla plné zuby. Řekl bych, že ji unavovalo krýt jeho chyby. Proč se na jejich vztah nezeptáte jeho?“

„To bychom rádi, ale je na služební cestě v Kanadě.“

„Ach tak, Mauri a Diddi jsou v Kanadě.“

Malte Gabrielsson si znovu otřel nos.

„To tedy moc dlouho netruchlili.“

„Mauri Kallis v Kanadě není, jen Diddi Wattrang,“ opravila ho Anna Maria.

Malte Gabrielsson si přestal otírat nos.

„Jenom Diddi? Nepovídejte, to sotva!“

„Co tím myslíte?“

„Podle toho, co mi Inna říkala, je to už dlouho, co Mauri nechal Diddiho někam odjet za obchodem samotného. Nemá žádný úsudek. Udělal několik bláznivých rozhodnutí, quick and dirty. Podívejte, jestli někam cestuje, tak s Innou, tedy dokud ještě žila, nebo s Maurim. Nikdy sám. Nechá se snadno unést. Navíc si myslím, že mu Mauri nevěří.“

Dole na ulici si Sven Erik povzdechl:

„Lidé si zaslouží politování.“

„On že si zaslouží politování?“ zvolala Anna Maria. „Jdi se bodnout!“

„Je to přece osamělý člověk. Advokát, který jistě vydělává spoustu peněz, ale když je nemocný, nemá nikoho, kdo by mu nakoupil. A ten byt, to snad má být domov? Měl by si koupit kočku.“

„Aby ji strčil do pračky, ne? Ubožák, co mlátí ženský a pak se lituje, protože by ho stejně byla opustila. Pár facek by potřeboval, to jo. Hele, nedáme si někde něco k jídlu?“

Inna Wattrangová projede železnou bránou k panství Regla. Je druhého prosince. Zaparkuje před starou prádelnou, kde bydlí, a připravuje se na to, že vystoupí z auta. Nebude to tak jednoduché.

Řídila celou cestu ze Stockholmu a teď, když je konečně doma, cítí, že jí najednou zeslábly ruce. Stěží dokáže zařadit zpátečku a vytáhnout klíček ze zapalování.

Že vůbec dojela domů! Ježíšikriste, řídila ve tmě podle zadních světel auta, které jelo před ní. Jedno oko má úplně zavřené a hlavu musela držet celou dobu mírně zakloněnou, aby se jí z nosu znovu nespustila krev.

Zašmátrá po bezpečnostním pásu a chce ho rozepnout, ale zjistí, že jela bez něj. Neslyšela ani pípání, které to člověku připomene.

Úplně ztuhla. Když otevírá dveře a snaží se vysoukat ven, ucítí v hrudi ostrou bolest. Zhluboka se nadechne, protože to tolik bolí, ale zabolí to ještě víc. Zlomil jí žebra.

Málem se rozesměje, jak je na tom mizerně. S námahou se vysouká z auta. Jednou rukou se drží dveří, nedaří se jí narovnat se, stojí tam v předklonu a kvůli zlomeným žebrům krátce a přerušovaně oddychuje. Šátrá v kabelce po klíčích od domu a doufá, že jí znovu nezačne téct krev z nosu, tuhle kabelku od Vuittona má opravdu ráda.

Kde je, kurva, ten klíč? Nic nevidí. Přesune se pod černou železnou lampu u domu. A právě ve chvíli, kdy se konečně dostane pod světlo lampy, zaslechne hlasy. Ebba s Ulrikou. Mauriho a Diddiho manželky. Občas se lodí vydají do Hedlandet na setkání s dalšími paničkami, ochutnávají víno, pořádají večeře jen pro ženy a „kvalitně“ tráví čas bez dětí. Když se vracejí, obvykle si zkrátí cestu přes Innin pozemek. Slyší, jak se smějí a povídají si.

Také strávily hodnotný večer, pomyslí si Inna sarkasticky.

V jednu chvíli ji napadne, že by se mohla schovat, ale to by byl pohled. Jak kulhá pryč jako Quasimodo a mizí ve stínu.

Ulrika si jí všimne první.

„Inno!“ volá trochu nejistě, protože co to s Innou je, je snad opilá, že tu stojí takhle zvláštně v předklonu?

Teď slyší i Ebbu.

„Inno? Inno!“

Jejich rychlé kroky se blíží po štěrku.

Záplava otázek. Jako by vás zavřeli do skříně s rojem včel.

Samozřejmě že lže. Umí to výborně, ale teď je trochu unavená a zmlácená.

Vyčaruje odněkud historku, jak ji na Humlegardenu přepadla banda výrostků… ano, sebrali jí peněženku… Ne, Ulrika ani Ebba v žádném případě nebudou volat policii… Proč? Protože jim to říká, sakra!

„Potřebuju si jen lehnout,“ zkouší to. „Nemůžete mi v tý zatracený tašce najít ty zkurvený klíče?“

Než by se rozplakala, raději začne nadávat.

„Nemůžeš si jít lehnout, mohlo by to být nebezpečné,“ říká Ulrika, zatímco Ebba hledá v kabelce klíč od domu. „Kopali do tebe? Mohla bys mít vnitřní krvácení. V každém případě bychom měly zavolat doktora.“

Inna v duchu zasténá. Kdyby měla pistoli, obě by zastřelila a byl by konečně klid.

„Nemám žádné vnitřní krvácení!“ vyštěkne.

Ebba našla klíče. Otevře a rozsvítí v hale.

„Ale peněženku máš tady,“ řekne a s udiveným pohledem ji vytáhne z kabelky. Ve světle na chodbě teď jasně vidí, jak hrozně je Inna zmlácená. Nevědí, čemu mají věřit.

Inna se přinutí k úsměvu.

„Dík. Jste opravdu… obě moc hodné…“

Zatraceně, zní to, jak kdyby mluvila ke dvěma plyšákům, nedaří se jí najít správný tón, jen chce, aby už šly.

„…můžeme si o tom promluvit ráno, teď musím být hlavně v klidu… díky. Prosím vás, neříkejte nic Diddimu ani Maurimu, probereme to ráno.“

A zavře těm dvěma vylekaným srnkám dveře před nosem.

Skopne z nohou boty a pomalu a opatrně vychází po schodech. Prohrabe lékárničku, vezme si xanor, nabere vodu do dlaně a zapije ho, pak několik tablet imovane, ty nespolkne, ale trpělivě je cucá, až se rozpustí, protože tak budou účinkovat rychleji.

Přemýšlí, jestli zvládne dojít si dolů do kuchyně pro láhev whisky.

Posadí se na kraj postele a převrátí se na záda, hořká chuť v ústech a imovane zabírá. Jde to rychle. Všechno je v pořádku.

Venkovní dveře se otevřou a zavřou, rychlé kroky po schodech, Diddiho hlas.

„To jsem jen já.“

Tohle říká pokaždé. Pokaždé otevře dveře a vejde dovnitř s těmito slovy. Od té doby, co se oženil, si Inna připadá jako konkubína s vlastní rezidencí.

„Kdo to udělal?“ zeptá se, když ji vidí. Krev na košili, oteklý nos, roztržený ret, opuchlé oko.

„Malte,“ odpoví. „Rozzuřil se… a trochu se přestal ovládat.“

Šibalsky se na něj usměje, jak jen to jde. O smíchu nemůže být ani řeč kvůli žebrům. Pořád ji bolí, přestože si vzala prášky.

„Jestli si myslíš, že já vypadám špatně, měl bys vidět ten sněhobílý koberec v ložnici,“ žertuje.

Diddi se zkouší usmát.

Bože, s ním je ale nuda, pomyslí si Inna. Chce se jí z něj zvracet.

„Jak zlé to je?“

„Začíná to být lepší.“

„Tak ti trochu pomůžeme,“ řekne Diddi. „Chceš, abych ti něco přinesl?“

„Led. Ráno budu vypadat příšerně. A lajnu.“

Přinese jí, co po něm chce. Dostane i sklenku whisky a navzdory okolnostem se začíná cítit docela dobře. Strašná bolest ustoupila, whisky ji zahřívá a díky kokainu má v hlavě jasno.

Diddi jí rozepne košili a opatrně ji z ní stáhne. Namočí ručník v teplé vodě a setře jí krev z obličeje a z vlasů.

Inna si drží na oku utěrku s ledem a zkouší si vzpomenout na pár replik Rockyho Balboy.

„I can’t see nothing, you got to open my eye… cut me Mick… you stop this fight and I will kill you…“

Diddi si jí sedne mezi kolena a rukama jí vklouzne pod sukni. Uvolní punčochy z podvazkového pásu, a když jí je stahuje, políbí ji na kolena.

Prsty si po vnitřní straně stehna znovu najdou cestu nahoru. Chvějí se vzrušením. Pod kalhotkami je lepkavá od spermatu jiného muže. Je to neuvěřitelně sexy.

S Maurim se jejím známostem smějí. Nachází si ty nejneuvěřitelnější muže. Kam na ně chodí? Tu otázku si s Maurim kladou často.

Kdybyste Innu posadili na studenou skálu uprostřed moře, určitě by ji objevil dědek v paruce a županu s temnými touhami, které Inna dokáže uspokojit.

Někdy jim o nich vypráví. Aby je pobavila. Jako loni, když jim posílala textovky z luxusního hotelu v Buenos Aires. „Nevytáhla jsem paty z hotelu celý týden,“ stálo tam.

Když se vrátila domů, čekali Mauri s Diddim jako dva natěšení labradoři, až jim hodí kost. „Vyprávěj, vyprávěj!“

Inna se zasmála.

Její přítel rád pozoroval lodě.

„Cestuje po největších přístavních městech světa,“ vyprávěla. „Ubytuje se v nějakém luxusním hotelu s výhledem na přístav, týden tam zůstane a dělá si poznámky o lodích. Klidně můžete zavřít pusu.“

Mauri a Diddi zavřeli pusu.

„Také je natáčí,“ pokračovala. „Když se mu loni vdávala dcera, promítal filmy lodí, jak vyplouvají z různých přístavních měst po světě a zase k nim připlouvají. Trvalo to dvacet minut. Hosty to vážně móóc pobavilo.“

Váhavým pohybem ruky naznačila zájem svatebních hostů.

„Cos dělala ty?“ zeptal se Mauri. „Zatímco on pozoroval lodě?“

„No, přečetla jsem šílenou spoustu knih. Asi stejně nejvíc chtěl, abych tam ležela a poslouchala jeho vyprávění. Ale teď se mě zeptejte na tankery. Vím toho opravdu dost.“

Zasmáli se. Ale Diddi si láskyplně říkal, že tohle je prostě jeho sestra. Nic pro ni nebyl problém. Nacházela si divné společníky. Milovala je, myslela si, že jsou zajímaví, pomohla jim splnit jejich přání. A občas to bylo přesně takhle neškodné.

Podle ní ale bylo neškodné všechno.

Vždycky jsme hráli nevinné hry, říká si Diddi a prsty se dotýká Innina přirození. Všechno je v pořádku, pokud člověk neubližuje někomu, kdo o to nestojí.

Touží po tom, aby se cítil jako dřív. Aby cítil, že život je prchavý jako éter. Každý okamžik existuje jen teď a pak je pryč. Aby se cítil jako dítě a pozoroval svět vykulenýma očima.

O tohle s Ulrikou a dítětem přichází. Nějak nechápe, jak se to mohlo stát. To, že se oženil.

Chce, aby mu Inna vrátila lehkomyslnost a bezstarostnost. Chce plout životem lehce jako mořem. Moře vyplaví člověka na břeh. Chvíli se po něm prochází. Najde krásnou mušli. Ztratí ji. Znovu ho odnese příliv. Přesně takhle to má být.

„Přestaň,“ řekne Inna rozzlobeně a odstrčí mu ruku.

Ale to Diddi nechce slyšet.

„Miluju tě,“ mumlá u jejích kolen. „Jsi nádherná.“

„Nechci,“ zopakuje Inna. „Přestaň.“

A když nepřestává, řekne:

„Vzpomeň si na Ulriku a princátko.“

Diddi okamžitě přestane. Trochu se na podlaze odtáhne a položí si ruce na kolena, jako by to byly porcelánové předměty, každý na svém podstavci. Čeká, že ho uklidní, utiší rozbouřené vlny.

Ale nic se nestane. Místo toho Inna vytáhne balíček cigaret a zapálí si.

Dotkne se ho to. Cítí se odstrčený a uražený.

„Co je to s tebou?“ zeptá se a tónem hlasu naznačuje, co že je najednou tak úzkoprsá.

Své ženy i těch pár mužů vždy miloval s něhou. Nikdy nechápal násilí ani drsné zacházení. Ale nikdy necítil potřebu se za to obhajovat. Když partneři něco takového chtěli, pokaždé je slušně odmítl a popřál jim hodně potěšení. Jednou se dokonce díval. Z čiré slušnosti. A možná proto, že neměl sílu, aby se uprostřed noci sebral a odešel.

Zato Inna, ta zkusila všechno. Tak co to s ní je?

Zeptá se jí.

„Co se to s tebou stalo? To už tě rajcují jen ty největší perverzity? Musíš dostat pár facek jako nějaká sjetá kurva?“

„Nech toho,“ řekne naléhavě s únavou v hlase.

Ale Diddi je už téměř zoufalý. Cítí, že ji ztrácí. Že už ji možná ztratil. Zmizela do světa, ve kterém žijí staří smradlaví muži s podivnými touhami, v hlavě se mu vynořují obrazy velkých zatuchlých bytů v drahých čtvrtích evropských hlavních měst. Bytů, v nichž jsou těžké zaprášené záclony neustále zataženy před sluncem. Z obrovských koupelen se line zápach špíny a odpadu.

„Co pořád máš s těmi odpornými dědky?“ zeptá se a schválně vloží do hlasu znechucení.

„Nech toho.“

„Vzpomínám si, když ti bylo dvanáct…“

„Přestaň, přestaň, přestaň!“

Inna se postaví. Prášky a droga utlumily bolest. Klesne vedle něj na kolena, vezme mu bradu do dlaně a soucitně ho pozoruje. Hladí ho po vlasech. Utěšuje ho. Ale její hlas říká příšerné věci:

„Je konec. Už nejsi dítě. Je to tak smutné. Máš ženu, syna, dům, romantické večeře ve dvou, pozvání na venkov, to jsi teď ty. Začínají ti řídnout vlasy. Tahle dlouhá, prořídlá patka vypadá směšně. Brzy si začneš česat přehazovačku. Proto teď pořád potřebuješ peníze. Copak to sám nevidíš? Dřív jsi všechno dostával zadarmo. Společnost i koks. Teď se z tebe stal zákazník.“

Inna vstane. Potáhne z cigarety.

„Odkud bereš peníze? Kolik potřebuješ? Osmdesát měsíčně? Vím, že jsi okradl firmu. Když se prodával Quebec Invest a klesla cena Northern Explore. Vím, žes to byl ty, kdo to zfixloval. Jeden novinář z místních novin mi volal a měl spoustu otázek. Mauri by zešílel, kdyby to zjistil. Zešílel!“

Diddi se brzy rozbrečí. Jak se to mohlo stát? Kdy se to mezi ním a Innou zlomilo?

Chce se mu vyběhnout ven a nechat ji tam. Ale zároveň je to to poslední, co chce. Cítí, že jestli odejde teď, už nikdy se nebude moci vrátit.

Vždycky byli s Innou nespolehliví. Nebo možná nebyli, ale nikdy nenechali nikoho, aby je svazoval. V životě lidé přicházejí a odcházejí. Člověk se naplno otevře, a když je čas, zmizí. A ten čas přijde vždycky. Dříve nebo později. Diddi však celou dobu cítil, že on a Inna jsou výjimka. Zatímco jejich matka byla jako vystřižená z omalovánek a myslela jen na peníze a společenské postavení, Inna byla z masa a krve, plná života.

On není pro Innu žádná výjimka. Vytratil se jí ze života. A ona to dovolila.

„Jdi domů,“ řekne Inna přátelsky, jako by mluvila s cizím člověkem.

Chová se tak jemně a vlídně.

„Probereme to zítra.“

Diddi zavrtí světlovlasou hlavou. Pohodí prořídlou patkou, cítí, jak ho švihne do čela. Zítra nic probírat nebudou. Vše již bylo řečeno a není co dodat.

Vrtí hlavou ještě cestou dolů po schodech, když prochází přes nádvoří a pak dál tmou domů, ke své ženě a malému synovi.

Ulrika stojí ve dveřích.

„Jak je jí?“ zeptá se.

Princátko spí a Ulrika se k němu těsně přitiskne. Přinutí se ji obejmout. Nad její hlavou spatří v pozlaceném rámu zrcadla v předsíni svůj obličej.

Člověka, který se na něj dívá, nepoznává. Kůže je jako maska, která se mu uvolnila z tváře.

A Inna ví o té záležitosti s Quebec Investem, to je zlé, hodně zlé. Cože to říkala? Že se jí vyptával nějaký novinář z NSD.

Inna leží v posteli a na nose, ze kterého zase začala téct krev, si přidržuje mokrý ručník. Slyší, jak se dole otevřely a znovu zavřely dveře. Tentokrát se ozve Mauriho hlas:

„Haló!“

V duchu zasténá. Nemá sílu něco vysvětlovat. A ani nehodlá. Nemá sílu jim zakazovat volat policii a lékaře.

Mauri alespoň zaklepe. Nejdříve na venkovní dveře, potom na rám ode dveří dole a zavolá na ni. Málem klepe i na zábradlí, když volá, že jde nahoru. A nakonec zaklepe na otevřené dveře od ložnice, než nahlédne dovnitř.

Spatří její oteklý obličej, rozkousané rty, zmodralé paže a řekne:

„Myslíš, že to půjde přepudrovat? Ráno se mnou musíš odletět do Kampaly. Máme schůzku na ministerstvu průmyslu a obchodu.“

Inna se rozesměje. Je štěstím bez sebe, že Mauri dělá, jako by se nic nestalo, a nedá na sobě nic znát.

KDYŽ INNA S MAURIM vystoupí třetího prosince z klimatizovaného letadla v Kampale, horko a vlhkost je uhodí do tváře jako airbag. Pot teče po těle v proudech. V taxi není klimatizace a sedačky jsou z umělé kůže; oba jsou brzy promočení na zádech i na zadku. Tu a tam zkoušejí sedět jen na jedné půlce, aby se vyhnuli kontaktu se sedadlem. Taxikář se ovívá obrovským vějířem a vesele si prozpěvuje melodie, které se linou z rádia. Doprava je chaotická, taxík občas zastaví, řidič se vykloní z postranního okénka a probírá dopravní situaci s jinými taxikáři nebo křičí a gestikuluje na děti, které odevšad vyskakují jako čertíci z krabičky a chtějí to či ono prodat nebo jen nastavují ruku. „Slečno,“ říkají a vytrvale klepou na Innino okénko. Inna a Mauri sedí na zadním sedadle za zavřenými okénky jako ve skleněné vitríně a potí z nich jen lije.

Mauri má vztek, měli je vyzvednout na letišti, ale nikdo tam nebyl, a tak si vzali taxi. Když byl poprvé v Kampale, viděl krásné zelené parky a kopce kolem města. Teď vidí jen čápy marabu s ohavnými purpurovými laloky, jak se houfují na střechách domů.

V budově vlády klimatizace běží, je tam pouhých dvaadvacet stupňů a Mauri s Innou začínají v mokrých šatech mrznout. Sekretářka je uvede do budovy a ministryně průmyslu a obchodu je vítá hned, jakmile vyjdou po širokém mramorovém schodišti s rudým kobercem a zábradlím z ebenového dřeva. Je to žena kolem šedesátky s širokými boky. Má na sobě tmavomodrý kostým a vlasy vyžehlené žehličkou zapletené do copu a vyčesané nahoru. Černé lodičky jsou obnošené, je vidět, jak se malíčky tlačí skrz kůži ven. Ministryně jim s úsměvem srdečně potřese rukou a přes jejich pravou položí ještě levou. Cestou do kanceláře se vyptává, jaká byla cesta a jaké je ve Švédsku počasí. Vyzve je, aby se posadili, a nalije jim ledový čaj.

Spráskne ruce a s hrůzou v hlase se zeptá, co se Inně stalo.

„Girl, you look like someone who’s tried to cross Luwum street during rush hour.“

Inna vytáhne historku o tom, jak ji v Humlegardenu přepadla banda výrostků.

„Řeknu vám,“ dodá na závěr, „tomu nejmladšímu nebylo víc než jedenáct.“

Právě tyhle detaily dělají ze lži naprosto věrohodný příběh, pomyslí si Mauri. Inna lže s tak záviděníhodnou lehkostí.

„Kam ten svět spěje?“ diví se ministryně a dolije jim ledový čaj.

Vteřina ticha. Všichni myslí na totéž, ale nikdo to nedá najevo. To, že banda výrostků přepadne ženu, zbije ji a ukradne jí peníze, je úplná selanka v porovnání s problémy v severní Ugandě. V severní části země šíří mezi obyvateli hrůzu armádní bezpečnostní síly a LRA. Popravy, mučení a znásilňování jsou na denním pořádku. A LRA pravidelně nabírá dětské vojáky. Přijdou v noci, namíří rodičům pušku na hlavu, přinutí děti zabít sousedy, „or your mother will die“, a odvlečou je s sebou. Pak se nemusejí bát, že by jim utekly. Kam by se vrátily?

Ze strachu, že je unesou, utíká každou noc z venkova do města Gulu dvacet tisíc dětí, přespávají u kostelů, u nemocnic a na nádražích a ráno se vracejí domů.

Ale Kampala je spořádané město, kde člověk může vysedávat po kavárnách a uzavírat obchody. Nikdo se tu k problémům severní části země nechce znát. A tak se Inna, Mauri a ministryně ani slovem nezmíní o dětech a násilí.

Místo toho přikročí k tématu dnešní schůzky. To je také minové pole. Rádi by se dohodli. Ale ne za podmínek druhé strany.

Firma Kallis Mining zavřela doly v Kilembe. Před pěti měsíci tam zahynuli tři belgičtí inženýři při útoku milicí Hema na autobus, který byl na cestě do Gulu. Je možné, že se úplně rozpadne infrastruktura. Firma Kallis Mining spolu s dalšími dvěma důlními společnostmi postavila silnici ze severní Ugandy do Kampaly. Před třemi lety byla úplně nová. Dnes je na několika místech neprůjezdná. Různé skupiny milicí ji podminovaly, zablokovaly a vyhodily do povětří. Jakmile se setmí, stavějí se na silnici zábrany, a pak se může stát opravdu cokoli. Zdrogovaní a otupělí jedenáctiletí chlapci se zbraní v ruce. A o kus dál jejich starší bratři ve zbrani.

„Nepostavil jsem důl proto, aby padl do rukou milicím,“ říká Mauri.

Jeho vlastní stráže kolem dolu již dávno vyklidily pole. Teď se v Mauriho dole těží ilegálně. Neví se, kdo tomu velí, kdo používá vybavení, které se firmě bohužel nepodařilo z dolu dostat, ani kdo ho ničí. Maurimu se doneslo, že to jsou skupiny napojené na vládu. Takže je velice pravděpodobné, že ho okrádá Museveni.

„Tento problém se týká celé země,“ říká ministryně. „Ale co s tím? Naše armáda nemůže být všude. Snažíme se chránit školy a nemocnice.“

Bullshit, myslí si Mauri. Jestli vládní oddíly neokrádají mě, tak mají plné ruce práce s obsazováním a plundrováním dolů v severovýchodním Kongu a vyvážením zlata za hranice.

Oficiální stanovisko samozřejmě zní, že všechno zlato, které se prodává do ciziny, se vytěžilo v Ugandě ve státem vlastněných dolech, ale všichni stejně vědí, jak je to doopravdy.

„Pak jen těžko přilákáte do země zahraniční investory,“ říká Mauri. „Když nedokážete udržet pořádek v severní části země, zavětří a stáhnou se.“

„My máme samozřejmě velký zájem o zahraniční investory. Ale co mohu dělat? Navrhli jsme vám, že od vás důl odkoupíme…“

„Za nic!“

„Za stejnou sumu, jakou jste kdysi zaplatil vy.“

„A pak jsem investoval přes deset milionů dolarů do infrastruktury a vybavení!“

„Ale důl teď nemá pro nikoho žádnou cenu! Ani pro nás. Problém je v regionu!“

„To bych řekl! A vy očividně nechcete pochopit, že existuje pouze jediná cesta, jak problémy vyřešit: ochránit investory. Zbohatli byste!“

„Zbohatli? Jak?“

„Infrastruktura. Školy. Podpora místních komunit. Pracovní příležitosti. Příjmy z daní.“

„Opravdu? Za tři roky, co důl fungoval, jste nevykázali žádný zisk. Takže nebyly ani žádné daně.“

„O tom už jsme přece spolu mluvili! Ze začátku musí člověk investovat. Samozřejmě že během prvních pěti let nemůžete počítat se ziskem.“

„Takže my nedostaneme nic. Vy dostanete všechno. A teď, když máte problémy, přijdete za námi a chcete, aby vám armáda pomáhala chránit podnik. A já vám říkám: nechte stát, aby byl ve firmě podílníkem. Bude pro mě snazší uvolnit prostředky pro podnik, ve kterém máme vlastnické zájmy.“

Mauri přikývne a zdá se, že přemýšlí.

„V tom případě byste nám mohli pomoct vyřešit další potíže, na které jsme narazili. Naše povolení k vypouštění odpadu přestalo najednou platit. Ke konci jsme navíc měli hodně problémů s odbory. Možná by prezident mohl dostát závazkům z původní smlouvy. Když jsme kupovali důl, slíbil, že se u Albert Nile postaví elektrárna.“

„Promyslete si moji nabídku.“

„A ta je?“

„Stát koupí padesát procent akcií v Kilembe Gold.“

„A platba?“

„Určitě se dohodneme. V současné době se prezident soustředí na nemocniční péči a osvětu týkající se AIDS. Jsme příkladem pro sousední země. Mohli bychom se vzdát budoucích zisků, dokud se dluh nesplatí.“

Ministryně obchodu a průmyslu hovoří celou dobu nenuceně, jako kdyby byli staří přátelé.

Mauri volí ostrá slova, ale jako vždy je pronáší hlasem, který je napůl bezvýrazný a napůl přátelský.

Inně se obvykle daří atmosféru odlehčit, ale dnes na to nemá sílu. Za přátelskými a nenucenými slovy slyší řinčení zbraní.

Mauri s Innou popíjejí v hotelovém baru whisky. Stropní větrák a mizerný pianista. Příliš mnoho personálu a příliš málo hostů. Hosté ze Západu, kteří vědí, že místní ceny jsou třikrát vyšší než v barech ve městě, ale říkají si, že na to kašlou. V porovnání s tím, co platí doma, je to terno.

A zároveň vztek. Pocit, že vás pořád někdo obírá. Že neustále platíte víc. Jen proto, že jste bílý. Nepřetržitě se dohadovat o ceně, pokud k tomu najdete sílu. A stejně vás ošidí.

Navíc si uvědomujete, jak vám vadí, že číšník flirtuje s barmankou. Kdo se tu má vlastně bavit? Hosté, nebo personál? Kdo platí a kdo dostává zaplaceno?

Mauri pije, aby to v něm přestalo vřít. Jako by se uvnitř vzdouvala kalná voda. Celou dobu vyvrhuje na hladinu cosi černého a šupinatého. Nechce se k tomu znát. Chce, aby se to uklidnilo. Chce spát a všechno si promyslet až ráno.

Kdyby ten chlap Innu nezmlátil právě teď! Možná by bylo všechno jinak. Možná by si o tom mohli společně promluvit. Uměla ho přimět, aby nebral všechno tak vážně. Možná by se tomu všemu nakonec jen zasmál a řekl by si: Takhle to bývá, jednou vítr v zádech, jednou protivítr.

Ale teď na to Inna nemá sílu. Pije, aby potlačila palčivou bolest v obličeji. A přemýšlí, jestli se jí zanítí rána na rtu nebo u oka. Ještě se nezacelily a je možné, že se z nich tady v tropech stanou rány, které se nehojí.

Po tom, co se stalo, je zamlklá. Není sama sebou. Z několika důvodů, jak se ukáže.

Mauri se v noci vzbudí a zase to v něm vře, černé nánosy odlupující se z okrajů.

Klimatizace se rozbila. Rozrazí okno do temné noci, ale za ním není osvěžující chládek, jen úporný cvrkot cikád a kvákání kuněk.

Jak by to mohl vůbec někomu vysvětlit? Jak by to někdo vůbec mohl pochopit?

Například když Inna přiběhla se sekretářkou v závěsu a pyšně mu ukazovala titulní stránku Business Weeku. A on spatřil vlastní obličej. Necítil jejich radost. Hrdost? Nic není dál od pravdy. Tělem mu proniká stud.

