Asa Larsson

Rebecka Martinssonová 05. Oběť Molochovi

Čtu Třetí knihu Mojžíšovu. Bůh zuří a vyhlašuje své zákony i tresty pro ty, kteří se jimi nebudou řídit. Dští hrozby a plane vztekem. Ve dvacáté kapitole o zakázaných kultech Pán říká, že ten, kdo daruje Molochovi někoho ze svých potomků, musí zemřít, lid země ho ukamenuje. Bůh sám se obrátí proti tomu muži a vyobcuje jej ze společnosti jeho lidu. Jak to provede, když už bude ukamenovaný, říkám si. Jestliže lid země přivře oči, aby neviděl, že ten muž daroval některého ze svých potomků Molochovi, postaví se proti němu a jeho čeledi sám Bůh a sešle na ně svůj hněv.

Čtu si o Molochovi. Zdá se, že je to bůh, který zajišťuje bohatství, dobrou úrodu a štěstí ve válce. Kterýpak bůh by něco takového nesliboval? Přinášely se mu dětské oběti. Lidé měli duté měděné sochy Molocha. S doširoka rozevřenou náručí. Uvnitř sochy rozdělali oheň a ten ji rozžhavil. Pak položili do Molochovy náruče živé dítě.

Na to jsem myslela při psaní této knihy. Na obětování dětí pro úspěch, pro slávu tohoto světa.

CO TEN PES TAK VYVÁDÍ? Samuel Johansson v životě neslyšel takhle výt psa.

Stojí v kuchyni a maže si chleba máslem. Severského psa má uvázaného venku na dlouhé šňůře. Všude panuje božský klid.

Pak začne pes štěkat. Zpočátku ostře a vztekle.

Na co to jen štěká? Rozhodně ne na veverku. Štěkání na veverku Samuel dobře pozná. Že by los? Ne, na losa štěká tlumeně a vytrvale.

Pak se něco stane. Pes zavyje. Zní to, jako když se otevřou brány pekelné. Samuela Johanssona z toho zamrazí.

Vtom pes umlkne.

Samuel vyběhne ven. Bez bundy. Bez bot. Bez pušky. Bez rozmyslu.

V podzimní tmě klopýtá ke garáži a psí boudě.

A tam, u garáže, stojí ve světle venkovní lampy medvěd. Tahá za psí tělo, aby si ho mohl odnést s sebou, ale mrtvý pes vězí pevně ve vodítku. Medvěd otočí zkrvavenou mordu k Samuelovi a zavrčí.

Samuel nejistě o krok ustoupí. Pak v sobě sebere téměř nadpozemskou sílu a rozběhne se jako o život zpátky k domu pro pušku. Medvěd zůstane na místě. Přesto Samuel na krku cítí jeho horký dech.

Než znovu opatrně otevře dveře, zpocenýma rukama nabije ručnici. Musí být klidný, aby měl přesnou mušku. Jinak je po něm veta. Zraněný medvěd by se na něj vmžiku vrhl.

Plíží se tmou. Krok za krokem. Chlupy na krku se mu ježí.

Medvěd tam pořád stojí. Hltá zbytky psa. Když Samuel odjistí pušku, medvěd zvedne hlavu.

Samuel se v životě takhle netřásl. Teď musí jednat rychle. Snaží se být klidný, ale moc mu to nejde.

Medvěd hrozivě pohodí hlavou. Zabručí. Funí jako měch. Pak pomalu vykročí směrem k Samuelovi. V té chvíli Samuel vystřelí. Zaduní rána. Medvěd se svalí. Ale rychle se zas vyhrabe na nohy a zmizí v temnotě.

Medvěda pohltil černočerný les. Světlo nad garáží moc daleko nedosáhne.

Samuel couvá zpátky do domu. Cestou míří ručnicí všemi směry. Celou dobu naslouchá zvukům z lesa. Ten medvědí obr se na něj může kdykoli vyřítit. Samuel vidí jen na pár metrů.

Ke dveřím mu už zbývá pouhých dvacet kroků. Srdce mu buší. Pět. Tři. A je uvnitř.

Zachvěje se. Celé tělo se mu třese. Mobil musí položit na kuchyňský stůl a pravou rukou sevřít tu levou kolem zápěstí, aby se trefil do tlačítek na klávesnici. Vrchní lovec hovor přijme po prvním zazvonění. Domluví se, že se sejdou, jakmile se rozední. Za tmy se nic podnikat nedá.

Za svítání se u Samuela na zahradě shromáždí parta chlapů z vesnice. Jsou jen dva nad nulou. Stromy pokrývá jinovatka. Listy už opadaly. Na šedavém pozadí září rezavé jeřabiny. Ve vzduchu poletují vločky. Sníh, který se neudrží a hned taje.

Prohlížejí si spoušť u psí boudy. Ze psa zbyla vlastně jen lebka v obojku. Zbytek je na kaši.

Jsou to tvrdí chlapi. Oblékli si kostkované košile, kalhoty se spoustou kapes, zelené bundy a z opasků jim visí nože. Mladí mají na tváři strniště a na hlavě kšiltovku. Ti starší jsou hladce oholení a nosí teplé kožené ušanky. Tihle chlapi kladou vlastnoručně vyrobené losí pasti. Mají raději auto s karburátorem, které si člověk může opravit sám, a není tak závislý na nějakém autoservisu, kde dneska stejně jen připojí auto k počítači.

„Stalo se to takhle,“ spustí vrchní lovec, zatímco chlapi si cpou do pusy další porci tabáčku a pokukují po Samuelovi, který nedokáže ovládnout cukání ve tváři. „Samuel zaslechl výt psa. Popadl pušku a vyšel ven. Nedávno se tu objevil medvěd, tak ho napadlo, že se mohl vrátit.“

Samuel přikývne.

„Takže. Vyjdeš ven s puškou. Tam stojí medvěd a zrovna požírá psa. Zaútočí na tebe. Vystřelíš v sebeobraně. Šel po tobě. Pro pušku ses nevracel domů. Měl jsi ji s sebou od začátku. Na tom není nic divnýho. A z porušení loveckého zákona tu nikoho neobviní, co ty na to? Včera večer jsem zavolal na policii. Okamžitě povolili odstřel.“

„Kdo se toho ujme?“ zeptá se jeden ze skupinky.

„Patrik Mäkitalo.“

Po té informaci všichni na okamžik zmlknou a zamyslí se. Patrik Mäkitalo pochází z Lulea. Jasně že by bylo lepší, kdyby se na lov medvěda vydal někdo z jejich party, ale nikdo z nich nemá tak kurážného psa jako Patrik. A v hloubi duše pochybují, že by měli dost kuráže sami.

Medvěd je zraněný. Tím pádem smrtelně nebezpečný. Je třeba mít psa, který když ho vystopuje, zůstane na místě a štěká — a neběží vystrašeně zpátky k páníčkovi s medvědem v patách.

Ani lovec by si neměl nadělat strachy do kalhot, až se to medvědisko vyřítí z lesa. Má pak jen pár vteřin. Plocha, do níž se musí trefit, aby medvěda skolil, není větší než dno kastrolu. Navíc míří vestoje bez opory. Jako kdyby se chtěl trefit do letícího tenisáku. Pokud ho mine, není vůbec jisté, zda bude mít čas vystřelit ještě jednou. Lov medvěda není zábava pro třasořitky.

„My o vlku…“ zažertuje vrchní lovec a podívá se směrem k silnici.

Patrik Mäkitalo vystoupí z auta a pozdraví je kývnutím hlavy. Je mu kolem pětatřiceti. Má přimhouřené šikmé oči a dlouhou, tenkou kozlí bradku. Vypadá jako nějaký norrbottenský mongolský válečník.

Patrik toho moc nenamluví, naslouchá vyprávění vrchního lovce a vyptává se Samuela na ten výstřel. Kde stál on a kde stál medvěd? Jakou použil munici?

„Oryx.“

„Výborně,“ procedí Patrik Mäkitalo. „Ta má vysokou palebnou sílu. S trochou štěstí ho kulka provrtala skrz naskrz. V tom případě víc krvácí. Bude snazší ho vystopovat.“

„Co používáš ty?“ odváží se zeptat jeden ze starších lovců.

„Vulkán. Ten se zavrtá těsně pod kůži.“

No jasně, pomyslí si chlapi. Patrik míří přesně a zvíře nezraní. Nemusí ho stopovat. Dbá na to, aby nepoškodil medvědí kůži.

Patrik Mäkitalo odjistí pušku a zmizí v lese. Za pár minut se vrátí a na prstech má krev.

Otevře kufr auta. V kleci čekají jeho lovečtí psi. Jazyky jim visí z tlamy roztažené do šťastného psího úsměvu. Nemají oči pro nikoho jiného než pro svého páníčka.

Patrik Mäkitalo požádá o mapu. Vrchní lovec přinese z auta plán okolních lesů. Rozloží ho na kapotě.

„Je dobře vidět, kudy se vydal,“ vysvětluje Patrik Mäkitalo. „Ale jestli se dá po větru a prodere se mladým lesem, hrozí, že se dostane až někam sem.“

Prstem ukazuje na říčku, která teče na jih k řece Lainio.

„Zvlášť jestli je to starej mazák, co se už naučil, jak psy přelstít. Musíte sehnat nějaký člun a být připraveni, abyste mi mohli jet naproti, když bude třeba. Mým psům nevadí trochu se smočit v řece, ale páníček tak odolný není.“

Všichni se lehce pousmějí na znamení sbratření před společným úkolem.

Vrchní lovec sebere odvahu a zeptá se:

„Chceš někoho s sebou?“

„Ne. Budu ho chvíli stopovat a pak se uvidí. Když se dá tímhle směrem až k močálům, musíte být připraveni je obejít a počíhat si na něj. Uvidíme, kam se dostal.“

„Pokud krvácí, měl by se přece dát vystopovat snadno,“ ozve se jeden z chlapů.

Patrik Mäkitalo mu nevěnuje jediný pohled, jen odpoví:

„Ale kdepak. Po chvíli často krvácet přestane. Zaleze někam do hustého křoví a pak to obvykle vezme oklikou a přikrade se ke svému pronásledovateli zezadu. Jestli budu mít smůlu, najde mě dřív než já jeho.“

„A do prdele,“ ujede vrchnímu lovci. Pohledem bleskne po kamarádovi, který si předtím pustil pusu na špacír.

Patrik Mäkitalo vyžene psy. S čenichy u země zmizí v dálce jako dvě hnědé střely. Vyrazí za nimi s navigací GPS v ruce.

Nezbývá než se pustit po stopě. Zvedne oči k obloze a doufá, že nezačne vydatně sněžit.

Jde rychle. Myšlenky mu zabloudí ke skupině lovců, se kterými se právě seznámil. Patří k těm, kteří na čekané nasávají a pak usnou. Jeho tempu by nestačili. A už vůbec by nezvládli lov samotný.

Přejde štěrkovou cestu. Na druhé straně ji lemuje písečný pás. Medvěd si to namířil přímo nahoru po svahu. Širokým, těžkým krokem. Patrik vloží ruku do viditelných medvědích stop.

Obyvatele Lainia už posedla medvědí horečka. Vědí, že medvěd byl občas hodně blízko. Vedle převrácené popelnice našli jeho trus, červený jako kaše z borůvek a brusinek, z něhož se za chladného rána ještě kouřilo. O medvědovi se hodně mluví. Oprašují se staré historky.

Patrik sleduje rýhy v zemi v místech, kde se musel medvěd zapřít předními tlapami, aby se vyškrábal nahoru. Jako by na nich měl místo drápů nože. Ve vesnici stopy změřili. Položili vedle nich krabičku sirek a vyfotografovali to mobilem.

Ženy a děti se drží doma. Nikdo si netroufne jít do lesa na houby. Rodiče vyzvedávají děti na zastávce školního autobusu, aby je odvezli domů autem.

Musí to být pořádný macek, napadne Patrika při pohledu na medvědí stopy. Starý masožravec. Zřejmě proto se pustil do toho psa.

Vejde do vysokého borového lesa. Tady se mu jde lehce. Borovice rostou dál od sebe jako na kolonádě. Vysoké kmeny bez větví, jen nahoře šumí koruny. Mech, který v létě praská pod nohama, je teď měkký, nasáklý vodou, a nevydá ani hlásku.

Dobře že je takové ticho, pomyslí si.

Projde kolem staré stodoly. Uprostřed se stavba propadla. Kolem leží zetlelé zbytky střechy. Zima ještě není tak dlouho, aby zem zmrzla. Patrik se boří do drnů a začíná se pěkně potit. Páchne to tam bahnem a železitou vodou.

Zanedlouho se stopy stáčejí. Táhnou se dolů k nízkému porostu kolem říčky Vaikkojoki.

Někde v dálce zakráká do šedavého rána pár havranů. Pak porost zhoustne. Stromy se tlačí na sebe. Bojují o prostor. Útlé borovice a pichlavé šedé smrčí. Hubené březové větévky, ze kterých žlutě svítí neopadané lístky na jinak šedozeleném pozadí. Není vidět dál než na pět metrů. A to ještě stěží.

Už je dole u řeky. Občas musí odhrnout větvičky rukou. Vidí jen pár metrů před sebe.

Najednou zaslechne psy. Třikrát ostře zaštěkají. Pak nastane ticho.

Patrik pochopí, co to znamená. Vyrušili medvěda. Vyhnali ho z pelechu. Jakmile psi ucítí pronikavý pach z doupěte, obvykle zaštěkají.

Po dvaceti minutách je uslyší štěkat znovu. Tentokrát vytrvale. Jsou medvědovi v patách. Mrkne na GPS. Půldruhého kilometru. Psi štěkají za běhu. Pronásledují ho. Nezbývá než se vydat tím směrem. Zatím se nijak hnát nemusí. Doufá, že mladá fenka se k medvědovi nedostane moc blízko. Do všeho se trochu moc hrne. Druhý pes je rozvážnější. Vydrží stát na místě, varovně štěkat a udržovat si bezpečný odstup. Většinou se nepřiblíží na víc než tři metry. Teď se od něj určitě drží ještě dál, na čtyři pět metrů. Postřelený medvěd bývá netrpělivý.

Po půlhodině se štěkání ozývá z jednoho místa. Medvěd i psi teď stojí bez hnutí.

No jasně. V té nejhorší houštině. Všude samé roští a žádný výhled, hrůza. Patrik pokračuje v cestě, až je od nich jen dvě stě metrů.

Vítr fouká ze strany. Nevadí. Medvěd by ho zvětřit neměl. Odjistí pušku. Jde pořád dál. Srdce mu buší.

To nic, říká si. Osuší si dlaň o nohavici. Trocha adrenalinu k tomu patří.

Je od něj padesát metrů. Přimhouří oči a pokouší se pátrat ve křoví, odkud se ozývá štěkot. Oba psi na sobě mají reflexní vestu, zářivě zelenou na jedné straně a jasně oranžovou na druhé. To aby je lovec dobře odlišil od medvěda, až dojde na věc. A aby viděl, kterým bokem k němu stojí.

Náhle si všimne, jak se vepředu zableskne něco oranžového. Který ze psů to je? Nejde to rozeznat. Medvěd obvykle stojí mezi nimi. Patrik pátrá pohledem, mhouří oči a plíží se co nejtišeji blíž a blíž. Připravený vystřelit, nabít a zase vystřelit.

Vítr změní směr. V tom okamžiku zahlédne druhého psa. Psi stojí tak deset metrů od sebe. Tam někde musí být medvěd. Ale Patrik ho pořád nevidí. Teď mu ale vítr fouká šikmo na krk. To se mu nelíbí. Zvedne ručnici.

Medvěda uvidí na vzdálenost deseti metrů. Z tohohle místa se střílet nedá. Je mezi nimi moc stromů a roští. Najednou se medvěd vztyčí. Zvětřil ho.

A pak se k němu rozběhne. Stane se to hrozně rychle. Než se Patrik stačí nadechnout, medvěd urazí polovinu vzdálenosti. Je slyšet praskot, jak cestou láme větve.

Patrik vystřelí. První výstřel medvěda přiměje uhnout do strany. Ale běží dál. Druhý výstřel ho zasáhne přesně. Medvěd se svalí tři metry od něj.

Psi se na něj vmžiku vrhnou. Koušou ho do uší. Tahají ho za kožich. Patrik je nechá být. To mají za odměnu.

Srdce mu buší jako o závod. Lapá po dechu a přitom psy chválí. Výborně. Šikovná holka. Páníčkův poklad.

Vytáhne telefon a zavolá lovce.

To bylo o fous. Až moc těsně. Hlavou mu projede myšlenka na syna a přítelkyni. Pak ji vyžene z hlavy. Zadívá se na medvěda. Je velký. Pořádný obr. Skoro černý.

Parta lovců dorazí na místo. Ve vzduchu se vznáší studený podzim, huňatý medvěd a hluboká úcta. Kolem medvědího těla uvážou popruhy, jejich konce si provlečou kolem krku a v podpaždí a táhnou ho na mýtinu u cesty, kam dojedou čtyřkolkou. Dřou se jako mezci. Je to pěkný macek, usoudí.

Pak dorazí inspektor z krajského úřadu. Prohlédne si místo, kde Patrik medvěda skolil, aby se ujistil, že nebyl porušen lovecký zákon. Zatímco chlapi po té námaze oddechují, nabere všechny nutné vzorky. Ustřihne chomáč chlupů, vyřízne vzorek kůže, odřízne medvědí koule a zavíracím nožem vydloubne zub, podle kterého se určí věk.

Pak mu rozřízne břicho.

„Mrkneme se, co méďa zbaštil?“ zeptá se.

Patrik Mäkitalo přivázal psy ke stromu. Slabě kňučí a škubají sebou na vodítku. Je to přece jejich medvěd.

Z obsahu žaludku se kouří. A příšerně to smrdí. Pár chlapů bezděčně o krok ucouvne. Vědí, co je uvnitř. Zbytky Samuelova psa. Inspektor to ví také.