Je takovou děvkou pro všechny. Klidně by mohl být putovním pohárem ve věznicích s vysokým stupněm zabezpečení.

Když ho časopis Švédský průmysl a Asociace zaměstnavatelů pozvou přednášet a vybírají třicet tisíc na hlavu, naplní celý sál. Je prostě jejich kurva.

Dávají ho za příklad toho, že všichni mají stejné šance. Všichni mohou uspět. Všichni se mohou dostat na vrchol, stačí chtít, jen se podívejte na Mauriho Kallise.

Díky Maurimu mohou chlapci a děvčata z Tensty a Botkyrky a všichni ti povaleči z Norrlandu vinit jen sami sebe. Přestaňte jim vyplácet podporu, ať se jim pracovat vyplatí. Dejte lidem impuls, aby se chtěli stát Maurim Kallisem.

A poklepávají ho po ramenou a tisknou mu ruku, a on nikdy nebude jeden z nich. Jejich příjmení něco znamená, mají rodiny a peníze, co se dědí z generace na generaci.

Mauri je a zůstane zbohatlíkem beze stylu.

Vzpomíná si na první setkání s Ebbinou matkou. Pozvali ho na rodinné panství. Zanechalo v něm obrovský dojem, až do dne, kdy viděl jejich účetnictví a zjistil, že tam pořádají konference ne proto, že jde o kulturní dědictví, které má náležet všem, jak prohlásila Ebbina matka v rozhovoru pro časopis Zahrada a domov, ale proto, aby si tam vůbec mohli dovolit bydlet.

Poprvé tam Mauri přišel s kyticí a bonboniérou. V obleku, přestože bylo léto a horko, polovina července. Nevěděl, jak se má obléct, když jde na návštěvu k někomu, kdo vlastní takové sídlo. Vypadalo jako zámek.

Když matce podával kytici a bonboniéru, usmála se. Shovívavě a trochu pobaveně. Levné čokoládové bonbóny dali na stůl ke kávě. Byly napůl rozteklé. Nikdo se jich ani nedotkl. Matka měla zahradu plnou růží a dalších květin. Stály nádherně naaranžované ve velkých vázách. Netušil, kam přišla jeho malá kytice. Nejspíš rovnou na kompost.

Zašli s Ebbou do starých domácích lázní pozdravit jejího otce. Nad lázněmi vlála vlajka. Na znamení, že se tatíneček koupe a nechce být rušen. Ale protože to byla první návštěva Ebbina chlapce, dovolil, aby se za ním zastavili. Horko přinutilo Mauriho, aby si svlékl sako. Přehodil si ho přes ruku. Horní knoflíček u košile rozepnutý, kravatu srolovanou v kapse u saka. Ostatní měli na sobě světlé letní oblečení, které vypadalo nedbale, ale přesto draze.

Ebbin otec seděl na lehátku na molu. Když přišli, vstal a srdečně je pozdravil. Byl úplně nahý. Nevypadal, že by mu to vadilo. Maličké péro se mu zvadle pohupovalo.

Mauri se sem nehodil.

A co, pomyslí si Mauri v horké africké noci, když se na něj valí staré urážky a ponížení. Bylo to naposledy, co se před ním Ebbin otec objevil nahý. Když pak za Maurim přiběhl se svými starými známými a chtěl po něm, aby investoval jejich peníze, měl na sobě oblek a pozval ho na oběd do Riche.

Vzpomíná si, jak poprvé letěl do severní Ugandy.

Malou cessnou s Innou a Diddim. Začal tehdy vyjednávat s ugandskou vládou o odkoupení dolu v Kilembe.

Když nastupovali do letadla, vyměnili si pohledy. Pilot byl očividně pod vlivem drog.

„Někteří z nás se už vezou,“ řekla Inna.

Švédsky tam nikdo nerozuměl.

Usmáli se na sebe. Hlavně se nebrat vážně. Vysmát se smrti.

Na začátku letu Mauri bojoval se strachem. Ale pak byl naprosto okouzlen.

Jemné obrysy hor pokrýval hustý zelený deštný prales. V údolích mezi horami se klikatily řeky. V řekách plavali třpytiví zelení krokodýli. A hory byly plné červené úrodné země a zlata, které mohlo nasytit všechny.

Byl to duchovní zážitek. Mauri se cítil jako princ, který rozpřáhl paže a vznáší se nad svou říší.

Rachot motorů mu bránil v hovoru s přáteli. Pronikal jím pocit, že je vším, a pomalu ho zaplavoval.

Kým by se kdy stal v Kanadě?

Anebo v Kiruně. Důlní společnost LKAB zůstane na severu vždycky firmou číslo jedna. I kdyby začal těžit, otevřel důl, sotva by něco prodal. Infrastruktura byla uzavřené odvětví. Železnici, která zajišťovala přepravu železné rudy, plně zaměstnávala LKAB, a ani oni nebyli schopni přepravit vše, co by mohli prodat. Člověk by tam stál s žebráckou čepicí a nakonec by se stejně dočkal toho, že ho vytlačí.

Ale tady, tady zbohatne. Opravdu zbohatne. Kdo sem přijde první, získá obrovské bohatství. A postaví města, silnice, železnice, elektrárny.

Později řekne Diddimu a Inně:

„Ten důl je vlastně jen blátivá díra v zemi. Nemají žádné vybavení, kopou a těží ručně. Ale stejně nacházejí dost. Tam dole se rozkládá neuvěřitelné bohatství.“

„A spousta starostí,“ přeruší ho Diddi.

„Samozřejmě,“ řekne Mauri. „Ale kdyby tu žádné problémy nebyly, všichni ti ustrašení by tady už těžili. Chci být první. V Kongu by to bylo šílenství, ale tady! Uganda alespoň podepsala mezinárodní dohody o ochraně zahraničních investic s institucemi, jako jsou MIGA, OPIC…“

„Člověk musí doufat, že jim záleží na penězích z humanitární pomoci.“

„Chtějí tu vybudovat těžební průmysl, sedí na majetku, ale nemají schopnosti ani možnosti. Před pěti lety do dolu vtrhla milice kmene Hema s dynamitem. Pár chudáků geologů se je od toho pokoušelo odradit, ale nikdo je neposlouchal. Přes sto lidí tam dole zahynulo jako krysy.“

„Budou s tím problémy,“ opakuje Diddi nevěřícně.

„Samozřejmě,“ odpoví Mauri. „S tím počítám.“

„Jak pán poroučí,“ prohlásila Inna. „Kup to.“

Inna se snaží vyspat z bolesti v rozmláceném obličeji. Mauri stojí u okna v hotelovém pokoji a poslouchá kuňky v ugandské noci.

Gerhart Sneyers měl celou dobu pravdu, říká si.

Nemají zdroje k tomu, aby sami dokázali těžit zdejší nerostné suroviny, říká Sneyers v Mauriho hlavě a hází všechny africké země do jednoho pytle. Ale zároveň se nedokážou smířit s tím, že my je máme, a tak si najednou uvědomí, že přírodní zdroje v jejich zemi přirozeně patří jim. Nedá se s nimi jednat.

Sneyersův proslov tehdy Mauriho znechutil, myslel si, že je plný předsudků, říkal si, že Sneyers zapomněl na dějiny africké kolonizace. Navíc Sneyers používal slova jako „negři“ a země podle něj byly „zaostalé“.

Ale už v červenci, kdy zahynuli belgičtí inženýři, Mauri pochopil, že problémy v Ugandě nejsou přechodného rázu. Uložil projekt v Kilembe k ledu, odvezl domů zahraniční zaměstnance a vyškolil dvě stě místních mužů a žen, aby důlní komplex hlídali. O měsíc později se mu doneslo, že důl ponechali svému osudu.

Aby Kallis Mining do projektu přitáhl investory, garantoval jim minimální návratnost investic. Investoři se okamžitě ozvali a mávali požadavky na vyplacení.

Po květnové schůzce v Miami mu Sneyers zařídil konto, na které měl ukládat peníze pro budoucí použití.

„Nesmí je jít vystopovat,“ řekl.

Již v červenci začal Mauri vyčleňovat pro zvláštní konto peníze. Z různých prodejů. Když už nic jiného, tak peníze využije na splátky budoucích pohledávek investorů, kteří mají podíl v dole v Kilembe. Nemůže začít v panice prodávat, aby získal kapitál, až na splátky dojde, to by mohlo vážně poškodit pověst skupiny Kallis na trhu. Všichni by se stáhli. Poskytl také finance na vybudování Kadagovy armády v severní části země. Kadaga získal pod kontrolu území kolem Kilembe a několik dalších dolů. Ale, jak řekl Gerhart Sneyers Maurimu Kallisovi, tohle není dlouhodobé řešení. Kadaga může ochránit doly, ale ne infrastrukturu. Vytěžené suroviny se nedají z dolů bezpečně odvézt. Kromě toho by dnes jakákoli těžba byla považována za ilegální. Veškerá požadovaná povolení od státu přestala platit.

Dnešní schůzka s ministryní obchodu a průmyslu vše rozhodla. Snažil se podnikat čestně v totálně zkorumpované zemi. Ale teď už má své naivity plné zuby.

Gerhart Sneyers má pravdu. Museveni je slepá ulička.

A navíc, Museveni je diktátor a tyran. Měl by být postaven před válečný soud. Zbavit se ho se stále více jeví jako morálně správné.

Mauri bude chránit svůj majetek. Rozhodně se nevzdá.

REBECKA MARTINSSONOVÁ PROCHÁZELA složky v počítači Örjana Bylunda. Seděla na posteli u sebe v pokoji, počítač na kolenou. Natáhla si pyžamo a vyčistila zuby, i když bylo teprve sedm. Boxerka zkoumala všechny kouty a čas od času se přišla projít Rebecce po klávesnici.

„Hele, hele,“ řekla Rebecka a zvedla ji, „jestli se nebudeš chovat řádně, budu si stěžovat Svenu Erikovi.“

Zatopila v kamnech. Oheň se pořádně rozhořel, a protože topila borovicovým dřevem, občas to v kamnech bouchlo. Boxerka pokaždé nadskočila a vypadala zároveň vyděšeně i zvědavě.

Taková nestvůra, zdálo se, že si myslí. Oheň zářil pootevřenými dvířky jako rudé oko.

Po čem vlastně Örjan Bylund šel? Když Rebecka vyťukala jméno Kallis Mining do Googlu, našla dvě stě osmdesát tisíc stránek. Prohledávala seznam cookies v Bylundově počítači, aby zjistila, na jaké stránky o Kallis Mining se dostal.

Kallis Mining byla hlavním vlastníkem na burze registrované důlní společnosti Northern Explore, a. s. V září cena akcií firmy stoupala a klesala jako na houpačce. Nejprve prodala celý svůj podíl kanadská investiční společnost Quebec Invest. To vzbudilo obavy a cena se řítila dolů. Pak se objevila zpráva o pozitivních výsledcích vrtů u Svappavaary. Cena akcií radostně vyskočila.

Kdo vydělává, když se cena akcií houpe nahoru a dolů? Samozřejmě ten, kdo nakupuje, když je cena nízká, a prodává, když se zvedá. Follow the money.

Jeden z článků, které četl Örjan Bylund, pojednával o novém vedení, jež se poté, co kanadská firma prodala svůj podíl, rozšířilo o jednoho člena. Vybrali si člověka z Kiruny.

„Sven Israelsson v představenstvu Northern Explore,“ zněl nadpis článku.

Vyrušila ji melodie, kterou začal přehrávat její mobilní telefon.

Na displeji telefonní číslo Manse Wenngrena.

Srdce jí v hrudi provedlo olympijskou gymnastickou sestavu.

„Ahoj, Martinssonová,“ protáhl jako obvykle.

„Ahoj,“ řekla a snažila se přijít na to, co říct dál, ale nic ji nenapadlo.

Po přemýšlení, které trvalo snad věčnost, z ní vypadlo:

„Jak je?“

„Dobře, fajn. Celá banda už je na letišti a čekáme na odbavení.“

„Aha… to se máte.“

Zasmál se.

„Někdy si s tebou člověk prostě nepopovídá! No jasně že se máme. I když příroda je nejlepší v televizi. Přijedeš?“

„Možná, je to trochu daleko.“

Chvíli bylo ticho. Pak Mans řekl:

„Přijeď. Chci to.“

„Proč?“

„Protože se chci pokusit tě přemluvit, aby ses vrátila do kanceláře.“

„To neudělám.“

„To říkáš teď. Ale já jsem tě ještě nezačal přesvědčovat. Zamluvili jsme ti pokoj na noc ze soboty na neděli. Můžeš za námi přijet a ukázat nám, jak se lyžuje.“

Rebecka se zasmála.

„No tak já přijedu.“

S pocitem úlevy si uvědomila, že jí nebude vadit setkat se s lidmi z kanceláře. Setká se s Mansem. Chce, aby přijela. Na sjezdovkách samozřejmě lyžovat neumí. Když byla malá, nemohli si to dovolit. Kdo by ji vozil na kopec do města, aby se naučila slalom? Ale to nevadí.

„Musím končit,“ řekl Mans. „Slibuješ?“

Slíbila mu to. A on se rozloučil svým přátelským hlubokým hlasem:

„Tak ahoj, Martinssonová. Brzy se uvidíme.“

A ona zavrkala:

„Ahoj.“

Rebecka znovu upřela pohled na obrazovku počítače. O odchodu Quebec Investu z Northern Explore se objevil článeček i v mezinárodním tisku, v anglickém odborném časopise Prospecting & Mining. Titulek zprávy zněl „Chicken race“. „Odešli jsme příliš brzy,“ reagoval viceprezident firmy Quebec Invest Inc. na zprávu o tom, že firma Northern Explore, a. s., objevila naleziště zlata a mědi krátce poté, co prodali svůj podíl. Dodal, že nedostatky v analýzách průzkumných vrtů byly příliš velké a že pro ně jako spoluvlastníka Northern Explore bylo těžké posoudit, nakolik je možné, že se jedná o skutečně výnosná naleziště. Podle viceprezidenta není pravděpodobné, že by firmy Kallis Mining a Quebec Invest v budoucnu spolupracovaly.

Proč ne? pomyslela si Rebecka. Měli by se přece vrhnout po nové šanci, když se ukázalo, že firma Kallis Mining byla znovu úspěšná.

A kdo byl Sven Israelsson, nový člen představenstva? Proč o něm Örjan Bylund zkoušel vyhledávat informace?

Zadala do vyhledávače Sven Israelsson. A teď teprve našla zajímavé články. Pokračovala ve čtení.

Boxerka se zaměřila na uvolněný knoflík na pyžamu. Strčila do něj, nechala ho, aby se houpal, chytila ho oběma tlapkami a zaťala do něj zoubky ostré jako jehly. Životu nebezpečná kočka zabiják. Knoflík byl obětním beránkem.

V půl osmé zavolala Rebecka Martinssonová hlavnímu státnímu zástupci Alfu Björnfotovi.

„Víte, co dělal Sven Israelsson před tím, než ho zvolili do představenstva Northern Explore?“ zeptala se.

„Nevím,“ řekl Alf Björnfot a vypnul televizi, stejně jen přepínal kanály a hledal něco, na co by se vydržel dívat.

„Řídil SGAB v Kiruně. Ta firma se zabývá chemickou analýzou. Před dvěma lety ji málem získala jedna americká společnost. Ale Kallis Mining v ní koupil poloviční podíl, a tak firma zůstala v Kiruně. Je to zajímavé, zvlášť pokud vezmeme v úvahu, že kanadská investiční společnost Quebec Invest o rok dříve prodala svůj podíl ve firmě Northern Explore — tedy těsně před tím, než Northern Explore oznámila, že objevila slibná naleziště zlata a mědi u Svappavaary.“

„Aha… a souvislost mezi tím a Svenem Israelssonem je…?“

„Uvažuju takhle: Sven Israelsson je ředitelem firmy, která připravuje rozbory z pokusných vrtů, co Northern Explore provedla u Svappavaary. Pravděpodobně je firmě Kallis Mining zavázán. Když vstoupila do SGAB jako poloviční vlastník, zachránila ji před akvizicí. Všichni mohli přijít o práci nebo by se museli přestěhovat do USA. V jednom článku, co jsem našla, si viceprezident Quebec Investment stěžuje, že analýzy vzorků z předběžných vrtů byly nedostatečné, a domnívá se, že je ‚nepravděpodobné‘, že by spolu firmy v budoucnu ještě někdy spolupracovaly. Člověk se diví, proč tak trucuje.“

„Diví?“ zasmál se Alf Björnfot. „Přišli přece o hodně peněz, protože prodali příliš brzy.“

„To ano. Tihle investoři jsou přece zvyklí brát na sebe riziko a prodělávat a jen tak si nestěžují, když jim zavolá nějaký novinář. A pak je Sven Israelsson jmenován do představenstva Northern Explore. Chvíli trvá, než dostanou povolení k těžbě, než skutečně začnou těžit, ale jakmile je vše připraveno, je z Northern Explore firma v hodnotě několika miliard. Sven Israelsson je chemik v malé firmě provádějící chemickou analýzu. Jak se mu podařilo dostat se do představenstva Northern Explore? Nedává to smysl. Takže si říkám: Sven Israelsson měl skvělou příležitost zmanipulovat výsledky z pokusných vrtů. Jsem si jistá, že pomohl zhoršit výsledky pokusných vrtů, které byly pozitivní. A jsem si jistá, že Kallis Mining využil Svena Israelssona k tomu, aby se zbavil druhého největšího podílníka společnosti. Možná že Quebec Investu nějak naznačili, že výsledky vrtů budou negativní. A Quebec Invest zpanikařil a rozhodl se prodat ze strachu, aby neutrpěli ještě větší ztráty, až na tu zprávu zareaguje trh. Když Quebec Invest prodal, akcie šly dolů. Ani ne o měsíc později vypustila firma Northern Explore zprávu, že výsledky zkušebních vrtů jsou pozitivní. Je možné, že právě proto si Quebec Invest postěžoval v tisku a prohlásil, že budoucí spolupráce s Kallis Mining je nepravděpodobná. Cítí se podvedeni, ale vědí, že nemohou nic dokázat.

Jestliže si Sven Israelsson nebo někdo v Kallis Mining koupil akcie, než se zveřejnila zpráva o pozitivních výsledcích, pak se jedná o zneužití vnitřních informací. Myslím si, že Sven Israelsson dostal místo v představenstvu se vším, co k tomu patří, včetně platu, bonusů a tak dále, jako poděkování za pomoc. A navíc…“

Rebecka udělala dramatickou pauzu.

„…v listopadu si koupil úplně nové audi. Ve stejné době se akcie Northern Explore zvedly o tři sta procent. Počítáno od ceny, na které se držely před tím, než klesly.“

„Nové auto, “ řekl Alf Björnfot, vstal z pohovky a s bezdrátovým telefonem mezi uchem a ramenem si začal obouvat boty. „Vždycky si kupují nová auta.“

„Já vím.“

„Sejdeme se za čtvrt hodiny,“ řekl Alf Björnfot a oblékl si bundu.

„Ale kde?“

„U Israelssona, samozřejmě. Máte adresu?“

Sven Israelsson bydlel v červené dřevěné vilce na Matojärviské ulici. V jedné závěji začaly děti hloubit jeskyni. Rýče rozházené po zemi svědčily o tom, že práce ustala ve spěchu, když byl čas na večeři a večerníček.

Sven Israelsson byl asi čtyřicátník. Rebecku to překvapilo. Myslela si, že bude starší. Měl husté hnědé vlasy s výraznými šedinami. Vypadal vytrénovaně, ale byl štíhlý, jako kdyby plaval nebo běhal.

Alf Björnfot představil sebe i Rebecku Martinssonovou i s tituly. Hlavní státní zástupce a zvláštní zástupce, to obvykle stačilo, aby se lidé vyděsili. Sven Israelsson nevypadal vyděšeně. Spíš se mu ve tváři na okamžik mihlo něco jiného. Něco, co se podobalo rezignaci. Jako kdyby očekával, že mu zákon zaklepe na dveře. Pak se sebral.

„Pojďte dál,“ pozval je. „Nezouvejte se, jestli nechcete, sníh je čistý.“

„Pracujete ve firmě SGAB,“ začal Alf Björnfot, když se usadili v kuchyni ke stolu.

„To souhlasí.“

„Který z půlky vlastní Kallis Mining.“

„Ano.“

„A v zimě jste se stal členem představenstva firmy Northern Explore, a. s., dceřiné společnosti Kallis Mining.“

Sven Israelsson přikývl.

„Na podzim prodala investiční společnost Quebec Invest velký podíl v Northern Explore. Proč?“

„To nevím. Vzali nohy na ramena. Neměli odvahu počkat na poslední výsledky z pokusných vrtů. Báli se, že akcie klesnou ke dnu, budou li výsledky negativní.“

„Viceprezident firmy Quebec Invest řekl v rozhovoru, že si nedokáže představit budoucí spolupráci s Kallis Mining,“ řekla Rebecka. „Proč si myslíte, že to řekl?“

„To nevím.“

„V listopadu jste si koupil nové audi,“ řekl Alf Björnfot. „Odkud jste na něj vzal peníze?“

„Podezíráte mě z nějakého zločinu?“ začal se zajímat Sven Israelsson.

„Formálně zatím ne,“ odpověděl Alf Björnfot.

„Několik okolností kolem téhle záležitosti naznačuje, že by se mohlo jednat o nezákonné zneužití vnitřních informací nebo napomáhání ke zneužití vnitřních informací,“ vysvětlila Rebecka.

Odměřila přibližně pět centimetrů mezi palcem a ukazováčkem.

„Jsem takhle daleko od zjištění, kdo nakupoval akcie v krátké době mezi prodejem podílu Quebec Investu a uveřejněním pozitivních výsledků pokusných vrtů,“ řekla. „Při nezákonném zneužití vnitřních informací se nákupy akcií obvykle provádějí v malém množství pomocí různých prostředníků a správců. Při běžné rutinní kontrole si toho finanční úřad nevšimne. Ale já si prověřím každou transakci, která v té době proběhla. A jestli najdu vás nebo Kallis Mining mezi kupujícími, čeká vás obžaloba.“

Sven Israelsson si poposedl a vypadalo to, že se snaží vymyslet, co by mohl říct.

„Ovšem to není bohužel všechno,“ řekl Alf Björnfot. „Teď se vás musím na něco zeptat. Buďte tak laskav a nelžete, myslete na to, že si vaši odpověď můžeme ověřit jinak. Spojil se s vámi novinář jménem Örjan Bylund a kladl vám otázky týkající se této záležitosti?“

Sven Israelsson se na chvíli zamyslel.

„Ano,“ řekl pak.

„Co jste mu řekl?“

„Nic. Že se se svými otázkami musí obrátit na Kallis Mining.“

A Inna Wattrangová měla v Kallis Mining na starosti komunikaci a informace, pomyslela si Rebecka Martinssonová.

„Örjan Bylund byl zavražděn,“ řekl bez dalších průtahů Alf Björnfot.

„Co to, sakra, říkáte?“ zeptal se Sven Israelsson nevěřícně. „Zemřel na infarkt.“

„Bohužel ne. Zavraždili ho, když se začal zajímat o Northern Explore.“

Sven Israelsson zbledl. Oběma rukama se chytil okraje stolu.

„Tak, teď to víte,“ řekl Alf Björnfot. „Nemyslím si, že s tím máte něco společného. Ale chápejte, situace je vážná. Raději nám hned teď všechno povězte. Uvidíte, že ten obrovský tlak, který právě cítíte, poleví.“

Sven Israelsson přikývl.

„V laboratoři jsme měli jednoho zaměstnance,“ řekl za chvíli. „Zjistili jsme, že předává firmě Quebec Invest informace.“

„Jak jste to zjistili?“ zeptal se Alf Björnfot.

Sven Israelsson se hořce usmál.

„Úplná náhoda. Byl u sebe doma a hovořil s viceprezidentem Quebecu na pevné lince. Mobil měl v kapse, zapomněl zamknout klávesnici a vytočilo se poslední volané číslo, kolegovi do práce. Kolega slyšel dost, aby pochopil, co se děje.“

„Co jste udělal?“

„Kolega, který vyslechl rozhovor, mi zavolal. A když se pak naskytla příležitost, dali jsme informátorovi chybné údaje.“

„Co přesně?“

„Pokusné vrty u Svappavaary se chýlily ke konci. Začínalo to vypadat, že tam Northern Explore nic nenajde. Získali jsme celou řadu vzorků z hloubky více než sedmi set metrů. Náklady prudce stoupaly. A tak se provedlo několik pokusných vrtů do hloubky téměř tisíc metrů. Byla to poslední naděje. Na výsledcích záviselo úplně všechno. Takhle hluboké vrty dělají jen ty největší firmy. Panebože, existuje spousta malých firem, které jsou schopny provést jen předběžný letecký průzkum a pak na místo vyšlou skupiny, které tam prostě sesbírají pár vzorků.“

„A našlo se zlato.“

„Víc než pět gramů na tunu, to je hodně dobré. Také několik procent mědi. Ale já jsem zfalšoval zprávu, ve které stálo, že jsme nic nenašli a je zřejmě vyloučeno, že se v oblasti vyskytují naleziště vhodná k těžbě. A postaral jsem se o to, aby se k ní informátor dostal. Quebec Invest prodal svůj podíl v Northern Explore o hodinu později.“

„Co se stalo s kolegou?“

„Promluvil jsem si s ním… a po našem rozhovoru mi přinesl žádost o ukončení pracovního poměru. Tím to skončilo.“

Alf Björnfot na chvíli ztichl a přemýšlel.

„Mluvil jste o tom s někým z Kallis Mining? O úniku informací? O vypuštění falešné zprávy?“

Sven Israelsson zaváhal.

„Novinář Örjan Bylund byl zavražděn, Inna Wattrangová také,“ zdůraznil Alf Björnfot. „Nemůžeme vyloučit, že obě události spolu souvisejí. Čím rychleji vyjde pravda najevo, tím větší je šance chytit ty, co to udělali.“

Alf Björnfot se opřel a čekal. Měl před sebou muže, který má svědomí. Chudák.

„Vymysleli jsme to s Diddim Wattrangem,“ řekl nakonec Sven Israelsson.

Úpěnlivě se na ně zadíval.

„Původně mi to připadalo jako správná věc. Říkal, že Quebec Invest jsou podvodníci. A pak řekl něco, co jsem si já sám mnohokrát říkal o zahraničních investorech. Že je stejně žádná těžba tady v okolí nezajímá. Jediné, co je zajímá, je rychle vydělat peníze. Obchodují s povoleními a koncesemi, ale nejsou to podnikatelé. A i když se najdou naleziště vhodná k těžbě, těžit se nezačne. Povolení putují od jednoho vlastníka k druhému, ale nikdo nechce nic začít. Buď chybějí peníze — otevřít důl a zahájit těžbu stojí alespoň půl miliardy —, nebo jim chybí odvaha. Zahraniční investoři nemají pro tohle odvětví cit. Vůbec je nezajímá, že by mohli vytvořit pracovní příležitosti pro zdejší lidi.“

Sven Israelsson se hořce pousmál.

„A když řekl, že Mauri Kallis pochází odsud a že má jak vůli, tak peníze a podnikatelského ducha, přesvědčil mě. Když Quebec Invest zmizí z cesty, šance, že se tu začne těžit, vzrostou o sto procent. Hodně jsem o tom později přemýšlel. Každý den. Ale tehdy mi to, co jsme udělali, přišlo morálně naprosto správné. Quebec Invest byli přece podvodníci. To oni u nás měli vyzvědače. Kriminálníci, říkali jsme si. Okrást zloděje. Podvést podvodníka. Dostali, co si zaslouží. A nemohli na nás nic říct, protože to by pak museli mluvit i o sobě.“

Sven Israelsson zmlkl. Rebecka Martinssonová a Alf Björnfot pozorovali, jak mu postupně dochází, že je konec. V hlavě se mu začíná promítat obraz toho, co ho čeká. Přijde o práci. Obžalují ho. Roznese se to.

„Když jsem dostal nabídku na místo v představenstvu firmy,“ řekl a rychle si setřel slzy, které se draly ven, „tak jsem to bral jako důkaz, že se Kallis Mining chce tady u nás usadit. Chtějí někoho, kdo to tu zná. Ale pak jsem dostal peníze… v obálce, ne na konto… to už jsem ten pocit neměl. Koupil jsem si auto a každý den, když jsem do něj usedal…“

Přestal uprostřed věty a zavrtěl hlavou.

Muž, který má svědomí, pomyslel si znovu Alf Björnfot.

„Tak, tady to máme,“ řekl Alf Björnfot Rebecce, když odcházeli z domu Svena Israelssona.

„Musíme to povědět Anně Marii a Svenu Erikovi,“ řekla Rebecka. „Mohou předvolat Diddiho Wattranga k výslechu z důvodu podezření ze zneužití vnitřních informací.“

„Anna Maria mi předtím volala. Diddi Wattrang je v Kanadě. Ale stejně se s ní spojím. Až budeme mít informace o prodeji akcií, můžeme kanadskou policii požádat o pomoc se zadržením.“

„Máte teď něco v plánu? Nechcete se mnou zajet do Kurravaary? Slíbila jsem sousedovi Stavingu Fjällborgovi, že mu nakoupím. A on nám pak udělá kávu. Bude rád, když přijdete.“

Stavinga návštěva potěšila. Rád si povídal s novými lidmi. S hlavním státním zástupcem brzy zjistili, že nejsou příbuzní, ale našli několik společných známých.

„Musí se vám tady dobře bydlet,“ řekl Alf Björnfot a rozhlédl se po kotelně.

Bella zdrceně seděla v pelechu a pozorovala, jak si ostatní u Stavingova umakartového stolu pochutnávají na chlebu s máslem a se sýrem.

„Jo, tady dole se žije jednoduše,“ zafilozofoval si Staving a namočil si chleba do kávy. „Co člověk potřebuje? Postel a stůl. Televizi tu mám, ale ne že by v ní něco dávali. A co se oblečení týče, mám od všeho dva kusy. Víc ne. Některým stačí ještě míň, ale člověku se nechce zůstávat doma jen proto, že právě vypral. No, spodků mám vlastně pět, a taky ponožek.“

Rebecka se rozesmála.

„Ale měl bys jich mít míň,“ řekla a významně se podívala na děravé ponožky a obnošené spodky na šňůře.

„No jo, ženské,“ zasmál se Staving a pohledem hledal podporu u Alfa Björnfota. „Koho zajímá, co mám pod šaty. Maj Lis byla to samé, vždycky dbala na to, aby na sobě měla pěkné čisté prádlo. Kvůli mně ne, ale co kdyby ji náhodou přejelo auto a ona skončila v nemocnici!“

„To je pravda,“ smál se Alf Björnfot. „Jen si představte, že by vás doktor viděl ve špinavých spoďárech nebo s dírou v ponožce!“

„Hele!“ řekl Staving Rebecce. „Zavři ten počítač, když si tu povídáme a je nám dobře.“

„Hned to bude,“ řekla Rebecka.

Seděla tam s nimi a snažila se najít informace o finančních záležitostech Diddiho Wattranga.

„Maj Lis byla vaše žena?“ zeptal se Alf Björnfot.

„Ano, před pěti lety zemřela na rakovinu.“

„Podívejte se na tohle,“ řekla Rebecka a otočila počítač k Alfu Björnfotovi. „Diddi Wattrang ke konci měsíce vždycky využije limit na kreditce, minus padesát, minus padesát. Takhle to jde už několik let. Ale hned po tom, co Northern Explore našla zlato, nahlásila se jeho žena do rejstříku automobilů jako vlastník hummera.“

„Vždycky si kupují auta,“ řekl Alf Björnfot.

„Taky bych si dal říct,“ řekl Staving. „Kolik stojí hummer? Sedm set tisíc?“

„Diddi Wattrang se usvědčil ze zneužití vnitřních informací. Ale zajímalo by mě, jak to souvisí s Innou Wattrangovou.“

„Možná na to přišla a vyhrožovala mu, že ho udá,“ uvažoval Alf Björnfot.

Znovu se otočil ke Stavingovi.

„Takže vy a vaše žena jste se znali s Rebecčinou babičkou?“

„No jo, a Rebecka tu strávila skoro celé dětství.“

„Aha, a proč? Zemřeli vám rodiče, když jste byla malá?“ zeptal se bez okolků Alf Björnfot.

Staving se rychle zvedl.

„Dá si někdo k chlebu vajíčka? Mám je v ledničce uvařená. Od rána.“

„Tatínek zemřel, když mi bylo osm,“ řekla Rebecka. „Jezdil s tahačem dřeva. Jednou v zimě byl v lese a začala mu unikat kapalina z hydrauliky. Neví se, jak se to přesně stalo, byl tam sám. Vystoupil a něco udělal s hadicí a ta se uvolnila.“

„Horký olej, panebože,“ otřásl se Alf Björnfot.

„Hm, a pod vysokým tlakem. Vystříkl na něj. Říkali, že zemřel okamžitě.“

Rebecka pokrčila rameny. Gesto, které říkalo, že už je to dávno. Daleko za ní.

„Člověk si někdy nedá pozor, to se stává,“ dodala zlehka.

Ale měl si dát pozor, myslela si a upřeně se dívala na obrazovku počítače. Potřebovala jsem ho. Měl mě mít natolik rád, že si měl dát pozor.

„Mohlo se to stát komukoli,“ řekl Staving, který nechtěl, aby Rebecka shazovala svého otce před cizí osobou. „Člověk je unavený, vyleze z tahače a je zima, tehdy bylo pětadvacet pod nulou. A navíc ten stres. Když se stroj zastaví, nebudou peníze.“

„A co vaše maminka?“ zeptal se Alf Björnfot.

„Rozvedli se rok před tím, než otec zemřel. Bylo mi dvanáct, když umřela. Žila na Alandu. Já žila s babičkou tady. Přejelo ji nákladní auto.“

Je jaro, ale počasí je zimní. Rebecce brzy bude dvanáct. Je venku s několika dalšími dětmi z vesnice a skáčou ze střechy u stodoly. Přímo do sněhu. Je úplně promočená, i na zádech, a boty má plné sněhu. Musí jít domů, převléct se.

Doma je teď u babičky. Ze začátku, poté, co tatínek umřel, bydlela s maminkou, ale to trvalo jen rok. Maminka jezdí často pryč za prací. Ze začátku to byl zmatek. Maminka nechávala Rebecku u babičky, někdy kvůli práci, jindy proto, že byla unavená. Pak si ji vyzvedávala a byla rozzlobená. Rozzlobená na babičku, i když ji předtím sama prosila, aby se o Rebecku postarala.

Teď, když se Rebecka vrátí v promočeném oblečení domů, sedí maminka v kuchyni u stolu. Je ve výborné náladě. Má zdravíčka na tváři a vlasy si nechala pořádně obarvit u kadeřníka, ne u kamarádky jako obvykle.

Seznámila se s novým mužem, vypráví. Žije na Alandu a chtěl by, aby se tam s Rebeckou přestěhovaly a bydlely s ním.

Maminka vypráví, že má moc pěkný dům. A v sousedství žije hodně dětí. Rebecka bude mít spoustu kamarádů.

Rebecka cítí, že se jí začíná svírat žaludek. Babiččin dům je moc pěkný. Chce žít tady. Nechce se přestěhovat.

Podívá se na babičku. Babička nic neříká, ale před Rebecčiným pohledem neuhne.

„Nikdy,“ řekne Rebecka.

A jakmile to tiché slovo vysloví, uvědomí si, že je to pravda. Nikdy se s matkou nikam nepřestěhuje, nikdy. Žije tady, v Kurravaaře. A na maminku se nedá spolehnout. Jeden den je taková jako dnes. A všichni kamarádi si myslí, jak je pěkná a jaké má krásné šaty a jak si povídá se staršími děvčaty na školním dvoře. Jedna z dívek si jednou povzdechne tak, aby to Rebecka slyšela: „To by byla paráda mít takovouhle mámu, která tě chápe.“

Ale Rebecka zná matku i jinak. Když leží v posteli a není schopna vůbec ničeho a Rebecka musí nakupovat a žije na houskách a neodvažuje se nic dělat, protože ať udělá cokoli, je to špatně.

Maminka se ze všech sil snaží Rebecku přesvědčit. Mluví tím nejvlídnějším hlasem. Pokusí se ji obejmout, ale Rebecka jí vyklouzne. Brání se. Nepřetržitě vrtí hlavou. Vidí, jak se matka snaží u babičky najít podporu, jak doufá, že s ní babička bude souhlasit, když řekne:

„Na babičku by toho bylo moc, kdybys tu měla být pořád, a já jsem tvoje matka.“

Ale babička nic neříká. A Rebecka ví, že to znamená, že babička je na její straně.

Dosud byla matka slaďoučká jako med, ale teď najednou obrátí.

„Tak si nejezdi,“ zasyčí. „Vyser se na mě.“

A pak se rozpovídá o tom, jak od té doby, co tatínek zemřel, pracuje přesčas, aby Rebecce mohla pořídit novou zimní bundu, a jak se byla mohla vzdělávat, kdyby za ni nebyla zodpovědná.

Rebecka i babička nic neříkají a mlčí.

Mlčí ještě dlouho potom, co matka odjede. Rebecka jde s babičkou do stodoly. Drží krávě ocas, zatímco ji babička dojí. Stejně jako když byla Rebecka malá. Jsou potichu. Ale když Mansikka najednou krkne, obě se rozesmějí.

A pak už je všechno téměř jako obvykle.

Maminka se odstěhuje. Rebecka dostává pohlednice, na kterých se píše, jak je to na Alandu úžasné. Rebecka čte a srdce se jí svírá steskem. Ani slovo o tom, že by mamince chyběla. Nebo že by na ni myslela. Na pohlednicích se píše, že si vyjeli na lodi nebo že na zahradě rostou jabloně a hrušky nebo že byli na výletě.

Uprostřed léta přijde dopis. Budeš mít sourozence, stojí v něm. Babička si dopis také přečte. Sedí u kuchyňského stolu, na nose tatínkovy staré brýle na čtení, které si koupil u benzínové pumpy.

„Jesus siunakhoon ja Jumala varjelkhoon,“ řekne, když dopis dočte. Panebože, požehnej nám a ochraň nás.

Kdo mi řekl, že zemřela? zamyslí se Rebecka. Nevzpomínám si. Z toho podzimu si pamatuji tak málo. Ale něco si pamatuji.

Rebecka leží na rozkládací pohovce v kuchyňském výklenku. Jussi jí neleží u nohou, protože babička sedí u stolu se Stavingovou ženou Maj Lis, a to lehává Jussi pod stolem. Když je babička ve stodole nebo odejde spát, přijde si Jussi lehnout k Rebecce do postele.

Maj Lis a babička si myslí, že Rebecka usnula, ale ona je vzhůru. Babička pláče. Před obličejem si drží utěrku. Rebecka chápe, že je to proto, aby utlumila pláč a nevzbudila ji.

Nikdy neviděla babičku plakat, ani když zemřel tatínek. Zvuk pláče ji děsí a nedělá jí dobře. Jestli babička pláče, musí být konec světa.

Maj Lis sedí naproti ní a utěšuje ji.

„Nevěřím, že to byla nešťastná náhoda,“ říká babička. „Řidič řekl, že se na něj podívala a vkročila přímo pod auto.“

„Muselo to být těžké, přijít o oba rodiče, když jste byla tak malá,“ řekl Alf Björnfot.

Staving ještě pořád stojí u lednice. Bezradně drží v rukou vajíčka.

Když si vzpomenu na to, co následovalo, stydím se, pomyslela si Rebecka. Přeji si, abych měla v hlavě správné vzpomínky. Malá holčička stojí u hrobu, po tváři jí tečou slzy, na rakvi květiny. Obrázky maminky v nebi nebo tak nějak. Ale já jsem vůbec nic necítila.

„Rebecko,“ osloví ji učitelka.

Jak jen se jmenovala? Eila!

„Rebecko,“ řekne Eila. „Neudělala jsi ani domácí úkol z matematiky. Vzpomínáš si, o čem jsme včera mluvily? Vzpomínáš si, jak jsi mi slíbila, že si začneš dělat domácí úkoly?“

Eila je hodná. Má vlnité vlasy a pěkný úsměv.

„Já se snažím,“ řekne Rebecka. „Ale pak myslím jen na to, že je maminka mrtvá. A nemůžu.“

Dívá se do lavice, aby to vypadalo, jako že pláče. Ale jen to předstírá.

Eila ztichne a pohladí ji po vlasech.

„No dobrá,“ řekne. „Školu určitě dříve nebo později doženeš.“

Rebecka je spokojená. Nemá vůbec chuť dělat úkoly z matematiky. A teď nemusí.

Jindy: Schovává se v babiččině dřevníku. Slunce sem proniká škvírami ve stěně. Těžké závěje prachu, které stoupají světlem.

Stavingova dcera Lena a Maj Lis na ni volají. „Rebecko!“ Neodpovídá. Chce, aby ji hledaly navždy. Zlobí se a je zklamaná, když volání přestane.

A ještě jindy: Hraje si na břehu řeky. Předstírá, že na molu něco stlouká kladivem. Staví vor. Popluje na něm po řece Torne. Ví, že se řeka vlévá do Baltu. Popluje na voru přes moře k jihovýchodnímu pobřeží Finska. Na Aland. Tam vystoupí na břeh a stopne si auto do města, kde žije její matka. Kde stojí pěkný dům, ve kterém bydlí ten muž. Zazvoní na zvonek. Muž otevře. Nic nechápe. „Kde je maminka?“ zeptá se Rebecka. „Na procházce,“ odpoví. Rebecka se rozběhne. Má naspěch. V poslední chvíli, než maminka vkročí do silnice, ji chytí. Nákladní auto projede kolem, málem se jich dotkne. Je zachráněna! Rebecka ji zachránila. „Mohla jsem umřít!“ říká maminka. „Holčičko moje!“

„Nevzpomínám si, že bych byla smutná,“ řekne Rebecka Alfu Björnfotovi. „Žila jsem s babičkou. Kolem mě bylo tehdy hodně hodných dospělých. Bohužel si myslím, že jsem toho využívala. Uvědomovala jsem si, že dospělým je mě líto, a získala jsem tak trochu víc pozornosti.“

Alf Björnfot nevypadá, že by tomu věřil.

„Děvenko,“ řekne. „Měli důvod k tomu, aby jim vás bylo líto. A vy jste si trochu pozornosti navíc zasloužila.“

„Co to říkáš?“ vložil se do hovoru Staving. „Nikoho jsi nevyužívala. A zkus na to už nemyslet. Je to přece jen dávno.“

ESTER KALLISOVÁ SEDĚLA ve svém podkrovním pokoji na Regle. Seděla na podlaze, rukama si držela kolena a odhodlávala se.

Musí si zajít do kuchyně pro hrnec s makaróny.

Ale není to snadné. Dům je plný lidí, pořád se něco děje, i venku. Najatí číšníci a servírky a kuchař, který připravuje jídlo. Venku před domem jsou muži s vysílačkami v uších a se zbraněmi. Stojí přímo pod jejím pootevřeným oknem, a tak zaslechne, jak se s nimi baví šéf ochranky Mikael Wiik.

„Až přijedou, chci mít u brány ozbrojené stráže. Ne že by to bylo potřeba, ale hosté by se měli cítit dobře a bezpečně. Je to jasné? Často cestují po krizových oblastech, ale i doma v Německu, v Belgii, ve Státech jsou zvyklí mít kolem sebe lidi z ochranky. Takže až přijedou, dva z vás budou stát u brány a dva tady nahoře u domu. Postavení změníme, až budou všichni bezpečně uvnitř.“

Musí sejít dolů pro hrnec s makaróny, není o čem přemýšlet.

Ester sešla po schodech z podkroví, prošla kolem Mauriho ložnice a pokračovala po širokém dubovém schodišti do haly. Prošla po tlustém perském koberci a dál kolem svého odrazu v těžkém zrcadle z osmnáctého století, aniž by se na sebe podívala, a vešla do kuchyně.

Ebba Kallisová stála v kuchyni, s najatým kuchařem probírala víno a mezitím dávala instrukce obsluhujícímu personálu. Ulrika Wattrangová stála u mramorové pracovní desky a aranžovala květiny do obrovské vázy. Obě ženy vypadaly jako vystřižené z luxusního časopisu — měly jednoduše střižené večerní šaty a přes ně zástěry.

Když Ester vešla do kuchyně, stála k ní Ebba zády. Ulrika ji zahlédla přes Ebbino rameno a povytáhla obočí. Ebba se otočila.

„Ahoj, Ester,“ řekla přátelsky a nasadila ten nejustaranější úsměv. „Nedala jsem pro tebe prostřít, říkala jsem si, že s námi stejně nebudeš chtít večeřet, bude se mluvit hlavně o práci, šílená nuda… Já s Ulrikou to máme povinné.“

Ulrika obrátila oči v sloup, aby Ester naznačila, jak je to hrozné, že tam musí.

„Já jsem si přišla jen pro makaróny,“ řekla Ester tiše s pohledem upřeným na podlahu.

Brněly ji nohy. Nemohla se na Ulriku dívat.

„Ale samozřejmě že se musíš najíst,“ zvolala Ebba. „Pošleme ti nahoru tác se třemi chody.“

„Bože, to je pohodička,“ řekne Ulrika, „já chci taky. Půjdu si lehnout, podívám se na film a dobře se při tom najím.“

Trochu rozpačitě se zasmály.

„Dám si makaróny,“ trvá Ester na svém.

Otevře lednici a vytáhne hrnec se studenými makaróny. Hodně karbohydrátů.

Pak se Ester podívala na Ulriku. Nedalo se tomu vyhnout. Stála tam, když Ester zavřela dveře od lednice a otočila se. Ulrika bílá jako stěna. Uprostřed obličeje rudá díra.

Hlas. Ebbin nebo Ulričin.

„Není ti něco? Jsi v pořádku?“

Ale ano, je v pořádku. Jen se musí vrátit do pokoje v podkroví.

Vyšla po schodech nahoru. Za chvíli už sedí na posteli. Rukama vyjídá z hrnce makaróny, zapomněla si přinést vidličku. Když zavře oči, vidí Diddiho Wattranga, jak klidně spí v manželské posteli. Je úplně oblečený. Když včera večer přijel domů, Ulrika mu zula boty. Vidí, jak Mikael Wiik rozestavuje své muže po celém pozemku. Nečeká žádné problémy, jen chce, aby je hosté viděli a cítili se bezpečně. Vidí Mauriho, jak v pracovně přechází sem a tam, nervózní z dnešní večeře. Vidí, jak vlk seskočil ze stromu.

Otevřela oči a zadívala se na obraz jezera Torneträsk.

Opustila jsem ji. Odjela jsem do Stockholmu.

Ester jede vlakem do Stockholmu. Na nádraží na ni čeká teta. Vypadá jako záložka do knihy nebo ostřílená filmová hvězda. Rovné černé sámské vlasy má natočené a nalakované v účesu podle Rity Hayworthové. Rty má červené a sukni úzkou. Těžký parfém sladce voní.

Ester jede na pohovor do umělecké školy. Má na sobě větrovku a tenisky.

Na umělecké škole Idun Lovénové si prohlédli její výkresy z přijímacích zkoušek. Je dobrá, ale moc mladá. Proto si s ní vedení chce promluvit.

„Nezapomeň mluvit,“ nabádá ji teta. „Alespoň odpověz, když se tě budou ptát. Slib mi to!“

Ester jí to v tom otupělém stavu, v jakém je, slíbí. Kolem ní se toho tolik děje: skřípání a hvizd metra, když zastavuje ve stanici, všude samá slova, plakáty s reklamami všeho druhu. Snaží se je přečíst, zjistit, co se snaží prodat, ale nestíhá, tetiny podpatky jako paličky v rychlém rytmu razí cestu davem lidí; ani na ně se Ester nestíhá dívat.

Pohovor s ní povedou tři muži a dvě ženy. Jsou všichni středního věku. Teta musí počkat na chodbě. Ester zavedou do konferenční místnosti. Na stěnách visí velké obrazy. Esteřiny obrazy z přijímací zkoušky jsou opřené o stěnu.

„Rádi bychom si s tebou popovídali o tvých obrazech,“ přátelsky ji osloví jedna z žen.

Je to ředitelka. Podali jí ruce, vysvětlili, kdo jsou, a představili se, ale Ester si jejich jména nepamatuje. Vzpomíná si jen, že žena, která teď mluví, je ředitelka.

Mají tam jen jednu olejomalbu. Má název Svatojánská noc a je na ní jezero Torneträsk a rodina, která u břehu nastupuje do člunu. Svítí půlnoční slunce a bzučí roje komárů. Chlapec s tatínkem již sedí ve člunu. Matka natahuje ruce k dívce, která jediná zůstala na břehu. Dívka pláče. V obličeji má stín letícího ptáka. V pozadí hora, dosud se záplatami sněhu. Ester namalovala vodu černě. Odrazy ve vodě jsou zvětšené, když se na ně člověk zadívá, má pocit, že moře je k divákovi blíž než rodina. Ale na obraze je rodina vpředu. Zvětšit odrazy ve vodě byl dobrý nápad. Kvůli nim vypadá voda hrozivě. Pod vodní hladinou je cosi bílého. Může to však být i odraz mraku.

„Nejsi ještě moc zvyklá malovat olejovými barvami, že?“ zeptá se jeden z mužů.

Ester zavrtí hlavou, protože je to pravda.

„Je to zajímavý obraz,“ řekne ředitelka přátelsky. „Proč nechce děvče do člunu?“

Ester váhá s odpovědí.

„Bojí se vody?“

Ester přikývne. Proč by jim to měla vyprávět? Všechno by se zkazilo. Bílý stín pod vodou je vodní kůň, který se probudil o svatojánském večeru. Když byla Ester malá, četla o vodních koních ve švédské knížce ze školní knihovny. Na obraze kůň plave pod vodou a přeje si, aby do vody spadlo dítě, které stáhne ke dnu a sežere. Holčička ví, že tím dítětem je ona. Ptačí stín na její tváři patří guovsat, sojce zlověstné, poslu neštěstí. Rodiče vidí jen mrak na obloze. Chlapci ve člunu slíbili, že bude kormidlovat, chce vyrazit.

Vytáhnou další obrazy. Nasti v pelíšku. Kresby tužkou z domu v Rensjönu, zevnitř i zvenku.

A ptají se na to či ono. Ona neví, co chtějí slyšet. A co jim má říkat? Vždyť mají výkresy před očima, stačí se dívat. Nechce se jí vysvětlovat a rozebírat, a tak odpovídá jednoslabičně a apaticky.

Teta a matka jí sedí v hlavě a vzrušeně diskutují:

Matka: „Je jasné, že se člověku nechce o obrazech mluvit. Vždyť sám pořádně neví, odkud se vzaly. A možná to ani nechce vědět.“

Teta: „Víš, někdy, když něco chceš, musíš ze sebe něco nabídnout. Řekni něco, Ester, ty se chceš dostat na školu. Nebo si začnou myslet, že jsi trochu zaostalá.“

Dívají se na psy, co si ulevují. Kurátorka Gunilla Petriniová rozhodla, které obrazy má Ester poslat do školy. A psi se jí líbili.

Je na nich samozřejmě Musta, která netrpělivě odkopává zadníma nohama sníh na svoje exkrementy.

Sousedův ohař Herkules. Asketický, téměř armádní honicí pes. Se širokou hrudí a prohnutou mordou. Když se mu zachtělo, musel si z nějakého záhadného důvodu pokaždé najít smrček. Potřeboval trousit se zadnicí opřenou o strom. Ester byla spokojená s tím, jak se jí podařilo zachytit jeho výraz, úlevu a napětí zároveň, když stojí u smrčku s vyhrbenými zády.

A pak jeden obrázek, který nakreslila v Kiruně. Je na něm žena, která za sebou na vodítku táhne pekingského palácového psíka. Jsou vidět pouze její lýtka zezadu, docela silná, zaražená do lodiček na vysokém podpatku. Psík se krčí a snaží se udělat hovínko. Ale paničce došla trpělivost a nechce se jí čekat, a tak ho táhne dál na procházku. I psík je vidět zezadu, pořád v nakrčené poloze, připraven trousit, zadní tlapky zanechávají na zemi rýhy.

Na něco se jí zeptají. Uvnitř v hlavě ji teta netrpělivě postrkuje.

Ale Ester semkne ústa. Co jim k tomu má říct? Že ji zajímají hovínka?

Teta chce vědět, jak to šlo. Jak to má Ester vědět? Nemá ráda takovéhle rozhovory. Ale snažila se. Jako když se jí ptali na obrázky s Nastim. Chápe, že se v nich pokoušeli najít nějaký smysl. Jeho uvěznění. Jeho mrtvé tělíčko. Vycházela z ní otcova slova. „Jsou hodně citliví. Na horách to zvládají, ale jakmile je vystavíme, dejme tomu, našim bacilům, obyčejnému nachlazení…“ To se na ni pak zkoumavě zadívali všichni.

Teď se cítí jako pitomec. Myslí si, že toho řekla až moc. Zatímco oni si myslí, že jim neřekla téměř nic, to si uvědomuje.

Byla to bída, myslí si teď. Nikdy se na školu nedostane.

Ester Kallisová postaví prázdný hrnec vedle postele. Teď musí sedět a čekat. Na co, to si není jistá.

To se ukáže, pomyslí si. Je to jako pád. Stane se to samo od sebe.

Nesmí v pokoji rozsvítit. Nesmí se pohnout.

Dole se večeří. Jako sobi na pastvě. Netuší, že se blíží skupina vlků a blokuje únikové cesty.

Venku je černočerná tma. Měsíc nesvítí. Není žádný rozdíl mezi tím, jestli má oči zavřené, nebo otevřené. Do pokoje proniklo trochu světla venkovní lampy.

Mrtví se blíží. Nebo se blíží ona k nim? Několik jich poznává. Příbuzní z matčiny strany, s nimiž se nikdy nesetkala.

Také Inna. Není tak daleko, jak by si člověk myslel. Možná má strach o bratra. Ale nedá se nic dělat. Ester musí myslet na svého bratra.

Není to dlouho, co Inna seděla u Ester v pokoji. Otoky v obličeji pomalu mizely. Modřiny změnily barvu, z červené a modré na zelenou a žlutou.

„Nevytáhneš paletu a nenamaluješ mě?“ ptá se. „Když jsem tak pěkně zbarvená.“

V poslední době se změnila. O víkendech bývá doma. Není tak veselá jako dřív. Občas přijde na chvíli nahoru k Ester.

„Prostě nevím,“ řekla. „Cítím se vším jenom strašně unavená. Unavená a v depresi.“

Ester se takhle líbila. V depresi.

Proč by měl člověk být pořád šťastný? chtěla se Inny zeptat.

Tihle lidé. Šťastní a bezstarostní a se spoustou přátel. To bylo to nejdůležitější.

Ale stejně. Inna tohle vyžadovala jen od sebe. Od Ester ne.

V tom se podobala matce.

Obě mě nechaly být, jaká jsem, pomyslela si. Matka. Slíbila učiteli ve škole, že mi domluví, abych se více snažila. Abych se pokusila naučit matematiku a psaní. „Je tak tichá,“ říkali učitelé. „Nemá žádné kamarády.“

Jako kdyby to byla nemoc.

Ale matka mě nechala být. Nechala mě malovat. Nikdy se mě neptala, jestli mám kamarády, které bych k nám chtěla pozvat. Být sama bylo přirozené.

V umělecké škole to bylo jiné. Člověk musel předstírat, že není sám. Aby to těm ostatním nevadilo a aby neměli výčitky svědomí.

Ester začne chodit do umělecké školy Idun Lovénové ve Stockholmu. Gunilla Petriniová má známého, který má byt na Panenské ulici ve čtvrti Östermalm a bude ho renovovat. Majitelé proto tráví zimu v Bretani. Esterka si může půjčit jednu místnost, to se rozumí. Dělníci chodí brzy ráno, a když Ester přijde ze školy domů, už tam nejsou.

Ester je zvyklá být sama. Ve škole neměla žádné nejlepší kamarádky. Celých patnáct let žila na okraji, při školních výletech o samotě ukusovala obložené chleby. Brzy přestala doufat, že si vedle ní v autobuse někdo sedne.

Takže je to zřejmě její chyba. Není zvyklá se seznamovat. A k tomu je navíc přesvědčená, že i kdyby se o to pokusila, stejně by to nevyšlo. O přestávkách Ester sedává sama. S nikým se nepouští do hovoru. Ostatní studenti si uvědomují věkový rozdíl a ospravedlňují se tím, že Ester přece musí mít stejně staré kamarády. Ester se probouzí sama. Sama se obleče a nasnídá. Po cestě ven se setká s muži, kteří opravují byt. Kývnou na ni nebo řeknou ahoj, ale dělí je od sebe nekonečná vzdálenost.

To, že ve škole nezapadla, ji nijak zvlášť netrápí. Maluje modely v kontrapozici a učí se od svých starších spolužáků. Když jdou ostatní na kávu, často zůstává v ateliéru, prochází se a prohlíží si skicy. Snaží se zjistit, jak to, že na jedné jsou tahy tak lehké, nebo jak se na druhé povedly barvy.