„No jasně,“ zamumlá. „Lesní bobule a maso. Kosti a kůže.“

Šťourá v té kaši klacíkem. Koutky úst se mu udiveně stáhnou.

„Ale co je, sakra, tohle…“

Zmlkne. Pravačkou v gumové rukavici vytáhne pár úlomků kostí.

„Kurva, co to sežral?“ zamumlá a trochu se v tom povrtá klacíkem.

Chlapi přistoupí blíž. Drbou se na temeni, až jim kšiltovky sklouznou do čela. Jeden vytáhne brýle.

Inspektor se prudce zvedne. Ucouvne. Mezi prsty svírá kus kosti.

„Víte, co to je?“ zeptá se.

Ve tváři je úplně popelavý. Před tím, co se mu zračí v očích, se ostatní zachvějí. Les ztichne. Vítr se utiší. Ptáci zmizí. Jako by nechtěli prozradit tajemství.

„Pes to v žádném případě není. To tedy vím jistě.“

Neděle 23. října

PODZIMNÍ ŘEKA S NÍ JEŠTĚ STÁLE mluví o smrti. Ale jinak. Dříve byla černá. Říkala: Můžeš s tím vším skoncovat. Můžeš se rozběhnout po tenkém ledu tak daleko, dokud nepraskne. Teď řeka říká: Jsi pouhé mrknutí oka, holčičko moje. Zní to jako útěcha.

Okresní prokurátorka Rebecka Martinssonová spí klidně i v hodině vlků. Už se nebudí úzkostí, která by ji zevnitř rozežírala, zavrtávala se hloub a zakusovala se do ní. Už se nepotí ani jí prudce nebuší srdce.

Nestává v koupelně před zrcadlem s pohledem upřeným na černé zorničky a nemá chuť ostříhat si vlasy a něco zapálit, nejlépe sebe.

Je to dobrý, říká sama sobě nebo řece. Někdy i někomu jinému, pokud se jí dotyčný odváží zeptat, jak se vede.

Bylo to dobré. Zvládat svou práci. Udržovat doma pořádek. Necítit neustále sucho v ústech a netrpět vyrážkou ze všech těch léků. V noci pořádně spát.

Občas se dokonce i zasmála. A řeka zatím plynula dál, tak jako po celé generace před ní a jako poplyne ještě dlouho poté, co už tu Rebecka nebude.

Jen právě nyní, v tom krátkém záblesku života, se bude moci smát a uklízet v domě, zvládat svou práci a občas si na sluníčku na verandě vykouřit cigaretu. Pak po ní na velmi dlouhý čas nezbude nic.

Tak je to, řekla řeka.

Doma měla ráda uklizeno. Udržovala dům takový, jaký býval za babiččiných časů. Spala ve výklenku na namořené rozkládací pohovce. Na podlaze ležely hadrové koberečky, které babička utkala. Tácy visely na zdi ve vyšívaných popruzích.

Rozkládací stolek a židle natřené namodro se leskly v místech, kde na nich spočívaly ruce nebo kde se o ně opíraly nohy. Na závěsné polici se tísnila Laestadiova postila se sbírkou žalmů a třicet let starými výtisky časopisů Domov, Křížem krážem a Naše země. V prádelníku leželo naškrobené povlečení, tenké léty užívání.

U nohou Rebecce podřimoval mladý pes Jasko. Policista Krister Eriksson jí ho dal před půldruhým rokem. Krásný vlčák. Brzy už z něj bude velký kluk, aspoň si to sám myslel. Při močení zvedal nohu tak vysoko, že málem ztrácel rovnováhu. Ve snech byl králem celé Kurravaary.

Když se ve spánku snažil dohonit nezbedné hraboše, kteří ho celé dny provokovali lákavým pachem, ale nikdy se nenechali chytit, jeho packy sebou škubaly. Když se mu zdálo, jak chňapl hraboše za hřbet, až to křuplo, zakňučel a pysky mu zacukaly. Možná snil také o fenkách z okolí, o tom, jak mu odpovídají na všechny milostné dopisy, které jim přes den vyčurával na každičké stéblo trávy.

Ale když se král Kurravaary vzbudí, nikdo mu neřekne jinak než Smrkáč. A žádná fenka se mu neozve.

Rebecčin druhý pes s ní v posteli nikdy nespával. Nesedával jí na klíně tak jako Smrkáč. Fenka Vera se občas nechala pohladit, ale o nějakém velkém mazlení nemohla být ani řeč.

Spávala pod stolem v kuchyni. Fenka neurčitého věku a rasy. Dříve žila na samotě v lesích se svým páníčkem, podivínem, který si vyráběl vlastní olejíček proti komárům a v létě se promenoval nahý. Poté, co ho zavraždili, Vera skončila u Rebecky Martinssonové. Jinak by ji nechali utratit, a něco takového Rebecka nepřipustila. Tak si vzala Veru k sobě domů a fenka už u ní zůstala.

Svým způsobem. Měla totiž svou hlavu. Když se pustila po vesnické silnici nebo křižovala bramborová pole, která se táhla dolů k sauně u řeky, Rebecka se za ní musela honit.

„Že se nebojíš, nechat ji takhle volně pobíhat?“ divil se Rebecčin soused Staving. „Znáš přece lidi. Jednou ji někdo zastřelí.“

„Ochraňuj ji,“ modlívala se Rebecka k Bohu, v jehož existenci někdy doufala. „A když už ji neochráníš, dej aspoň, ať to vezme rychlý konec, aby se netrápila. Protože držet doma ji nemůžu. Ten pes mi vlastně nepatří.“

Vera ve spánku packami neškube a ve snu se nehoní za dráždivými pachy. Vše, o čem Smrkáč jen sní, ona skutečně provádí. V zimě naslouchá, zda pod sněhem neuslyší hraboše, pak zaboří čenich do závěje a chňapne po něm jako liška nebo se rozběhne a rozdrtí ho předníma nohama jako nic. V létě vyhrabává myší díry a zhltne ještě holá myšata, v lese si pochutnává na koňských kobližkách. Dobře ví, kterým statkům a chalupám se vyhnout. Vždycky kolem nich proběhne přikrčená v příkopu. Také ví, kde ji pozvou na skořicové koláčky a kousky sobího masa.

Někdy se Vera zničehonic zastaví a zahledí se na severovýchod. V takové chvíli naskakuje Rebecce husí kůže. Protože tam, za řekou v horách u jezera Vittangijärvi, býval Veřin starý domov.

„Chybí ti?“ zeptala se jí jednou Rebecka.

A byla ráda, že to slyší jen řeka.

Teď se Vera vzbudila, sedla si na zem u čela postele a zírala na Rebecku. Když Rebecka otevřela oči, povzbudivě zavrtěla ocasem.

„To snad nemyslíš vážně,“ zasténala Rebecka. „Je neděle ráno. Ještě spím.“

Přetáhla si peřinu přes hlavu. Vera položila hlavu na okraj postele.

„Zmiz,“ sykla Rebecka zpod peřiny, i když věděla, že už je pozdě — byla dočista vzhůru.

„Chceš se jít vyčurat?“

Při těch slovech si Vera většinou stoupla ke dveřím. Ale dnes ne.

„Krister?“ zeptala se Rebecka. „Krister je na cestě?“

Vera jako by vycítila, že ve městě, vzdáleném pět kilometrů od Kurravaary, nasedl Krister Eriksson do auta.

Vera Rebecce na otázku odpověděla tak, že se přesunula ke dveřím, tam si lehla a čekala.

Rebecka si přitáhla oblečení přehozené přes opěradlo dřevěné židle stojící vedle rozkládací pohovky. Chvilku na něm ležela, aby se zahřálo, a pak si je pod peřinou oblékla. V baráku byla ráno zima jako v morně, takže vyskočit z postele a natáhnout na sebe ledové kusy oděvu člověk prostě nedokázal.

Rebecka seděla na záchodě a oba psi se k ní tiskli. Smrkáč jí položil hlavu na kolena, aby ho podrbala.

„Je čas na snídani,“ oznámila jim a natáhla se po toaletním papíru.

Psi se vyřítili do kuchyně. Až u misek si zjevně uvědomili, že vůdkyně smečky je pořád na záchodě, a vmžiku byli zpátky u ní. Ta se mezitím stačila utřít a spláchnout a pak si umyla ruce studenou vodou.

Po snídani se Smrkáč vrátil do teplé postele.

Vera se uvelebila na koberečku u dveří do předsíně, úzký čenich si položila na packy a toužebně si povzdychla.

Za deset minut bylo slyšet, jak na dvůr vjíždí auto.

Smrkáč vyskočil z postele, až se peřiny rozletěly na všechny strany, proběhl pod stolem kolem Rebecky ke dveřím a stejnou cestou zase zpátky. Přitom shrnul hadrové koberečky a uklouzl po nafermežované dřevěné podlaze. Židle v kuchyni se zakymácely.

Vera se zvedla a trpělivě čekala. Také chtěla, aby ji panička pustila ven. Radostně vrtěla ocasem, ale nijak to nepřeháněla.

„Nechápu, co po mně chcete,“ škádlila je Rebecka. „Musíte mi to vysvětlit jasněji.“

Smrkáč kňučel a žádostivě hleděl ke dveřím. Pak k nim doběhl a ohlédl se na Rebecku.

Kráčela ke dveřím nekonečně pomalu. Pomaloučku. Nepřetržitě přitom sledovala Smrkáče, který se samou nedočkavostí třásl. Vera si sedla na zadek. Nikam přece nespěchá. Nato Rebecka otočila klíčem v zámku a otevřela dveře. Psi se hned hnali ze schodů.

„Aha, tohle jste chtěli,“ zasmála se Rebecka.

Policista a psovod Krister Eriksson zaparkoval auto před domem Rebecky Martinssonové. Už zdálky viděl, že se v kuchyni v prvním patře svítí, a srdce mu radostí poskočilo.

Pak otevřel dveře auta. V té chvíli se Rebecčini psi vyřítili ven.

Nejdřív přiběhla Vera. Zavrtěla zadkem a oddaně ohnula hřbet.

Dva Kristerovi vlastní psi, Tintin a Roy, byli krásní, dobře vycvičení čistokrevní vlčáci, kteří tvrdě pracovali. V policejním sboru i ve městě se o nich často mluvilo. Rebecčin Smrkáč byl synem Tintin. Měl by z něj vyrůst nádherný pes.

Vera do téhle party moc nezapadala. Hubená jako tyčka. Jedno ucho jí trčelo nahoru, druhé viselo a kolem oka měla černý flíček.

Zpočátku se ji Krister snažil vycvičit. „Sedni,“ přikazoval jí. Zadívala se mu do očí a hlavu dala na stranu. „Kdybych jen chápala, co mi chceš říct. Ale jestli ten chleba s játrovkou vážně už nebudeš…“

Byl zvyklý na to, že ho psi poslouchají. Ale Vera se nedala ani uplatit.

„Nazdar, voříšku,“ pozdravil ji, zatahal ji za měkké uši a pohladil po úzké hlavě. „Jak můžeš být tak hubená, když se neustále cpeš?“

Nechala se od něj klidně hladit. Pak uvolnila místo Smrkáčovi. Vyrazil jako splašený, motal se Kristerovi mezi nohama, běhal kolem dokola do osmičky a nedokázal zůstat klidně stát, aby ho mohl Krister pohladit. Lehl si na zem s naprostou oddaností a zase se zvedl na nohy, předními packami strkal do Kristera, znovu se svalil na záda, vyskočil a točil se kolem dokola. Poté odběhl o kus dál a přinesl šišku, snad aby si s ní mohli hrát, a položil ji Kristerovi k nohám, olízl mu ruku a nakonec hlasitě zívl, aby si aspoň trochu ulevil, protože ta záplava pocitů na něj byla moc.

Na verandě se objevila Rebecka. Podíval se na ni. Jedním slovem krásná. Paže zkřížené na prsou a ramena zimou schoulená. Pod vojenským trikem se jí rýsovala drobná ňadra. Dlouhé tmavé vlasy měla ze spánku ještě rozcuchané.

„Ahoj!“ zavolal na ni. „To je prima, že jsi ranní ptáče.“

„Já ti dám ranní ptáče,“ zavolala na něj zas Rebecka. „To tenhle pes. Jste na sebe nějak telepaticky napojeni. Vzbudí mě, kdykoli jsi na cestě sem.“

Krister se zasmál. Radost se mísila s bolestí. Už měla přítele. Jednoho advokáta ve Stockholmu.

Ale do lesa s ní chodím já, říkal si. To já jí odhazuju sníh před domem a venčím jí psy. Sice jen když vyrazí za ním, ale na tom nesejde.

Beru, co mi dá, opakoval si jako mantru. Beru, co mi dá.

„Hodná holka,“ zamumlal k Veře. „Jen ji vždycky pěkně vzbuď. A toho advokáta kousni do nohy.“

Rebecka se zadívala na Kristera a trochu udiveně potřásla hlavou. Nikdy sice otevřeně neřekl, že je do ní zamilovaný, ani se jí nijak nevnucoval, ale vždycky na ní spočíval dlouhým pohledem. Usmíval se a díval se na ni jako na zjevení. Měl ve zvyku zajet k ní na návštěvu bez ohlášení a vytáhnout ji s sebou do lesa. Pokud u ní samozřejmě zrovna nebyl Mans. To se vždycky držel stranou.

Mans neměl Kristera Erikssona rád.

„Vypadá jako mimozemšťan,“ říkával.

„To ano,“ souhlasila Rebecka.

Protože to byla pravda. Krister utrpěl v mládí při požáru domu ošklivé popáleniny, které mu zanechaly trvalé stopy na tváři. Neměl žádné ušní boltce a z nosu zbyly jen dva otvory uprostřed obličeje. Pleť připomínala suchou růžovohnědou mapu.

Ale má silné a pružné tělo, napadlo Rebecku, když mu Smrkáč olizoval tvář. Psi vědí, jak tahle kůže chutná.

„Jen pro tvou informaci,“ pousmála se Rebecka. „Včera strávil celé odpoledne na Larssonově hnojišti, kde vyhrabával staré kravince a hltal z nich bílé červy.“

„Brr!“ otřásl se Krister, stiskl rty a pokusil se Smrkáče odstrčit.

Vera zvedla hlavu, zadívala se směrem k silnici a zaštěkala.

Kristerovi psi v autě se také rozštěkali. Aby dali najevo, jak se všichni dobře baví — až na ně.

Za okamžik se u poštovních schránek na cestě objevil Rebecčin soused Staving.

„Haló,“ zavolal na ně. „Nazdar, Kristere, zdálo se mi, že slyším tvoje auto.“

„Panebože,“ ulevila si Rebecka. „A ještě před chvílí to vypadalo na klidné nedělní ráno.“

Vera si mezi nimi prorazila cestu, aby Stavinga přivítala. Snažil se kráčet co nejrychleji, ale moc mu to nešlo. Levou polovinu těla měl nehybnou. Nohu vlekl za sebou. Paže mu bezvládně visela.

Rebecka se zadívala na Veru, která mezitím stáhla Stavingovi rukavici a pak kolem něj pobíhala dokola právě tak pomalu a blízko, aby jí dokázal rukavici zase sebrat.

„Ty rošťando,“ zaslechla, jak ji Staving láskyplně napomíná.

Se mnou si Vera nikdy nehraje, uvědomila si Rebecka.

Staving k nim mezitím došel. Pořád to byl chlap jako hora. Vysoký. Mohutné břicho budilo respekt a bílé rozčepýřené vlasy připomínaly chmýří pampelišky.

„Nemohli byste zajet k Sol Britt Uusitalové?“ zeptal se bez okolků. „Slíbil jsem, že se u ní zastavím a podívám se, jestli se jí něco nestalo. Volali mi od ní z práce a dělali si starosti. Bydlí kousek odsud v Lehtiniemi.“

Rebecka zaskřípala zuby.

Věčně po mně chce nejrůznější drobnosti, pomyslela si. Kdeco lidem naslibuje a pak si sem klidně vpadne v neděli časně ráno.

Ale Krister už otevíral dveře na místě pro spolujezdce.

„Tak si naskoč,“ nabídl Stavingovi a posunul sedadlo dozadu, aby se mohl pohodlněji usadit.

Je hodný, říkala si Rebecka. Hodný a pozorný. Zahryzalo ji špatné svědomí.

„Ann Helen Alajärviová, víš přece, kdo to je. Dcera Gösty Asplunda,“ vysvětlil Staving a přitom zápasil s bezpečnostním pásem, který mu nešel přetáhnout přes velké břicho. „Spolu se Sol Britt obsluhuje u snídaně v hotelu Zimní palác. Volala mi celá ustaraná. Sol Britt měla dorazit do práce ráno na šestou. Slíbil jsem, že se k ní zajdu podívat. Stejně jsem musel vyvenčit Bellu. Ale pak jsem si všiml, že přijel Krister.“

Po chvíli pokračoval: „Dobře že jste se mnou. Kdyby bylo potřeba vyrazit dveře.“

Spokojeně se na ně zadíval. Prokurátorka a policista.

„Takhle se to nedělá,“ opáčila Rebecka.

„Ale dělá,“ zasmál se Krister. „Klidně. Rebecka si vyleze na střechu a spustí se dovnitř oknem. Já zatím vyrazím dveře.“

Zabočili do Lehtiniemi.

„Tahle Sol Britt je tvoje známá?“ zeptal se Krister.

Rebecka seděla na zadním sedadle s Verou a Stavingovou fenkou ohaře Bellou. Smrkáč se musel podělit o klec s Kristerovými psy.

Uvnitř to bylo cítit psy. Bella jízdu autem nesnášela a celá se třásla.