Když nekreslí ve škole podle modelu a má volno, prochází se. Ve Stockholmu je snadné být sám. Nikdo na ní nepozná, že je odjinud. Tohle není Kiruna, kde každý zná každého. Tady se prochází různými směry tolik lidí. Je to úleva, být jedním z mnoha.

Ve čtvrti Östermalm se procházejí staré dámy, co nosí klobouky. Jsou ještě zábavnější než psi. V sobotu odpoledne je Ester sleduje s blokem v ruce. Kreslí je rychlými tahy, křehká těla v tlustých nylonových punčochách a pěkných kabátech. Když se setmí, zmizí z ulic jako vyděšení králíci.

Ester jde domů a k večeři si dá jogurt a obložený chléb. Pak se znovu vydá ven. Podzimní večery jsou ještě teplé a černé jako samet. Prochází se po mostech ve městě.

Jednoho večera stojí na Západním mostě a dívá se dolů na karavany. O týden později se vrátí a pozoruje jednu rodinu, která tam bydlí. Tatínek sedí v kempinkové židli a kouří. Rodiny rozvěsily mezi karavany prádlo. Děti si kopou s míčem. Křičí jeden na druhého cizí řečí.

Ester se přistihne, že po nich touží. Po téhle rodině, kterou vůbec nezná. Mohla by jim hlídat děti. Skládat prádlo. Odjet s nimi do Evropy.

Zkusí zavolat domů, ale rozhovor vázne. Antte se ptá, jaké je to ve Stockholmu. Pozná mu na hlase, že už je pro něj vlastně cizí. Ráda by mu vyprávěla, že Stockholm není zas tak bláznivý. Že podzim je tu krásný. Listnaté stromy jako přátelští obři proti jasně modré obloze. Jejich žluté listy, velké jako Esteřina dlaň, šustí v hejnech po ulicích. A že nedaleko od místa, kde bydlí, je krámek s květinami, na které se chodí dívat. Ale ví, že on to slyšet nechce.

A matka zní pořád tak uspěchaně. Ester nemůže přijít na to, o čem by měla hovořit, aby neměla neustále pocit, že chce matka zavěsit.

Pak přijde zima. Vítr a déšť ve Stockholmu. Staré dámy není moc vidět. Ester namaluje sérii krajinek. Hory a skály. Různá roční období a světlo. Kurátorka Gunilla Petriniová si jich několik vezme domů a ukáže je svým přátelům.

„Jsou docela ponuré,“ řekne jeden z nich.

Gunilla Petriniová s ním musí souhlasit.

„Její kresby jsou jiné. Ale ponurosti se nebojí. Je opravdu smířená s malostí člověka ve vztahu ke světu a přírodě, nemyslíte? Je taková i ve skutečnosti.“

Ukáže jim několik kreseb. Říkají, že kreslí se zaujetím. A o kolika umělcích to lze dnes říci? Jako by Ester přinesl stroj času. Představují si odrazy na vodě od Gustafa Fjastada nebo les v zimě od Brora Lindha. A pak se znovu vrátí k ponurosti v jejích krajinkách.

„Vůbec jí nedělá problémy být sama,“ řekne manžel Gunilly Petriniové.

„To je u umělce dobrá vlastnost,“ řekne kdosi.

Povídají si o jejím původu. O psychicky nemocné ženě, která otěhotněla s jiným pacientem. Indem. O jejich holčičce, která vypadá jako Indka, ale vyrostla v sámské rodině.

Jeden starší muž si prohlíží obrazy a postrkuje si brýle po nose nahoru a dolů. Je majitelem galerie na Söderu, ví se o něm, že umí nakupovat díla umělců, ještě než prorazí. Má několik obrazů od Oly Billgrena, včas koupil i Karin Mammu Anderssonovou. Doma na stěně mu visí neskutečně obrovský Gerhard Richter. Gunilla Petriniová ví, proč ho dnes večer pozvala. Dolije mu víno.

„Její obrysy hor vypadají zajímavě,“ říká galerista. „Pokaždé je na nich nějaká mezera, trhlina nebo údolí či puklina. Vidíte? Tady. A tady.“

„A za nimi jiný svět,“ prohodí kdosi.

„Nejspíš Narnia,“ zkusí někdo zažertovat.

A tak je rozhodnuto. Ester bude mít výstavu v galerii. Gunille Petriniové se chce skákat radostí. Výstava přitáhne pozornost. Esteřin věk. Její původ.

REBECKA ZAVEZLA Alfa Björnfota do jednopokojového bytu na Kupecké ulici, který používal k přespání. Na spánek neměl ani pomyšlení, na to, aby usnul, nebyl dost unavený. Navíc měl povznesenou náladu. Návštěva u souseda Rebecky Martinssonové byla moc příjemná. Se Stavingem Fjällborgem, který se rozhodl přestěhovat do kotelny, cítil duševní spříznění.

Proto mu v malém bytě v Kiruně bylo pokaždé tak dobře. Člověk tu měl vše, co potřeboval, nic víc. Bylo to uklidňující. Doma v Lulea to bylo jinak.

Lyže stály opřené o stěnu v chodbě. Kdyby si je dnes dal do pořádku, mohl by na nich zítra ráno jet. Položil je přes opěradla dvou židlí skluznicí nahoru a toaletním papírem přikryl vázání. Rozetřel na skluznice vosk, počkal tři minuty a pak je utřel.

Stihl navoskovat lyže, roztřídit hromadu prádla, která ležela na pohovce, a umýt nádobí. Pak zazvonil telefon.

Byla to Rebecka Martinssonová.

„Dívala jsem se na prodeje akcií, které v posledních měsících provedla firma Kallis Mining,“ řekla.

„Vy jste v práci?“ zeptal se Alf Björnfot. „Nemáte snad doma kočku, o kterou se máte starat?“

Rebecka přešla jeho otázku a pokračovala:

„V krátké době prodali minoritní podíl v řadě projektů různě po světě. A v Coloradu začalo předběžné vyšetřování dceřiné společnosti Kallis Mining kvůli závažným účetním nesrovnalostem. Dceřiná společnost zakoupila dlouhodobý majetek za pět milionů dolarů. Státní zástupce se domnívá, že faktura je fiktivní, protože platbu nešlo dohledat k údajnému prodejci v Indonésii, ale zato k bance v Andoře.“

„Aha?“

Alf Björnfot měl pocit, že Rebecka očekává, že si z toho, co právě řekla, udělá nějaký závěr. On však neměl ani tušení, co by to mělo být.

„Vypadá to, že Kallis Mining potřebuje uvolnit peníze v hotovosti. Ale nechtějí k tomu, že uvolňují kapitál, přilákat pozornost. Proto prodávají malé podíly v projektech na různých místech na světě. A zdá, že z firmy v Coloradu vyvedli všechny peníze. A převedli je do banky v Andoře. Bankovní tajemství v Andoře je neprůstřelné. A tak se ptám, proč Kallis Mining potřebuje peníze v hotovosti? A proč je převádí na konto v Andoře?“

„A proč?“

„Loni v létě byli na cestě do dolu, který vlastní Kallis Mining v severní Ugandě, zabiti tři belgičtí inženýři. Vzápětí Kallis Mining důl uzavřel, situace byla příliš neklidná. Následně se ještě zhoršila a důl se dostal do rukou různých militantních skupin, které o něj bojovaly. Podobně to proběhlo i s ostatními doly v severní části země. Ale v lednu se situace poněkud uklidnila. Generál Kadaga převzal kontrolu nad většinou těžebních oblastí na severu země. Joseph Kony a milice LRA se přesunuli do jižního Súdánu. Ostatní skupiny se stáhly do Konga a tam v bojích mezi sebou pokračují.“

Alf Björnfot zaslechl, jak Rebecka listuje výpisy.

„A teď teprve přijde něco zajímavého. Mezi prezidentem a generálem Kadagou již léta panuje nevraživost. Před rokem ho propustili z armády. Zdržoval se mimo Kampalu ze strachu, že ho prezident zatkne a nechá obvinit z nějakého smyšleného zločinu. Prezident se ho chtěl zbavit. Kadaga přežíval, jak jen to šlo, s hrstkou mužů, co měl k dispozici. Ale teď se jeho soukromá armáda rozrostla a podařilo se jí získat kontrolu nad velkým územím na severu země. Organizace New Vision publikovala zprávu, podle níž prezident Museveni obviňuje jednoho holandského obchodníka z finanční podpory Kadagy. Obchodník se jmenuje Gerhart Sneyers a je majitelem jednoho z dolů, které musely zastavit činnost. Sneyers obvinění samozřejmě odmítá. Označuje je za nepodložené pomluvy.“

„Aha,“ řekl znovu Alf Björnfot.

„Myslím si, že Mauri Kallis a Gerhart Sneyers a možná i další zahraniční investoři podporují Kadagu. Těch, co by mohli v severní Ugandě přijít o majetek, je mnoho. A tak uvolní kapitál co nejdiskrétněji to jde. Financují Kadagovy vojenské operace za slib, že nechá jejich doly na pokoji. Pokud se situace stabilizuje, možná znovu začnou podnikat. A pokud armádní předáky platí banka v Andoře, je identita plátců chráněna bezpečným bankovním tajemstvím.“

„Můžeme pro to získat nějaké důkazy?“

„To nevím.“

„Oukej, pro začátek máme Diddiho Wattranga kvůli podezření ze zneužití vnitřních informací. Začneme u toho,“ rozhodl Alf Björnfot.

HOSTÉ MAURIHO KALLISE se dostavili na večeři v pátek večer chvíli po osmé. Auta s kouřovými skly projížděla alejí k sídlu. U brány je vítali lidé z ochranky Mikaela Wiika.

Nahoře před sídlem hosty přijímal Mauri Kallis se ženou Ebbou a Ulrika Wattrangová. Mezi hosty byl Gerhart Sneyers, majitel důlních a ropných společností a také ředitel African Mining Trust; Heinrich Koch, viceprezident Gems and Minerals Ltd.; Paul Lasker a Viktor Innitzer, oba vlastníci dolů v severní Ugandě, a bývalý generál Helmuth Stieff. Gerhart Sneyers již věděl o Inně Wattrangové a projevil soustrast.

„Byl to nějaký šílenec,“ řekl Mauri Kallis. „Ještě teď je to neskutečné. Inna byla loajální zaměstnankyně a dobrá přítelkyně rodiny.“

Mezi dvěma podáními ruky se zeptal Ulriky:

„Přijde Diddi k večeři?“

„Nevím,“ odpověděla Ulrika a podala sklenku Viktoru Innitzerovi. „Vážně nevím.“

Nejsem feťák, opakoval si v posledních několika měsících stále častěji Diddi Wattrang. Feťáci si píchají a on feťák není.

Minulé pondělí ho Mikael Wiik vysadil na Stureho náměstí. Vyrazil na flám, který trval od pondělí do čtvrtka v noci, kdy se vrátil domů taxíkem. Teď se probudil ve tmě a vlasy měl zvlhlé potem. Teprve když se mu podařilo rozsvítit lampičku u postele, pochopil, že je doma na Regle. Uplynulé dny a noci se mu vracejí v podobě roztříštěných vzpomínek. Momentky bez pořadí. Hlasitě se smějící dívky na baru. Pár lidí, se kterými se dal do řeči a pak s nimi odešel na večírek. Vlastní obličej v zrcadle na záchodě, právě v tu chvíli myslí na Innu. Navlhčí kousek toaletního papíru, nalije na něj amfetamin, zmuchlá papír do kuličky a spolkne. Zapařený taneční parket v nějakém skladišti. Ve vzduchu stovky rukou. Vzbudí se na podlaze obývacího pokoje firemního bytu ve Stockholmu. Na pohovce sedí čtyři lidé. Nikdy dříve je neviděl. Neví, kdo jsou.

Pak si pravděpodobně objednal taxi. Zdá se, že si vzpomíná, jak mu Ulrika pomáhala z taxíku a plakala. Ale to klidně mohlo být někdy jindy.

Není žádný feťák. Ale ten, kdo by ho teď viděl, jak prohledává lékárničku, by si to myslet mohl. Vyházel na zem alvedon, náplasti, teploměry, nezeril a tisíce jiných věcí ve snaze najít diazepam. Prohledal svoje zásuvky, podíval se za komodu ve sklepě, ale tentokrát Ulrika dokázala najít všechno.

Někde tu něco být musí. Když není diazepam, je koks. Když není koks, je amfetamin. Halucinogeny ho nikdy moc nezajímaly, ale teď by si klidně dal i trávu nebo éčko. Cokoli, co by zastavilo tu temnotu, která se v něm svíjí a rozpíná.

Dole v kuchyni našel lahvičku se sirupem proti kašli. Polykal jej velkými doušky. A najednou za ním někdo stojí. Chůva.

„Kde je Ulrika?“ zeptal se.

Odpověděla a nemohla odtrhnout pohled od lahvičky od sirupu, kterou držel v ruce.

Večeře. Panebože. Mauriho večeře.

„Co si vlastně myslíš o Maurim Kallisovi?“ zeptal se jí.

A když neodpovídala, opakoval přehnaně zřetelně:

„Tak co vlastně?!“

A stiskl jí rameno, jako by z ní chtěl odpověď vymáčknout.

„Pusťte mě,“ řekla nezvykle pevným hlasem. „Pusťte mě. Bojím se vás a nelíbí se mi to.“

„Promiň,“ řekl pak. „Promiň, promiň. Já… já nemůžu…“

Nemohl dýchat. Cítil, že se mu svírá dýchací trubice, jako kdyby dýchal brčkem.

Upustil lahvičku od sirupu na podlahu. Rozbila se. Zoufale si popotáhl kravatu.

Chůva se vyprostila. Klesl na kuchyňskou židli a zkoušel nabrat dech.

Bojí se ho? To že řekla? Ta netuší. Netuší, co to je, bát se.

Vzpomíná si, jak Maurimu řekl o Quebec Investu. O tom, jak mu Sven Israelsson pověděl, že mají ve firmě SGAB informátora.

„Informátor jim dává výsledky předem,“ řekl Maurimu.

Mauri zbledl. Byl bez sebe vzteky. Bylo to vidět, i když na to nic neodpověděl.

Všechno si bere osobně, pomyslel si Diddi. Mauri si zakládá na tom, že je obyčejný podnikatel — it’s just business. Ale pod povrchem číhá pocit méněcennosti, který ze všeho udělá urážku.

Mauri řekl, že by to šlo obrátit v jejich prospěch. Pokud budou pokusné vrty pozitivní, dají informátorovi špatnou informaci, a až Quebec Invest prodá svůj podíl a cena akcií klesne, nakoupí.

Diddi to měl zařídit a o Mauriho jménu nepadne ani zmínka.

„Je to neprůstřelné,“ řekl Mauri. „Kdo by o tom začal mluvit? Quebec Invest sotva.“

Diddi zaváhal. Když to bylo tak neprůstřelné, proč to nezařídí Mauri sám?

Mauri se na něj usmál.

„Protože přesvědčovat lidi umíš lépe ty,“ řekl. „Musíme mít Svena Israelssona na naší straně.“

Potom vypočítal, kolik bude dělat Diddiho podíl. „Přinejmenším půl milionu,“ tvrdil. „Rovnou do kapsy.“

To rozhodlo. Diddi potřeboval peníze.

O dva týdny později se ho na to Inna zeptala. To bylo naposledy, co byla na Regle. Seděli na lavičce na jižní straně jejího domu, opírali se o zeď. Ospalí z jarního slunce.

„Je za tím Mauri, že ano?“ zeptala se ho. „Za tou věcí s Quebec Investem?“

„Nech to na pokoji,“ odpověděl Diddi.

„Chci si to zjistit,“ trvala na svém Inna. „Myslím si, že spolu se Sneyersem podporují Kadagu. Pokusí se sesadit Museveniho. Nebo ho dají zavraždit.“

„Kvůli mně, Inno,“ řekl. „Nevrtej se v tom.“

Mauri Kallis a jeho hosté se šli před dezertem projít. Viktor Innitzer se zeptal generála Helmutha Stieffa, jakou má Kadaga šanci udržet těžařskou oblast v severní Ugandě pod kontrolou.

„Prezident to nedopustí,“ řekl generál. „Jedná se o důležité zdroje příjmů země a prezident považuje Kadagu za osobního nepřítele. Jakmile bude po volbách, pošle do oblasti víc jednotek. To se týká i dalších vůdců militantních skupin. Ti se stáhli jen dočasně.“

„My zase, na druhou stranu, potřebujeme v oblasti klidnější situaci, abychom mohli pokračovat v těžbě,“ vložil se do hovoru Gerhart Sneyers. „Spolehlivé dodávky energie, infrastrukturu. Nejsme tak naivní, abychom si mysleli, že nás prezident Museveni pustí zpátky. Už celou řadu měsíců není nikdo z nás schopen v zemi podnikat. Jak dlouho můžeme reálně přesvědčovat investory, že problémy jsou pouze dočasné? Že se jedná o prozatímní care and maintenance? Problém v severní Ugandě se nevyřeší tím, že budeme čekat. Museveni je šílenec. Své politické protivníky zavírá do vězení. Pokud by se mu náhodou podařilo dostat doly pod kontrolu, nevěřte, že nám je vrátí. Bude tvrdit, že jsou opuštěné, a proto patří pod státní správu. Spojené národy a Světová banka nepohnou ani prstem.“

Heinrich Koch zbledl. Podílníci mu dýchali na krk, stejně jako Maurimu. Kromě toho měl v Gems and Minerals Ltd. uvázanou velkou část vlastního kapitálu, takže pokud by o důl přišli, byl by s ním konec.

Zítra si otevřeně promluví o možnostech. A Gerhart Sneyers jasně prohlásil, že nejsou žádní diplomaté. Spoléhají jeden na druhého a mluví mezi sebou otevřeně. Například by měli probrat, kdo by byl vhodným prezidentským kandidátem v případě, že by prezident zemřel. A jaké možnosti budou mít v případě, že současný prezident kandidovat nebude.

Mauri pozoroval Heinricha Kocha, Paula Laskera a Viktora Innitzera, kteří kolem Gerharta Sneyerse vytvořili kruh obdivovatelů. Školáci kolem drsňáka.

Mauri Kallis se na Sneyerse nespoléhal. Je třeba si nechat otevřená vrátka. Kocha a Innitzera měl Sneyers v kapse. Tam se s nimi Mauri ocitnout nechtěl.

Když se v té záležitosti s novinářem Örjanem Bylundem obrátil na Mikaela Wiika, bylo to správné rozhodnutí. Ukázalo se, že Mikael Wiik je mužem na svém místě. A přesně v to Mauri doufal, když ho zaměstnal.

V té době, kdy Diddi začal bláznit a ohrožovat je.

Diddi Wattrang přechází sem a tam po Mauriho pracovně. Je devátého prosince. Mauri a Inna se právě vrátili z Kampaly. Z Mauriho je jiný člověk než před odjezdem. Po schůzce s ministryní průmyslu a obchodu zuřil, ale teď je úplně v klidu.

Sedí na kraji pracovního stolu a téměř se na Diddiho usmívá.

„Copak to nechápeš?“ ptá se Diddi. „Tenhle Örjan Bylund se vyptával na Kallis Mining a Quebec Invest. Je se mnou konec.“

K břichu si tiskne sevřenou pěst, vypadá to, že ho bolí.

Mauri se ho pokouší uklidnit.

„Nikdo nám nemůže nic dokázat. Lidé z Quebec Investu mluvit nebudou, protože v tom jedou stejně jako my. Kdyby pravda vyšla najevo, smetlo by je to také. A oni to vědí! A ví to i Sven Israelsson, který navíc dostal od páníčka velkou odměnu. Buď v klidu. Přestaň čeřit vlny.“

„Neříkej mi, abych byl v klidu,“ odsekne Diddi.

Mauri překvapeně zdvihne obočí. Diddi má záchvat vzteku. Naposledy byl svědkem něčeho podobného, když za ním Diddi přišel do pokoje na koleji a chtěl peníze. Když ho pustila k ledu ta Španělka. Panebože, to už je tak dávno.

„Nemysli si, že to na sebe vezmu, jestli to celé vyjde najevo,“ zavrčí Diddi. „Stáhnu tě s sebou, to si piš.“

„Jak je libo,“ řekne Mauri ledově. „Ale teď chci, aby odešel.“

Když za sebou Diddi práskl dveřmi, Mauri se na chvíli zamyslel. Diddi ho trochu vystrašil. Ale nehodlá panikařit. Ví, že jedná racionálně a promyšleně.

To poslední, co právě teď potřebuje, je nějaký novinář, který se šťourá v záležitostech firmy. Stačí trocha hledání a přijde se na to, že Mauri Kallis byl mezi těmi, co nakoupili akcie v Northern Explore poté, co se Quebec Invest stáhl, a že je prodal, jakmile se zveřejnilo, že našli zlato. Kdyby někdo vysledoval bankovní převody z několika projektů v rámci firmy a zjistil, že směřují do banky v Andoře, dostal by se nebezpečně blízko. A kdyby se mu podařilo najít dodavatele zbraní, kterému uklouzne, že platba za zbraně pro Kadagu přišla z banky v Andoře…

A tak, když Mauri příště mluví se svým šéfem ochranky, zkusí to:

„Mám problém. A potřebuji diskrétního člověka s tvými schopnosti, který se o něj postará.“

Mikael Wiik přikývne. Neřekne nic, jen přikývne.

Den poté předá Maurimu telefonní číslo.

„Řeší problémy,“ řekne stručně. „Řekněte, že jste číslo dostal od blízkého přítele.“

Na lístku není jméno. Jen telefonní číslo. Volací kód země — Holandsko.

Když Mauri druhého dne vytáčí číslo, připadá si jako v nějakém bláznivém filmu. Na druhém konci se ozve žena a říká „Hello.“ Mauri napjatě poslouchá její hlas, intonaci, snaží se rozlišit zvuky v pozadí. Má mírný přízvuk, pomyslí si. Trochu chraptí. Kuřačka z Čech kolem čtyřicítky?

„Dostal jsem číslo od přítele,“ říká. „Blízkého přítele.“

„Konzultace stojí dva tisíce eur,“ řekne žena. „Pak vám připravíme nabídku.“

Mauri o ceně nesmlouvá.

Mikael Wiik dovolí svým mužům, aby se při jídle prostřídali. Organizaci kolem schůzky se nedá nic vytknout. Švédští mladíci, které sám vybral, k němu vzhlížejí. Závidějí mu práci pro Mauriho Kallise, je to terno. Všiml si i rozdílu v chování Sneyersových hochů. Větší respekt.

„Nice place,“ řekl jeden a pohybem hlavy obsáhl celé panství.

„Lepší než vyznamenání za zásluhy od francouzského ministra obrany,“ řekl druhý.

Takže o tom vědí. Tak odtud pochází ten nový respekt. A také to znamená, že si Gerhart Sneyers ledacos zjistil, jak o Kallisovi, tak o jeho nejbližších spolupracovnících.

A měli pravdu. Pracovat pro Kallise bylo lepší než být ve speciální obranné jednotce.

„Bylo to tam krutý, co? Francouzi medaile jen tak někomu nerozdávají.“

„Vyznamenali velitele,“ řekl vyhýbavě Mikael Wiik.

Nechtěl o tom mluvit. Jeho přítelkyně ho čas od času v noci budila a třásla s ním. „Křičíš,“ říkala. „Vzbudíš celý dům.“

Musel pak vstát. Celý propocený.

Vzpomínky se tlačily ven. Čekaly na to, až usne. Časem nevybledly. Spíše naopak. Zvuk je zřetelnější, barvy a pachy ostřejší.

Některé zvuky ho přiváděly k šílenství. Například bzukot much. Někdy dokázal strávit celé odpoledne tím, že je vyháněl z chaty své přítelkyně. Nejraději trávil léto ve městě.

Mraky much. Kongo, Kinshasa. Vesnice poblíž Bunie. Jednotka Mikaela Wiika přišla pozdě. Vesničané leží rozsekaní a podřezaní před svými domy. Těla bez šatů. Děti s rozpáranými břichy. Tři členové vojenské milice, která to má na svědomí, se opírají o zeď domu. Neodjeli s ostatními. Jsou mimo, na drogách. Stěží si uvědomují, že na ně někdo mluví. Vůbec jim nevadí všudypřítomný zápach smrti a mraky bzučících tlustých much nad těly.

Velitel Wiikovy jednotky to zkouší různými jazyky, anglicky, německy, francouzsky. „Vstaňte! Kdo jste?“ Dál se opírají o zeď. Zamlžený pohled. Nakonec jeden z nich popadne zbraň, která mu leží u nohou. Je mu asi dvanáct. Sáhne po zbrani a oni ho na místě zastřelí.

Pak zastřelí jeho dva kamarády. Pohřbí je. Nahlásí, že když se dostali na místo, všichni členové milice byli pryč.

Někdy za to může déšť, co ťuká do oken. Nejhorší to je, pokud začne pršet v noci, když spí. To se mu pak zdá o období dešťů.

Lije už několik týdnů. Voda se řine po úbočích hor a bere s sebou bahno. Kopce ničí eroze. Cesty se proměňují v rudé řeky.

Mikael Wiik s kolegy žertují, že už se neodvažují sundat si boty, protože by v nich mohly zůstat palce. Každý puchýř se mění v ránu. Kůže se uvolní, zbělá a ve velkých kusech odpadává.

GPS a vysílačky přestaly fungovat. Technické vybavení není určeno do takového deště, není možné je uchránit.

Spadají pod francouzské velení NATO. Mají za úkol zajistit cestu, ale teď uvízli u mostu. A kde jsou, sakra, Francouzi? Ve skupině je jich jen deset a čekají na posily. Francouzi je mají jistit z druhé strany, ale nikdo neví, kdo tam teď je. Během dne zahlédli tři muže v maskáčích, jak mizí v džungli.

Začínají mít děsivý pocit, že se kolem nich stahuje milice.

Mikael Wiik vytáhl balíček cigaret a nabídl Sneyersovým mužům.

Tenkrát to skončilo střelbou. Neví, kolik jich zabil. Pamatuje si jen strach, když jim docházela munice, řeči, které kolovaly o tom, co tihle šílenci dělají s nepřáteli, to ho v noci budilo. A potom dostali vyznamenání.

Byl to divný život. Mezi nasazeními žil člověk ve městě a chodil s kolegy do barů. Byl si vědom toho, že strašně moc pije, ale nikdy předtím se nemusel vypořádávat s takovou skutečností. Černošské dívky, vlastně ještě děti, za nimi běhaly, „mister, mister“. Člověk je mohl ošukat skoro zadarmo. Ale nejdřív si chtěl v klidu zachlastat s kamarády. A tak je od sebe odháněl jako psy a barmanovi řekl, že půjde jinam, jestli nebude mít klid. Pak je barman vyhnal ven.

Kdyby člověk náhodou chtěl, vždycky jich pár čekalo na ulici. I když lilo jako z konve, stály tam a tísnily se u zdi, jen je s sebou odvést do hotelu.

V jednom z barů potkal majora na penzi v uniformě německého bundeswehru. Bylo mu asi padesát a vlastnil firmu, která nabízela ochranu osob i majetku. Mikael Wiik se s ním seznámil.

„Až budete mít dost plazení v bahně,“ řekl major a podal mu vizitku s číslem. Nic víc.

Mikael Wiik se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Vezměte si to,“ trval na svém major. „Člověk nikdy neví, co bude. Jedná se jen o krátké úkoly. Velmi dobře placené. A mnohem jednodušší než to, čím jste si nedávno prošli.“

Mikael Wiik si zastrčil vizitku do kapsy, hlavně proto, aby rozhovor ukončil.

„Ale sotva k nim budete mít požehnání od OSN?“ podotkl.

Major se slušně usmál, aby dal najevo, že se neurazil. Poplácal Mikaela po zádech a odešel.

O tři roky později, když za Mikaelem Wiikem přišel Mauri Kallis s tím, že má problém a chce, aby se o něj šéf jeho ochranky postaral, zavolal Mikael německému majorovi a řekl, že má přítele, který by rád využil jeho služeb. Major mu dal telefonní číslo, na které měl Mauri zavolat.

Uvědomit si, že tenhle svět ještě existuje, byl hodně zvláštní pocit. Nepokoje, válčící milice, drogy, malárie, děcka s prázdnýma očima. To všechno se teď odehrávalo bez něj.

Stáhl jsem se včas, pomyslel si Mikael Wiik. Někomu se nikdy nepodaří žít jiný život. Ale já mám přítelkyni, opravdovou ženu s opravdovou prací. Mám byt a dobré zaměstnání. Dokážu normálně v klidu žít.

Kdybych Kallisovi nedal to telefonní číslo, našel by si ho jinde. Co já vím, k čemu ho použil? Možná ho nepoužil vůbec. Dostal ho přece už na začátku prosince. Dlouho před tím, než Innu zavraždili. A ona… to přece nemohla být nájemná vražda. Bylo to tak… zbabrané.

Mauri Kallis převede padesát tisíc eur na konto v Nassau na Bahamách. Nedostane žádnou zprávu ani o tom, jestli platba došla, ani jestli někdo úkol provedl podle objednávky. Nic. Řekl, že chce, aby vymazali Örjanu Bylundovi harddisk, ale jak to dopadlo, neví.

O týden později objeví v místních novinách zprávu, že novinář Örjan Bylund zemřel. Zřejmě byl nemocný.

Šlo to tak snadno a mělo to jít ještě snadněji, pomyslel si Mauri Kallis a usmál se na svoji ženu, která si právě připíjela s Gerhartem Sneyersem.

S Innou to nebylo jednoduché. Stokrát za minulý týden přemýšlel o tom, jestli je jiná možnost. A pokaždé došel k závěru, že není. Byl to nutný krok.

Je čtvrtek třináctého března. Za dvacet čtyři hodin bude Inna Wattrangová mrtvá. Mauri je u Diddiho doma. Diddi leží v posteli nahoře v ložnici.

Ulrika zazvonila na Mauriho a Ebbu. Plakala, neměla na sobě kabát, jen svetr. V náručí držela dítě zabalené do deky, jako uprchlice.

„Musíš si s ním promluvit. Nemůžu ho vzbudit,“ řekla Ulrika Maurimu.

Maurimu se nechtělo. Po Quebec Investu a poté, co mu Diddi pověděl o novináři Örjanu Bylundovi, se raději nestýkali. A už vůbec ne jen sami dva. Ne, od té doby, co se z nich stali partners in crime, využili všech svých schopností, aby se sobě navzájem vyhnuli. Společná vina je nesemkla, spíše naopak.

Teď stojí v Diddiho a Ulričině ložnici a pozoruje Diddiho, jak spí. Nepokouší se ho vzbudit. Proč by měl? Diddi se skrčil do fetální pozice.

Pohled na něj Mauriho nepříjemně podráždí.

Podívá se na hodinky a přemýšlí, jak dlouho tu bude muset stát, než se bude moci vrátit. Jak dlouho by to trvalo, kdyby se ho pokusil probudit? Určitě ne moc dlouho.

A přesně ve chvíli, kdy se otočí na podpatku a chce odejít, zazvoní mu telefon.

Je přesvědčen, že volá Ulrika, aby se zeptala, jak to jde, a tak zvedne sluchátko.

Ale není to Ulrika. Je to Inna.

„Co tam děláš?“ ptá se.

Nevšimne si, že její hlas zní jinak, teprve později se nad tím zamyslí. Je tak rád, že ji slyší.

„Ahoj,“ řekne. „Kde jsi?“

„Kdo vůbec jsi?“ zeptá se cizím hlasem.

A teď už to slyší. Je to jiná Inna. Možná to poznal už teď.

„Co tím myslíš?“ zeptá se a zároveň to nechce vědět.

„Co tím myslím!“

Těžce oddechuje do sluchátka a pak to přijde.

„Nedávno se jeden novinář, Örjan Bylund, vyptával na odstoupení Quebec Investu z Northern Explore. A na pár jiných věcí. Hned potom zemřel.“

„No a?“

„Tohle na mě nezkoušej! Nejdřív jsem si myslela, že to byl Diddi, ale on na to není dost chytrý. Jen je dostatečně na peníze, aby se dal využít, nebo ne? Proklepla jsem si tě, Mauri. Bylo to jednodušší než s tím novinářem. Jsem součástí firmy. Vyvedl jsi z firmy finance, obrovskou sumu! Celá část podkladů pro různé platby se vypařila. Peníze mizí na tajné konto v Andoře. A víš co? Přibližně ve stejné době, kdy jsi začal vyprazdňovat firemní konta, zahájil generál Kadaga mobilizaci svých sil. Přidalo se k němu několik zlodějských band, protože najednou tu byly peníze. Loajalita patří tomu, kdo platí. Ve zprávách, které nikdo kromě lidí ze střední Afriky nečte, se píše, že se přes hranice pašují zbraně pro milice! Letadly! Jak si to mohou dovolit? A teď získali kontrolu nad doly v Kilembe. Tys jim zaplatil, Mauri. Zaplatil jsi Kadagovi a dalším, co se k němu připojili, aby ti ochránili důl. Aby ho nikdo nevyplundroval a nezničil. Kdo jsi?“

„Nechápu, co sis to vzala do hlavy…“

„Víš, co jsem ještě udělala? Na Indian Metal Conference v Bombaji jsem se setkala s Gerhartem Sneyersem. Večer jsme si dali pár drinků. A já se ho zeptala: ‚Takže už brzy to s Maurim v Ugandě znovu rozjedete.‘ A víš, co mi řekl?“

„Ne.“

Mauri se posadil na postel vedle spícího Diddiho. Celé to bylo neskutečné.

Tohle se neděje, řve to v něm.

„Neřekl na to… nic! Zeptal se: ‚Co vám Mauri pověděl?‘ Začala jsem se ho skutečně bát. A poprvé se nerozpovídal o tom, že Museveni je nový Mobutu, nový Mugabe. O Ugandě vlastně neřekl ani slovo. Řeknu ti, co si o tom myslím. Myslím si, že ty a Sneyers zásobujete Kadagu penězi a zbraněmi, a myslím si, že máte v plánu odstranit Museveniho z cesty. Mám pravdu? Jestli mi zalžeš, přísahám, že to všechno povím nějaké hladové mediální skupině, a ti si zjistí pravdu.“

Do Mauriho se zakousne strach, jako by to bylo zvíře.

Polkne. Zhluboka se nadechne.

„Jde tu o majetek firmy a já ho chráním. Jsi přece právník, určitě ti něco říká pojem ‚krajní nouze‘?“

„A ty jsi slyšel o dětských vojácích? Dáváš těm šílencům peníze na drogy a zbraně. Ti lidé, co chrání tvůj majetek, unášejí děti. Rozsekávají jejich rodiče na kusy.“

„Pokud občanská válka na severu neskončí,“ zkusí to Mauri, „a pokud nepokoje budou nadále pokračovat, lidé nebudou mít klid. Přijdou další a další generace dětských vojáků. Ale teď, právě teď, je šance udělat tomu přítrž. Prezident Museveni nedostává žádnou finanční podporu, Světová banka ji zmrazila. Je oslabený. Armáda nemá dostatek peněz. Rozpadá se. Museveniho bratr plundruje doly v Kongu. Pod nějakou jinou vládou se z dnešních dětí mohou stát farmáři. Nebo dělníci v dole.“

Inna je chvíli potichu. Teď už nezní rozčileně. Mluví téměř vlídně. Jako když se manželský pár po všech bouřích rozhodne, že každý půjde jinou cestou. Myšlenky se odpoutají od toho, co bylo. A všechno nebylo zlé.

„Vzpomínáš si na pastora Kindu?“ zeptá se.

Mauri si vzpomíná. Byl pastorem v důlní farnosti poblíž Kilembe. Když vláda začala se šikanou, přestali nejdříve s od vozem odpadků. Tvrdili, že to je stávka, ale ve skutečnosti armáda pohrozila těm, co je sváželi. Ani ne za týden zahalil celou farnost sladkokyselý zápach hnijících odpadků. Objevily se krysy. Mauri, Diddi a Inna se tam vypravili. Nechápali, že tohle je teprve začátek.

„Ty a pastor jste někde sehnali nákladní auta a vyvezli jste odpadky z města. Vrátila ses zpátky a páchla jsi. Já a Diddi jsme tě postavili ke zdi a stříkali jsme na tebe vodu hadicí. Uklízečky stály u okna a smály se.“

„Je mrtvý. Zabili ho lidé, které platíš. Pak jeho tělo zapálili a táhli ho za autem.“

„Ale podobné věci se tam přece dějí celou dobu! Nebuď tak naivní.“

„Ach, Mauri, já… jsem si tě skutečně vážila.“

Zkusí to. Do poslední chvíle se ji snaží zachránit.

„Přijeď domů,“ prosí ji. „Promluvíme si.“

„Domů? Tím myslíš Reglu? Nikdy se tam nevrátím. Copak to nechápeš?“

„Co chceš dělat?“

„Nevím. Nevím, kdo jsi. Novinář Örjan Bylund…“

„Přece si nemyslíš, že s tím mám něco společného?“

„Lžeš,“ řekne unaveně. „Řekla jsem ti, abys mi nelhal.“

Když zavěsí, zaslechne zřetelné kliknutí. Zní to jako… zní to jako starý telefonní automat. Kde k sakru je?

Musí mít v hlavě jasno. Tohle může skončit opravdu špatně. Jestli pravda vyjde najevo…

Před očima se mu vynoří sled obrazů. Jak se z něj v západním světě stane persona non grata. Žádný investor s ním nebude chtít nic mít. Horší obrazy: vyšetřování, do kterého se vloží Interpol. On sám před mezinárodním tribunálem za zločiny proti lidskosti.

Nemá cenu litovat kroků, které již podnikl. Otázka je, co je třeba udělat teď.

Kde byla? Telefonní automat?

Když si přehrává rozhovor, uvědomí si, že slyšel něco v pozadí…

Psi! Chór vyjících, zpívajících, štěkajících psů. Tažných psů. Skupina psů těsně před tím, než vyrazí na cestu.

A pak ví přesně, kde je. Odjela na firemní chatu do Abiska.

Opatrně položí telefon. Nechce vzbudit Diddiho. Pak ho znovu zvedne a otře ho kusem prostěradla z Diddiho postele.

Ester zastrčila prázdný hrnec od makarónů pod postel. Zůstane tam. Oblékla se do černého oblečení, které měla na sobě v den matčina pohřbu, do roláku a kalhot z H & M.

Teta by si bývala přála, aby měla na sobě sukni, ale neřekla nic. Ester byla zamlklejší než obvykle. A nebylo to jen smutkem. Také vztekem. Teta se jí to pokoušela vysvětlit:

„Nechtěla, abychom ti něco říkali. Chtěla, abys malovala na výstavu. Ne aby sis dělala starosti. Prakticky nám zakázala, abychom ti cokoli řekli.“

A tak jí nic neřekli. Ne dřív, než to bylo nevyhnutelné.

Koná se vernisáž Esteřiny výstavy. Mraky lidí, co pijí svařené víno a zobou perníčky. Ester nechápe, jak vůbec mohou něco vidět, ale o to možná nejde. Dvoje noviny s ní udělají rozhovor a vyfotografují ji.

Gunilla Petriniová ji vleče za sebou a seznamuje ji s důležitými lidmi. Ester má na sobě šaty a cítí se zvláštně. Když se v sále objeví teta, má radost.

„To snad není možné,“ šeptá teta ohromeně a rozhlíží se kolem.

Když zjistí, že svařené víno je bez alkoholu, zašklebí se.

„Mluvila jsi s maminkou?“ zeptá se Ester.

V tetině obličeji se cosi změní. Zaváhání nebo možná to, jak uhne pohledem, přiměje Ester, aby se zeptala:

„Co je? Co se děje?“

A přeje si, aby teta řekla: nic.

Ale teta řekne:

„Musíme si promluvit.“

A tak přejdou do rohu místnosti, která je teď plná lidí, co se líbají na tvář, podávají si ruce a mezitím si občas prohlédnou nějaký Esteřin obraz. Začíná tam být hlučno a teplo a Ester se podaří zachytit jen útržky toho, co jí teta říká.

„Všimla sis přece, jak jí začaly padat věci z rukou… a jak neudrží štětec… nechala tě malovat pozadí… nechtěla, abys to věděla, teď, když jsi měla mít výstavu a tak… nemoc svalů… plíce jako poslední… nebude moci dýchat.“

A Ester se chce zeptat, proč jí nikdo nic neřekl. Výstava! Jak se někdo může, proboha, zajímat o nějakou posranou výstavu?

Matka zemře na Štěpána.

Ester se rozloučila. S tetou uklízely dům v Rensjönu jako blázni a hned potom odjely do nemocnice v Kiruně. Ester se snaží za ztuhlou maskou, kterou matce propůjčila nemoc, najít eatnážan. Svaly pod kůží přestaly pracovat.

Matka může mluvit, ale mumlá a rychle se unaví. Chce vědět, jaká byla vernisáž.

„Nic nechápou,“ sykne teta.

O výstavě vyšlo jen pár recenzí. Nebyly dobré. Pod titulkem „Mladá, mladá, mladá“ se recenzent nechal slyšet, že Ester Kallisová je na svůj věk nepochybně šikovná, ale nemá co říct. Její obrázky z přírody se ho nijak nedotkly.

A ostatní vyzněly stejně. Ester Kallisová je dítě. Co je cílem výstavy? Jedna recenzentka zpochybnila úsudek jak majitele galerie, tak Gunilly Petriniové. Píše, že Ester Kallisová není mladý génius, jak by si oba přáli, a bohužel je to Ester, kdo zaplatí za jejich touhu po pozornosti.

Gunilla Petriniová zavolala Ester v den, kdy vyšla první recenze.

„Nevšímej si toho,“ řekla. „To, že se o výstavě vůbec napíše recenze, je dobré, o někom se nepíše nikdy. Ale pohovoříme si o tom při nějaké lepší příležitosti. Postarej se teď o maminku. A pozdravuj ji ode mě.“

„A co třeba tahle,“ řekne teta a cituje nahlas z jedné recenze. Stojí v ní, že Ester Kallisová „vyrostla mezi Sámy“. „Co tím chtějí říct? Asi že je něco jako Mauglí, který, ač vychován vlky, nemůže být vlkem, protože to je přece otázka rasy.“

Matka pozoruje Ester cizím, bezvýrazným obličejem, snaží se nalézt slova.

„Je dobře,“ řekne zřetelně, „že nemáš sámské jméno, že nevypadáš jako Sámka. Rozumíš? Kdyby si mysleli, že jsi Sámka, nikdo by se ti neodvážil nic říct. Tvoje obrazy by byly…“

„…dobré, na to, že jsi Laponka,“ doplní ji teta.

Ale matka to chce vysvětlit lépe:

„…vyjádřením naší exotické kultury, ne opravdovým uměním. Nikdy by tě nehodnotili podle stejného metru. Ze začátku je to možná výhoda. Trocha pozornosti zdarma. Ale pak se člověk nedostane dál…“

„…než do Lulea,“ dodá teta a přehrabuje se v kabelce. Hledá cigarety, brzy si půjde dát jednu ven.

„Možná cítí, že nedovedou naše umění správně posoudit. Snad právě proto nerozlišují mezi těmi napůl špatnými a těmi nejlepšími. Což je dobře pro ty, kteří jsou nadaní jen napůl, ale ty…“

„…se budeš měřit s nejlepšími,“ dokončí větu teta.

„Pro mě to byla klec. Nikdo si nemyslel, že by to, co jsem tvořila, mohlo zajímat někoho jiného než turisty nebo jiné Sámy.“

Zadívá se na Ester. Ester nedokáže její pohled rozluštit.

„V tobě je tolik z naší babičky,“ řekne.

„Já vím,“ řekne teta, „úplně jako áhkku. Já to vždycky říkala.“

Ester slyší, jak se za ní teta rozpláče.

„Tolikrát jsem tě doma v Rensjönu pozorovala, jak se pohybuješ, jak se máš ke zvířatům, a říkala jsem si: Panebože, tohle dělávala moje babička. Ale ty ses s ní přece nikdy nesetkala.“

Ester neví, co na to má říct. V jejích nejranějších vzpomínkách jsou v kuchyni dvě ženy. A ta druhá není teta, to ví. Teta nenosí na hlavě jorbot, ani květované šaty, které se zapínají vpředu na knoflíčky, a zástěru.

Pak matka zemře. Ne hned po rozhovoru, ale za týden je po všem. A tatínek s Anttem si ji vezmou domů. Jako mrtvá patří jen jim. Antteho matka, otcova žena. Ester není dovoleno, aby byla u dělení majetku. Ani tetě ne.

Po pohřbu se otec s tetou začnou hádat. Ester je slyší přes dveře do farní kuchyně.

„Dům je pro mě a chlapce příliš velký,“ řekne otec. „A co já s ateliérem?“

Říká, že všechno prodá. I soby. Má kamaráda, který vlastní rekreační chatovou osadu u Narviku. Otec s Anttem si v ní mohou koupit podíl a pracovat tam na plný úvazek.

„A co Ester?“ zasyčí teta. „Kam ta má jít?“

„Ester má své plány,“ brání se otec. „Půjde přece na uměleckou školu. Co mám dělat? Přece se s ní nemůžu přestěhovat do Stockholmu! A taky to tu nemůžu všechno udržovat jen kvůli ní! Nebyl jsem starší než ona, když jsem se musel postavit na vlastní nohy.“

Večer, když sedí doma v Rensjönu před televizí, teta, otec, Antte a Ester, otec vytáhne peněženku, stáhne z ní gumičku a podá Ester dvacet pět stovek.

„Podívej se do ateliéru, jestli je tam něco, co si chceš vzít s sebou,“ řekne.

Sroluje Esteřiny bankovky. Stáhne je gumičkou.

„Do prdele,“ řekne teta a vstane tak energicky, že se hrnky na stole zatřesou na talířcích. „Polovička tady toho všeho patřila jí. Deset tisíc! Není to snad Esteřin podíl, na který má nárok, co myslíš?“

Otec odpoví mlčením.

Teta vystartuje do kuchyně a roztočí kohoutky naplno, aby mohla umýt nádobí, a Ester, otec i Antte slyší přes břinkot nádobí a proud vody, že hlasitě pláče.

Ester se podívá na Antteho, v obličeji je bílý jako křída, modrý od světla televizní obrazovky. Ester se snaží ovládnout. Nechce nic vědět. Ale to už se v záři z obrazovky vznáší ke stropu, jako by plula modrou vodou. Seshora shlíží na Antteho s otcem. Stejná televize, ale jiný obývací pokoj. Jiný nábytek.

Je to malý byt. Antte je o několik let starší a docela ztloustl. Otci se kolem úst vytvořila zahořklá vráska. Ester vidí, jak doufal, že potká novou ženu. Jak si myslel, že šance budou větší, když bude pracovat v rekreační chatové osadě u Narviku.

Žádná žena, pomyslí si Ester. Ani chatová rekreační osada.

Když Ester přistane, stojí v kuchyni. Teta přestala plakat a kouří pod digestoří. Mluví o tom, co bude s Ester, o tom, jak se na otce zlobí. A pak mluví o svém novém muži.

„Jan Ake mě požádal, abych s ním odjela do Španělska. V zimě hraje golf. Zeptám se ho, jestli můžeš bydlet u nás, než ti začne škola. Byt není velký, ale nějak to zvládneme.“

„To není třeba,“ řekne Ester.

Tetě se uleví. Láska mezi ní a Janem Akem pravděpodobně není toho druhu, že by snesla dítě v pubertě.

„Jsi si jistá? Můžu se zeptat.“

Ester ji ubezpečuje, že si je jistá.

A teta se zeptá znovu a Ester jí musí zalhat, že má ve Stockholmu přátele ze školy, u kterých může zůstat.

Teprve pak je teta spokojená.

„Zavolám ti,“ řekne.

Vyfoukne kouř a zadívá se ven do zimní tmy.

„Jsem tady naposledy,“ říká. „Nemůžu tomu uvěřit. Podívala ses do ateliéru? Už víš, co si odvezeš?“

Ester zavrtí hlavou. Na druhý den naskládá teta Ester do tašky tuby barev, štětce a kvalitní papír. I keramický jíl, který váží snad tunu.

Ester se s tetou rozloučí na hlavním nádraží. Teta má jízdenku a jede oslavit silvestra s tím mužem, bůhví jak se jmenuje. Ester už to zapomněla.

Táhne tašku těžkou jako olovo do pokoje na Panenské ulici. V bytě je ticho a prázdno. Dělníci si vzali přes svátky volno. Škola začne až za tři týdny. Nezná tu nikoho. Až do té doby se s nikým nesetká.

Posadí se na židli. Ještě stále matku neoplakala. Ale v tomhle stavu si není jistá, že by měla. Když je tak úplně sama. Jednoduše se neodváží.

Zůstane tak sedět ve tmě. Jak dlouho, neví.

Ještě ne, říká si. Někdy jindy. Možná zítra. Zítra je poslední den v roce.

Tak to jde celý týden. Někdy se Ester vzbudí a venku je světlo. Někdy se vzbudí a je tma. Někdy vstane a postaví vodu na čaj. Pozoruje, jak se voda v hrnci vaří. Někdy se neodhodlá zvednout hrnec ze sporáku, jen tam tak stojí a dívá se, jak se voda vypařuje. A pak musí nalít vodu do hrnce znovu.

Jednoho rána se vzbudí a motá se. Uvědomí si, že dlouho nejedla.

Dojde do samoobsluhy Seven Eleven. Jít ven je nepříjemné. Zdá se jí, že ji lidé pozorují. Ale musí. Venku je šedivo. Kmeny stromů vlhkem zčernaly. Na chodnících mokrý štěrk. Rozteklá psí hovínka a odpadky. Obloha ztěžkla a je blízko. Těžko věřit, že někde nahoře je slunce. Že pokrývka z mraků se seshora podobá zasněžené krajině na konci zimy.

V obchodě ji zasáhne vůně sladkého, čerstvě upečeného pšeničného chleba a grilované klobásy. Žaludek se jí sevře tak silně, až to bolí. Zase se jí zamotá hlava, chytne se pultu, ale je to jen plastová lišta, na kterou se připevňují cenovky s názvem zboží, a skácí se na zem s lištou v ruce.

Jeden zákazník, muž, který stojí u boxu s chlazeným zbožím, rychle položí na zem nákupní košík a spěchá k ní.

„Copak je, holčičko?“ zeptá se.

Je starší než matka a otec, ale není starý. Má starostlivé oči a na hlavě modrou vlněnou čepici. Když jí pomáhá postavit se na nohy, nakrátko se téměř ocitne v jeho náručí.

„Tady, posaď se. Dáš si něco?“

Přikývne a on jí přinese kávu a čerstvě upečenou housku.

„Ale, ale,“ směje se, když vidí, jak do sebe všechno láduje a upíjí kávu velkými doušky, i když je horká.

Uvědomí si, že musí zaplatit, ale dojde jí, že s sebou asi nemá peníze. Jak mohla vyjít z domu a nemyslet na to? Prohledává si kapsy a najde v nich peníze od otce. Ruličku s dvaceti pěti stovkami staženou gumičkou.

Vytáhne ji.

„Ježíši,“ vyhrkne muž. „Na kávu s houskou tě zvu, ale tyhle bys měla nosit po jedné.“ Vytáhne jednu bankovku z ruličky a vmáčkne ji Ester do dlaně. Ruličku se zbylými penězi jí zastrčí do kapsy a pečlivě zatáhne zip, jako kdyby byla malé dítě. Pak se podívá na hodinky.

„Teď už to zvládneš?“ zeptá se.

Ester přikývne. Muž odejde a Ester si koupí patnáct housek a kávu a odnese je domů, do pokoje v Panenské ulici.

Druhý den jde do Seven Eleven znovu ve stejnou dobu a nakoupí housky. Ale muž tam není. Nepřijde ani další den. A ani další. Ester se vrací a doufá celé čtyři dny, a pak tam přestane chodit.

Dál se snaží prospat dny. Když je vzhůru, je jí těžko. Myslí na matku. Na to, že už nikomu ani nikam nepatří. Přemýšlí, jestli už je dům v Rensjönu prázdný.

Teta jí jednou zavolá na mobil.

„Jak je?“

„Ale jo,“ odpoví Ester. „Jak se máš ty?“

Jakmile se zeptá, uvědomí si, že teta využívá toho, že Jan Ake chodí hrát golf, a pláče.

Je to tak zvláštní, říká si Ester. Jak jsme se my všichni, co po ní truchlíme, ocitli tak sami?

„Jde to,“ řekne teta. „Lars Tomas samozřejmě nezavolal.“

Ne, otec nezavolal. Ester si říká, jestli spolu otec s Anttem mluví. Ne. Antteho umlčelo otcovo: „Člověk se musí dívat dopředu“ a „Nějak to půjde“.

Jednoho rána, když se vzbudí a jde chodbou do kuchyně postavit vodu na čaj, srazí se s dělníkem. Má na sobě modré montérky a silnou prošívanou bundu.

„Oj,“ vyhrkne. „Tys mě vyděsila. Přišel jsem si pro věci. To napadlo sněhu, co!“

Ester se na něj překvapeně podívá. Venku nasněžilo?

„No, snad metr,“ odpoví. „Podívej se z okna a uvidíš. Měli jsme tu dnes pokračovat, ale nikdo se sem nemůže dostat.“

Ester se dívá ven z okna. Je to jiný svět.

Sníh. Muselo sněžit celou noc. Možná déle. Ničeho si nevšimla. Auta na ulici vypadají jako malé zasněžené koule. Sníh je hluboký. Pouliční lampy mají tlusté bílé zimní čepice.

Vypotácí se do té bělosti. Nějaká maminka se brodí prostředkem ulice, za sebou táhne dítě na sáňkách. Muž v dlouhém černém kabátě jede na lyžích středem silnice. Ester se musí usmát, když vidí, jak se snaží udržet hůlku a tašku v jedné ruce. On se usměje na oplátku. Každý, koho potká, se usmívá. Všichni vrtí hlavou, to snad není možné, tolik sněhu. Zdá se, že to všichni berou s klidem. Město ztichlo. Auta se do ulic nedostanou.

Na stromech posedávají drobní ptáčci. Teď, když nejezdí auta, je Ester slyší. Předtím viděla jen holuby, straky, kavky a vrány.

Je to opravdový čerstvě napadaný sníh, po sámsku se mu říká vahca. Sypký, studený, jemný až k zemi. Neleží na žádné rozteklé břečce.

Za hodinu se vrátí zpátky. Hlavu plnou sněžných obrazů. Smutek ustoupil.

Potřebuje plátno. Pořádně veliké. A spoustu bílé barvy.

Zedníci strhli zeď mezi jídelnou a starým pokojem pro služku. Leží na zemi, téměř v jednom kuse. Ester se na ni zadívá. Je to stará zeď. Staré zdi jsou vyrobené z vypnuté látky.

Venku v předsíni leží několik pytlů sádry, tím si je jistá.

Jako kdyby se rozhořela. Zatouží po práci, najde plastový kbelík a přitáhne dovnitř jeden pytel se sádrou. Je těžký a ona se potí.

Prohrábne sádru prsty a míchá celýma rukama, jsou bílé až po lokty.

Tělo hoří, ale hlava je plná ledového sněhu. Sníh. A vítr, který se snáší z hor. Světlo je šedivě mlhavé a matné. Možná že dole u kraje obrazu je vidět několik sukovitých březových větví. Uprostřed leží sobice s mládětem. Spaly v prohlubni a přes noc je zasypal sníh. Čerstvý hluboký sníh je chrání před chladem.

Ester opatrně nalije sádru na zeď. Rozetře ji rukama. Pracuje s přestávkami, obraz je moc velký. Sádra tvrdne, ale než ztvrdne, zkrémovatí a člověk v ní může kreslit. Kreslí rovnou prsty, použije trochu suti a prachu ze stavby, dodají strukturu paroží, natrhá zbytky tapet na proužky a vytvoří z nich větve v popředí.

Trvá jí několik dní, než obraz dokončí. Ester pracuje tvrdě. Když sádra ztuhne, hledá po bytě základovou barvu. Malíři vymalovali strop v ložnici a barva zbyla. Je skvělá. Jakmile sádru natře základem, může přidat pigment a sádra nepopraská. Vytáhne matčiny barvy z tašky, maluje v několika vrstvách, první jsou slabé, slabé, hodně terpentýnu s troškou pigmentu. Žádný olej, obraz se nesmí lesknout. Matně, studeně, modře. A stín v dolíku: zlatě, hnědě, tmavookrově. Musí být vidět, že je jim tam pod sněhem spolu dobře.

Přidá silnější vrstvy barvy, méně terpentýnu. Teď musí počkat, až to zaschne. Usne v šatech, vzbudí se a přidá další vrstvy barvy. Zdá se, že ji obraz budí, jakmile je připraven přijmout více barvy. Obchází jej, ujídá, co najde ve spíži. Pije čaj. Cítí, že nemůže jít ven. Protože venku se počasí změnilo, oteplilo se, vše roztálo. Nechce to vidět. Žije ve sněžném světě. Ve svém velkém bílém obraze.

A pak ji jednoho dne nevzbudí obraz, ale Gunilla Petriniová.