„To se zrovna říct nedá,“ připustil Staving. „Bydlí trochu stranou. Také je o dost mladší než já. Ale Sol Britt tu žije od narození, takže se samozřejmě pozdravíme, když se potkáme. Před pár lety měla trochu problémy s pitím. Na tom, že někdy nepřišla do práce, tenkrát nebylo nic divného. Kolegové věděli, co se děje. Jednou se objevila u mě doma v předsíni a potřebovala půjčit peníze. Odmítl jsem, ale řekl jsem, že ji pozvu na jídlo, jestli chce. To nechtěla. Ale k věci. Jejího syna před třemi lety srazilo auto. Zemřel. Bylo mu pětatřicet, pracoval v dílně na výrobu ledu v Jukkasjärvi. Jako kluk skvěle lyžoval. V sedmnácti vyhrál juniorské mistrovství Švédska. Zanechal po sobě syna. Byly mu jen tři čtyři roky. Jak jen se jmenuje…“

Staving se odmlčel a potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vyklepat chlapcovo jméno. Nemůže vyprávět dál, když už si nepamatuje ani jména.

Panebože, tomu pusa jen jede, pomyslela si Rebecka a zadívala se ven.

Nakonec si vzpomněl.

„Marcus! To je taky na dlouhé vyprávění. Jeho matka se odstěhovala do Stockholmu už dávno. Našla si jinýho chlapa a má s ním dvě děti. Rychle za sebou. Do Stockholmu zmizela, když byl Marcusovi jen rok. Nastěhovala se přímo k novýmu amantovi a pořídila si s ním dvě děti. A o prvního syna moc velký zájem nejevila. Sol Britt jí nemohla přijít na jméno. Ale zároveň byla ráda, že Marcus zůstane u ní. Svým způsobem pro ni znamenal nový začátek. Začala docházet na schůzky Anonymních alkoholiků a přestala pít, úplně. Když mi dneska ráno volala Ann Helen, zeptal jsem se, jestli podle ní nemohla Sol Britt zase začít pít. Ale něco takového naprosto vyloučila. Za nic na světě, říkala. Takže tomu musíme věřit. Mohla se jí stát spousta věcí. Člověk může zakopnout o koberec, upadnout a rozbít si hlavu. Trvá celé dny, než ho najdou.“

Rebecka spolkla poznámku, že k němu přece vždycky zajde alespoň jednou za den. Ve zpětném zrcátku si všimla, jak na ni Krister vrhl rychlý varovný pohled.

„Tak co, natrhal jsi letos morušky?“ změnil téma Krister.

„Je špatný rok. Letos jich nikdo moc nenasbíral. Málo je dokonce i komárů. Znám pár nalezišť u Sobího jezera, kam na morušky chodívám. Tam rostou vždycky. Ale kdepak letos. Procházel jsem kolem hodiny a měl jsem jich sotva po dně kbelíku. Ale podél břehu se táhne pás břízek. Před třemi čtyřmi lety, to se moruškám dařilo, jsem tam byl a říkal jsem si, že v takovém březí by růst mohly. Ale ani ťuk. Až letos, když nebylo po moruškách nikde ani památky, mě napadlo, že se do toho březí zase mrknu. A tam jich bylo jak naseto! Úplný moruškový koberec. Snad patnáct metrů široký a sto metrů dlouhý. Za dvě hodiny jsem nasbíral tak sedm osm litrů. Ale jinde nebylo nic.“

„Páni!“ vydechl Krister obdivně.

Rebecka dala myšlenkám volný průchod. Od Kristera je hezké, že projevuje upřímný zájem. Aby se Staving mohl vypovídat. Potřeboval to víc než psi drbání.

„No jo, ale teď s tou rukou to není lehký,“ postěžoval si Staving. „Dříve to bývalo jiný, to se ví. Jednou jsme s Maj Lis trhali borůvky v Pauranki. Mohlo to být tak v pětadevadesátým. Za osm hodin jsem nasbíral sto pětačtyřicet litrů borůvek. Rostly všude. Po okrajích močálů, na lesních mýtinách i na holinách. Byly tak těžké, že se pod nimi borůvčí ohýbalo — nejprve jste viděli jen zelené lístky, ty jste museli zvednout, abyste mohli borůvky otrhat. A tak slaďoučké, jak do nich pražilo slunce. Tady to je! Nemusíš zajíždět až na dvůr. Zastav radši na kraji silnice.“

Konečně, pomyslela si Rebecka.

Staving ukázal na dům hned u silnice. Dvoupatrová dřevěná stavba se žlutě natřeným obložením. Pocházela z první poloviny dvacátého století. Vepředu nad vchodem byl balkon se železným zábradlím, ale zjevně jenom pro parádu. Dům neměl verandu. Ke vchodovým dveřím vedly dvě desky sbité z prken. Starou verandu se schůdky zřejmě kdysi strhli a novou už nepostavili. Žádný trávník. Dům stál na jakési louce s řídkým porostem, který se tam držel jen v písčité půdě. Sluneční hodiny a stožár s vybledlou švédskou vlaječkou vypadaly uprostřed dvora ztraceně. Zmrzlé povlečení na sušáku u domu svědčilo o tom, že v noci už teplota klesla pod nulu.

„Říkám si, jestli to nebylo ve stejném roce, kdy jsem nasbíral i spoustu klikvy,“ pokračoval Staving v dobrém rozmaru ze vzpomínek na úrodu lesních plodů a neměl chuť ve vyprávění přestat. „Vyrazil jsem na ni koncem podzimu. Muselo se trhat až později přes den, protože v noci už byla pěkná zima, a tak byly po ránu kuličky klikvy na mýtině zmrzlé na kost.“

Rebecka si na zadním sedadle netrpělivě poposedla. Kdyby radši vystoupil a zašel k té své Sol Britt, ať už můžeme konečně vyrazit do lesa.

Musí to dopovědět, napomenula se v duchu. Jen ho nech být.

„Jednou jsem natrhal čtyřiadvacet litrů,“ pokračoval Staving. „Dva litry jsem dal Maj Lisině sestře v Pajale. Měla na návštěvě finské příbuzné, kteří také vyrazili do lesa a natrhali pět litrů. Byli nadšení. Švagrová Gunsan jim řekla, že zná člověka, co natrhal čtyřiadvacet litrů. Sitä ei voi, řekli. To nikdo nedokáže. On ano, Gunsan na to.“

Odmlčel se a pozoroval dům. Najednou bylo ticho.

„Tak já se tam zajdu mrknout,“ ozval se po chvíli. „Počkáte tu na mě?“

STAVING OTEVŘEL DOMOVNÍ DVEŘE rovnou, bez klepání, jak bylo ve vsi zvykem.

„Haló,“ zavolal, ale žádné odpovědi se nedočkal.

Předsíň vedla přímo do kuchyně. Uvnitř bylo pečlivě uklizeno. Kovová pracovní deska kuchyňské linky se jen leskla. Zakrývala ji dečka, na které stála prázdná vázička. Odkapávač na nádobí byl čistý. Bílé kachlíky zdobily samolepky. Střídaly se na nich motivy čtyř druhů ovoce a velkých žlutých a hnědých květů.

Staving v kuchyni chvíli postál. Myšlenky mu zabloudily k manželce Maj Lis. Také nikdy nenechala v odkapávači jedinou skleničku. Všechno se muselo vždycky hned uklidit. Utřít utěrkou a dát na své místo do kredence.

Vzpomínal, jak myl nádobí několikrát sám. Ale i když se snažil, nebylo mu to nic platné. Vždycky po něm hadříkem všechno přemyla.

Bez Maj Lis už to není, co bývalo, povzdychl si v duchu.

Nikdy by ho nenapadlo, že zemře dřív než on. Byli přece stejně staří. Vždyť všechny ty pitomé výzkumy tvrdí, že ženy žijí déle než muži. Proč museli být s Maj Lis výjimkou?

Když zemřela, vyžehlil ubrusy a do váz natrhal květiny. Vřes, rojovník a upolíny. Nepomohlo to. Ať uklízel sebevíc, nic nepomáhalo. Dům už nikdy neožil. Jako by nechtěl.

Prodat ho nedokázal. Ale také nedokázal žít v té prázdnotě. Nejlepším řešením bylo přestěhovat se do kotelny ve sklepě.

Nemusím tolik uklízet, říkal, když se ho na to někdo udiveně vyptával. Jak to také vysvětlit lidem, kteří nic nechápou?

Teď se rozhlížel po kuchyni Sol Britt Uusitalové. Záclony lemované volánky. Nejrůznější ozdobné předměty a za okny květiny.

Ale všechny dolní skříňky u kuchyňské linky byly zotvírané.

Divné, říkal si. Usilovně se snažil přijít na nějaké vysvětlení. Možná někde zaslechla hlodat myš a pokoušela se ji najít. Nebo hledala něco jiného. Třeba někam založila saponát na nádobí. Nebo ne?

Dveře do ložnice byly pootevřené. Zevnitř se nic neozývalo. Má jít dál?

„Haló,“ zavolal. „Sol Britt!“

Váhal. Vstoupit do ženiny ložnice bez pozvání se mu nechtělo. Možná tam leží namol, polonahá a v bezvědomí. Vlastně ji moc nezná, a i když si Ann Helen myslí, že určitě pít nezačala…

Přepadla ho nechuť. Nejlepší bude, když půjde dovnitř první Rebecka. Je přece jen ženská.

Rebecka s Kristerem zatím vystoupili z auta na silnici. Psi byli klidní. Už brzy se proběhnou po lese.

Krister vytáhl z kapsy pikslu s tabákem. Kousek tabáku si uždíbl a nacpal si ho pod horní ret.

Všiml si záblesku znechucení v Rebecčiných očích.

„Já vím,“ povzdychl si.

„Jen si dej, když chceš,“ usmála se. „Ale já na to prostě nejsem. Jednou jsem to zkusila a v životě mi nebylo tak zle.“

Krister zastrčil krabičku s tabákem do kapsy. Pak ji zase vytáhl.

„Přestanu,“ oznámil.

„A proč?“

Zadíval se do země.

Rebecka zmlkla a také rychle sklopila oči.

Pak se Krister zase vesele usmál a ukázal na svůj horní ret.

„Můj poslední tabáček.“

A odhodil pikslu daleko do lesa.

Staving vyšel z domu.

„V kuchyni není,“ zavolal na ně a přitom se ohlédl přes rameno. „Ale do ložnice se mi samotnému nechce. Možná tam opravdu vyspává. A najednou se tam zjeví skoro cizí chlap. Z toho by mohl být pěkný trapas. Co vy na to? Mám jít dovnitř?“

„Auto tady má,“ řekla Rebecka Kristerovi.

Podívali se na sebe. Stává se, že lidé naposledy vydechnou právě ve spánku. Na tom nebylo nic divného.

Tintin ostře zaštěkala a zaškrábala na mříž klece.

„Půjdu dovnitř sama,“ rozhodla se Rebecka.

Krister Eriksson ji chytil za paži.

„Počkej!“ zadržel ji a podíval se na Tintin.

Fenka se v kleci zvedla na všechny čtyři. Větřila. Ještě jednou štěkla a opřela se o mříž.

„Dává nám znamení,“ vysvětlil Krister tiše. „Je tu cítit smrt. Navíc to poznala hrozně rychle. Vzduch kolem pro ni musí být jako jezero plné krve.“

„Stavingu!“ zavolala Rebecka. „Počkej, nechoď dovnitř. Podíváme se tam s Kristerem sami.“

Rebecka vešla do domu s Kristerem Erikssonem v patách. Nejdřív zavolala, ale v domě bylo naprosté ticho. Dvířka kuchyňských skříněk zela dokořán jako otevřená ústa, která chtějí něco říct, ale nedostanou ze sebe ani slovo.

Mrtvice, napadlo Rebecku cestou ke dveřím do ložnice. Upadla a rozbila si hlavu.

Ale co když není mrtvá? Možná je jen ochrnutá.

Sol Britt Uusitalová ležela na zádech v posteli. Hlavu měla otočenou na stranu. Oči i ústa otevřená dokořán. Zpola vyplazený jazyk. Jedna paže visela z postele.

Na sobě měla jen kalhotky. Deka se válela na zemi vedle postele. Tělo bylo poseté drobnými rankami jako hnědými puntíky.

„Co se tady…“ začala Rebecka, ale zarazila se.

Krister Eriksson přistoupil k lůžku a pro jistotu přiložil ženě na krční tepnu dva prsty, aby nahmatal pulz. Z těla se vzneslo pár líných podzimních much a usadily se na stropě. Krister kývl na Rebecku.

Rebecka si mrtvou prohlížela. Z některých ranek se táhly tenké proužky zaschlé krve. Pátrala ve svém nitru po nějakých pocitech. Možná po něčem jako pohnutí. Nebo zděšení?

Ale necítila nic.

Pohlédla na Kristera. Byl vážný, ale klidný. Policisté zvracejí na místě činu jen v televizi.

„Co se stalo?“ zeptala se a slyšela přitom svůj věcný tón. „Někdo ji ubodal?“

„Haló!“ zahalekal Staving zvenčí.

„Je tady!“ zavolala na něj zas Rebecka. „Zůstaň venku.“

„Podívej se jí na tvář,“ řekl Krister Eriksson a sklonil se nad mrtvou. „Tady na lícní kosti. Jako by jí někdo roztrhl kůži.“

„Musíme ji nechat být a zavolat sem techniky a soudního lékaře,“ vysvětlila Rebecka.

„Koukni na tu zeď,“ upozornil ji Krister. Na zeď nad čelem postele někdo napsal velkými černými písmeny „KURVA“.

Rebecka se otočila na podpatku a vyšla ven. Staving neklidně postával před vchodem do domu.

„Co se stalo?“

„Ach, Stavingu,“ vyrazila ze sebe Rebecka.

Natáhla ruku, aby se ho dotkla, ale uprostřed pohybu se zarazila a ruka jí zase klesla.

Má ho tolik ráda. Rodiče jí zemřeli. Babička také. Staving je jí na celém světě nejbližší, ale nikdy se navzájem nedotýkají. To nemají ve zvyku.

Teď cítila, že zvyknout na dotyky si měli už dávno.

Mohla jsem se ho občas dotknout. Tak jako se mě dotýkala babička. Jen tak mimochodem. Spěšně mě poplácala po rameni nebo pohladila, když šla v kuchyni kolem. Když mi pomáhala zapnout zip nebo natáhnout rukavice. Když mi v předsíni smetala sníh z kabátu.

Kdybych se takhle bývala chovala ke Stavingovi, nejspíš by mi to teď nepřišlo tak nepatřičné. Toužila vzít ho za ruku, ale netroufla si.

„No tak, co se stalo?“ naléhal Staving. „Co tak strašného se mohlo stát? Je mrtvá, viď?“

Za Rebeckou se vynořil Krister. Podíval se na Stavinga.

„Neříkal jsi, že žije s vnukem?“ zeptal se tiše.

„Jo,“ přikývl Staving. „Kde je? Kde ten kluk je?“

POLICEJNÍ INSPEKTORKA ANNA MARIA MELLAOVÁ s úžasem pozorovala svého nejmladšího syna Gustava. Jak může být tak malý kluk takhle upovídaný. Jakmile ráno otevřel oči, hned spustil jako kafemlýnek.

Teď stál ve dveřích do ložnice rodičů a brebentil po celou dobu, co Anna Maria hledala v zásuvce nějaké slušné punčocháče.

Robertova sestra v Junosuandu slavila narozeniny. Anna Maria si chtěla vzít sukni. Jak je možné, že má plnou zásuvku punčocháčů, ale všechny jsou roztrhané?

Navíc jí byla sukně těsná. Stačí nějaké to kilo navíc a už je to vidět. Dřív jí sukně krásně spadala přes boky. Teď jí při sebemenším pohybu vylézala nahoru, až měla lem někde pod žebry. Tahle byla ke všemu moc krátká, sahala do půli stehen.

Vypadám jako vykrmené kuře, pomyslela si a rozmrzele se na sebe podívala do zrcadla.

„Mami. Poslouchej. Malteho starší brácha má Zeldinu legendu přesýpacích hodin. Nechal nás s Maltem dívat se, když hraje, a podařilo se mu dostat daleko. Je tam jeskyně. A v ní je brána. A víš, co musí udělat, aby tou bránou prošel? Mami. Víš to?“

„Ne.“

„Musí mluvit s takovou cedulí a na tu pak musí něco napsat, ale nepamatuju si co. Zeptám se Malteho a pak konečně… Posloucháš mě?“

„Hmm.“

„Pak se brána otevře, přejdeš most a tam najdeš meč. Ach jo, tolik bych si přál herní konzoli Nintendo DS. Koupíš mi ji?“

„Ne, běž se do svého pokoje obléknout. Oblečení máš na židli.“

Díra na patě, všimla si a odhodila další punčocháče. Mám tak tvrdé a popraskané paty, že mi trhají punčocháče.

Gustav byl pořád ve dveřích, ale teď tam hopsal na všech čtyřech.

„Koukni, dokážu stát na rukou, podívej…“

„Tak poslouchej, ty můj milý rytíři. Mazej se oblékat! Honem!“

Gustav zmizel ve svém pokoji.

Tyhle, zaradovala se Anna Maria a navlékla si punčocháče na ruce, aby si je prohlédla. Jsou celé!

Začala si je oblékat. Když je přetáhla přes zadek, všimla si, že na nich teče velké oko. Další byly také roztrhané. Jiné se roztrhly, už když si je natáhla ke kolenům.

Probírala se změtí kalhotek, ponožek a punčocháčů v zásuvce. Z toho prachu se rozkýchala.

„Do prdele,“ vyrazila ze sebe.

„Co se děje?“ zeptal se její muž Robert, který vyšel vysprchovaný a svěží z koupelny.

„Počurala jsem se,“ vzlykla Anna Maria a posadila se na kraj postele. „Hrabala jsem se v zásuvce s punčochami plné prachu, kýchla jsem a trochu jsem učůrla do kalhotek, sakra. Je ze mě troska.“

„Hodně?“

„Jasně že ne. Jenom kapičku. Ale stejně. Vykašlu se na to. Chtěla jsem si vzít sukni, protože tvoje sestry bývají vždycky tak načinčané, ale obléknu si kalhoty a nějakou volnou hazuku.“

„Miláčku. Pojď ke mně, ať si sáhnu.“

„Přestaň! Jestli se mě dotkneš, vytáhnu služební zbraň.“

Zvedla se a vzala si ze zásuvky bavlněné kalhotky a silné ponožky. Natáhla si je a pak i džíny. Za půl minuty byla hotová.

Kašlu na to, řekla si. Soutěžit s nimi stejně nemůžu.

Strčila hlavu do Gustavova pokoje. Stál na rukou na posteli.

„Koukej se oblíkat! Nehodlám se s tebou dohadovat. Oblíkej se, oblíkej se, oblíkej se. Kolikrát ti to mám…“

„Ještě chvilku, prosím. Musím vyhrát nad Lovisou ze školy. Soutěžíme spolu, kdo vydrží stát na rukou dýl, a ona chce pořád pokračovat, i když ji vždycky porazím. Tvrdí, že má rekord třináct vteřin. Ach jo, v posteli to tak nejde, protože je moc měkká. Dej pryč ten polštář a peřinu. Slyšíš mě, mami? Dej pryč…“

„Tumáš. Vem si mikinu, než se naštvu.“

Anna Maria synka přitáhla k sobě a přetáhla mu mikinu přes hlavu. Měla ji vyžehlit. Navíc by Gustav potřeboval ostříhat. Robertova máma to určitě bude komentovat. Z mikiny se nepřetržitě ozývalo mumlání.

„Ale, mami, přece nevěříš, že by Lovisa vydržela stát na rukou třináct vteřin, když ve škole nevydrží ani tři. Mami, víš co? Už jsi viděla můj seznam přání k Vánocům?“

„Stokrát. Ale do Vánoc je ještě daleko. Honem si natáhni ponožky.“

„Ale neviděla jsi ten poslední. Připsal jsem do něj spoustu nových věcí teprve včera. A všechno se to sežene na stránce Ellos tečka com. Ale lego tam není. To mám na zvláštním seznamu. Moje obočí. Auu!“

„Promiň.“

Z mikiny vykoukla chlapcova hlava. Anna Maria mu pomohla nasoukat ruce do rukávů.

„Přeju si spoustu sad lega. Například…“

„Tumáš! Já si zase přeju, aby sis natáhl spodky a ponožky.“

„Cože? Nic jiného k Vánocům nechceš? Tak dobře. Ale mami, pořád chci jet na výlet do Ullaredu. Linus od nás ze třídy tam byl a dá se tam prý sehnat tóólik věcí. A víš, kolik už znám dopravních značek? Nejmíň sto. Například kulatá modrá s bílou šipkou. To je hrozně snadný. Hned jsem to pochopil. Znamená to, že musíš jet směrem, kterým šipka ukazuje. A víš, co znamenají šipky dokolečka?“

„Kalhoty. Okamžitě!“

„No jo, už se oblíkám. Znamená to kroužkový objezd!“

„Říká se kruhový,“ opravil ho Petter cestou kolem bratříčkova pokoje.

Anna Maria natáhla Gustavovi kalhoty a vypustila ho do kuchyně, on přitom dál referoval o dopravních značkách a šermířském umění, kterému Linka naučil Oshus, když se dostal z jeskyně. Usadila ho před misku s müsli a jogurtem a talíř s chlebem namazaným máslem a za jeho zády vrhla výmluvný pohled na svého muže, jako by říkala: teď se o něj koukej postarat zas ty, nebo se neovládnu. Robert už za stolem u snídaně zavrtával pohled do inzertní přílohy.

Jejich šestnáctiletá dcera Jenny byla zahloubaná do učebnice fyziky. Anna Maria se už dávno vzdala naděje, že by jí s učením dokázala pomoci. Posledním hřebíčkem do rakve byla zkouška z deskriptivní geometrie.

Jedenáctiletý Petter se s bezmocným výrazem ve tváři skláněl nad miskou s jogurtem.

„Nemám lžičku,“ postěžoval si.

„Ale nohy snad máš, ne?“ odbyla ho Anna Maria, nalila si kávu a s žuchnutím se posadila.

„Mami, poslouchej,“ spustil zase Gustav, který vydržel být zticha sotva pět vteřin, a to jen proto, že mu Anna Maria vrazila do pusy lžičku jogurtu.

„Nemůžete ho někdo umlčet?“ sykla Jenny. „Snažím se učit. Zítra mám zkoušku.“

„Ty buď zticha,“ rozčiloval se Gustav, „skočilas mi do řeči.“

„Zakazuju ti se mnou mluvit,“ řekla rozčileně Jenny a zacpala si uši.

„Když dostanu k Vánocům lego Mumeleo falko, vydržím mlčet celý měsíc. Mami, koupíš mi ho?“

„Jmenuje se Millennium Falcon, ty pako,“ opravil ho Petter. „Mami, víš, kolik stojí? Pět tisíc devět set devadesát devět korun.“

„Kecáš,“ nevěřila Anna Maria. „Kdo by si koupil lego za šest táců? To není možný.“

Petter pokrčil rameny.

„Ty seš pako!“ křičel Gustav.

Petter si demonstrativně zaťukal na čelo. „Zapiš si to za uši, ty pako,“ dodal.

„Nech toho,“ vzlykal Gustav. „To ty si zapiš za uši, že seš pako!“

„Nemůžete na chvilku zmlknout?“ zaječela Jenny. „Hned! Na rodinný výlet vám kašlu. Zítra mám zkoušku, copak to nechápete?“

Gustav do staršího bráchy šťouchl. V očích se mu leskly slzy. Petter se posměšně zakřenil. Gustav se na něj vrhl a začal do něj bušit pěstičkami.

„Jauvajs,“ vykřikl Petter schválně tenkým hláskem.

Robert zvedl hlavu od novin.

„Dejte nádobí do myčky,“ vyzval děti klidně, jako by se ho ta světová válka, která v kuchyni vypukla, nijak nedotýkala.

Jenny vstala, zavřela knihu a odsekla: „Bez obav!“

V té chvíli začal Anně Marii zvonit telefon. Ale kam ho, sakra, dala? Podle hlasitosti vyzvánění nebyl daleko.

„Buďte, prosím vás, zticha!“ zavolala. „Nevíte, kde mám mobil?“

Vstala a vydala se po zvuku. Nakonec telefon vyhrabala z hromady šatů na proutěném křesle v předsíni.

V kuchyni se rozhostilo ticho. Celá rodina se k ní obrátila. Hovor netrval dlouho.

„Jistě,“ řekla do telefonu. „A sakra. Hned přijedu.“

„Co se stalo?“ zeptala se Jenny. „No tak, mami, víš přece, že to nikomu nepovíme.“

„Někdo umřel?“ vyzvídal Gustav. „Není to nikdo, koho znám, mami?“

„Nikdo, koho znáš,“ přitakala Anna Maria.

Obrátila se na Roberta.

„Je mi líto, musím do práce. Budete se muset…“

Větu zakončila mávnutím ruky, kterým obsáhla celou snídani, nepořádek v kuchyni, Robertovy příbuzné a cestu autem do Junosuanda a zpátky se všemi dětmi.

Cítila, jak se jí po tváři rozlil ruměnec.

Špatné svědomí, napadlo ji.

Srdce jí už tlouklo klidněji.

Oběť má spoustu bodných ran, možná stovku. A navíc zrovna v Kurravaaře!

„Pozdravujte ode mě tetičku Ingelu,“ řekla dětem.

Obrátila se k Robertovi, stáhla koutky úst a doufala, že nasadila patřičně zklamaný výraz.

„A babičku,“ pokračovala. „Je mi to vážně moc…“

„Nenamáhej se,“ přerušil ji Robert.

Přitáhl ji k sobě a políbil ji do vlasů.

STAVING NEDOKÁZAL KLIDNĚ STÁT. Přenášel váhu z jedné nohy na druhou s pohledem upřeným k lesu.

„Určitě ho najdeš,“ ujistil Kristera Erikssona.

Čekali před domem Sol Britt Uusitalové. Technici a soudní lékař už byli na cestě. Krister po očku pokukoval po Rebecce. Ještě pořád telefonovala.

Hledali chlapce. V jeho pokoji v prvním patře našli rozestlanou postel. Mrkli se do kůlny i staré stodoly a celý dům prošli odzdola nahoru. Volali ho. Ale po Marcusovi se slehla zem.

Krister Eriksson namísto odpovědi něco zamumlal. Oblékl Tintin pracovní vestu. Staving se mu držel v patách.

Krister na to byl zvyklý. Vždycky mu někdo přešlapoval za zády. Rodiče dětí, které se ztratily v lese. Dospělí, jejichž senilní rodiče si vyšli na procházku a už se nevrátili. Kolegové. Všichni kolem něj nervózně podupávali a přáli si, aby to dobře dopadlo. On a Tintin pro ně znamenali naději.

Ale Tintin neklid ani úzkost vůbec necítila. Kňučela samou dychtivostí, že konečně vyrazí. Naplněná pocitem psího štěstí a pracovním nadšením.

Kristerovi bylo najednou těžko. Nechtěl chlapce najít mrtvého. Mohlo se mu stát tolik věcí. Fantazie pracovala na plné obrátky a nabízela řadu jiných možností, než je šťastný konec.

Někdo nese chlapce k autu. Ten se v náruči útočníka kroutí. Krvácí z rány na hlavě a v ústech má roubík. Jiný scénář: šílenec ubodá ženu v její vlastní posteli. Chlapec se probudí, pachatel ho také bodne, ale chlapci se před ním podaří utéci. Klopýtá temnotou a pak zemře v lese.

Dneska měl jít Krister s Rebeckou a se psy na procházku do lesa. Jeden z posledních dnů v roce, kdy se tam dá volně chodit. Brzy napadne sníh.

Přece jen se jim ulevilo, že chlapce nenašli ubodaného v posteli. Na zemi ležela mikina. Sepraná černá mikina s potiskem. Zřejmě ji měl předchozí den na sobě.

Krister nechal Tintin mikinu dlouho očichávat a pak zavelel: „Hledej!“ Nejprve udělali kolečko kolem domu. Vodítko se mu napínalo v ruce. Tintin ho táhla dál po pozemku za domem. Čenich zabořený do vysoké, prořídlé podzimní trávy. Vlekla ho podél krvavě červených jeřabin do lesa, stáhla ho do příkopu a zase vytáhla nahoru. Prošli kolem staré vany zabořené do mechu a hromady prken přikrytých zelenou plachtou.

Pak Tintin čenich zvedla. Pachová stopa byla ještě čerstvá. Musí být blízko. Táhla Kristera po lesní pěšince mezi borovicemi. Rebecce a Stavingovi už zmizeli z dohledu.

Najednou se o kus dál vynořil dřevěný domeček na hraní. Pokud se to tak ještě dalo nazvat. Bouda postavená z červeně natřených překližkových desek a se střechou z dehtového papíru byla v žalostném stavu. Okna někdo rozbil už dávno a teď je zakrývaly průhledné plastové tabulky.

Krister chvilku váhal. Tintin škubala vodítkem a kňučela.

Už dříve objevil mrtvé děti. Vzpomíná si na dvanáctiletou holčičku, která spáchala sebevraždu. Poblíž Kalixu. Ze všech sil se snažil vypudit ten obraz z mysli. Seděla pod stromem. Zdálo se, že spí. Ani hlava jí neklesla.

Tintin ji našla po třech hodinách pátrání. A protože fenka neměla ráda psí pamlsky a ani žrádlo jako takové jí nic moc neříkalo, odměnil ji tak jako vždy po dobře vykonané práci tím, že si s ní hrál. To pro ni byla ta nejlepší odměna. Měla by mít z úspěšného pátrání radost.

Mrtvá dívka seděla pod stromem a Krister zatím dováděl s Tintin a volal: „Šikovná holka. Teď tu svou šikovnou holku chytím.“

V té chvíli se objevili dva kolegové. Nejprve pohlédli na mrtvou dívku. Pak se podívali na Kristera, jako by mu přeskočilo. Krister vzal Tintin za vodítko a mlčky odtamtud odešel. Nepokoušel se jim cokoli vysvětlovat. Proč také? Stejně by to nepochopili. Ale v Kalixu se o něm začaly vést divné řeči.

Chlapec je v tom domečku. Tím si byl téměř jistý. Tintin kňučela, škubala vodítkem a chtěla dovnitř. Na rozmyšlenou nebyl čas. Musí se tam podívat.

Uvnitř na podlaze ležela stará květovaná matrace. Na rozviklaném stolku se povalovala spousta prázdných plechovek. Nejspíš sem mládež chodila popíjet pivo a trochu si zašpásovat. Teď leželo na matraci drobné tělíčko přikryté špinavým přehozem samý žmolek a několika dekami.

„Výborně, hodná holka,“ pochválil Tintin.

Kroužila kolem a dmula se pýchou, div že nepraskla.

Krister nadzvedl deky a přehoz. Opatrně přiložil chlapci ruku na krk. Kůže byla teplá. Nahmatal tep. Podíval se na bílé tričko a nahé nohy. Nikde stopy po krvi. Kristerovi se ulevilo tak silně, až se zachvěl, jako by mu po zádech přejel mráz. Chlapec žije.

V té chvíli otevřel oči. Zíral na Kristera. Zorničky se mu rozšířily hrůzou.

Pak pronikavě zakřičel.

STAVING JEŠTĚ JEDNOU OBEŠEL AUTO. Ochrnutou polovinu těla táhl za sebou.

Brzy zakopne a upadne, pomyslela si Rebecka. A já ho na nohy zvednout nedokážu.

„Nechceš si radši sednout?“ zkusila to.

„Je vidět, že už tady dlouho chybí mužská ruka,“ vedl Staving dál svou, jako by ji vůbec neslyšel. „Koukni na ten plot. Příští zimu už nápor sněhu nevydrží. Co se s tím klukem podle tebe stalo?“

Mávl rukou směrem, kam zmizel Krister s Tintin.

Rebecka se zadívala na plot, který se kymácel sem a tam. Sloupky už shnily. Poznámku, že její plot stojí pěkně rovně, i když doma také nemá mužskou ruku, a že zná ve vsi pár mladých mužů, kterým se plot už dávno svalil, raději spolkla.

„Neříkal jsi, že jejího syna srazilo auto?“ změnila raději téma.

„Jo, kristepane,“ povzdychl si Staving a na chvilku se zastavil. „Chudák chlapeček. Nejdřív mu máma uteče do Stockholmu. Pak někdo přejede tátu. A teď ještě babička…“

„Jak se to stalo?“

„To se neví. Někdo ho srazil a ujel. Nebude vadit, když se na chvilku posadím? Co myslíš? Nezničím tak všechny stopy?“

„Můžeš si sednout do auta. Posunu sedadlo pro řidiče dozadu a dveře můžeš nechat klidně otevřené. Pověz mi o Sol Britt všechno, co víš.“

Staving se usadil do auta a otřel si zpocené čelo. Rebecka měla nutkání udělat totéž.

„Jak jí tenkrát zemřel syn… Člověka někdy napadne, že ho mohl srazit třeba někdo z vesnice. Znám pár místních, co občas řídí pod parou. Tenhle řidič každopádně zpanikařil a ujel z místa nehody. Nebo si ničeho možná ani nevšiml.“

Bella a Smrkáč pobíhali v kleci kolem dokola, slíbili jim přece, že vyrazí do lesa. Vera ležela na zadním sedadle a vzdychala.

„Na podzim našli Sol Brittina tátu,“ pokračoval Staving. „To je taky příšerný příběh. Ale o tom jsi snad slyšela, ne?“

„Neslyšela.“

„To není možný. Roztrhal ho medvěd. Panebože, kdypak to jen bylo? Ta paměť, znáš to. Začátkem června. Psali o tom v novinách! Byl už starý, mysleli, že zabloudil. Hledali ho, ale nenašli. Asi tak přede dvěma měsíci zastřelili v lesích kolem Lainia medvěda. Sežral psa uvázaného u boudy. A v břiše toho medvěda našli kus Franse Uusitala, Sol Brittina otce. Medvěd si na něm pochutnával celé léto. Brr!“

„No jo, o tom jsem četla. To byl její táta?“

Staving na ni vrhl vyčítavý pohled.

„Určitě jsem ti o tom vyprávěl. Nejspíš jsi na to zapomněla.“

Chvíli seděl mlčky. Rebecka se ponořila do vlastních myšlenek. Na muže, kterého roztrhal medvěd nedaleko Lainia, si vzpomínala. Poté, co v břiše zastřeleného medvěda objevili kost z lidské ruky, prohledali celé okolí. Nakonec tělo našli. Nebo spíš to, co z něj zbylo.

Občas někoho roztrhá medvěd. To se stává. Když náhodou vyruší medvědici s medvíďaty. Nebo když má pitomého psa, který vyrazí po čichu a pak se vrátí s medvědem v patách a hledá u svého páníčka ochranu.

„A jeho matka,“ dodal Staving, „tedy Sol Brittina babička. Tu taky zavraždili.“

„Cože?“

„Byla učitelkou v Kiruně. Kdy to asi tak bylo? Přistěhovala se tam nejspíš někdy před první světovou válkou. Strýčka ještě učila. Hezká jako panenka, říkával o ní vždycky. Na děti byla moc hodná. Za svobodna měla chlapečka. To byl Sol Brittin tatínek, co ho sežral medvěd. Zavraždili ji, když mu bylo jen pár týdnů. Hrozný osud. Jednoho zimního večera ji někdo ubil přímo ve třídě. Ale to už je dávno.“

„Kdo ji zabil?“

„To se nikdy nezjistilo. O chlapečka se postarala její kamarádka. Vychovala ho jako vlastního. Tenkrát to nebylo snadné.“

Při posledních slovech se na ni znovu vyčítavě zadíval.

Rebecka si vzpomněla na Stavingovu matku, která brzy ovdověla a o své děti se musela starat sama.

Vím, že se mám dobře, říkala si. Mohla bych si bez obav pořídit děti a nic by nám nechybělo. Měly by střechu nad hlavou, hlady by netrpěly a mohly by chodit do školy. Nemusela bych se jich vzdát.

Zadívala se na Stavinga. Věděla, že v dětství třel bídu s nouzí.