Začal semestr. Ředitelka Umělecké školy Idun Lovénové zavolala Gunille a ptala se po Ester. Gunilla Petriniová zavolala tetě. Zavolala také Ester, ale Esteřin mobil byl vybitý. Tetu i Gunillu to velmi znepokojilo. Gunilla Petriniová zavolala svým dobrým přátelům, v jejichž bytě měla Ester pronajatou místnost. Přátelé jí dali číslo na stavitele, který měl na starosti renovaci, ten přišel a byt otevřel. Gunilla Petriniová s úlevou klesne na okraj Esteřiny postele.

Panebože, jak se bály. Myslely si, že se jí něco stalo.

Ester zůstane ležet v posteli. Neposadí se. Jakmile ji Gunilla Petriniová vzbudí, skutečný svět se vrací. Nechce se jí vstát. Nemá sílu vstát a truchlit po matce.

„Myslela jsem si, že jsi s rodinou,“ řekla Gunilla Petriniová. „Cos tu dělala?“

„Malovala jsem,“ odpoví Ester.

A když to řekne, ví, že to byl její poslední obraz. Že už nikdy malovat nebude.

Gunilla Petriniová se chce podívat, a tak Ester vstane a jde do jídelny. Stavitel vykročí za nimi.

Ester se podívá na obraz a uleví se jí, protože je vlastně hotov. Nevěděla to, ale teď to vidí.

Gunilla Petriniová nejprve neřekne ani slovo. Chodí kolem obrovského obrazu, který leží na zemi. Sobice a mládě pod sněhem. Pak se otočí k Ester. Zkoumavě se na ni podívá, překvapeně, tázavě.

„To je portrét tebe a tvé matky,“ řekne.

Ester není schopna odpovědět. Snaží se na obraz nedívat.

„Pěkné,“ řekne stavitel, „možná trochu velké.“

Podívá se na dveře a pak na okno, ustaraně zavrtí hlavou.

„Chci ho dostat ven,“ řekne Gunilla Petriniová hlasem vládce. „Chci ho ven v jednom kuse. Pokud to bude nutné, strhněte kus zdi.“

Kam půjdu? ptá se v duchu Ester.

Vědomí, že už nikdy nic nenamaluje, ji zavalí jako těžká skála.

Nebude malovat. Do školy se nevrátí.

ANNA MARIA MELLAOVÁ a Sven Erik Stalnacke seděli v hotelu Vanadis a povídali si. Pokoj byl zařízený tradičně s kobercem ode zdi ke zdi a umělým květovaným přehozem na posteli.

„Zítra si promluvíme s rodiči Inny Wattrangové,“ řekla Anna Maria. „A znovu zkusíme Diddiho Wattranga. Zajímalo by mě, co se na té chatě v Abisku vlastně stalo. Je to opravdu zvláštní. Tak například, proč měla pod oblečením na běhání to krásné prádlo?“

Inna Wattrangová se prohrabuje v cestovní tašce. Je čtrnáctého března. Včera večer mluvila s Maurim po telefonu, ale teď na to ještě nedokáže myslet.

Za dvě hodiny a pět minut bude mrtvá.

Jsou jiná zaměstnání, pomyslí si.

Přemýšlí o Diddim. Musí se s ním spojit. A promluví si s Ulrikou.

Přestanu dělat, že nic nevidím, říká si.

Počínaje příštím týdnem si vezme měsíc volna a začne cvičit. Sbalila si s sebou věci na běhání, ale když se jimi teď probírá, uvědomí si, že zapomněla na sportovní spodní prádlo. To nevadí. Zaběhá si v tom, co má na sobě, a pak ho přepere.

Tak do bot.

Běží ve stopě, kterou vyjely skútry na jezeře Torneträsk. Před boudami leží lidé a rybaří. Nebo sedí na sobí kůži na saních za skútrem s tváří nastavenou slunci. Slunce pálí a ona se potí. Ale cítí se silná. Zklamání z Mauriho z ní stéká pryč.

Je nádherně, říká si Inna. Život bez Kallis Mining opravdu existuje.

Hory na druhé straně v odpoledním slunci růžově září. V propastech a na srázech leží modré stíny. Na vrcholcích hor se uchytilo několik cárů mraků, podobají se vlněným čepicím.

Všechno se dá do pořádku, říká si.

Když se vrací zpátky, slunce zapadá. Jako kdyby do něj někdo udělal díru a jeho zářící vnitřnosti stékaly z oblohy na horizont. Slunce ji tak zaujalo, že si muže stojícího před chatou všimne, teprve když doběhne na dvůr.

Najednou tam je. Má na sobě lehký světlý plášť.

„Excuse me,“ řekne a vysvětluje, že se mu porouchalo auto a na mobilu nemá signál.

Nemohl by si půjčit její?

Ví, že lže. Dojde jí to okamžitě. Ví, že je nebezpečný.

To ta silně opálená tvář a příliš tenký plášť. Škleb v obličeji, který má být úsměvem, a k tomu chladné oči. A jak se k ní blíží, když s ní mluví.

Nestihne udělat nic. On si všimne, že drží v ruce klíč. Už je u ní. Ještě ani nedokončil, co říkal. Jde to tak rychle.

Muž se jmenuje Morgan Douglas. V pase, který má v kapse, stojí John McNamara.

Morgan Douglas se vzbudí v noci na čtrnáctého března, protože mu zvoní mobilní telefon. Zvonění telefonu, cvaknutí lampičky, známý šustot, jak švábi prchají před světlem, dívka vedle něj něco neslyšně zamumlá, přikryje si rukou oči a znovu usne, a pak známý hlas v telefonu.

Žena velmi slušně pozdraví a omluví se za to, že ho ruší v tak nevhodnou dobu. Brzy se dostane k věci.

„Je to práce, kterou je potřeba udělat hned. V severním Švédsku.“

Je tak strašně rád, že slyší její hlas, že se musí ovládat a odpovídat pomalu, aby nezněl moc zoufale. Už dlouho nemá moc peněz, jen příležitostnou práci, vymáhání dluhů a tak. Takové kšefty ať klidně dělají černoši, nevyplatí se. Ale teď budou peníze. Nějakou dobu si bude dobře žít, odstěhuje se z téhle díry do něčeho lepšího.

„Platba jako obvykle na účet po provedení úkolu. Karty, informace, fotografie a cestovní příspěvek pět tisíc eur najdete v kavárně Coffee House na letišti Shiphol. Ptejte se po Johanně a pozdravujte…“

„Ne,“ řekne. „Chci mít všechno nachystané už na letišti N’Djili. Jak mám vědět, že to není podvod?“

Žena zmlkne. Je mu to jedno. Ať si klidně myslí, že je paranoidní. Pravda je, že nemá peníze na cestu z Kinshasy do Amsterdamu, ale nechce to dát najevo.

„Samozřejmě, pane,“ řekne ani ne za pár vteřin. „Zařídíme to, jak si přejete.“

Rozhovor ukončí pozdravem od majora. To se mu líbí. Mluví s ním s respektem. Tihle lidé chápou, co to znamená, že byl výsadkářem v britské armádě. Tolika lidem to nedochází! Těm, co nikdy nebyli v akci.

Morgan Douglas se obleče a oholí. Zrcadlo v koupelně je stářím rozpraskané, člověk se v něm stěží vidí. Kohoutek vykašle vodu, v trubkách to zarachotí, nejprve teče hnědá. Když se ráno šel vymočit, našel tu krysu. Líně se otočila a zírala na něj. Pak se přikrčila, pomalu se nasoukala pod vanu a byla pryč.

Když se obleče, vzbudí dívku, která stále spí.

„Musíš jít,“ řekne.

Ještě ve spánku se dívka posadí na okraj postele. Sesbírá její šaty z podlahy a hodí je po ní. Když se obléká, povídá:

„My little brother. He must go to doctor. Sick. Very sick.“

Samozřejmě že lže, ale on na to nic neřekne. Dá jí dva dolary.

„You have little something for me, yes?“ zeptá se a dychtivě se podívá na židli, kde včera ležela skleněná dýmka. Už ji zabalil do balíčku a strčil pod šaty. Do kapes kabátu a pod šaty si musí nastrkat všechno, co bude potřebovat. Tašku tu musí nechat, jinak chlápek z recepce ztropí povyk a bude chtít zaplatit za pokoj a obviňovat ho, že se chce vytratit bez placení, což je přesně to, co hodlá udělat. Je to špinavá díra a pokoj mu za tu dobu, co tu byl, neuklidili ani jednou. Na to, že by zaplatil, mohou zapomenout.

„Nic nemám,“ řekne a vystrčí ji z pokoje. Když scházejí ze schodů, zašeptá, ať je potichu. Recepční sedí za pultem a spí, dost možná pracuje i přes den. Ani noční hlídač tu není. Určitě také někde leží a spí.

Zářivka vrní a studeně bliká.

„Zůstanu tady,“ zašeptá dívka. „Do zítřka. Na ulicích to teď není bezpečné, víš.“

Ukáže na křeslo v ošuntělé lobby. Je tak ošoupané, že z čalounění trčí výplň.

Morgan Douglas pokrčí rameny. Jestli se chlápek v recepci probudí dřív než ona, vezme jí peníze, ale to už není jeho problém.

Vezme si taxi na letiště. Po dvou hodinách se objeví mladík, který vypadá, že pracuje pro ambasádu. V hale nikdo není. Kravaťák přijde rovnou k němu a zeptá se, zda mají společného známého.

Morgan Douglas odpoví, jak má, a mladík v obleku mu předá obálku velikosti A4, otočí se a odchází, to vše jedním pohybem.

Morgan Douglas otevře obálku. Všechny informace jsou tam, i záloha v dolarech, ne v eurech. V pořádku. Letadlo mu letí za hodinu a půl. Čeká ho dlouhá cesta.

Stihne si něco koupit. Jen k tomu, aby se cestou uvolnil. A aby vydržel i pak. Bude na nohou a v pohybu tři dny v kuse. Potřebuje to pro práci.

Vezme si taxi a odjede na předměstí. Když přijede ke svému dealerovi, je ještě tma. Ten nestihne ani vyslovit „na dluh ne“ a Morgan Douglas mu škvírou prostrčí několik nepřeložených bankovek.

Když přijde ráno a vzduch se vlní jako rozpálené sklo, sedí Morgan Douglas v letadle do Amsterdamu. Speed balling. Žádné napětí. Jen šťastný klid. Je mu tak zatraceně dobře.

V Amsterdamu si koupí dvě lahve vodky Smirnoff a jednu vypije v letadle cestou do Stockholmu. Když se ostatní zvednou, zvedne se taky.

Pak je jinde. Lidé přecházejí kolem sem a tam. Někdo ho chytne za paži.

„Pan John McNamara? Pan John McNamara?“

Je to letuška.

„Nastupujeme, pane. Letadlo do Kiruny odlétá za chvíli.“

O hodinu a půl později stojí na záchodě a oplachuje si krk studenou vodou. Teď se musí dát do pořádku. Cítí se příšerně. Je na letišti v Kiruně, to je fakt. Půjčí si auto a sám sobě řekne: „E10 na sever.“ Tohle provede bleskově. Potřebuje si něco dát, aby se dostal do formy, aby se nastartoval.

Morgan Douglas se podívá na Innu Wattrangovou. Mrznou mu nohy. Čekal tu celou věčnost. Začínal být nervózní. Napadlo ho, že až bude chtít odjet, auto znovu nenastartuje. Ale teď je tu. Vypadá stejně jako na fotkách. Asi metr sedmdesát, něco mezi šedesáti a sedmdesáti kily. Je to bez problémů. Klíč k chatě drží v ruce.

Mluví a gestikuluje, aby odvrátil pozornost od toho, že k ní jde rychlými a dlouhými kroky.

Najednou je u ní. Postaví se za ni a současně jí obtočí levou ruku kolem krku. Trochu ji nadzdvihne, jen tak, aby se bolestí postavila na špičky.

Inna cítí, že si zlomí vaz, jestli ztratí kontakt se zemí, a tak za ním pozadu cupitá a napůl mu visí přes bok.

Jde ke dveřím. Inna si uvědomí, že se mu ani jednou nepřipletla pod nohy. Volnou rukou otevře dveře. Ani si nevšimla, že jí vzal klíč.

Pomyslí si, že s ní má asi tolik práce jako tetka s kabelkou. Tohle není blázen, pochopí. Tohle není násilník.

Je to profesionál.

Rozhlédne se po předsíni, a když vykročí ke kuchyni, Innu stále v pevném sevření, trochu mu to podklouzne. Sníh na podrážkách se proměnil ve vrstvu ledu. Zvládne to, neupadne a posadí Innu na židli. Stojí za ní, tlak na její krk narůstá a ona slyší zvuk lepicí pásky odlepující se z ruličky.

Vše jde neskutečně rychle. Přilepí jí ruce k opěrkám a nohy k nohám židle. Lepicí pásku nestříhá ani netrhá, vede ji od jedné ruky k druhé a dolů k nohám v jednom kuse, a když je hotov, upustí ji na podlahu.

Postaví se před ni.

„Prosím vás,“ řekne. „Chcete peníze? Mám…“

Dál se nedostane. Praští ji do nosu. Jako kdyby otočil kohoutkem. Teplá krev jí stéká po obličeji a po krku dolů. A ona polyká a polyká.

„Když se zeptám, odpovíš. Jinak držíš hubu. Je ti to jasný? A jestli to nepůjde, zalepím ti pusu. Pak můžeš zkusit dýchat přes krev v nose.“

Přikývne a polkne. Srdce jí buší v uších.

Morgan Douglas se rozhlédne. Zabil by ji hned, kdyby součástí úkolu nebylo zjistit, jestli někomu pověděla něco o… jak se jen jmenuje, nějaký Němec, říká si. Má to v obálce.

Potřebuje ji trochu vystrašit, aby začala mluvit. Ženy se snáz vyděsí, když jim člověk ukáže fotky dětí, ale v obálce žádné nebyly. Ale stejně by ji měl umět vyděsit. Tohle půjde rychle.

Prohrabuje zásuvky v kuchyni a hledá nůž, ale nemůže žádný najít.

Jde do předsíně. Na komodě stojí lampa. Vytáhne šňůru ze zdi a vytrhne ji z lampy. Podívá se do obálky, na co se má ptát. „Gerhart Sneyers“, stojí tam. A „Uganda“.

Přitáhne židli s Innou blíž k zásuvce.

S očima doširoka otevřenýma ho pozoruje, jak zuby roztrhne elektrickou šňůru, odstraní plast, oddělí od sebe dva měděné dráty a jeden jí obtočí kolem kotníku.

Morgan Douglas má nízké boty. Když se skloní, ukáže se kus lýtka. Inna si všimne ranek na noze.

„V kabelce mám super koks,“ řekne rychle.

Zarazí se.

„Kde máš kabelku?“ zeptá se.

„V předsíni.“

Odnese kabelku na záchod. Nejspíš ze starého zvyku. Bral všechno možné snad na stovkách toalet. Když ještě žil doma v Londýně, děsil malé rybky tím, že se vydával za policistu. Když odcházeli od dealera, přimáčkl je ke stěně a kladl jim vždycky stejné otázky: „Viděl jsi uvnitř zbraně?“, „Kolik jich je?“ Pak předstíral, že je hodný, a pustil je se slovy „Proč si tohle děláš, měl bys vyhledat pomoc.“ A potom rovnou na nejbližší záchod, kde si člověk šlehl jejich matroš.

Teď se prohrabává Inninou kabelkou od Prady jako mravenečník termitištěm. Strčí si do kapsy její telefon. Také starý zvyk, brát všechno, co jde snadno prodat. Pak najde tři malé bílé balíčky. Srdce mu poskočí úlevou a radostí. Připraví si dvě lajny na jejím zrcátku a vytáhne je obě, není třeba šetřit. Za dvě vteřiny je zase ve formě.

Stojí před zrcadlem, cítí klid a v hlavě má jasno.

Zpátky do kuchyně. Inna se snaží uvolnit ruce z lepicí pásky. Samozřejmě to nejde. Kdo si myslí, že je? Zatlačí zástrčku do zásuvky. Ale právě v tu chvíli, kdy se jí chce zeptat, jestli někomu řekla, co ví, uklouzne. Na podlaze roztál sníh z jejích i jeho bot. Podlaha je kluzká.

Dopadne tvrdě. Nohy mu vyletí do vzduchu. Stihne si vzpomenout na vodu a šňůru pod proudem, a jak se snaží postavit na nohy, mrská sebou jako ryba v hrůze z toho, že ho proud zasáhne.

Inna Wattrangová vyprskne smíchy. Ve skutečnosti pláče, ale to, co z ní vychází, zní jako hysterický smích. Směje se a nedokáže se ovládat. Slzy jí stékají po obličeji.

Vypadá to strašně legračně, když mu to podklouzne, jako by mu někdo podtrhl pod nohama koberec. A jak sebou hází, když se snaží dostat na nohy. Jako z grotesky. Doslova k nezaplacení. Směje se. Je hysterická. Je nádherně hysterická. Vyškrábe se ze strachu do šílenství. Do šíleného smíchu.

Vystrašilo ho to. Šíleně se vytočí. Vstane a cítí se jako idiot. A ona se směje. On má v hlavě jedinou myšlenku: umlčet ji. Zdvihne šňůru a přitiskne ji k jejímu krku. Proud jí proběhne tělem až ke kotníku. Smích okamžitě ustane, hlava jí poskočí, prsty se roztáhnou a on drží a drží, až ji umlčí. A když odtáhne šňůru, její hlava sebou škube sem a tam. Pěsti se zatínají a rozevírají, zatínají a rozevírají. Pak se pozvrací na tričko.

„Přestaň,“ řekne, protože se jí ještě nestihl zeptat na toho Sneyerse.

Židle se převrátí. Uskočí stranou. Její bělmo se vytočí nahoru a čelisti žvýkají a žvýkají a trvá několik vteřin, než pochopí, že si Inna kouše vlastní jazyk.

„Přestaň,“ vykřikne, a jak tam leží na podlaze, praští ji do žaludku.

Ale ona nepřestává a jemu dojde, že přišel čas to skončit. Bude muset nahlásit, že nikomu nic neřekla.

V obývacím pokoji. Vedle krbu. V železném držáku tam visí grilovací jehlice. Doběhne pro ni. Když se k ní vrátí, ještě stále leží na zádech a má křeče. Probodne jí jehlicí srdce.

Zemře okamžitě. Ale svaly se jí nepřestávají stahovat.

Rozhlédne se kolem sebe a uvědomí si, že tohle nešlo dvakrát dobře. V instrukcích stálo, že to má vypadat jako náhodný zločin. Ani stín podezření, že by vraha znala. Neměli ji najít v domě.

Sice se to moc nepovedlo, ale není to žádná katastrofa. Kuchyň je docela v pořádku a zbytek domu nedotčený. To zvládne. Podívá se na hodinky. Pořád má dost času. Brzy se setmí. Vyhlédne z okna. Venku vidí pobíhat psa. Předtím jich tam bylo víc. Jestli ji někde pohodí, možná jeden z nich tělo najde. To by pak mohl mít policii na krku, ještě než odletí. Ale určitě něco vymyslí… Dole na ledu stojí na ližinách domky. Po setmění ji odnese do jednoho z nich. Až ji najdou, bude už dávno pryč.

Přestala se hýbat.

Teprve teď si všimne nožů. Visí na magnetu po straně trouby. Výborně. Může ji odřezat.

Když se setmí, Morgan Douglas odnese Innu Wattrangovou do boudy na ledu. Stopa po skútrech je tvrdá a jde se po ní dobře. Boudu otevře snadno. Položí ji na lavici. V kapse má baterku, kterou našel v komoře. Tělo přikryje dekou. Posvítí si na rameno a zjistí, že má na světlém kabátě červenou skvrnu. Stáhne ho ze sebe, a když zdvihne poklop v podlaze, spatří pod ním díru v ledu. Je potažená tenkou zmrzlou vrstvou, kterou snadno prorazí. Prostrčí kabát dírou a ten pod ledem odpluje.

Vrátí se zpátky do domu a uklidí. Když utírá podlahu, hvízdá si. Její počítač, zmuchlanou lepicí pásku a hadr na podlahu naháže do plastového pytle a odnese ho do auta.

Cestou z Abiska do Kiruny se zastaví u okraje silnice. Vystoupí z auta. Začal foukat vítr. Je šílená zima. Udělá krok směrem k lesu, aby se zbavil pytle s počítačem a ostatními věcmi. Okamžitě se téměř po pás zaboří do hlubokého sněhu. Hodí pytel do lesa. Brzy zmizí v navátém sněhu. Pravděpodobně ho nikdy nikdo nenajde.

Její telefon, který předtím strčil do kapsy, také zahodí. Na co myslel, když ho bral?

Pak má co dělat, aby se vyhrabal z příkopu. Vyškrábe se k autu a jen částečně se mu podaří ze sebe oklepat sníh.

Práce je hotová. Tohle je zatraceně studená země.

REBECKA MARTINSSONOVÁ odvezla Alfa Björnfota domů a šla na chvíli do kanceláře. Když přijela k sobě, Boxerka ji přepadla hned v předsíni a zaťala své nabroušené drápky do Rebecčiných drahých tenounkých punčoch značky Wolford. Rychle na sebe natáhla džíny a starou košili. V půl desáté zavolala Anně Marii Mellaové.

„Vzbudila jsem vás?“ zeptala se.

„Vůbec ne,“ ujistila ji Anna Maria. „Ležím v čistě povlečené posteli v hotelu a sním o zítřejší snídani.“

„Co to ženy na hotelové snídani vidí? Míchaná vajíčka, levné párky a knäckebrot. Nechápu to.“

„Přestěhujte se na několik dní k mému manželovi a dětem a pochopíte. Stalo se něco?“

Anna Maria se posadila a rozsvítila lampičku u postele. Rebecka jí pověděla o rozhovoru se Svenem Israelssonem. O tom, jak Quebec Invest prodal svůj podíl v Northern Explore. Jak to vypadá, že se z firmy Kallis Mining vyvádějí peníze na financování vojenských aktivit v Ugandě.

„Můžete to dokázat?“ zeptala se Anna Maria.

„Ještě ne. Ale na devadesát devět procent jsem si jistá, že mám pravdu.“

„Oukej, máte něco, co by stačilo k zadržení nebo na domovní prohlídku? Nebo něco, s čím mohu zamávat, aby mě vpustili do Regly? Byli jsme tam dnes se Svenem Erikem a museli jsme se obrátit u brány. Řekli nám, že Diddi Wattrang je v Kanadě. Ale já si myslím, že je doma a skrývá se. Chci se ho zeptat, o čem mluvil s Innou Wattrangovou večer před tím, než byla zavražděna.“

„Podezříváme Diddiho Wattranga ze závažného zneužití vnitřních informací. Požádejte Alfa Björnfota o povolení k zadržení. Vyšetřování vede on.“

Anna Maria vyskočila z postele a začala si natahovat džíny, telefon pevně mezi ramenem a uchem.

„Udělám to,“ řekla. „A pojedu tam rovnou.“

„Opatrně,“ řekla Rebecka.

„A proč?“ odsekla Anna Maria. „Pěkně mě naštvali.“

Jakmile Rebecka po rozhovoru s Annou Mariou Mellaovou zavěsila, telefon zazvonil znovu. Byla to Maria Taubeová.

„Ahoj,“ řekla Rebecka. „Tak už jste na severu?“

„To si piš! Copak to neslyšíš? Jízda na lyžích nám možná nejde dokonale, ale zato víme, co se dělá v baru!“

„Aha, tak to je Mans ve svém živlu.“

„To bych řekla. Zaparkoval u baru a kolem krku má Malin Norellovou. Podle mého se má úžasně.“

Rebecčino srdce sevřela ledová pěst.

Snažila se znít vesele. Vesele a normálně. Zdvořile se zajímat o to, co se děje.

„Kdo je Malin Norellová?“

„Má na starosti firemní právo. Přišla k nám od Winges před rokem a půl. Je trochu starší než my, třicet sedm, třicet osm. Rozvedená. S šestiletou dcerou. Myslím, že mezi ní a Mansem něco bylo, když k nám nastoupila, ale nejsem si jistá… Přijedeš zítra?“

„Zítra? Ne, já… mám toho právě teď strašně moc v práci… a nějak se necítím… asi na mě něco leze.“

V duchu zaklela. Dvě lži jsou moc. Když se chce člověk něčemu vyhnout, má mít jen jednu výmluvu.

„Ale to je škoda,“ řekla Maria. „Tak moc bych tě chtěla vidět.“

Rebecka přikývla. Musí tenhle rozhovor ukončit. Teď.

„Tak zatím,“ vymáčkla ze sebe.

„Co je?“ zeptala se Maria a zněla trošku ustaraně. „Stalo se něco?“

„Ne, všechno je oukej… já jen…“

Rebecka se zarazila. V krku to zabolelo. Uvízlo v něm cosi, co překáželo slovům.

„Popovídáme si jindy,“ zašeptala. „Zavolám.“

„Ne, počkej,“ řekla Maria. „Rebecko?“

Ale nikdo jí neodpověděl. Rebecka zavěsila.

Rebecka stála před zrcadlem v koupelně. Pozorovala jizvu, která se jí táhla od rtu k nosu.

„Co sis myslela? Co sis, sakra, myslela?“

Mans Wenngren seděl v hotelovém baru. Vedle něj seděla Malin Norellová.

Právě něco řekl, ona se rozesmála a její ruka skončila na jeho koleni, ale vzápětí ji stáhla. Krátký signál. Jestli chce, je jeho.

A on si opravdu přál, aby chtěl. Malin Norellová byla pěkná, chytrá a zábavná. Když nastoupila, zřetelně projevila zájem. Nechal se polapit, nechal se vybrat. Chvíli to fungovalo. Společně oslavili Nový rok v Barceloně.

Ale celou dobu myslel na Rebecku. Rebecku propustili z nemocnice. Když tam ležela, volal jí, ale nechtěla s ním mluvit. A během krátkého vztahu s Malin Norellovou si říkal, že je to vlastně dobře. Říkal si, že Rebecka je příliš komplikovaná, příliš depresivní, a tak zatraceně dlouho trvá, než k ní člověk pronikne.

Ale myslel na ni celou dobu. Když s Malin slavili Nový rok v Barceloně, zavolal jí. Opatrně, když si Malin na chvíli odskočila.

Malin byla skvělá. Když jejich vztah skončil, nebrečela ani nevyváděla. Několikrát se vymluvil. A ona ho nechala na pokoji.

A kdyby chtěl, ví, kde ji najde. Dotkla se rukou jeho kolene.

Původně měli jet s kanceláří do střediska Are. Ale on zařídil, aby se jelo lyžovat na Riksgränsen.

Na Rebecku myslel neustále. Nemohl si pomoct.

„POMOZ MI,“ požádal Diddi chůvu.

Posadil se u kuchyňského stolu a bezradně ji pozoroval, jak sbírá rozbitou lahvičku od sirupu, hází střepy do koše a vytírá podlahu papírovými ubrousky.

Uvědomil si, že v jejích očích je stařec. Pochopila to špatně, ale jak ji přimět, aby si myslela něco jiného?

„Možná byste si měl jít znovu lehnout,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. Zavrtěl hlavou, protože uvnitř začal slyšet hlasy. Nebyly to žádné halucinace, žádné představy, ale vzpomínky. Vzpomínky na vlastní hlas, pronikavý a naléhavý. Udýchaný a rozčilený. A vzpomínka na jemný, ale rozhodný hlas jedné africké ženy. Ugandské ministryně průmyslu a obchodu.

Nenáviděl Mauriho. Nenáviděl tu samolibou nicku. Věděl, že Mauri nechal Innu zabít. Pochopil to okamžitě. Ale nemohl to dokázat. A kdyby chtěl Mauriho nechat vsadit do vězení kvůli zpronevěře, vězel by v tom sám až po uši. O to se Mauri postaral. A Diddi má také rodinu, na kterou musí brát ohled.

Byl v pasti. Byl to nejintenzivnější pocit, který měl od chvíle, co Inna zemřela. Samozřejmě že cítil smutek. Ale nejsilnější byla panická hrůza z toho, že se z téhle situace nedostane. Jako trajekt Estonia na cestě pod hladinu. Všechny východy jsou zablokované, svět se převrátil a dovnitř se hrne voda.

Tři dny se bavil. Pobíhal od baru k baru, od člověka ke člověku, z večírku na večírek. A v patách za ním to vědomí. Vědomí, že Inna je mrtvá.

Postupně si vybavoval víc a víc z uplynulých dní.

„Nemůžu tě pomstít,“ řekl mrtvé Inně. I kdyby vymyslel tisíc způsobů, jak Mauriho mučit a zabít, uvědomil si, že by to nedokázal. „Jsem prostě zbabělec,“ řekl jí.