„Klidně jsme mohli skončit v sirotčinci,“ povzdychl si občas.

Všechno dříve věru lepší nebývalo, pomyslela si.

JE 15. DUBNA 1914. Učitelka Elina Petterssonová sedí ve vlaku ze Stockholmu. Má namířeno až do Kiruny. Podle jízdního řádu trvá cesta třicet šest hodin a pětadvacet minut, ale kvůli závějím na kolejích má vlak zpoždění. Strávila v něm už dvě noci a ze spaní vsedě ji bolí záda, ale brzy dorazí do cíle.

Z okna vidí nízký les obtěžkaný sněhem. Zasněžené mokřady a jezera. Stáda sobů, kteří pozorují skřípající, funící a kouřící vlak s očima navrch hlavy, ale očividně beze strachu. Občas se musí vagony odpojit a lokomotiva couvá, aby mohl sněžný pluh připojený k lokomotivě odhrnout závěje z kolejí.

Všude kolem jen samý sníh a lesy. Neuvěřitelné, jak je Švédsko dlouhé. Elina ještě v životě nebyla tak daleko na severu. Nezná ani nikoho jiného, kdo by tam byl.

Slunce proniká okénkem a hřeje. Sluneční paprsky dopadají na čalouněná sedadla a táhnou se po modrozeleném vzorovaném sametu. Světlo je tak ostré, že Elina jen stěží dokáže udržet oči otevřené, ale zavřít je nechce. Všechno je totiž tak nesmírně krásné.

Je svobodná. Nedávno oslavila jedenadvacáté narozeniny a jede do Kiruny! Do nejmladšího města na světě. Tam patří. Do nové doby.

V několika posledních desetiletích se Švédsko vymanilo z bídy. Není to tak dávno, kdy očkování, mír a brambory způsobily růst počtu obyvatel. Populační explozi. Všichni ti chudí lidé. Když už tak často neumírali, protloukali se, jak se dalo. Pořídili si bosé děti s propadlými tvářemi. Ale kam by se tyhle děti poděly? Měly dál hloubit panstvu příkopy u cest nebo dřít jako děvečky u krav? Ne. V minulém století pro ně nebylo místo. Města byla stále směšně malá. Lidé místo toho Švédsko houfně opouštěli. Mladí a silní i snílci odjeli do Ameriky. Úřady tomu jen bezmocně přihlížely — jako stařík, kterému pustili žilou — a marně kázaly o vlastenectví a skromnosti.

Jak už to bývá, ti nejchudší se začali vymaňovat z bídy díky přírodnímu bohatství. Díky železné rudě a lesům. S nástupem dvacátého století se pak dostala ke slovu průmyslová odvětví spojená s technickým pokrokem. Vynálezci si nechávali objevy patentovat. Akciové společnosti rostly jako houby po dešti.

Teď se lidé stahují do měst. Vyrábí se tu celulóza, telefony, kulomety, zemědělské stroje, francouzské klíče, hasáky, dynamit a zápalky. Nové Švédsko pomalu bohatne.

Elina si narovná záda a uvažuje o tom, že by si zašla do jídelního vozu na kávu. Potřebuje se trochu protáhnout. Brzy, brzy bude v Kiruně.

Už jen to, že je ve městě zaveden elektrický proud. Pouliční osvětlení a elektřina v každé domácnosti. Mají tam veřejné lázně, hudební pavilon a knihovnu.

Zadívá se ven na sníh ozářený sluncem a usměje se. Není zvyklá se usmívat. Přiloží si prsty na ústa, aby úsměv nahmatala. Teprve teď, když už vesnice v Jönakerské farnosti patří minulosti, si uvědomí, jak byly ty dva roky smutné.

Jako by se probudila ze zlého snu a jen stěží si dokázala vybavit, co se jí zdálo. Na vesnickou školu teď raději zapomene. Všechny ty pobledlé děti chalupníků, podruhů, deputátníků, čeledínů, děveček a námezdních dělníků. Děti, které dobře vědí, že až skončí povinnou šestiletou školní docházku, nebudou nikdy dál studovat. Ve dvanácti jsou natolik dospělé, aby se samy uživily. Nemohou však opustit otce, matku a mladší sourozence. Něco v nich vyhaslo. Je jim to vidět na očích. Když venku prší nebo sněží, vzduch ve třídě ztěžkne pachem z jejich šatů, jsou cítit chlévem, špínou a nakyslou vlnou.

A pak jsou tu ještě selští synkové. Ti si můžou jezdit, kam chtějí. Tlustí z dobrého bydla. Už teď se chovají jako páni a nos mají nahoru. Ke spolužákům i k paní učitelce si můžou dovolit, co se jim zlíbí, protože tátovi přece patří celá vesnice i okolní lesy a polnosti. Pokud si chce učitelka místo udržet, jedná s takovým klukem shovívavě. Dává mu dobré známky, aby nepřišla o vánoční výslužku: barel žita, šunku, klobásy a krmení pro svou vlastní kravku. Brr, při pomyšlení na sedláky se Elina otřese.

Vesnický farář. Konečně se ho zbaví! Ať shoří v pekle, přeje mu nelítostně.

Navíc byl předsedou školní rady. Už na první schůzi se dostali do křížku. Elina byla zastánkyní pravopisné reformy a hlavu měla plnou myšlenek Ellen Keyové. Farář pokládal Keyovou za nemravnou, knihy Selmy Lagerlöfové za škodlivé, Strindberg byl v jeho očích nepolepšitelný hříšník a Fröding psal samé sprosťárny. Když děti zpívaly „Podléšky kvetou na stráni“, oči se mu zalily slzami, ale přitom nespustil oči z Elininých ňader. Když se s ním ocitla sama v jedné místnosti, jeho tlusté prsty ji nikdy nenechaly na pokoji. A často míval cestu kolem školy poté, co děti odešly domů. Doslova ji honil kolem katedry a ona se mu snažila uniknout.

V Kiruně to bude jiné. Elina má hlavu plnou snů. Její optimistické srdce buší do rytmu pražců.

Připadá si jako dům po jarním úklidu. Podlaha je vydrhnutá. Uvnitř to voní mýdlem, větrem a sluncem. Všechna okna i dveře jsou otevřené dokořán a hadrové koberečky se suší na šňůře mezi břízami.

Má chuť se zamilovat. A v Gällivare nastoupí do vlaku muž, jenž si získá její srdce.

CHLAPEC PRONIKAVĚ KŘIČEL STRACHY. Tintin se rozštěkala.

Krister Tintin napomenul, ať je zticha. Vycouval z domečku a postavil se za dveře, aby na něj nebylo vidět.

„Promiň,“ omluvil se. „Lekl ses mě? Vím, vypadám dost příšerně.“

Chlapec přestal křičet.

„Zůstanu venku,“ uklidňoval ho Krister. „Slyšíš?“

Žádná odpověď.

„Povím ti, proč takhle vypadám. Když jsem byl malý, vypukl u nás požár. Vrátil jsem se domů ze školy a dům byl v plamenech. V domě zůstala maminka. Běžel jsem dovnitř, protože jsem věděl, že spí. Přitom jsem se pořádně popálil. Proto nemám uši, ani nos, ani vlasy a mám tak divnou kůži. Ale jinak jsem hodný. Jsem policista a hledal jsem tě se svou fenkou vlčáka, Tintin, protože jsme měli strach, že se ti něco stalo. Nebojíš se psů?“

Ticho.

„Jestli ne, tak by tě Tintin mohla přijít dovnitř pozdravit. Co ty na to?“

Chlapec pořád neodpovídal.

„Nevím, jestli jsi přikývl, nebo zavrtěl hlavou. Nevidím na tebe. Mohl bys mi odpovědět nahlas?“

„Jo.“

Hlas měl slabý.

„Dobře. Může Tintin dál?“

„Jo.“

Krister pustil Tintin, která vklouzla dovnitř, ale hned se zase vrátila.

Holka hloupá, pomyslel si Krister. Mohla jsi přece zůstat uvnitř.

„Ojojoj, to byla rychlá návštěva,“ řekl. „Stihl jsi ji pohladit?“

„Ne.“

„Tahle fenka hodně lpí na svém páníčkovi. A to jsem já. Ale znám jinou a ta se ti bude líbit. Jmenuje se Vera.“

„Tu znám. Občas k nám chodí na návštěvu. Babička pak udělá palačinky, a když je s námi Vera zbaští, většinou jde domů. Patří Stavingovi.“

„Staving ji někdy hlídá, to máš pravdu. Ale vlastně patří Rebecce. Víš, kdo to je? Jasně že ne, ale… Já ji také občas hlídám.“

Krister se zasmál.

„Tedy Veru.“

„Můžeš jít dál, jestli chceš. Už se tě nebojím.“

„Tak dobře. A jsem tu. Pane jo, tady uvnitř je ale těsno. Tintin, uhni kousek. Já vím, holka, byla jsi moc šikovná. Tintin tě stopovala od domu až sem a teď je na sebe hrozně pyšná.“

„Má měkký jazyk. Také jsme dřív mívali psa.“

V boudě byla cítit plíseň. Nejvyšší čas odtud zmizet.

„Hmm, není ti zima? Nemáš boty ani ponožky. To jsi běžel celou cestu bosý?“

Chlapec se znenadání zatvářil vážně. Místo odpovědi krátce přikývl. Oči zavrtával do měkkých psích uší, které se snažil pohladit.

„Chtěl bych, abys nám to později pověděl. Ale teď bych tě rád odnesl do auta. Parkuji u vašeho domu. Musíš se tepleji obléknout. Čeká tam i Staving. Toho přece znáš.“

„Smím si hrát s Verou?“

„Jestli chceš.“

Vera si ale na hraní moc nepotrpí, pomyslel si Krister. Na to by si měl člověk pořídit labradora. Nějakého hloupého šťastného psa, co klidně drží, když se na něm děti chtějí povozit.

Natáhl chlapci svou bundu a ponožky. Marcus odpovídal na otázky, ale přímému pohledu se vyhýbal.

Krister Eriksson chlapce zvedl a při tom mu blesklo hlavou, že se jiného člověka dotýká jen zřídka. Nesl ho zpátky lesem, mezi jeřáby a přes celý pozemek až k průčelí domu. Po chvíli se to tělíčko začalo třást, protože se rozehřálo. Chlapec ho svíral rukama kolem krku. Nebyl vůbec těžký, dýchal Kristerovi na tvář a pod kůží na zádech se mu rýsovaly obratle.

Krister odolával nutkání přitisknout ho k sobě a držet ho pevně jako rodič, který se o něj bojí.

Přestaň, napomenul se v duchu. Je to jen práce.

Na zahradě se Staving s námahou vysoukal z auta. „Díkybohu,“ řekl a vypadalo to, že se rozpláče radostí. Byla tam i Rebecka. Pousmála se a zadívala se Kristerovi do očí. Tomu bylo samotnému do pláče a nechápal proč. Nejspíš úlevou z toho, že našel Marcuse živého.

„Co se stalo při tom požáru s tvojí maminkou?“ zašeptal mu Marcus do ucha. Rebecka mezitím zašla do domu, aby mu přinesla šaty a boty.

Krister si povzdychl a chvilku váhal. „Zemřela.“

„Tamhle je Vera.“

Chlapec ukázal k lesu, odkud fenka přiskotačila.

„Musela jsem ji na chvilku vypustit,“ vysvětlila Rebecka.

Vera doběhla ke Kristerovi. Něco držela v tlamě.

„Copak to je?“ zeptal se.

Pak vybuchl smíchy. Ale hned se zarazil, nemůže se tu přece smát, když Marcusova babička…

„Co je?“ chtěla vědět Rebecka.

„Za to může Vera. Našla v lese mou pikslu s tabákem, tu, co jsem zahodil.“

A teď ždibec potřebuju, pomyslel si Krister. Ale bude to naposled.

POLICEJNÍ INSPEKTORKA ANNA MARIA MELLAOVÁ stála s prokurátorkou Rebeckou Martinssonovou a s kolegy Tommym Rantakyröem, Fredem Olssonem a Svenem Erikem Stalnackem v ložnici Sol Britt Uusitalové. Okolí domu uzavřeli.

„Brzy budeme mít na krku lidi z vesnice,“ řekl Sven Erik Stalnacke. „A za deset minut, možná za čtvrt hodiny dorazí místní noviny. Včetně bulváru. Pošlou sem reportéry, kteří se pohybují někde poblíž, dlouho jim to nepotrvá. Za hodinu se o té vraždě dočteme na internetu.“

„Já vím,“ přitakala Anna Maria. „Krister odsud musí chlapce odvézt. Dobře že se o něj postará.“

Krister pak bude přítomen u výslechu, napadlo ji. Aby se chlapec cítil v bezpečí.

„Ujmeš se toho?“ zeptal se jí Sven Erik Stalnacke. „Myslím tím, jestli chlapce vyslechneš.“

„Ledaže by se do toho chtělo někomu z vás?“

Kolegové zavrtěli hlavou.

„Ten kluk to přece udělat nemohl, ne?“ vyrazil ze sebe Tommy Rantakyrö. „Takové věci se dějí jen… někde jinde.“

Anna Maria Mellaová neodpověděla.

Dívali se na Sol Brittino tělo poseté krvavými tečkami a na nápis na zdi nad ním. Tolik ran, pomyslela si Anna Maria. Dokázal by tohle vůbec udělat sedmiletý kluk? Umí napsat správně slovo kurva? Ví, co to znamená? Hlavně nesmí být předpojatá, takže s podobnými úvahami raději přestala.

Anna Maria Mellaová se nadechla.

„Tak dobře,“ řekla. „Kdo jí nadává do kurev? Že by někdo z vesnice? Vyhrožoval jí někdo? Existuje nějaká stará láska? Nebo nová? Svene Eriku, nezašel bys do vesnice? Na dohled žádné sousedy nemá, ale zajdi za těmi, co bydlí u silnice. Jestli něco neviděli nebo neslyšeli. Promluv si také s lidmi z práce. Kdo ji naposledy viděl živou? Nestalo se něco divného? Víš, jak to myslím.“

Sven Erik nakrčil mohutný knír. Věděl přesně, jak to myslí, a nic nenamítal.

Výborně, říkala si. Sven Erik to s lidmi umí. Vždycky se uvelebil u nich doma u kuchyňského stolu. Usrkával kávu a přitom se nezávazně bavil o všem možném, takže měli pocit, jako kdyby přišel na návštěvu někdo z příbuzenstva. Když se nad tím zamyslela, skoro tomu tak i bylo. Jakýmsi podivuhodným způsobem byl téměř se všemi nějak příbuzný. Nebo spolu aspoň chodili do školy. Nebo s nimi mohl zavzpomínat na sportovní úspěchy v mládí.

Sven Erik půjde brzy do důchodu. Pak bude Anna Maria v týmu nejstarší. Moc si to neuměla představit. Ještě nedávno jí přece bylo dvacet, jako je teď Tommymu Rantakyröovi, benjamínkovi týmu. Pod horním rtem se mu nadouvá kus žvýkacího tabáku velký jako pingpongový míček. Neposedný jako puberťák, který je duší ještě dítě. Tommy neustále sleduje ostatní. Úkoly dostává jako poslední. Očekává se od něj, že vyžere to nejhorší. A často to tak dopadne.

„Frede,“ obrátila se Anna Maria na kolegu Freda Olssona. „Víš, co máš dělat?“

„Příchozí a odchozí telefonní hovory,“ odpověděl okamžitě. „Textové zprávy. Počítač. Doma a nejspíš i v práci. Nevadí, když se tu porozhlédnu po jejím mobilu?“

„V předsíni leží rozepnutá kabelka. Koukni se do ní. Technici se s tím musí smířit. Vedle postele telefon neměla. Ale nemůžeme se tu začít hrabat úplně ve všem. To by se zbláznili.“

Fred Olsson zmizel do předsíně. Po chvíli se vrátil s mobilem v ruce.

„Prohlédnu ho,“ řekl.

„Divné, že všechny zásuvky v kuchyni jsou zavřené, ale skříňky otevřené,“ uvažoval Sven Erik. „Jako by tu někdo něco hledal. Něco většího.“

„Bodnou zbraň?“ hádal Fred Olsson.

„Tommy,“ vyzvala kolegu Anna Maria. „Promluvíš si s Marcusovými učiteli. S ředitelem a s ostatním školním personálem. Také s vychovateli v družině, pokud tam Marcus chodil.“

Tommy se zatvářil otráveně.

„Na co se jich mám zeptat?“

„Jak se mu daří ve škole. Je vyrovnaný? Neubližuje mu někdo? Nemá… neměl problémy doma…? Musíme kontaktovat i jeho matku.“

„Staving určitě ví, jak se jmenuje. Můžu se s ní spojit,“ řekla Rebecka.

„Výborně. Udělej to hned. Nebo jí brzy zavolá někdo z novin. Co Staving o Sol Britt ještě říkal?“

„Pracovala v Zimním paláci jako pomocná servírka. Obsluhovala u snídaně. Dnes ráno se v práci neukázala. Staving k ní chtěl zajet. Dřív mívala problémy s pitím, ale co jí před třemi lety zemřel syn, pít přestala a starala se o vnuka. Marcusova matka žije, ale bydlí s novou rodinou ve Stockholmu a nejradši by se na Marcuse úplně vykašlala.“

„To jsou dneska lidi,“ vybuchl Sven Erik. „Co je to za mámu, že opustí vlastní dítě?“

Anna Maria se zarazila. V místnosti se rozhostilo ticho. Když byla Rebecka malá, její matka odešla od rodiny. Později skočila pod náklaďák. Není jisté, zda to byla nehoda.

Svenu Erikovi se v hlavě zřejmě honilo totéž. Chvíli nic neříkali. Pak si Sven Erik odkašlal.

Zdálo se, že Rebecka neposlouchá. Dívala se z okna. Na zahradě si Marcus házel tenisákem. Vypadalo to, že volá na Veru, aby mu ho přinesla. Samozřejmě marně. Vera nikdy nic neaportovala. Teď se na míček jen dívala, dokud to Marcus nevzdal a nepřinesl ho sám. Hodil jí ho podruhé. Doběhl pro něj a pak jí ho házel znovu a znovu. Někdy pro něj doběhl Krister. Jenom Vera se ani nehnula.

„Ten kluk,“ ukázala Rebecka na Marcuse. „Chápe, že je babička mrtvá?“

Všichni se na chlapce zadívali.

Děti mohou na smutek reagovat různě, vzpomněla si Anna Maria.

Už to zažila. V jednu chvíli pláčou nad mrtvou maminkou a za okamžik už zaujatě sledují kreslený film.

„Jo,“ odpověděla Anna Maria. „Chápe, co se stalo.“

Anna Maria chodila do kurzu zaměřeného na výslech dětí a už několikrát děti vyslýchala v případech domácího násilí. Vyžadovalo to zvláštní přístup, ale těžké jí to vlastně nepřipadalo. Kdyby jen její rodina věděla, jak dovede být klidná a trpělivá.

To jen doma kladu sugestivní otázky a odpovědi ani neposlouchám, napadlo ji a trochu se při té myšlence ušklíbla.

„Sejdeme se na policejní stanici zase ve tři,“ rozhodla. „Bohužel musíme uspořádat tiskovou konferenci. Ale až zítra v osm ráno. Tečka. Dřív ne. Tommy, zajedeš do města a seženeš videokameru? Musím si promluvit s Marcusem, než bude… zkrátka co možná nejrychleji.“

„Podívejte!“ vyhrkla Rebecka. „Podívejte se na toho psa. Hraje si.“

Venku se Vera najednou rozběhla pro míček a položila ho Marcusovi k nohám.

„Tohle nikdy dřív neudělala,“ řekla Rebecka.

Pak dodala jakoby pro sebe: „Aspoň ne se mnou.“

VE ŠKOLE HO URČITĚ ŠIKANUJÍ. Vypadá na to, napadlo Kristera, když Anna Maria zapnula videokameru. Je jako já, jen hezčí.

Marcus měl dlouhé světlé vlasy, na svůj věk byl malý, ve tváři bledý, s temnými stíny u očních koutků. Ale byl čistý a měl nakrátko ostříhané nehty. Oblečení ve skříni v jeho pokoji bylo složené a vyžehlené. Spíž i lednička plná dobrého jídla. A v misce v kuchyni ovoce. Sol Britt se o svého vnuka očividně dobře starala.

Teď chlapec seděl na lavici v Rebecčině kuchyni. Vera polehávala vedle něj a nechala se hladit a drbat za ušima. Z druhé strany seděl Krister a s udiveným úsměvem je pozoroval.

Tahle fenka je zvláštní, pomyslel si.

Kdyby ji hladil on nebo Rebecka, Vera by za chvilku z lavice seskočila.

„Něco ti řeknu,“ obrátil se na Marcuse. „Nedávno jsem byl s Verou na návštěvě u kamarádů v Laxforsenu. Jejich kočka měla právě koťata. Ani na vteřinu se od nich nedokázala odtrhnout. Byla hubená, protože si stěží našla čas se najíst. Ale když jsem tam přišel s Verou, kočka vyběhla ven a klidně s ní nechala koťata samotná. Ta po Veře lezla a kousala ji do uší a do čenichu.“

A rozkousala jí cecíky, vzpomněl si. Chudince.

„Kočičí máma byla pryč přes hodinu,“ pokračoval. „Určitě mezitím spořádala spoustu myší. Spoléhala na Veru.“

Koťata a opuštění chlapci, říkal si. S těmi trpělivost má.

„Tak začneme,“ ozvala se Anna Maria. „Můžeš mi říct, jak se jmenuješ a kolik je ti let?“

„Jmenuju se Marcus Elias Uusitalo.“

„A kolik ti je let?“

„Sedm a tři měsíce.“

„Dobře, Marcusi. Krister s Tintin tě dneska našli v boudě v lese. Můžeš nám povědět, jak ses tam dostal?“

„Došel jsem tam,“ řekl Marcus a přisunul se ještě blíž k Veře. „Přijde si mě sem vyzvednout babička?“

„Ne, tvoje babička… Ty nevíš, co se s ní stalo?“

„Ne.“

Anna Maria hledala očima pomoc u Kristera. Copak mu to neřekl? Copak mu to nikdo neřekl?

Krister téměř neznatelně kývl hlavou. Samozřejmě že mu to řekl. Anna Maria na to musí jít jen trochu klidněji. Marcus se sotva posadil. Měla by chvilku mluvit o něčem jiném.

„Tvoje babička je mrtvá, chlapče,“ řekla Anna Maria, „víš, co to znamená?“

Marcus se na ni vážně zadíval.

„Jo, jako tatínek.“

Anna Maria chvíli mlčela. Vypadala bezradně. Pozorovala chlapce přivřenýma očima. Zdálo se, že je klidný a vyrovnaný, možná trochu zaražený. Hladil Veřiny měkké uši.

Anna Maria nepatrně zavrtěla hlavou.

„Je hodná,“ řekla.

„To je,“ odpověděl Marcus. „Dává si s námi u babičky palačinky. A jednou se mnou jela autobusem až do školy. Prostě do něj nastoupila, i když neměla lístek. Ale psi ho nejspíš nepotřebujou. Sedla si vedle mě. Ten den si mě nikdo nedobíral. Dokonce ani Willy. Všichni si ji chtěli pohladit. A naše paní učitelka, tahle tam vlastně byla jen na záskok, zavolala babičce. A babička zavolala Stavingovi, a tak jela Vera domů taxíkem. Ani to moc nestálo, protože Staving má jako invalida nárok na doprovod zdarma. Ale babička říká, že toho využívá jenom Vera.“

„Teď mi pověz, jak ses dostal do té boudy v lese,“ přerušila ho Anna Maria.

Pořád na to jde moc rychle, pomyslel si Krister. Marně se snažil zachytit její pohled.

„Taky jsme mívali psa,“ řekl Marcus. „Ale zmizel. Možná ho někdo přejel.“

„Hmm. Jak ses do té boudy dostal, Marcusi?“

„Došel jsem tam.“

„No dobrá. Víš, kolik bylo hodin?“

„Ne. Já ještě hodiny neumím.“

„Byla venku tma, nebo světlo?“

„Tma. Bylo to v noci.“

„Proč jsi šel v noci do boudy?“

„Já…“

Odmlčel se a zatvářil se udiveně.

„…nevím.“

„Přemýšlej. Počkám, než si to rozmyslíš.“

Dlouho seděli mlčky. Krister poplácal Marcuse po ruce. Marcus se položil na Veru. Něco jí šeptal do ucha. Na otázku zapomněl.

„Proč sis nevzal boty? A bundu?“

„Z okna mého pokoje se dá vyskočit ven. Dopadnete na střechu nad zadními dveřmi. A odtamtud se dá slézt po žebříku.“

„Proč jsi neměl boty?“

„Boty jsou v předsíni.“

„Proč jsi skákal z okna? Proč jsi nešel ven dveřmi?“

Chlapec opět zmlkl.

Nakonec lehce zavrtěl hlavou.

Je čas toho nechat, říkal si Krister.

Copak si na to nevzpomíná? Otázky se Anně Marii hrnuly do hlavy jedna za druhou. A všechny chtěly ven najednou. Proč ses vzbudil? Co jsi viděl? Neslyšel jsi nic? Poznal bys…?

Marcus tam jen seděl a hladil psa. Jako by se ho to netýkalo. Anna Maria už nevěděla, co říct.

„Vzpomínáš si na něco?“ zkusila to. „Na cokoli. Vzpomínáš si, kdy sis šel ten večer lehnout?“

„Babička říká, že musím chodit spát v půl osmé. Každý večer. Jedno, co dávají v televizi. Vždycky musím jít hrozně brzy spát.“

Měla bych toho nechat, pomyslela si Anna Maria. Moc na něj naléhám. Brzy si začne vymýšlet. Tohle nám v kurzu vtloukali do hlavy neustále. Děti se chtějí zavděčit. Řeknou cokoli, jen aby vám vyhověly.

„Vždycky když někdo přijde, vzbudí mě to,“ obrátil se Marcus na Kristera. „Jak jsi vešel s Tintin, probudil jsem se skoro okamžitě. Myslíš, že chodím ve spánku?“

Ale před chvílí si vzpomněl, že vyskočil z okna, uvědomila si Anna Maria. Tohle nikam nevede. Ještě všechno pokazím. Potřebujeme profesionála.

„Končím rozhovor s Marcusem Uusitalem,“ rozhodla a vypnula videokameru.

„Zavoláme mamince,“ řekla Marcusovi. „Ale ta bydlí až ve Stockholmu. To je dost daleko. Neznáš někde poblíž někoho dospělého, u kterého bys chtěl zůstat?“

„Máma se mnou nikdy mluvit nechce. Nemůžu jet domů k babičce?“

Anna Maria a Krister si vyměnili pohledy.

„Ale…“ začala Anna Maria a pak se zarazila, nedokázala větu dokončit.

Krister vzal Marcuse kolem ramen.

„Poslyš, kamaráde. Co kdybys šel se mnou, s Verou a Jaskem… Jasko, to je taky Rebecčin pes. A víš, jak mu říkáme? Smrkáč! Co kdybychom všichni, i s mými psy, zašli ke mně domů na snídani? Určitě máš hlad jako vlk, viď?“

MARCUS VYBĚHL SE PSY NA ZAHRADU. Krister Eriksson se vydal za ním a ve dveřích potkal Rebecku. Málem se srazili. O krok ustoupil a usmál se. Musel se ovládnout, aby ji nesevřel v náručí. Psi ji přiběhli pozdravit.

„Mluvila jsem s jeho matkou,“ řekla Rebecka.

„A co?“

Vítr si hledal cestu nahoru na verandu. Načechral jí pár praménků vlasů. Její oči měly stejný odstín jako šedé nebe a suchá podzimní tráva barvy písku. Krister se musel nadechnout. Srdce se mu rozbušilo.

Klid, říkal si v duchu. Smím tu stát a dívat se na ni. Jsme přátelé. Musím se s tím spokojit.

Rebecka hlasitě vydechla. Zřetelný signál, že jí ten rozhovor dal zabrat.

„Co ti mám povídat. Z toho, co se stalo, byla samozřejmě v šoku, ale vysvětlila mi, že teď není vhodná situace na to, aby si Marcuse vzala k sobě. Chápeš to? Tvrdila, že prožívají partnerskou krizi a že by ji ten její chlap nechal, kdyby se musela starat ještě o Marcuse. Sotva prý snese dvě vlastní děti, je to sobeckej parchant, navíc má problémy v práci, takže se mu nemůžeme divit. Měla bych ji prý pochopit. Nikdy nemyslela jen na sebe, musím jí prý věřit. Blablabla…“

Rebecka protáhla obličej. Stiskla rty. Přimhouřila oči. Zadívala se stranou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„O mě tu nejde,“ namítla.

Teď, pomyslel si. Ruka mu vystřelila a pohladila ji po tváři a po uchu. Pak po vlasech.

Neuhnula. Vypadalo to, že má pláč na krajíčku. Pak si odkašlala.

„Je tu ještě Anna Maria?“

Přikývl. Chtěl ji obejmout. Přitisknout rty na její kůži. Cítit její vlasy. Jako by mezi nimi vedl elektrický proud. Je vůbec možné, že ona to necítí?

„Dostali jste z něj něco?“

Zavrtěl hlavou.

Jen stěží ze sebe soukal slova.

„Odvezu ho k sobě domů,“ řekl. „Nevěděl jsem, kdy se vrátíš, tak jsem s sebou vzal taky Veru a Smrkáče. Kluk má Veru rád. Cítí se s ní v bezpečí. Nechci ho nechat napospas babám ze sociálky. Anna Maria sežene nějakého odborníka, aby si s ním promluvil. Do té doby zůstane se mnou a se psy.“

„To je dobře,“ usmála se. „Moc dobře.“

Anna Maria přijala Rebecčino pozvání na kávu a borůvkovou kaši.

„Budu ráda, že se to sní,“ řekla Rebecka. „Mám mrazák plný borůvek.“

Usmála se na Annu Mariu, která se s chutí cpala jako správná matka čtyř dětí, házela do sebe kaši a kávu lokala plnými doušky, jako by to byl džus. Rebecka jí vyprávěla o rozhovoru s Marcusovou matkou. Anna Maria jí zase pověděla o výslechu Marcuse.

„Působil tak nezúčastněně,“ přemýšlela, zatímco v ní rychle mizel knäckebrot s máslem jako v drtičce dřeva. „Vypadal, jako by mu vůbec nedocházelo, že je babička mrtvá. Ach jo, bylo to na prd. Můžeš si to pak projít v počítači. Ale něco přece vidět a slyšet musel. To je snad jasný, nebo ne? Proč by jinak vyskočil z okna a běžel do té boudy? Musel dostat strach.“

„Mluvila jsem se Stavingem,“ řekla Rebecka. „Vyprávěl mi, že Sol Britt neměla v Kiruně žádné příbuzné. Kromě sestřenice, která teď dočasně bydlí v Kurravaaře, protože její matka leží v nemocnici. S ní si rozhodně musíme promluvit. Třeba by mohl Marcus prozatím bydlet u ní? Měli bychom se jí aspoň zeptat. Staving nevěděl, jak spolu vycházely.“

„Nemohla bys s ní promluvit sama?“

„Tak dobře.“

Anna Maria se s úsměvem zadívala do talíře, který předtím dočista vylízala, a obě dlaně pochvalně obrátila k nebi — na znamení, jak jí chutnalo.

„Díky, borůvkovou kaši jsem jedla naposledy jako malá holka.“

Anna Maria se rozhlédla po Rebecčině kuchyni. Líbilo se jí tu. Dřevěnou, lakovanou podlahu pokrývaly hadrové koberečky. Polštářky na modře natřené lavici ušila Rebecčina babička z látky, kterou vlastnoručně utkala. Vycpala je peřím z vodních ptáků, které zastřelil Rebecčin dědeček.

Nad starým sporákem visely svazečky sušených pryskyřníků a kociánků spolu s tetřevím křídlem, kterým měla Rebecka ve zvyku smetat drobky z pečlivě vyžehleného vyšívaného ubrusu na stole. I tenké bílé záclonky na okně byly naškrobené, jako když Rebecčina babička ještě žila.

Tohle všechno člověk stihne, když nemá děti, napadlo Annu Mariu.

Všechny ubrusy, které zdědila ona, se válely nevyžehlené ve skříni a ji z toho, bůhvíproč, hryzalo špatné svědomí. Stůl v její kuchyni pokrýval voskovaný ubrus zešedlý tiskařskou černí, která se na něj obtiskla ze všech těch novin a časopisů.

Mrkla na mobil.

„Promluv si s tou sestřenicí. Pak se sejdeme ve dvě u Pohjanena. Chci ještě před poradou ve tři slyšet, co na to říká.“

Lars Pohjanen je soudní lékař. Rebecka přikývla. Věděla, že Anna Maria ji k případu přizvala, aby se mohla cítit jako součást týmu. Ne proto, že by její pomoc opravdu potřebovala.

Člověk je zvláštní, pomyslela si Rebecka a vzpomněla si, jaké to mezi nimi bylo v minulosti, kdy ona vedla předběžné vyšetřování a Anna Maria byla vedoucí pátracího týmu.

Tenkrát to mezi nimi trochu skřípalo a Rebecka se cítila odstavená na druhou kolej. Ani teď, když ji Anna Maria k vyšetřování přizvala, si nemohla pomoci a stejně se cítila trochu rozpačitě.

Člověk není nikdy spokojený, řekla si. Zeptala se mě, jestli „si s nimi chci hrát“. Nemusím dumat, jaké motivy ji k tomu vedou. Jestli mě opravdu chce mít v týmu, nebo jestli se snaží jen ze zdvořilosti.

„Budu tam,“ řekla. „A jen si ber. Když jsem byla malá, babička mi vařila borůvkovou kaši pořád.“

Mezitím co si Anna Maria zavazovala v předsíni pohorky, Rebecka dodala: „Mimochodem, Staving mi vyprávěl, že babičku Sol Britt Uusitalové také zavraždili.“

„Vážně?“

„Jo. Bývala učitelkou v Kiruně.“

ŘEDITEL DŮLNÍ SPOLEČNOSTI HJALMAR LUNDBOHM nastoupí 15. dubna 1914 v Gällivare do vlaku. Je unavený a sklíčený. Cítí se starý a přepracovaný. Jako by nesl na zádech nůši plnou lidí a starostí. Jsou v ní zapálení dělníci. Neustále mávají sevřenými pěstmi: „Proletáři, spojte se! Do boje!“ Ztvrdlými dlaněmi plácají do stolu. Pryč s útlakem, teď vám ukážeme, vy parchanti.

Všichni tihle odboráři a rebelanti, které kvůli revolučním názorům vyhodili z pily ve Västerbottenu, se stěhují na sever do Kiruny. A tady je zapotřebí každý chlap a každá ženská, kteří snesou tmu a zimu. Ale on se pak musí se všemi těmi agitátory, socialisty a komunisty potýkat.

V nůši plné starostí se tlačí také přehnaně horliví úředníci a sebejistí inženýři, kteří se spolu neustále hašteří, a každý z nich chce prosadit svou. Pak jsou tu politici ve Stockholmu a rodina Wallenbergova, kteří netrpělivě očekávají zisky. Železná ruda se z hory musí vydolovat. Investice do železnice a kirunské obce se musí vyplatit.

Až na dně nůše leží oběti z dolů, zranění a zmrzačení. Vdovy po mrtvých dělnících a malí sirotci, kteří vyděšeně hledí do očí bídě.

Nůše plná žuly. Strusky z rudy.