Ale teď si začal vzpomínat na něco zvláštního. Začalo to hlasem ugandské ministryně průmyslu a obchodu.

Chtěl se Maurimu dostat na tělo. Udělal něco šíleného. A hodně nebezpečného.

Zavolal ugandské ministryni průmyslu a obchodu. Muselo to být včera. Nebo ne?

Přepojili ho bez problémů. Jméno Kallis Mining fungovalo jako klíč. A Diddi jí pověděl, že Mauri financuje výzbroj pro Kadagu.

Nevěřila mu.

„To je bizarní tvrzení,“ řekla. „Firmě Kallis Mining naprosto důvěřujeme. Se zahraničními investory udržujeme dobré vztahy.“

Vzpomíná si, jak pronikavě mu zněl hlas. Rozrušilo ho, že mu nevěří. Ze strachu, že ho nebude brát vážně, se rozpovídal a vše, co věděl, se z něj řinulo ven.

„Chtějí vyvolat státní převrat. Nebo zavraždit prezidenta Museveniho. Převádějí peníze na tajné konto. Z něj tečou peníze do Ugandy. Vím to jistě. Zabil mou sestru. Je schopen všeho.“

„Státní převrat? Kdo jsou ‚oni‘, co chtějí způsobit státní převrat? Tohle všechno jsou jen řeči.“

„Nevím, kdo všechno. Gerhart Sneyers! On s Kallisem a ještě pár dalších. Mají se sejít. Bude se diskutovat o problémech v severní Ugandě.“

„Kdo další, kromě Sneyerse? Nevěřím ani slovu z toho, co mi tu říkáte. Kde se má konat ta schůzka? Ve které zemi? Ve kterém městě? Snažíte se Kallis Mining očernit. Jak si můžete myslet, že vás budu brát vážně! A kdy? Kdy se má konat tahle údajná schůzka?“

Diddi Wattrang si přitiskl prsty na oční víčka. Chůva ho opatrně vzala za paži.

„Mám vás odvést nahoru?“ zeptala se.

Netrpělivě se vytrhl.

Panebože, pomyslel si. Řekl jsem jí, že se schůzka bude konat tady? Řekl jsem, že dnes večer? Co jsem řekl?

Ugandská ministryně průmyslu a obchodu, Florence Kwesigová, prezident Museveni a generál Joseph Muinde se sešli na bleskově svolané schůzce.

Ministryně jim shrnula obsah rozhovoru s Diddim Wattrangem.

Dolévá jim čaj s mlékem a cukrem z pěkné porcelánové konvice. Prezident zavrtí rukou. Generál Muinde si dá ještě jeden šálek. Uklidňuje ji, když vidí svoje drobné šálky v jeho velkých rukou. Generál se neodvažuje provléct ukazováček ouškem šálku, a tak ho drží v dlani.

„Jaký jste z Wattranga měla dojem?“ zeptal se prezident.

„Byl zoufalý a zmatený,“ odpoví Florence Kwesigová.

„Šílený?“

„Ne, šílený ne.“

„Dvě věci se potvrdily,“ vloží se do hovoru generál Muinde. „Za prvé: sestra Diddiho Wattranga byla zavražděna. Za druhé: letadlo Gerharta Sneyerse má zítra povolení k přistání na letištích Shiphol a Arlanda.“

„Zbývá nám méně než dvacet čtyři hodin,“ řekne Florence Kwesigová. „Co se dá udělat?“

„Podnikneme jen to, co je absolutně nutné,“ řekne prezident. „Nevíme, kdo jiný kromě Sneyerse a Kallise v tom jede s nimi. Tohle je možná naše jediná šance. Musíme li se bránit, je občas nutné válčit na cizím území. Jestli jsme se něco naučili od Izraelců, tak právě tohle. Nebo od Američanů.“

„Pro ně platí jiná pravidla,“ podotkne Florence Kwesigová.

„Tentokrát ne.“

„Podařilo se mi pana Wattranga přesvědčit, že mu nevěřím,“ vysvětlovala Florence Kwesigová generálovi. „Dokonce jsem se smála. Cítil, že ho neberu vážně. Takže nebude očekávat, že bychom nějak zareagovali. Napadlo mě, že začne litovat toho, že se s námi spojil, a někomu se svěří. Pokud jim však řekne, že jsem mu nevěřila, plány nezmění.“

„Jednala jste naprosto skvěle,“ řekl generál Muinde. „Skvěle.“

Opatrně postaví šálek na stůl.

„Máme necelých čtyřiadvacet hodin. To není mnoho. Bude to skupina pěti lidí. Ale ne mých lidí. Kdyby nastaly komplikace, bude to tak lepší. Na ambasádě v Kodani máme zbraně. Tam poletí a do Švédska pojedou autem. Přejezd přes hranice je naprosto bez rizika.“

Vstane a mírně se ukloní.

„Musím toho hodně zařídit, pokud mě omluvíte…“

Zasalutuje. Prezident zamyšleně přikývne.

A generál odejde z místnosti.

Diddi přijde na večeři na Regle, právě když se podává moučník. Najednou stojí ve dveřích do jídelny. Kravatu kolem krku jako kus hadru, košili napůl zastrčenou do kalhot, sako mu visí na ukazováčku, možná si ho chtěl obléct, ale zapomněl, a teď ho táhne za sebou jako zraněný ocas. Celá společnost zmlkne a zadívá se na něj.

„Pardon, excuse me,“ řekne. „Omlouvám se.“

Mauri vstane. Je bez sebe vzteky, ale ovládá se.

„Chci, abys šel okamžitě pryč,“ řekne švédsky navenek přátelským tónem.

A Diddi stojí ve dveřích jako dítě, které se probudilo ze zlého snu a vyrušilo rodiče při večeři. Je až dojemné, jak pečlivou angličtinou požádá přítomné, zda by mohl na okamžik mluvit se svou ženou.

A pak stejným tónem švédsky dodá:

„Jinak udělám scénu, Mauri. A promluvím o Inně, je to jasné?“

Mauri krátce kývne na Ulriku, aby šla za svým manželem. Ulrika se omluví a odejde od stolu. Ebba ji podpoří úsměvem.

„Domácí problémy,“ řekne Mauri omluvně hostům u stolu.

Muži se usmějí. Tohle se může stát kdekoli.

„Nech mě se aspoň přezout,“ říká Ulrika Diddimu, který s ní vyrazí přes nádvoří.

Cítí, jak jí vlhnou podrážky blýskavých sandálů od Jimmyho Chooa.

Pak se rozpláče. Je jí jedno, že ji slyší Mikael Wiik, který sedí na verandě před jejich domem. Diddi ji táhne pryč z nádvoří, z dosahu venkovních světel.

Pláče, protože Diddi se jim snaží zničit život. Ale neříká nic. Nemá to cenu, přestala to zkoušet. Mauri ho vykopne z firmy. Pak nebudou mít z čeho žít a ani kde bydlet.

Musím od něj odejít, říká si. A pak pláče ještě víc. Protože ho pořád miluje, ale takhle to nejde, není to možné. A co to do něj vjelo tentokrát?

„Musíme odsud pryč,“ řekne jí Diddi, když se trochu vzdálí od domu.

„Prosím tě, Diddi,“ žadoní Ulrika a snaží se trochu sebrat. „Promluvíme si o tom zítra. Vrátím se zpátky, dojím moučník a…“

„Ne, ty to nechápeš,“ řekne a chytí ji za ruce. „Neříkám, že bychom se měli přestěhovat. Říkám, že odsud musíme pryč. Hned teď!“

Ulrika ví, že Diddi bývá paranoidní, ale teď ji děsí.

„Nemůžu ti to vysvětlit,“ řekne s takovým zoufalstvím v hlase, že se Ulrika znovu rozpláče.

Život tady byl dokonalý. Miluje Reglu. Miluje jejich krásný dům. S Ebbou jsou dobré kamarádky. Znají spoustu příjemných lidí a náramně se spolu baví. Byla to Ulrika, komu se nakonec podařilo Diddiho Wattranga dostat, a bůh ví, že se jich o to snažilo hodně. Bylo to jako vyhrát v loterii.

A on se toho chce zbavit, chce všechno zničit.

Teď jí šeptá do vlasů. Drží ji v náručí.

„No tak, no tak,“ říká. „Podívej se na mě. Vypadneme odsud, ubytujeme se v hotelu. Zítra se mě můžeš na všechno vyptat.“

Rozhlédne se kolem. Všude je ticho a tma. Ale svírá ho neklid.

„Musíš vyhledat pomoc,“ zavzlyká Ulrika.

A on jí slíbí, že to udělá, jen ať s ním teď odjede. Rychle. Vyzvednou chlapečka, auto a zmizí odsud.

A Ulrika se nezmůže na odpor. Teď udělá, co jí řekne, a možná s ním ráno bude řeč. Večeři už má stejně zkaženou. Alespoň se vyhne Mauriho pohledům při návratu a nebude se muset omlouvat.

O deset minut později sedí v novém hummeru a jedou k bráně. Ulrika řídí. Princátko spí vedle ní v dětské sedačce. Cesta k bráně trvá dvě minuty, ale když Ulrika stiskne dálkové ovládání, vnější brána se neotevírá.

„Zase to nefunguje,“ řekne Diddimu a o pár metrů dál zastaví.

Diddi vyjde ven. Jde k bráně. Prochází světlem reflektorů. Ulrika vidí jeho záda. A pak najednou Diddi přepadne dopředu.

Ulrika zaúpí. Má toho dost. Má dost jeho pití a jeho drog, jeho kocovin a strachů. Jeho lítosti, jeho ubohosti, jeho průjmu a jeho zácpy. Jeho sexuální lačnosti a jeho impotence. Má dost toho, jak padá a nedokáže vstát. Má dost toho, že ho musí svlékat a zouvat. A má dost i těch období, kdy nechodí spát, období manického bdění.

Čeká, až se postaví na nohy. Ale on se nepostaví. Tělem jí proběhne šílená vlna vzteku. To snad nemyslí vážně. Říká si, že by ho měla přejet. Dopředu, dozadu, několikrát.

Pak vzdychne a vystoupí z auta. S výčitkami svědomí kvůli tomu, co ji právě napadlo, zavolá jemně a ohleduplně:

„Hej, příteli! Co se stalo?“

Ale on neodpovídá. Ulrika začíná mít strach. Několika rychlými kroky k němu přistoupí.

„Diddi, Diddi, co se stalo?“

Skloní se nad něj, položí mu dlaň mezi lopatky a trochu s ním zatřese. Ruka jí zvlhne.

Nechápe to. Nikdy to nestihne pochopit.

Zvuk. Zvuk či cosi ji přiměje, aby vzhlédla a otočila hlavu. Silueta ve světle reflektorů. Než si stihne zastínit rukou oči, aby ji světla neoslňovala, je mrtvá.

Muž, který ji zastřelil, zašeptá do mikrofonu.

„Muž, žena, dole. Auto. Motor zapnutý.“

Namíří baterkou do auta.

„V autě je dítě.“

Na druhém konci se ozve velitel komanda:

„Držet se mise: Všechny. Vypni motor a pokračuj.“

Ulrika leží na štěrku mrtvá. Nemusí to prožít.

A nahoře u okna ve svém pokoji stojí Ester a říká si:

Ještě ne. Ještě ne. Ještě ne. Teď!

REBECKA LEŽÍ ve sněhu před babiččiným domem v Kurravaaře. Má na sobě babiččinu starou modrou prošívanou bundu, nezapnula si ji. Mrzne, ale to je dobře, uleví se jí. Obloha je černá a plná hvězd. Měsíc nad ní má nemocně nažloutlou barvu. Jako oteklá tvář s hrbolatou kůží. Rebecka někde četla, že měsíční prach páchne, páchne jako starý střelný prach.

Jak člověk může k jinému člověku cítit něco takového? myslí si.

Jak může cítit, že umře, když ho ten druhý nemiluje? Vždyť je to jen člověk.

Víš, osloví svého boha, nechci tu naříkat ani si stěžovat, ale mně už se tady takhle nechce být. Nikdo mě nemiluje, a to se opravdu těžko snáší. V nejhorším případě budu žít ještě šedesát let. Co se se mnou stane, když budu šedesát let sama?

Ušla jsem kus cesty, to přece vidíš. Mám práci. Ráno vstávám. Chutná mi ovesná kaše s brusinkovou marmeládou. Ale teď si nejsem jistá, jestli to takhle chci dál.

Vtom zaslechne zvuk tlapek ve sněhu a objeví se Bella. Jednou ji oběhne kolem dokola, pak se rozběhne přes ni, stoupne jí na břicho, až to zabolí, strčí do ní čenichem a zkontroluje, jestli je v pořádku.

A pak zaštěká. Hlásí se páníčkovi.

Rebecka se rychle postaví na nohy, ale Staving už ji vidí. Spěchá k ní.

Bella už je zase jinde. Radostně pobíhá po známé louce, od tlap jí stříká čerstvý sníh.

„Rebecko,“ volá Staving a vůbec se mu nedaří skrýt úzkost v hlase. „Co to děláš?“

Otevře ústa, aby zalhala. Aby zažertovala a řekla, že se dívá na hvězdy, ale žádný zvuk z ní nevychází.

Obličej nedokáže předstírat. Tělo to nedokáže skrýt. Jen zavrtí hlavou.

Staving chce, aby se všechno zase spravilo. Chápe, že si o ni dělá starosti. A s kým si má povídat, když Maj Lis už tu není?

Nedokáže to. Nechce vidět jeho přání, aby byla spokojená, že všechno bude zase dobré, že bude mít to štěstí.

Nedokážu být šťastná, chce říct. Stěží dokážu být nešťastná. Zůstat stát a nepadnout, to je můj velký projekt.

A teď se ji chystá pozvat na procházku. Nebo k němu domů na kávu. Řekne to za pár vteřin. A ona bude muset odmítnout, protože to prostě nejde. A on svěsí hlavu a bude se kvůli ní trápit.

„Musím jet,“ řekne. „Musím zajet za jednou paní v Lombolu a předat jí obsílku.“

Je to tak neuvěřitelně neskutečná lež, že téměř zažije out of body experience. Jiná Rebecka stojí vedle ní a říká:

„Jak jsi na tohle, proboha, přišla?“

Ale vypadá to, že Staving jí věří. Samozřejmě, vůbec nemá ponětí o tom, co v práci dělá.

„Aha,“ řekne.

„Poslyš,“ řekne Rebecka, „mám v domě kočku. Postaráš se o ni?“

„No, jo, ale nebudeš pryč dlouho?“

A když Rebecka odchází k autu, zavolá za ní:

„Nepřevlečeš si bundu?“

Vyjede na silnici, která vede do Kiruny. Uvědomí si, že nepřemýšlí, kam jet. Protože to ví. Jede do lyžařského střediska Riksgränsen.

„Co to támhle je?“ zeptá se Anna Maria Mellaová.

Sven Erik sedí na sedadle spolujezdce a dívá se směrem k první bráně na panství Regla. Ve světlech passatu vidí, jak těsně před branou stojí hummer natočený jejich směrem.

„Myslíš, že je to ochranka?“ ptá se.

Zastaví před branou. Anna Maria zařadí neutrál, vystoupí z auta a nechá klíčky v zapalování.

„Haló!“ zakřičí.

Sven Erik také vystoupí.

„Ježíši,“ vyhrkne Anna Maria. „Ježíši Kriste!“

Dvě těla obličejem dolů. Sáhne pod bundu pro pistoli.

„Co se tu, sakra, stalo?“

A uskočí ze světla reflektorů.

„Pozor na světla,“ řekne Svenu Erikovi. „A vypni motor.“

„Ne,“ odpoví Sven Erik. „Naskoč do auta, odjedeme odsud a zavoláme si pro posily.“

„Dobře, udělej to. Já se tu trochu porozhlédnu.“

Vnější brána blokuje pouze silnici. Teprve ta vnitřní, o něco dál v aleji, je vsazená do zdi. Anna Maria obejde bránu, ale zastaví se kus od těl. Nechce jít dál, dokud se koupají ve světle z jejich auta.

„Zacouvej,“ řekne Svenu Erikovi. „Jen se podívám.“

„Nastup si do auta,“ zavyje Sven Erik, „zavoláme posily.“

Začnou se hádat. Najednou se hádají jako staří manželé.

„Jen se tu rozhlédnu, odjeď odsud nebo, sakra, aspoň vypni motor,“ syčí Anna Maria.

„Existuje snad nějaký postup. Nastup si!“ rozkáže Sven Erik.

Tak neprofesionální, pomyslí si oba později. Mohli je zastřelit. Pokaždé když se rozhovor stočí na to, jak geniálně člověk může zareagovat v kritické situaci, oba si vzpomenou na tuhle chvíli.

Nakonec Anna Maria udělá krok přímo do světla reflektorů. V jedné ruce drží svůj Sig Sauer a druhou se ze strany dotkne krků obou lidí, kteří leží na zemi. Žádný puls.

Přikrčí se, udělá několik kroků k hummeru a podívá se dovnitř. Dětská sedačka. Dítě. Mrtvé děťátko. S prostřeleným obličejem.

Sven Erik vidí, že se rukou opřela o auto. Ve světle passatu je její obličej bílý jako popel. Podívá se mu přímo do očí pohledem plným takového zoufalství, že se mu sevře srdce.

„Co je?“ zavolá.

Ale vzápětí si uvědomí, že z něj nevyšlo ani hlásku.

Pak se Anna Maria předkloní. Celé její tělo se stáhne jakoby v křeči. A dívá se na něj. Vyčítavě. Jako by něco byla jeho chyba.

A v příštím okamžiku je pryč. Jako liška se stáhla z kužele světla vycházejícího z passatu a on netuší, kam zmizela. Venku je taková tma. Husté mraky uzamkly měsíc.

Sven Erik přiskočí k autu a vypne motor. Všechno ztichne a zčerná.

Narovná se a zaslechne kroky, jak běží k sídlu.

„Anno Mario, zatraceně!“ volá za ní.

Ale neodvažuje se volat nahlas.

Málem se za ní rozběhne. Ale pak se rozhodne jinak.

Zavolá pro posily. Ať jde k čertu. Rozhovor trvá dvě minuty. Mluví do telefonu a je vyděšený. Bojí se, že ho někdo zaslechne. Někdo, kdo ho střelí přímo do hlavy. Během rozhovoru se krčí vedle auta. Snaží se poslouchat. Snaží se ve tmě něco vidět. Odjistí zbraň.

Když skončí, rozběhne se za Annou Mariou. Zkusí se podívat do hummeru, aby zjistil, proč tak zareagovala, ale světla passatu jsou vypnutá, takže je příliš velká tma. Nevidí nic.

Po cestě k usedlosti se drží při kraji, tiše běží travou. Kdyby jen jeho dech nezněl jako měchy, možná by i něco slyšel. Bojí se tak, že je mu zle. Ale copak má teď, sakra, na výběr? Kde je?

Ester vidí cosi v zrcadle. Podobá se jí to. Věda ušla dlouhou cestu, ale nic v nás není trvalé. Lidská bytost je směsice vibrujících strun. A vzduch kolem nás je také směsice vibrujících strun. Je zvláštní, že denně neprocházíme zdmi a nesplýváme s ostatními těly.

Odevzdala se. Čemu, to neví. Ví jen, že to chápe na hlubší než rozumové úrovni. Každý krok je podepsáním smlouvy. Přestěhovala se k Maurimu do podkroví. Vytrénovala si tělo. Naládovala je karbohydráty. A teď musí hlava poslouchat nohy, ne naopak.

Hlava bude odpočívat a nohy seběhnou dolů do sklepa.

Ve stejné chvíli k Regle postupuje pět mužů. Jsou oblečeni v černém. Jejich velitel je ten, kterého Ester v myšlenkách nazývá vlkem. On a tři další jsou vyzbrojeni malými samopaly. Poslední je odstřelovač.

Odstřelovač si lehne do trávy a zamíří na Mikaela Wiika. Nemusel si lehat, terč se nehýbá.

Mikael Wiik stojí na schodech usedlosti a poslouchá zvuky z cesty. Diddi s manželkou nasedli do auta a odjeli z Regly. Diddi se pravděpodobně pohádal s Maurim. V zatraceně nevhodném okamžiku, ale Diddi je poslední dobou úplně nevypočitatelný.

Zaslechl, jak auto zastavilo u druhé brány, a pak ztichl i motor. Diví se, proč nejedou dál. Pravděpodobně sedí v autě a po tisící se hádají.

Dělám svoji práci, říká si Mikael Wiik. A tohle není moje práce.

Nebudu se do toho míchat. Nemám s tím co dělat. Ani s Innou. Dal jsem Maurimu telefonní číslo. Ale s tím, co se potom stalo, nemám nic společného.

V márnici v Kiruně si prohlédl Innino tělo.

Byla v něm hrubá otevřená vstupní rána.

Tohle nemohl udělat profesionál, namlouvá si. Zemřela z úplně jiného důvodu. S Maurim Kallisem to nemělo nic společného.

Nadechne se. Nočním vzduchem se line jaro jako černá stužka. Vítr je teplý a nese s sebou vůni zeleně. Na léto si koupí loď. Vezme přítelkyni na projížďku mezi ostrovy.

A pak už na nic nemyslí. Když přepadne dopředu a skácí se na kamenné schodiště, je mrtvý.

Odstřelovač změní pozici. Přesune se na druhou stranu domu. Velká okna do jídelny. Pohledem přečte místnost. Jenom jeden strážce u zdi v jídelně. Ostatní hosté jsou sitting ducks. Nahlásí do mikrofonu: „Vzduch čistý.“

Ester Kallisová vypne elektřinu v rozváděči. Několika rychlými pohyby vyšroubuje pojistky pro tři příchozí fáze. Zahodí je pod skříň. Slyší, jak se koulí po podlaze a pak se zastaví. Je úplná tma.

Nadechne se. Nohy znají cestu po schodech nahoru. Nepotřebuje nic vidět. Běží temnou stezkou.

A zatímco nohy běží po temné stezce nahoru, ona sama žije v jiném světě. Šlo by jej nazvat vzpomínkou, ale odehrává se právě teď. Znovu. Děje se to právě teď stejně jako předtím.

Stojí s eatnážan na svahu hory. Je pozdní jaro. Tu a tam záplaty sněhu. Ve vzduchu celou dobu křičí hejna ptáků. Slunce jim hřeje záda. Rozepnuly si bundy.

Dívají se dolů k potoku. Tající sníh ho rozšířil na několik metrů. Silný proud. Do vody se ponoří sobice a plave na druhou stranu. Jakmile je na břehu, zatroubí na své mládě. Volá a volá a mládě se nakonec odváží do vody. Ale proud je pro ně příliš silný. Nedokáže doplavat na druhý břeh. Ester s matkou vidí, jak ho bere proud. Sobice skočí znovu do vody a plave za svým mládětem. Obeplave ho, tlačí ho tělem proti proudu a plavou spolu bok po boku. Proud je silný, krk sobice se vypíná nad vodní hladinu. Jako by volala o pomoc. Když se dostanou na druhou stranu, plave na místě a drží, aby se mládě mohlo vyškrábat na břeh. Nakonec oba stojí na druhé straně potoka.

Ester s matkou je nepřestávají pozorovat. Uchvátila je odvaha sobice. Silné city, jaké chovala k mláděti. I důvěra mláděte, které se bálo proudu, ale přece se vrhlo do vody. Když se vracejí k chatě strážce sobů, mlčí.

Ester jde za matkou. Snaží se dělat stejně dlouhé kroky, aby její nohy zapadaly do matčiných stop.

Mauri Kallis se hostů zeptá, zda si dají kávu. Gerhart Sneyers si řekne o velký koňak, Heinrich Koch a Paul Lasker také. Viktor Innitzer pije calvados a generál Helmuth Stieff požádá o single malt whisky.

Mauri Kallis nechá manželku sedět a sám se ujme nalévání digestivů.

Vyměním svíčky, řekne Ebba a vezme svícen do kuchyně, mírně podrážděná, že si najatý personál nevšiml, že téměř dohořely.

V jídelně stojí osobní strážce. Pracuje pro Gerharta Sneyerse. Když Mauri Kallis vstane a projde kolem něj, uvědomí si, že strážce vykonává svou práci opravdu diskrétně. Mauri si vůbec neuvědomil, že tam stál po celou dobu večeře.

Proto vypadá téměř komicky, když se strážce sesune k zemi a stáhne s sebou tapiserii z šestnáctého století. Mauri si stihne vzpomenout na chlapce, který ve třetí třídě omdlel při procesí o svátku svaté Lucie. Ve stejném okamžiku zasáhne jeho vědomí zvuk tříštícího se skla. Pak dva muži ve dveřích a neuvěřitelný klapající zvuk spršky kulek.

Vzápětí zhasnou všechna světla. Ve tmě slyší Paula Laskera, jak křičí bolestí. Někdo další hystericky ječí a pak najednou ztichne. Vodopád kulek se zastaví a za několik vteřin se rozsvítí baterka, která hledá po pokoji tápající, naříkající, svíjející se bytosti, jež se snaží přikrčit a utéct.

Generál Helmuth Stieff se dostal ke zbrani mrtvého strážce a vystřelil po světle. Někdo spadl na zem a baterka zhasla.

Je černočerná tma. Mauri si uvědomí, že leží na podlaze. A když se pokusí zvednout, nejde to. Má mokrou ruku, mokrou košili.

Střelili mě do břicha, pomyslí si. Ale pak mu dojde, že se polil whiskou. Protože není nic vidět, zvuky jsou zřetelnější. Ženy křičí strachy v kuchyni, potom klapající zvuk a je ticho. Mauri si pomyslí „Ebba“ a pak, musí se odsud dostat, to je to jediné, na co myslí. Dostat se odsud.

Slyší, jak útočníci cvakají vypínači na chodbě, ale nic se nestane. Celá Regla se topí ve tmě.

Paul Lasker nepřetržitě křičí. Několik mužů do sebe naráží pod stolem. Je to otázka několika vteřin, než se ti druzí vrátí do jídelny.

Mauriho střelili do boku. Ale může se posunovat pomocí rukou. Jídelna a salón jsou vedle sebe, a protože dřevěná barová skříňka navazuje na kachlová kamna v salónu, ví, že musí být poblíž dveří. Proplazí se přes práh, tady se měla podávat káva a alkohol. Po dalších dvou metrech cítí, že mu docházejí síly.

Právě v tu chvíli mu kdosi opatrně položí ruku na záda. Slyší, jak mu Ester šeptá do ucha:

„Jestli chceš žít, mlč.“

Generál stále brání jídelnu, ode dveří se ozve salva naslepo. Jeden z mužů teď stojí v hale za dveřmi do jídelny a svítí dovnitř baterkou, zatímco ostatní střílejí. Paul Lasker zmlkne. Generál střílí, ale opatrně. Nezbývá mu moc nábojů, brzy se dostanou dovnitř a dorazí je.

Ester posadí Mauriho na tvrdou pohovku z osmnáctého století. Záznamy o skvrnách od krve se objeví v předběžné vyšetřovací zprávě; budou se snažit sestavit věrohodný scénář. Ester se před ním přikrčí a převalí si ho na záda do požárnického úchopu.

Zvedám, řekne si. Jedna, dva a tři.

Není moc těžký. Salón sousedí s knihovnou a knihovna zase s nezařízenou místností, která je plná věcí. Z ní vedou dveře přímo do zahrady. Otevře je a dlouhými kroky vykročí do tmy.

Cestu zná. Lesíkem ke starému molu běžela několikrát se zavázanýma očima. Větve stromů jí rozškrábaly obličej, ale teď svou temnou stezku zná. Jen se dostat přes dvůr a po travnatém svahu k místu, kde začínají stromy.

Velitel komanda svítí baterkou na muže v jídelně. Kužel světla se sune od obličeje k obličeji. Generál Helmuth Stieff je mrtev, Paul Lasker také.

Heinrich Koch se svezl na zem u stěny. Jeho ruka jako neživý pařát svírá rozrůstající se rudou skvrnu na bílé náprsence. Vyděšeně zírá na muže s černě pomalovaným obličejem, který drží v levé ruce baterku. Krátce a rychle lapá po dechu.

Vůdce komanda vytáhne glock a střelí ho mezi oči. Aspoň se ti dva, co jsou dosud naživu, snadno rozpovídají. Všiml si, že Viktor Innitzer vykřikl hrůzou.

Zdá se, že Innitzer vůbec není zraněn. Sedí u zdi a ruce si tiskne na prsa.

Gerhart Sneyers leží na boku vedle stolu.

Velitel komanda pohne hlavou a jeden z mužů vezme Sneyerse za nohy. Dotáhne ho před velitele. Leží tam na boku s nohama mírně skrčenýma a s rukama mezi stehny. Na čele mu vyráží pot. Vytváří kapičky, které mu stékají po obličeji. Celé tělo se třese jako zimou.