Jak má všechny uspokojit? Bohatě mu stačí jen bytová otázka. Jak má pro všechny zajistit bydlení? Chce vystavět opravdové město. Kiruna nebude jako Malmberget. Nesmí být. Malmberget, hornické město ležící sto kilometrů jižně od Kiruny, je pravý Klondike. Baráky na spadnutí, nálevny a bordely. On chce mít školy, veřejné lázně a večerní kurzy pro pracující jako ve Fordlandii Henryho Forda v Jižní Americe nebo v Pullman City ve Spojených státech. Musí dostát řadě požadavků.

Vybudovat pořádné, a navíc krásné město vyžaduje čas. Ale lidé potřebují střechu nad hlavou. Stísněné bydlení představuje problém. V bytech se v noci využívá každičké volné místo na podlaze ke spaní. Černé stavby rostou jako houby po dešti. Vyrostou třeba za jedinou noc. Pak je musí strhnout — a před nimi postávají ženy s kupou dětí a hlasitě pláčou.

Věčné starosti mu dělá také stravování. A zásoby vody.

Nestíhá to. Nestíhá pomoci všem.

Právě se vrací ze schůze s vedením dolů v Malmbergetu. Vedení zuří, že doly v Kiruně mají k dispozici příliš mnoho vozíků na rudu. Také by ji chtěli nějak dopravovat na povrch.

Zrovna když nastupuje do vlaku, přežene se po nádraží prudký závan větru. Sníh víří a každičká vločka se třpytí jako diamant poletující ve vzduchu.

Kdybych tak uměl malovat, napadne ho. Malovat místo vší téhle dřiny.

Vlak se se skřípotem rozjede. Hjalmar Lundbohm okamžitě zamíří do jídelního vozu.

Sedí tam jediná osoba. Jakmile ji spatří, všechny tíživé myšlenky se rozplynou. Musí si trochu promnout oči a přesvědčit se, jestli se mu to nezdá.

Dívka má kulaté růžové tváře, velké zářivé oči s dlouhými řasami, tupý nosík a rty našpulené jako červené srdíčko. Vypadá jako dítě. Nebo spíš jako obrázek dítěte. Jako taková ta kolorovaná kresba holčičky, která kráčí po lávce nad potůčkem a nic netuší o nástrahách, jež na ni ve světě číhají.

Ale nejpozoruhodnější jsou na ní vlasy. Blonďaté vlnité kadeře. Hjalmar Lundbohm si říká, že kdyby si je rozpustila, určitě by jí sahaly až do pasu.

Všimne si, že dívka má pečlivě vyčištěné, ale obnošené boty a kabát olemovaný pruhem jiné látky, protože se dole začíná třepit.

Možná proto se osmělí a požádá ji, zda si smí přisednout. Vlastně ho překvapuje, že tu sedí tak sama. Měly by ji obklopovat hordy železničních dělníků a horníků lačnících po ženách. Trochu udiveně se rozhlédne kolem, zda se zpod těžkých závěsů nebo zpod stolu náhle nevynoří jiní nápadníci.

Dívka přátelsky, i když trochu odměřeně odpoví, že si samozřejmě přisednout může. Zároveň po očku mrkne na volná místa u okolních stolů ve vagonu.

Ředitel cítí potřebu svou dotěrnost nějak ospravedlnit. Jenže na sobě zrovna má jen pracovní košili a vypadá jako každý druhý. Dívka přece nemůže vědět, co je zač.

„Když spatřím novou tvář, jsem zvědavý, kdopak to míří do mojí Kiruny.“

„Jak to, do vaší Kiruny?“

„Slečna mě nesmí brát tak doslova.“

Narovná se. Chce, aby jí došlo, kdo je, z nějakého nepochopitelného důvodu mu to připadá nesmírně důležité.

Podá jí ruku.

„Hjalmar Lundbohm. Vrchní ředitel. To já jsem tu šéfem.“

Při posledních slovech mírně zamrká. Chce dát najevo pokoru a odstup od svého vysokého postavení.

Dívka se zatváří pochybovačně.

Myslí si, že s ní flirtuji, říká si Hjalmar Lundbohm zoufale.

Ale má štěstí, že se v tu chvíli objeví servírka s kávou a všimne si Elinina pochybovačného výrazu.

„Svatá pravda,“ potvrdí jeho slova. Nalije mu kávu a pak naplní i Elinin šálek. „Je to sám pan ředitel. Kdyby jen netrval na tom, že bude chodit v pracovní košili, a oblékal se, jak se na takového pána sluší. Takhle aby nosil na krku cedulku.“

Elina se rozzáří.

„To jste vy! To vy jste mě přijal. Elina Petterssonová, místní učitelka.“

Poté jim uplynou čtyři hodiny cesty z Gällivare do Kiruny jako nic.

Hjalmar Lundbohm se vyptává Eliny na její vzdělání a předchozí zaměstnání. Ona mu ochotně vypráví, jak chodila do soukromého učitelského semináře v Göteborgu, jak učila na obecné škole v Jönakeru, kde měla dvaatřicet žáků a roční plat nanejvýš tři sta korun.

„Jak se vám tam líbilo, slečno Petterssonová?“ zeptá se jí.

Bůhvíproč mu směle odpoví, že „to za moc nestálo“.

Způsob, jakým Hjalmar Lundbohm naslouchá, jí otevře srdce. Možná to dělají ty jeho přimhouřené oči. Těžká oční víčka mu dodávají přemýšlivý, zasněný výraz, který jí rozváže jazyk.

Slova z ní jen tryskají. Mluví o všech obtížích a trápení posledních let. Vypráví mu o dětech, o svých žácích, o kterých snila a na které se těšila už v učitelském semináři.

Vypráví mu, jak ji sklíčilo, že téměř všichni projevovali takovou nechuť k učení. Nic takového nečekala, věřila, že budou prahnout po vzdělání a po knihách tak jako v dětství ona sama.

Vypráví mu o faráři a bohatých sedlácích ve školní radě, kteří měli za to, že žákům zcela stačí čtení z katechismu a počítání na počitadle a že „není sebemenší důvod“ vyhovět její žádosti o pořízení lakované dřevěné tabule na stojanu a kříd, aby se na ní děti učily psaní a pravopis, což by celkem stálo pět korun. Ani jí nedovolili zakoupit čítanku Selmy Lagerlöfové.

„Proč si myslíte, že to v Kiruně bude jiné?“ zeptá se Hjalmar Lundbohm.

Trochu zvedne hlavu, usměje se a střetne se s jejím pohledem.

„Protože vy jste jiný člověk,“ odpoví Elina a zadívá se mu zpříma do očí, dokud před ní neuhne pohledem a neobjedná další kávu.

Elina si uvědomuje, jakou nad ním má moc. Je o tolik starší, takže zatím na něj při rozhovoru takhle vůbec nepomyslela. Ale to se rozumí, že je také muž.

Své krásy si je přitom dobře vědoma. A mnohokrát ji také využila. Díky jejím dlouhým vlasům a útlému pasu získal její učitelský domek novou střechu, kterou přede dvěma lety položili dva místní pacholci jen za pár korun.

Většinou jí však byla ta oslnivá krása na obtíž. Držet si nechtěné nápadníky od těla dá pěknou práci. Ale když teď vidí, jak ředitel uhýbá pohledem ze strachu, že odhalí jeho myšlenky, srdce se jí radostí zatetelí.

Má nad ním moc. Nad ním, kterého Rudyard Kipling zve „nekorunovaným králem Laponska“.

Ví, že pan ředitel zná spoustu pozoruhodných osobností: prince Eugena, malíře Carla Larssona a jeho ženu Karin i Selmu Lagerlöfovou. Co je proti nim ona? Vůbec nic. Zato má alespoň mládí a krásu. A díky tomu získala tuto chvíli. Děkuje za ni bohu z celého srdce. Kdyby byla nějaká tuctová holka, tak by tu s ním takhle neseděla.

Hjalmar Lundbohm se na ni znovu zadívá.

„Kdyby vám ve škole něco chybělo,“ vybídne ji, „třeba učebnice nebo tabulky na psaní, tak se obraťte přímo na mě. Osobně.“

Rozhovor sklouzne k významu vzdělání. Elina říká, že Kiruna je hornická obec. Také proto tuší, že tady bude všechno jiné. Domnívá se, že největším přínosem švédského zákona o pracovní bezpečnosti z roku 1912 jsou účinná nařízení ohledně dětské práce v průmyslu. Žádné zákony ve Švédsku ale neregulují dětskou práci v zemědělství.

„Jak se mají děti něčemu naučit, když jsou vyčerpané z práce?“ ptá se Elina. „Vyhasne v nich dokonce i touha po vědění, sama jsem toho byla svědkem.“

Teď se dostává ke své zbožňované pedagožce Ellen Keyové a její knize Století dítěte. Tváře jí jen hoří, když káže Ellenino evangelium: Děti by měly do patnácti let využívat své tělesné a duševní síly k sebevzdělání ve škole, při sportu a hrách a přitom by měly rozvíjet pracovní schopnosti domácími pracemi a v odborné škole, ale nikoli při práci v průmyslu.

„Ani při těžké dřině na statku,“ dodá a sklopí zrak při vzpomínce na ta křehká dětská tělíčka, která se dřou do úmoru jako děvečky a čeledíni u sedláků.

Hjalmar Lundbohm se jejím zápalem nakazí.

„Pro mě je průmysl a jiná podobná činnost pouhým prostředkem,“ prohlásí.

„A co je cílem?“

„Cílem vždy zůstává vytvořit lidem co možná nejlepší životní podmínky. Také v duchovním slova smyslu.“

Při těch slovech na něj dívka pohlédne s takovou úctou, že téměř v rozpacích dodá: „Navíc dělníci, kterým se dostalo školního vzdělání, jsou také nejschopnější.“

Vypráví jí, že k tomuto poznatku dospěli dokonce i v Rusku, kde všeobecné vzdělání dosud chybí. Dělník, který umí číst a psát, pobírá bez výjimky vyšší mzdu než analfabet. Ten může vykonávat jen tu nejpodřadnější práci. Německý průmysl překonal průmysl anglický mimo jiné díky vyššímu vzdělání německých obyvatel. Nebo se stačí podívat na houževnaté a inteligentní americké dělníky. Školní docházka. To dělá školní docházka.

Hjalmar Lundbohm cítí, jak se mu vlévá krev do žil. Už dlouho nebyl takhle šťastný. Cesta vlakem je pravé požehnání. Několik hodin nemáte na práci nic jiného než poznávat druhého člověka.

A ještě ke všemu takovou spolucestující! Ohromně okouzlující. Navíc bystrou.

Krásných žen je v Kiruně nedostatek. Jistěže tam žijí mladé ženy. Je to nové město plné mladých. Ale těžký život na nich zanechává stopy a v jejich tvářích se odráží tvrdá dřina. Červená líčka ženám poblednou. Nosí pánské zimníky a vlněné šály, aby se chránily před chladem. Manželky inženýrů sice červené tvářičky mají, ale chodit na procházky nebo sportovat jako dámy ve Stockholmu nechtějí. Kdepak, v létě je tu příliš mnoho komárů a v zimě moc velký mráz. Tak se raději drží doma a tloustnou.

Rozhovor plyne svižně dál a dychtivě spolu probírají jedno téma za druhým.

Mluví o Moně Lise, která zmizela přede dvěma lety a těsně před Vánocemi se vrátila do Louvru. Díky jednomu mazanému galeristovi v Itálii, který předstíral, že chce obraz koupit, a tím vylákal zloděje z úkrytu.

Vesele se dohadují o hlasovacím právu pro ženy, protože v této otázce nejsou zajedno. Ale Elina vysvětluje, že není žádná sufražetka, a Hjalmar Lundbohm odvážně zažertuje, že kdyby byla, nechal by ji osobně vsadit do vězení. Elina ho prosí, aby jí vyprávěl o návštěvě Selmy Lagerlöfové v Kiruně v době, kdy psala Podivuhodné dobrodružství Nilse Holgerssona, a on jí vyhoví. Mluví o Strindbergově nekrologu, o jeho pohřbu a o tom, jak byl na sklonku života zahořklý. Samozřejmě přijde řeč na Titanic, protože od té katastrofy uplynuly ten den přesně dva roky.

Pak jsou najednou na místě. Jaká škoda. Vlak zastaví, dveře se otevřou a lidé se zavazadly se tlačí ven.

Elina se musí vrátit do svého kupé.

Hjalmar Lundbohm se s ní spěšně rozloučí, popřeje jí hodně štěstí a zopakuje, ať se ozve, kdyby měla nějaké problémy nebo jí ve škole něco chybělo.

Elina ani nestačí otevřít pusu a on je pryč.

Překvapí ji to. Přece jen si myslela, že ji doprovodí alespoň na nástupiště. Pak dostane vztek. Kdyby byla nóbl dáma, určitě by ji doprovodil do kupé, vzal by jí tašku a pomohl by jí vystoupit z vlaku. Nabídl by jí ruku, aby se opřela.

Když stojí před nádražím a očima pátrá po svých dvou kufrech, vztek vystřídá pocit hanby.

Co si vlastně myslela? Že se spřátelí? K čemu by mu to bylo dobré?

A jak se chovala! Když na to teď pomyslí, tvář jí polije ruměnec. Určitě si musí říkat, že takhle drzou a sobeckou učitelku obecné školy v životě neviděl. Ten její žhavý proslov o Ellen Keyové. Přitom on zná Keyovou osobně.

Objeví se mladík, který táhne vozík s jejími kufry. Jsou těžké, zvláště jeden. Kola vozíku se boří do sněhu.

„Vy snad máte v tom kufru cihly, slečno,“ zažertuje. „Chystáte se stavět dům?“

Jiný kluk mu skočí do řeči, že v tom případě by mohli bydlet společně, ale Elina je sotva vnímá.

Nádraží se hemží lidmi. Personál nakládá a vykládá zavazadla. Před nádražní budovou stojí sáně tažené koňmi a čekají na zákazníky. U kotlíku prodává dívka horkou kávu a žemle.

Na břízce obtěžkané sněhem zpívá hejno drozdů. To Elině stačí k tomu, aby se jí vrátila dobrá nálada. Hanba, kterou před chvílí cítila, se rozplyne. Je to jenom chlap a takových může mít třináct do tuctu. Jak je tu krásně, když je všechno zasněžené a slunce svítí. Těší se, jak to bude vypadat večer, až bude celý důl osvětlený a pouliční lampy budou vrhat světelné kužele.

Kiruna, zpívá to v ní. Kiruna. Toto slovo pochází z laponského gieron, což znamená bělokur.

Hjalmar Lundbohm rychle vystupuje z vlaku. Má naspěch, protože ho napadlo, kde by mohla nová učitelka bydlet. Ale musí to zařídit trochu nakvap, aby jí nedošlo, že kvůli ní změnil plány.

Nechce působit jako nějaký starý dotěra, ale rád by se s ní znovu setkal. A pokud jeho malý plán klapne, bude ji moci vídat často.

SESTŘENICE SOL BRITT UUSITALOVÉ se jmenuje Maja Larssonová. Rebecka Martinssonová si opřela kolo o kůlnu a rozhlédla se po okolí.

Usedlost patřila Majině matce. Bylo vidět, že tu už dlouho žije starý člověk, kterému docházejí síly. Domek byl obložen růžovým eternitem. Několik desek z fasády opadalo. Okap se také uvolnil a volně visel. Okenní parapety by potřebovaly natřít. Vypadalo to, že veranda před vchodem se propadla, protože stála trochu nakřivo. Na jižní straně rostlo pár ježatých keřů, nejspíš rybíz. Pod nimi se válely zbytky podomácku vyrobených podpěrných tyček, zetlelých a porostlých mechem.

Rebecka zaklepala na dveře, protože se jí zdálo, že zvonek žádný zvuk nevydal.

Maja Larssonová otevřela. Rebecka o krok couvla. Taková krásná žena. Nebyla nalíčená a s vráskami ve tváři vypadala, jako by byla ošlehaná větrem. Měla vysoké lícní kosti, a když spatřila Rebecku, trochu natáhla dlouhý, úzký krk. Možná právě tohle královské gesto přimělo Rebecku o krok ustoupit. Ženě mohlo být kolem šedesáti. Vlasy měla úplně bílé a spletené do mnoha tenkých, dlouhých copánků sepnutých do ležérního drdolu. Jako klubko hadů. Světle šedé oči pod hustým světlým obočím. Na sobě měla volné pánské kalhoty, které jí seděly na bocích, a hnědý vlněný svetr s výstřihem do véčka, na loktech vyspravovaný.

„Co si přejete?“ zeptala se.

Rebecka si uvědomila, že na ni zírá s očima navrch hlavy. Představila se a vysvětlila, proč přišla.

„Jde o vaši sestřenici,“ řekla. „Sol Britt Uusitalovou. Byla zavražděna.“

Maja Larssonová se podívala na Rebecku, jako by byla dítě prodávající vánoční přání. Nakonec si zhluboka povzdychla.

„To je hrůza. Předpokládám, že si se mnou chcete promluvit. Panebože, tak pojďte dál.“

Šla napřed do kuchyně. Rebecka si rychle zula boty a následovala ji. Sedla si na dřevěnou lavici s laťkovým opěradlem a vytáhla z kapsy poznámkový blok. Kávu zdvořile odmítla.

Maja Larssonová vyhrabala ze zásuvky kuchyňského stolu krabičku cigaret.

„Tak mluvte! Nedáte si cigaretu?“

Rebecka zavrtěla hlavou. Maja si jednu cigaretu zapálila a nosními dírkami vyfoukla obláček kouře. Postavila se ke sporáku a zatáhla za řetízek, aby se nad ním otevřelo větrací okénko.

„Někdo ji ubodal ve spánku.“

Maja Larssonová zavřela oči a sklonila hlavu. Jako by se snažila vstřebat, co Rebecka právě řekla.

„Omlouvám se, že působím tak… To kvůli mámě. Moc času už jí nezbývá. Bydlím tady jen proto, abych s ní strávila poslední chvíle před smrtí. Jako by už ve mně na jiné city nezůstalo místo.“

Najednou na Rebecku vytřeštila oči.