„Jméno?“ zeptá se velitel anglicky. Pak zkusí němčinu.

„Ihr Nahme? A kdo jsou ostatní?“

„Rot op,“ řekne Sneyers, a když otevře ústa, aby tu větu vyslovil, vyteče mu z nich krev.

Vůdce komanda se skloní a zastřelí i jeho. Pak se otočí k Viktoru Innitzerovi.

„Kdo jste? A kdo byli ti ostatní?“

A Innitzer jim poví, kdo je, a poví jim i jména ostatních, na jejichž mrtvé obličeje postupně dopadá světlo baterky. Velitel komanda drží diktafon a Innitzer mluví tak zřetelně, jak jen to jde, a celou dobu vrhá po muži ustrašené pohledy.

„Chybí tu někdo?“ zeptá se velitel.

„Nevím… já nevím, kdybyste mi pořád nesvítili tou baterkou do očí… já… Kallis! Mauri Kallis!“

„Nikdo jiný?“

„Ne.“

„Kde je Kallis?“

„Stál přesně támhle!“

Viktor Innitzer ukazuje tmou k baru.

Velitel komanda posvítí na bar a pak vedle na dveře. Namíří pistoli na Innitzerovu hlavu, teď už ho nepotřebují, a stiskne spoušť. Pak si rukou přivolá jednoho z mužů a vběhnou do salónu.

Pomocí baterek metodicky prohledávají místnost. Zády k sobě se pomalu otáčejí, postupují vpřed a světlo baterek míří do dvou stran. Vypadá to jako dobře secvičený tanec.

Budou potřebovat lepší světlo, zvlášť jestli se Kallisovi podařilo dostat ven. Musí jen doufat, že je zraněný.

„Přivez hummer, zvládne terén,“ řekne velitel komanda do mikrofonu.

Anna Maria právě uviděla v hummeru mrtvého syna Diddiho Wattranga. Běží k Regle. I když vlastně neběží, protože venku je úplná tma. Poklusává a pořádně zvedá nohy, aby o něco nezakopla, protože nemá vůbec chuť spadnout s odjištěnou zbraní v ruce.

Co se tu stalo? ptá se v duchu.

Venkovní osvětlení je zhasnuté. Usedlost se topí v černé tmě.

Když přijde blíž, zahlédne světlo baterky. Někdo si svítí před sebe na cestu a rychle běží směrem k ní. Okamžitě uhne na stranu a skočí do příkopu. Strhne ze sebe bundu, která je plná reflexních nášivek, a hodí ji na zem podšívkou nahoru. Nestihne utéct dál, člověk nad ní by ji zaslechl. Krčí se v příkopu, stará tráva je uleželá a nedá se v ní skrýt, ale vyrůstají z ní tenké větvičky. Pokud ten člověk nenamíří baterku jejím směrem, zvládne to.

Voda v příkopu je asi na dlaň hluboká. Už cítí, jak jí promáčí boty a džíny. Volnou rukou hrábne do bláta a rozetře si ho co nejvíce po obličeji, aby ve světle baterky nesvítil bíle. Musí se dívat směrem nahoru, musí být připravená vystřelit, kdyby si jí všiml a namířil na ni. Drží pistoli oběma rukama. A pak už se ani nepohne a je zticha. Srdce jí bije jako kostelní hodiny.

Proběhne dva metry od ní. Nevšimne si jí. Určitě je to muž. Podívá se za ním a vidí siluetu s širokými rameny. Zvuk pohorek na štěrku slábne.

Přítel, nebo nepřítel? Nemá tušení. Je to jeden z Kallisových strážců? Je to ten, co právě postřílel Wattrangovu rodinu?

Neví. Muž běží k bráně, k autu s mrtvým dítětem na předním sedadle. Ke Svenu Erikovi!

Postaví se, bundu nechá v příkopu a vyleze na cestu. Kolena a boty má promočené.

Rozběhne se za mužem, který běží k hummeru, drží se v trávě vedle cesty. Jestli vytáhne na Svena Erika zbraň… je to jasné. Pošle mu kulku do zad.

Muž doběhl k hummeru. Posadí se do auta a nastartuje ho. Světla se rozsvítí a celá stráň se náhle koupe ve studeném světle. Panebože, dva reflektory skutečně vydají tolik světla?

Po Svenu Erikovi ani stopy.

Muž couvá. Anna Maria si uvědomuje, že řidič nechce ztrácet čas otáčením. Vycouvá až nahoru k usedlosti.

Anna Maria se znovu vrhne do příkopu. Když auto projíždí kolem, lehne si na břicho. Pak si klekne a dívá se za ním. Muž má příliš práce s couváním, než aby se díval jejím směrem. A řídit umí! Couvá alejí k usedlosti na plný plyn. Sakra, to je rychlost. Drží se sebejistě uprostřed cesty.

Pak si Anna Maria vzpomene, že řidič sedí vedle dětské sedačky s dítětem s prostřelenou hlavou. Je to tak nechutně zvrácené. Co je to za lidi?

„Svene Eriku?“ zavolá tiše. „Svene Eriku?“

Sven Erik právě zavolal pro posily.

Teď jde po travnatém okraji silnice. Ne, není to snadné, když člověk nic nevidí, ale tělo si vzpomene na všechna ta léta v lese. Kolikrát našel cestu, když byla úplná tma. A dnes navíc nenese na zádech koš na kůru.

Tělo se přizpůsobí cestě, nohy od sebe, pokrčené v kolenou. Cestu po jedné straně a lípy v aleji po druhé straně spíš cítí, než vidí.

Když proti němu běží muž s baterkou, neskočí do příkopu, ale přitiskne se za lípu a počká, až muž proběhne kolem.

Anna Maria a Sven Erik se potkají, aniž by to věděli. Běží každý po opačné straně silnice. Anna Maria sleduje muže s baterkou. Sven Erik na druhé straně míří k usedlosti. Dělí je pouhé čtyři metry, ale nevidí se. Každý slyší jen vlastní kroky, vlastní dech.

Je v zahradě. Ester pevně drží Mauriho ruku a nohu, visí jí přes ramena jako chomout. Když obchází roh severního křídla, spatří v salónu záblesky baterky. Nejsou moc pozadu. Ale ji teď chrání tma. Jen se musí pohybovat tiše. Prochází přes dvůr a vyhýbá se štěrku.

Musí projít jabloňovým sadem a pak dolů k hustému lesu. Hustým lesem ke starému molu. Sedm set metrů v obtížném terénu a s vahou dalšího člověka na ramenou. Jakmile se dostane mezi stromy, může zvolnit.

Když už je téměř u sadu, vjede na nádvoří hummer. Vidí, jak se přibližuje jako rudooké zvíře a po chvíli zaváhání jí dojde, že jsou to zadní světla. Auto couvá alejí nahoru.

Ocitne se ve světle reflektorů. Vzápětí spatří zakřivená těla stromů a udělá několik rychlých kroků stranou. Vpřed. Zpět na temnou stezku. K lesu.

Řidič hummeru oznamuje kolegům, že má na dohled dva uprchlíky. Auto projede květinovým záhonem a po trávě k jabloňovému sadu.

Před sadem musí zastavit. Svah končí prudce, z kamenné zídky nesjede, uvízl by tam.

Zacouvá asi metr, zařadí rychlost, popojede kupředu. Využívá auto jako světlomet, metodicky prohledává okolí, říká kolegům, aby si pospíšili. Dva hlásí, že jsou na cestě. Druzí dva šli prohledat zbylé domy. Právě zastřelili chůvu, která rozsvítila svíčku v obývacím pokoji a bezcílně hledala v poličce něco ke čtení, protože televize přestala hrát.

Anna Maria sotva popadá dech. Hummer projel zahradou a zastavil se na kraji jabloňového sadu. Ve světle reflektorů vidí postavu, která nese na ramenou člověka a míří přímo do lesa. Spatří je jen na vteřinu, pak zmizí ze světelného kužele. Hummer se šikovně pootočí a zkouší je najít, má zapnutá dálková světla. Vedle něj se objeví dvě černě oděné postavy a dívají se směrem k sadu.

Anna Maria se přikrčí a snaží se hlasitě neoddychovat. Není od nich dál než dvacet metrů.

Přes motor mě nemohou slyšet, pomyslí si.

Všechno se odehraje najednou: osoby v sadu opět uvíznou ve světle reflektorů a jeden z mužů u auta začne střílet. Druhý si připraví pušku na rameno, ale nestihne vypálit, obě osoby zase zmizí ve tmě. Hummer zacouvá, pootočí se, trvá to několik vteřin.

Muž se samopalem přeběhne jako panter po kamenné zídce a pustí se za nešťastníky, kteří se pokoušejí utéct. Odstřelovač zůstane stát u auta. Připraven vystřelit vestoje.

Anna Maria se snaží zahlédnout, co se tam dole děje, ale vidí jen kmeny stromů rozpínající černé větve ve strašidelném světle reflektorů.

Nepřemýšlí. Nemá čas dojít k nějakému závěru.

Ale někde uvnitř ví jistě, že jestli něco neudělá, ty dva prchající lidi brzy zastřelí. A v tom autě s vražedným světlem, které se natáčí a hledá jako oživlý stroj, v tom autě je mrtvé dítě.

Když se rozběhne k autu se zbraní v ruce, její kroky žene zoufalý vztek. Nohy se zařezávají do země, je to jako ve snu, kdy člověk běží a běží a nikdy nedoběhne.

Ale ona doběhne, ve skutečnosti to trvá jen několik vteřin.

Nevšimli si jí, dívají se opačným směrem. Odstřelovače střelí do zad. Padne dopředu. Dva rychlé kroky vpřed a přes okno střelí řidiče do hlavy. Motor zhasne, ale dálková světla svítí dál. Nenapadne ji, že by jich mohlo být víc, nemá strach, v kuželu světla sbíhá po zídce. K sadu. Dolů mezi stromy. Za mužem se samopalem, který pronásleduje postavu, co nese druhého na ramenou.

Zbývá jí sedm nábojů. To je všechno.

Když hummer vycouvá k usedlosti, Sven Erik Stalnacke se krčí ve tmě. Vidí, jak auto sjíždí k zídce a zastavuje se nad jabloňovým sadem, couvá a popojíždí dopředu, couvá a popojíždí dopředu. Nevidí osobu, která se s námahou prodírá sadem s kýmsi na zádech, ale vidí muže se samopalem, který na něco střílí a pak sbíhá dolů ke kamenné zídce. Podívá se na hodinky a říká si, jak dlouho to bude kolegům trvat, než se sem dostanou.

Sotva si stihne uvědomit, co vlastně vidí, když zaslechne výstřel a odstřelovač padne k zemi, a pak někdo zastřelí řidiče. Neví, že je to Anna Maria, uvědomí si to teprve, když ji spatří ve světle z auta, jak běží k jabloňovému sadu.

Sven Erik se postaví. Neodvažuje se na ni zavolat.

Panebože, v tom světle se vystavuje nebezpečí. To je šílenství. Sven Erik je bez sebe vzteky.

Ještě stále má vztek, když vtom se odstřelovač postaví na nohy. Strach proběhne Svenem Erikem jako nárazová vlna. Vždyť ho zastřelila. Pak mu dojde, že muž měl na sobě neprůstřelnou vestu.

A tamhle běží světlem reflektorů Anna Maria jako živý terč.

Sven Erik vyrazí. Na svůj věk a váhu se pohybuje tiše a rychle. Když odstřelovač zdvihne zbraň a namíří na Annu Mariu, Sven Erik se zastaví a zvedne svoji.

Nestačil se přiblížit víc.

Půjde to, přemlouvá se.

Drží zbraň oběma rukama, zhluboka se nadechne, cítí, jak se mu celé tělo chvěje strachem a napětím. Když stiskne kohoutek, zadrží dech.

Ester zasáhla jedna z kulek ze samopalu. Cítí, jak jí proniká do paže. Pálí jako oheň. Mine kost. Mine velké cévy. Zavrtá se do svalu.

Poničí jen několik tenkých cévek a ty se v šoku stáhnou. Chvíli potrvá, než začnou krvácet. Kulka projde paží a zastaví se na druhé straně těsně pod kůží. Jako zatvrdlina. Nevznikne žádná výstupní rána.

Z téhle rány vykrvácí. Malé rány a špatní přátelé se nemají podceňovat. Ale ještě chvíli to potrvá. Odnese Mauriho ještě o kus dál.

Jmenuji se Ester Kallisová. Tohle není můj osud. Je to moje volba. Nesu Mauriho na zádech a brzy budeme v lese. Zbývá nám čtyři sta metrů.

Je úplně zticha, ale nebojím se o něj. Vím, že přežije. Odnesu ho. Nesu malého chlapce, kterého jsem viděla, když jsme se poprvé setkali. Dvouletého chlapce, který visí na zádech muže, co šoustá naši matku. Jeho bílá hubená zádíčka ve tmě. Tohle dítě nesu.

Ve tmě, kterou se prodíráme dopředu, má bodavá bolest v paži barvu červenou, je to benátská a turecká červeň. Ale nesmím myslet na paži. V hlavě kreslím obrazy a nohy nás nesou po stezce, kterou již znají.

Kreslím Rensjön.

Tužkou vytvořím jednoduchou kresbu, je na ní matka, jak sedí na schodech a vydělává sobí kůži, seškrabuje uvolněné chlupy z kůže, která ležela ve vodě, aby uhnily váčky.

Matka v kuchyni s rukama ve dřezu a v myšlenkách kdesi daleko.

Kreslím Mustu, která odvážně rozřízne stádo sobů jako nůž, sviští mezi jejich nohama, pomalá zvířata jemně hryzne.

Kreslím sama sebe. Odpoledne, kdy konečně vystoupím ze školního autobusu doma v Rensjönu, vítr se mi zakousne do tváří a já běžím přes silnici domů. V létě, kdy sedím na břehu a kreslím a teprve večer si uvědomím, jak jsem poštípaná od komárů, a pláču a škrábu se a matka mě namaže tekutým pudrem.

Také vidím obrazy Mauriho. Je to tělesným kontaktem, to vím.

Sedí v kanceláři v jiné zemi. Ze strachu před lidmi, kteří nás teď pronásledují, před lidmi, kteří je poslali, se celý život skrývá.

Jeho ruce jsou pokryté stařeckými skvrnami. Venku pálí slunce. Žádná klimatizace, jen větrák. Na dvorku se slepice přehrabují v rudém prachu. Po suché trávě proběhne hubená kočka.

Je tam mladá žena. Kůži má černou a měkkou. Když se v noci vzbudí, zpívá hlubokým temným hlasem žalmy. Uklidňuje ho to. Někdy zpívá ukolébavky v jazyce svého kmene. Ona a Mauri mají dceru.

Holčičku.

Nesu také ji. Je ještě malinká. Neví, že se dveře nemají otevírat a zavírat, aniž by se jich člověk dotkl.

Vidím policejní stanici ve Švédsku. Vidím desky naskládané na sobě. Obsahují vše, co je známo o vraždě Inny Wattrangové a o všech mrtvých z Regly. Ale nikdo nebude obviněn. Nikdy nenajdou viníka. Vidím ženu ve středním věku s brýlemi na šňůrce kolem krku. Do penze jí zbývá rok. Myslí na to, když nakládá složky se záznamy vyšetřování vražd do vozíku, který pak odveze do archívu.

Brzy budeme u starého mola.

Musím se na chvíli zastavit, na několik vteřin se mi zatmí před očima.

Jdu rychle dál, ale brzy se mi začne točit hlava.

Ruka mi silně krvácí. Lepkavý, teplý a nepříjemný pocit.

Jde to těžko. Nohy se mi podlamují. Je mi zima a bojím se, že upadnu. Jako bych se brodila hlubokým sněhem.

Ještě krůček, říkám si. Přesně jako matka, když jsme byly v horách a já k smrti unavená naříkala. „No tak, Ester. Ještě krůček.“

Sníh je tak hluboký. Ještě krůček, Ester. Ještě krůček.

Ebba Kallisová sama sebe překvapí. V kuchyni je dokořán otevřené okno. Když kuchař vařil večeři, zahřálo se to tu. Jakmile zhasnou světla a ona zaslechne střelbu, nezaváhá ani vteřinu. Vyhoupne se z okna. Uvnitř všichni vyděšeně křičí. A po chvíli zmlknou.

Ale to už leží na trávě pod oknem. Vstane a rozběhne se ke zdi, která ohraničuje panství. Pokračuje podél ní k vodě. Tápavě klopýtá podél břehu ke starému molu. Na vysokých podpatcích to jde pomalu. V tenkých šatech mrzne. Ale nepláče. Myslí na chlapce, kteří jsou u jejích rodičů, a jde dál.

Dostane se na molo. Vleze do člunu a prohrabuje přihrádku. Když najde baterku, najde snad i klíč k motoru. Jinak by musela veslovat. Ve chvíli, kdy nahmatá baterku, zaslechne na cestě vedoucí k molu kroky, jsou velmi blízko.

A slyší hlas, který říká něco jako „Ebbo,“ nebo „Ebbo, on…“ Nebo něco takového.

„Ester?“ zeptá se opatrně, postaví se ve člunu a podívá se přes kraj mola. I když ve tmě nic nevidí.

Nikdo neodpovídá, a tak si řekne, no a co, a rozsvítí baterku.

Ester. S Maurim na ramenou. Na světlo baterky vůbec nezareaguje. A pak se zhroutí k zemi.

Ebba se vytáhne na molo. Posvítí na dvě bezvládná těla.

„Panebože,“ řekne, „co si s vámi počnu?“

Ester ji chytí za hedvábné šaty.

„Utíkej,“ zašeptá.

Vtom Ebba spatří záblesk světla mezi stromy.

Teď je to otázka života a smrti.

Chytí Mauriho za bundu a táhne ho po molu. Pam, pam, pam, ozývá se, jak mu boty drhnou o prkna mola.

Shodí ho do člunu. S žuchnutím dopadne na dno, Ebbě to zní jako zadunění. Doufá, že nespadl na obličej. Světlo baterky míří jejím směrem. Na Ester musí zapomenout. Ebba odváže člun a skočí do vody. Brodí se za ním a tlačí ho pryč. Nakonec se dostane tak daleko, že začne sám odplouvat. Ebba má díky ježdění na koni sílu, ale do lodi se jí podaří vysoukat jen tak tak.

Popadne vesla. Vsadí je do vidlic. Bože, to jsou rány. Celou dobu si říká: teď nás zastřelí. A pak začne veslovat. Je v dobré kondici a hlavu má chladnou. Ví přesně, kam Mauriho zaveze. Není hloupá, je jí jasné, že tohle se musí zařídit bez policie a bez nemocnice. Dokud jí sám neřekne, co chce dělat.

Muž s baterkou, který je na cestě k molu, tam nikdy nedojde. Do sluchátek dostane příkaz, aby se vrátil, mise je zrušena. Dva členové komanda byli zastřeleni a zbylí tři se stahují z Regly. Než se policie dostane na místo, jsou pryč.

Sněží. Ester se brodí hlubokým sněhem. Brzy už nebude mít sílu. A vtom se jí zdá, že před sebou někoho zahlédla. Někdo jí ve sněžné bouři přichází naproti a kousek před ní se zastaví.

Volá matku: „Eatnážan!“ křičí, ale vítr do sebe nasaje její hlas a ten zmizí.

Klesne k zemi. Sníh ji zasypává, za okamžik ji už přikrývá tenká bílá vrstva. A jak tam leží, najednou ucítí, že se cosi dotýká jejího obličeje.

Sobice. Ochočená sobice, která do ní strká, dýchá jí do obličeje.

Tam někde vpředu stojí matka s nějakou ženou. Ester je skrz padající sníh nevidí, ale ví, že na ni čekají. Ví, že ta druhá žena je babička eatnážan. Její áhkku.

Postaví se na nohy. Vyhoupne se sobici na záda. Leží na nich napříč jako pytel. Zaslechne známý štěkot. Je to Musta, která pobíhá kolem těch dvou žen. Nadšeně, naléhavě štěká, chce vyrazit. Ester se vyleká, že odejdou bez ní. Zmizí.

Běž, řekne sobici. Běž. Rukou se chytí husté hřívy.

A sobice se pohne.

Brzy je doběhnou.

Anna Maria Mellaová si rychle uvědomí, že v černém tichém lese chodí dokola. Už nějakou chvíli neběží. Zjistí, že nemá ponětí, jak dlouho tu bloudí, a dochází jí, že takhle nikoho nenajde. A pak si je najednou naprosto jista, že je po všem.

Sven Erik, vzpomene si. Musím se vrátit.

Ale cestu zpátky nenachází. Opravdu neví, kde je. Opře se o kmen stromu.

Musím počkat, říká si. Brzy se rozední.

V mysli se jí objeví obraz mrtvého dítěte. Snaží se ho zahnat.

Strašně se jí zasteskne po Gustavovi. Chce držet v náručí jeho teplé tělíčko.

Žije, pomyslí si. Je doma. Kdyby měla u sebe bundu, mohla by zavolat Robertovi, telefon je ve vnitřní kapse, ale bunda zůstala ležet v příkopu.

Rukama se obejme, prsty zaboří do paží, aby se nerozbrečela. A jak tam sedí a vytrvale zarývá prsty do paží, usne. Je strašně vyčerpaná.

Když se za chvíli probudí, všimne si, že již není taková tma. Ztuhle se postaví a vydá se k usedlosti.

Na nádvoří stojí tři policejní auta a dodávka, která patří státní jednotce speciálního nasazení. Posily prohledaly okolí a vydávají se do terénu.

Anna Maria přichází k usedlosti s větvičkami ve vlasech a hlínou v obličeji. Když na ni kolegové namíří, jediné, co si uvědomuje, je strašlivá únava. Ruce vzhůru, odeberou jí pistoli.

„Sven Erik? Sven Erik Stalnacke?“ ptá se.

Jeden z policistů ji zlehka drží za paži, úchop, který se může proměnit v pevné sevření, kdyby se chtěla vzpouzet nebo dělat potíže.

Kolega vypadá ustaraně. Je asi ve stejném věku jako Sven Erik. Ale je vyšší.

„Je v pořádku, ale teď s ním mluvit nesmíte,“ řekne. „Bohužel.“

Chápe to. Určitě. Zastřelila dvě osoby a bůh ví, co se tady vůbec stalo. Je jasné, že ji budou vyšetřovat. Ale musí Svena Erika vidět. Nejspíš kvůli sobě. Potřebuje vidět někoho, koho má ráda. Někoho, kdo má rád ji. Chce jen, aby se na ni podíval a lehce kývl na znamení, že všechno bude zase dobré.

„Ale no tak,“ žadoní Anna Maria. „Tohle vážně nebyl mejdan. Chci se jen přesvědčit, že je v pořádku.“

Policista si povzdechne a vzdá to. Jak by jí mohl říct ne?

„Pojďte tedy se mnou. Ale nezapomeňte, žádné rozhovory o tom, co se tu večer stalo.“

Sven Erik se opírá o policejní auto. Když ji spatří, odvrátí se.

„Svene Eriku,“ řekne Anna Maria.

Obrátí se k ní.

Nikdy ho neviděla takhle rozzuřeného.

„Ta tvoje zkurvená posedlost,“ řve. „Naser si, Mellaová! Měli jsme počkat na posily. Já…“

Zatne pěsti a plný hněvu a frustrace jí hrozí.

„Dávám výpověď !“ zařve.

A právě v tom okamžiku Anna Maria vidí, jak si kolegové u hummeru posvítili na muže se zbraní, odstřelovače. Leží na zemi s prostřelenou hlavou.

Ale já ho střelila do zad, pomyslí si Anna Maria.

„Aha,“ řekne nepřítomně Svenu Erikovi.

Vtom se Sven Erik posadí na kapotu policejního auta a dá se do pláče. Myslí na kotě, Boxerku.

Myslí na Airi Bylundovou.

Myslí na to, že kdyby Airi neodřízla svého muže z oprátky a nepožádala lékaře, aby zalhal o příčině smrti, provedla by se pitva. Vražda by se začala vyšetřovat a možná by se nic dalšího nestalo. A on by nemusel nikoho zabít.

Přemýšlí, jestli se s tím dokáže vyrovnat, aby mohl milovat Airi. Neví.

A pláče z hloubi srdce.

REBECKA MARTINSSONOVÁ VYSTOUPÍ z auta před hotelem v lyžařském středisku Riksgränsen. Žaludek se jí svírá nervozitou.

Je to jedno, říká si v duchu. Musím to udělat. Nemám co ztratit, jen svou hrdost. A když si představí svou hrdost, vidí jen cosi bezvýznamného, zmuchlaného a ošoupaného.

Tak dovnitř, pobídne se.

V baru to žije, jen co vejde do dveří hotelu, zaslechne, jak kapela vyhrává něco od Police.

Zastaví se v recepci a zavolá Marii Taubeové. S trochou štěstí Maria zrovna s někým chodí a bude na telefonu dvacet čtyři hodin denně.

Má štěstí. Maria Taubeová zvedne telefon.

„To jsem já,“ řekne Rebecka.

Její hlas zní trochu udýchaně a nervózně, ale nic si z toho nedělá.

„Mohla bys najít Manse a požádat ho, aby přišel na recepci?“

„Ale co… ty jsi tady?“

„Ano, jsem tady. Ale nechci se s nikým setkat, jen s ním. Buď tak hodná, řekni mu to.“

„Oukej,“ protáhne Maria a současně si uvědomí, že jí něco uteklo, že jí něco nedochází. „Najdu ho.“

Chvilku to trvá.

Jen ať se tu neobjeví nikdo jiný, pomyslí si Rebecka.

Potřebuje se vyčurat, měla si nejdřív dojít na záchod. A má strašnou žízeň, jak má mluvit s jazykem, který se jí pevně lepí na patro.

Zahlédne se v zrcadle a vidí, že má na sobě babiččinu starou prošívanou zimní bundu. Vypadá jako někdo, kdo žije v lese, pěstuje biozeleninu, má problémy s úřady všeho druhu a stará se o opuštěné kočky.

Zmocní se jí touha vyběhnout ven a zmizet odsud, ale vtom zvoní telefon. Je to Maria Taubeová.

„Už jde,“ řekne krátce a zavěsí.

A pak je tu.

Rebecka se cítí jako akvárium s elektrickým úhořem.

Neřekne „nazdar, Martinssonová“ ani nic jiného. Jako kdyby pochopil, že je to vážné. Sluší mu to. Vypadá stejně jako dřív. Člověk ho zřídka vidí v džínách.

Rebecka se vzpamatuje a snaží se nemyslet na to, že má moc dlouhé vlasy, které potřebují upravit, zastřihnout a nabarvit. Snaží se zapomenout na jizvu. A na tu zatracenou bundu!

„Pojď se mnou,“ řekne. „Přijela jsem si pro tebe, pojedeme ke mně.“

V duchu si říká, že by se měla vyjádřit jasněji, ale lépe to nedokáže.

On se pousměje. Ale pak zvážní. A než stihne něco říct, stojí za ním Malin Norellová.

„Mansi?“ řekne a zadívá se na něj a pak na Rebecku. „Co se tu děje?“

Omluvně zavrtí hlavou.

Rebecka neví, komu říká ne. Jestli jí, nebo ženě za ním.

Pak se na Rebecku usměje a řekne:

„Dojdu si pro bundu.“

Ale ona ho nehodlá pustit. Ani na vteřinu.

„Vezmi si mou,“ řekne.

Sedí v autě. Padající sníh je jako bílá opona, není nic vidět. Rebecka řídí opatrně. Moc toho neříkají. Vlastně nic. Mans pozoruje potrhané rukávy prošívané bundy, kterou má na sobě. Je to ta nejošklivější bunda, jakou kdy v životě viděl.

Pak se zadívá na Rebecku. Je opravdu jiná. Úplně šílená. A dá se do smíchu. Nemůže přestat.

I ona se směje. Směje se, až jí tečou slzy.

Mnohem později. Leží mu na rameni a rozpláče se. Úplně ji to přemůže. On nejdříve zažertuje:

„Až tak dobrý to bylo, aha.“

A ona se musí smát, ale pak znovu přijde pláč.

Pevně ji stiskne. Objímá ji a hladí po vlasech, líbá jizvu nad rtem.

„To nevadí, jen breč.“

A ona pláče, až se vypláče. A on je plný dobrých předsevzetí. Postará se o ni. Přestěhuje se zase do Stockholmu a začne znovu pracovat v kanceláři. Bude to skvělé.

Rebecka se v noci vzbudí a pozoruje ho. Leží na zádech s ústy doširoka otevřenými.

Teď je tady, pomyslí si. Nebudu ho držet tak pevně, aby se mu chtělo pryč. Užiju si to.

Když je teď tady.