„Marcus!“

„Je v pořádku,“ uklidnila ji Rebecka. „Nic se mu nestalo.“

„Chtěla jste mě požádat, abych se o něj postarala?“

„Já nevím. Můžete?“

Maje Larssonové ztvrdly rysy.

„Aha, takže soudím, že jeho matka to odmítla. Že by si tentokrát namohla záda? Nebo jim doma praskla voda? Zeptala se vás vůbec, jak se mu daří?“

Rebecka si vzpomněla, jak se Marcusova máma vymlouvala, že by ji partner opustil, kdyby si vzala syna do péče. Nezeptala se, jak se mu daří.

„Postarám se o něj,“ řekla Maja Larssonová. „Samozřejmě. Pokud nikoho jiného nemá. Jenomže moje matka… Veškerý čas teď trávím v nemocnici. Netuším, jak to všechno zvládnu. Ten chlapec mě ani nezná. Jak jsem řekla, nežiju tady. Jsem tu jen na čas, dokud matka… A s dětmi to vůbec neumím. Sama jsem nikdy žádné neměla. Pane na nebi. Podle mě svět zešílel. Postarám se o něj. To víte, že se o něj postarám.“

Rebecka rozevřela poznámkový blok.

„Kdo o ní říkal, že je kurva?“

„Cože?“

„Někdo to slovo napsal na zeď nad její postelí.“

Maja Larssonová Rebecku zkoumavě pozorovala. Jako liška, která číhá na kraji lesa a snaží se odhadnout, zda je vetřelec v lese přítel či nepřítel. Nakonec odpověděla. Tichým, měkkým hlasem. Stříbrní hadi na hlavě se jí přitom kroutili.

„Vím, kdo jste, Rebecko Martinssonová. Dcera Mikka a Virpis. Vrátila jste se domů. Dodnes jsem netušila, jak teď vypadáte. Párkrát jsme se setkaly, když jste byla malá. Víte přece dobře, jak to tady ve vsi chodí, Rebecko.“

„Nevím.“

„Možná že ne. Jste přece jen prokurátorka. Lidé si na vás netroufnou. Ale na Sol Britt…“

Zavrtěla hlavou. Na znamení, že se jí nechce tu historku vytahovat.

„Povězte mi to.“

„A proč? Místní lidé dovedou být pěkně hnusní, ale nezavraždili by ji. Když vám to povím, budete je obcházet a klást jim otázky. A ze mě bude najednou práskačka. Budou mi do oken házet kameny.“

„Někdo ji ubodal,“ řekla Rebecka tvrdě. „Nemá jen jednu bodnou ránu. Má jich stovky. Viděla jsem ji. Tak pomůžete mi?“

Maja Larssonová si položila ruku na krk a provrtávala Rebecku pohledem.

„Jste dobrá,“ řekla.

„Jo, já vím.“

„Znala jsem vaši mámu. Chodívaly jsme spolu tančit. Byla krásná. Měla spoustu nápadníků. Pak se seznámila s vaším tátou, vzala si ho a já se odstěhovala, takže jsme ztratily kontakt. Sol Britt jsme někdy braly s sebou, i když byla mladší. Ale byla to moje malá sestřenice. Pak otěhotněla. A narodil se jí chlapeček, Matti. Bylo jí sotva sedmnáct. Jeho otec se vypařil, ještě než byl Mattimu rok. Ani si nepamatuju, jak se ten hajzl jmenoval. Odstěhoval se a podle všeho se mu celkem dařilo, začal pracovat jako řidič kamionu pro Scanii. Na tom nesejde. Sol Britt se seznámila s jiným. Brzy se ale rozešli. Pak se objevil další chlap, ale ten zas moc pil. Občas si přitáhl domů kámoše a pařili až do rána. Nakonec ho vykopla. To jí bohatě stačilo. Matti si musel ve škole vyslechnout, že jeho máma je kurva a že chlastá.“

„Byla to pravda?“

„Jo, tak trochu. Pila hodně. Ale něco vám řeknu. Tady pije spousta lidí. Jenže všichni místní smolaři a vágusové si mysleli, že jsou lepší než ona. Všechny báby z vesnice, co mají aspoň svoje jistý. Podle mě je mnohem nesnesitelnější žít s nějakým blbcem než zůstat sama. Pokud vás nepotká nic horšího. Protože sama jste na tom aspoň líp než většina zdejších lidí. Navíc můžete pít bez výčitek svědomí. Takže všichni usoudili, že Sol Britt moc pije. A že když jde po vesnici poté, co si dala skleničku, tak je samozřejmě ožralá a trapná. Kdežto ostatní se můžou promenovat, ať jsou v jakémkoli stavu. Sol Britt už byla taková. Hledali u ní azyl všichni místní chlapi, když se namazali, když se doma nepohodli s tou svou nebo je nechala ženská. To pak táhli za ní. A ona je pozvala na kafe. Nic víc. Tolik vím. Ne že bych si myslela, že na tom teď záleží, ale je to svatá pravda. Pak se dopotáceli domů za svou starou nebo k sousedovi či kamarádovi a žvanili, že se s ní vyspali. Sprostá lež. Přání otcem myšlenky. Tak to bylo. Pár lidí jí nadávalo do kurev. Nechápu, že se odsud neodstěhovala. Nechápu, že jste se sem vrátila.“

Rebecka se podívala z okna. Sněžilo? Ve vzduchu poletovalo pár osamělých vloček, jako by se nemohly rozhodnout, jestli spadnou, nebo se vznesou k nebi.

Tohle nechtěla poslouchat. Nechtěla slyšet o svých rodičích. A nechtěla slyšet pravdu o Kurravaaře, jakou ji neznala.

Protože už jsem velká holka, je pro mě snazší držet si místní od těla. Nemusím mít s takovými lidmi nic společného. Když jsem byla malá, bylo to jiné. Chodila jsem s nimi do třídy. Tenkrát jsem neměla šanci.

„Vyhrožoval jí někdo?“

„Marcuse pár dětí ze vsi šikanovalo. Jezdí s nimi autobusem do školy. A Sol Britt s tím šla za ředitelem školy. Rodiče se příšerně naštvali. Na Sol Britt! Protože se odvážila stěžovat si na jejich spratky… Sol Britt trvala na svém. A nedala se, ani když za ní přišli Louise a Lelle Niemiovi až domů. Stáli na prahu a hádali se s ní. Prováděli jí věci, na které je policie krátká. Zapínali třeba dálková světla, kdykoli ji míjeli na silnici. Jo, a nadávali jí do kurev. Naznačovali to slovo mimicky, když ji potkali ve městě v obchodě. A Marcus mlčel a prosil babičku, aby nic nepodnikala a nikomu nic neříkala, jinak to bude ještě horší. A ten jejich synáček klidně cestou ze školy srazí Marcuse do příkopu nebo hodí do závěje. Krade mu věci. Loni mu Sol Britt musela koupit tři nové batůžky do školy. Marcus tvrdil, že je ztratil. Ale on svoje věci neztrácí.“

Maja vyndala nádobí ze dřezu, zazátkovala ho a začala do něj napouštět vodu. Do vody napěněné saponátem potom talíře, sklenice a příbory zase vložila.

„Nechápu, proč vám to všechno vyprávím. Jsou to idioti, ale nezabili ji.“

Nádobí myje postaru, všimla si Rebecka. Opláchla ho v plastové míse, a ne pod tekoucí vodou. Teplou vodou se musí šetřit.

„Kde bydlí?“

„Ve velkém žlutém domě o kus dál u říčního zálivu. Chcete říct, že to nevíte? Dejte si na ně pozor. S těmi není radno dostat se do křížku, pokud tady chcete dál bydlet. Radím vám dobře.“

Rebecka se ušklíbla.

„Už jsem se v životě dostala do křížku s jinými lidmi. Nenechám se zastrašit.“

Maja Larssonová se také ušklíbla. Po tváři jí přelétl úsměv. Ale rychle zmizel, jako by ho něco zaplašilo, možná smutek nebo tušení smrti.

„To je pravda. Vlastně jsem o tom četla. A také jsem to slyšela vyprávět. Tady se o tom případu hodně mluvilo. Jak jste zabila ty zdejší pastory někde v okolí Kurravaary.“

A kdesi ve Švédsku vyrůstají děti bez otce, které mě nenávidí, vzpomněla si Rebecka.

Sklopila oči k poznámkovému bloku.

„Nechcete mi o Sol Britt ještě něco povědět? Jaká v poslední době byla? Netrápilo ji něco?“

„Ne. Nebo spíš nevím. Upřímně řečeno, nejspíš bych si ničeho nevšimla. Celé dny prosedím u matčiny postele a pokouším se ji nakrmit. Bdím u ní. Ještě nedávno tu matka žila. Starala se o dům a uklízela.“

Maja Larssonová přelétla pohledem celou místnost.

„Teď z ní zbyl jenom stín. Jste své mamince podobná.“

Rebecka cítila, jak se uvnitř zatvrdila.

„Děkuji vám, že jste si udělala čas,“ pronesla přátelsky a nedala na sobě nic znát.

Maja Larssonová přestala umývat nádobí a obrátila se k Rebecce čelem. Rebecka měla pocit, jako by ji Maja provrtala pohledem skrz naskrz.

„Už chápu,“ dodala Maja. „Tak je to tedy. Ale vaše máma nebyla zlá. A váš táta nebyl žádná oběť. Kdybyste si o tom někdy chtěla promluvit, můžete ke mně zajít na kafe.“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ odbyla ji Rebecka a vstala. „Ozveme se vám ohledně Marcuse.“

Mrkla na hodinky. Byl nejvyšší čas zajet do pitevny.

V PITEVNĚ BYLA ZIMA JAKO VŽDY. Rebecka Martinssonová a Anna Maria Mellaová si ani neodložily kabáty. Ve slabém odéru rozkládajících se těl a intenzivním pachu silných dezinfekčních prostředků a formaldehydu se vznášel kouř z Pohjanenových cigaret.

Soudní lékař Lars Pohjanen seděl na pracovní židli, v jedné ruce držel cigaretu a ve druhé diktafon. Kovová stolička na kolečkách vypadala jako kostra kancelářské židle bez opěradla. Anna Maria tušila, že z ní vstává už jen zřídka. Slyšela, že loni přestal řídit auto. Díkybohu. Na silnici býval určitě krajně nebezpečný. Pořád je hrozně unavený a nejméně polovinu pracovní doby nejspíš proleží na pohovce v kuchyňce. Ztrácí se před očima, jak se u něj stále více ke slovu hlásí rakovina. Najednou na něj Anna Maria dostala nevysvětlitelnou zlost.

Pod rozepnutým zeleným pláštěm měl tričko s portrétem Madonny. Fotka zpěvačky, která byla samý sval a šlacha, v cylindru na blonďatých kadeřích ostře kontrastovala s jeho mrtvolnou kůží. Pod očima se mu rýsovaly namodralé kruhy.

Anna Maria by ráda věděla, jak k tomu tričku přišel. Musel ho dostat darem od dcery. Nebo možná od vnučky. Dala by krk na to, že Pohjanen vůbec netuší, kdo na tom tričku je.

Sol Britt Uusitalová ležela na nerezovém pitevním stole uprostřed místnosti. Vedle otevřeného těla se válely Pohjanenovy zakrvácené latexové rukavice.

O kus dál asistentka Anna Granlundová prořezávala pilkou lebku jiné mrtvoly. Ze zvuku kotoučové pily pronikající lebeční kostí přejel Anně Marii mráz po zádech. Zamávala na Annu Granlundovou, která kývla, že už bude brzy hotová. Za chvíli skončila. Vypnula pilku, sundala si ochranné brýle a pozdravila se s nimi.

Anna teď dělá všechno sama, pomyslela si Anna Maria a zadívala se na Pohjanenovu asistentku. Všechno kromě samotného myšlení.

„Vy tu kouříte?“ dobírala si Rebecka Larse Pohjanena, jakmile pilka utichla. „Brzy dostanete padáka.“

Patolog se místo odpovědi chraplavě zasmál. Všichni dobře věděli, že už před pěti lety mohl jít do invalidního důchodu. Směl si dělat, co se mu zachtělo, jen když tu ještě chvíli zůstane.

„Budete na mě žalovat?“ zachroptěl spokojeně.

„Myslela jsem, že bys nám k tomu mohl něco povědět,“ spustila Anna Maria s pohledem upřeným na mrtvou.

„No dobrá,“ sykl Lars Pohjanen. Odmítavě mávl rukou, aby naznačil, že tentokrát se obejde bez povinných úvodních tanečků, kterými Anna Maria začínala vždy, když z něj přišla tahat rozumy, dříve než byl s pitvou hotový. Pokaždé byl naštvaný, že ho ruší a nenechají v klidu pracovat. Anna Maria ho proto obvykle chlácholila a on si dal nakonec říct.

„Nejdřív jsem si myslel, že šlo o nastřelovací pistoli na hřebíky,“ řekl. „Už jsem něco podobného viděl dvakrát — hřebíky většinou zmizí pod kůží. Navíc rány skoro nekrvácejí, přesně jako tady. Tedy za předpokladu, že některý z prvních výstřelů je smrtelný. Ale v ranách žádné hřebíky nejsou, takže…“

Natáhl si nový pár gumových rukavic a vytáhl podnos s nařezanými tlustými plátky kůže. Anna Maria si říkala, že slaninu si teď dlouho nedá.

„Podívej,“ ukázal na jedno místo, „tady je v kůži malý otvor a ty drobné prasklinky v podkoží a tkáni potvrzují, že rána je docela malá, tkáň ani moc nepoškodila. A koukni na tohle. Ranky jsou úplně kulaté. A hluboké.“

„Že by šídlo?“ zeptala se Anna Maria.

„Jsi blízko.“

„Hřebík na prkně?“ hádala Rebecka.

Lars Pohjanen zavrtěl hlavou.

Namířil na Sol Brittino tělo levý ukazováček a pravý palec s ukazováčkem a těmito prsty na několika místech ukázal vždy tři ranky vedle sebe. „Jako Orionův pás,“ zanotoval patolog a ukázal na další místa na těle. „Zpočátku to člověk nevidí, protože ran je příliš moc.“

„Co to je?“ zeptala se Anna Maria.

„Vidle na obracení sena,“ řekla Rebecka.

Lars Pohjanen ji obdařil uznalým pohledem.

„Jo, to si taky myslím.“

Zvedl mrtvé obě ruce.

„Na rukou nemá žádné zranění, které by naznačovalo, že se bránila. Jelikož tak málo krvácela, hádám, že ji zabila už první rána.“

Rebecka neznatelně svraštila obočí. Lars Pohjanen na ni po očku mrkl a pokračoval v přednášce:

„Když zemřete, zastaví se vám srdce, takže přestane do těla pumpovat krev. Tím pádem přestanete krvácet. Jako například Ježíš na kříži. V Písmu stojí, že těm, kteří byli ukřižováni spolu s ním, vojáci zlámali kosti, ale Ježíšovi ne, protože už byl mrtvý. Poté mu kopím probodli bok. A přitom mu z těla vyšla krev a voda. Takže před tím ještě mrtvý nebyl, zemřel zjevně až v té chvíli. Vedl jsem o tom řadu debat s církevními hodnostáři. To se ví, že ti by chtěli, aby Ježíš vydechl naposledy přesně tehdy, jak to stojí v bibli.“

„Kněží nás nemají rádi,“ přitakala Anna Maria, aby ho povzbudila. „Marie Allenová v Rudbeckově laboratoři nedávno zjistila, že lebky svaté Birgitty a její dcery Katariny v relikviáři kláštera ve Vadsteně ve skutečnosti nepatří příbuzným jedincům.“

Lars Pohjanen se spokojeně zachechtal.

„Navíc je od sebe dělí dvě stě let,“ dodala Anna Maria.

„Pane jo,“ přitakal patolog. „Hoďte ty svaté kosti psům.“

„Vypadá tak klidně,“ řekla Rebecka. „Myslíte, že spala?“

„Všichni mrtví vypadají klidně,“ pronesl Lars Pohjanen suše. „Bez ohledu na to, jak bolestivou smrtí zemřou. Než nastane mrtvolná strnulost, tak se všechny svaly, včetně obličejových, úplně uvolní.“

Rebecce přelétl po tváři stín. Lars Pohjanen to okamžitě pochopil.

„Myslíte na svého otce?“ zeptal se. „Tím se netrapte. Když člověk vypadá po smrti klidně, dost možná se tak i cítil. To se nevylučuje. Takže k věci. Několik z těch ran bylo přímo smrtelných.“

Ukázal na ránu mezi Sol Brittiným pupkem a stydkou kostí.

„Tahle prorazila velkou tepnu. Tu si měli samurajové ve zvyku přeseknout, když páchali harakiri. Sol Britt krvácela do osrdečníku. Odhaduji, že šlo nejspíš o první ránu. Prohlížel jsem si ji, jsou v ní stopy rzi. Jsem si téměř jistý, ale pošlu vzorky na analýzu, jestli chcete.“

„Takže staré vidle na seno,“ usoudila Rebecka.

„Jo, nové se dneska sotva seženou.“

„A ležela v posteli…“ uvažovala nahlas Anna Maria.

„Zaručeně. Nebudeme ji otáčet, ale některé bodce prošly skrz naskrz, například tady nad klíční kostí. V matraci zejí identické rány.“

„Vrah tedy musel stát v posteli nad ní. Nebo možná u postele,“ pokračovala Anna Maria v úvahách. „Muselo to být těžké.“

„To mi věřte,“ přitakal Lars Pohjanen, „zvlášť když přitom narazíte na kost. Něco takového člověk spáchá jedině v afektu. V takovém případě je totiž tělo nabité adrenalinem. Stav šíleného vzteku, případně extatické radosti. Proto nepřestane. Bodá oběť dál, i když je už mrtvá. Často to značí duševní poruchu.“

„Ověříme si na psychiatrii, jestli nedávno nějakýho blázna nepustili,“ řekla Anna Maria.

Nejradši by si ukousla jazyk. Do prdele, proč vždycky rychleji mluví, než myslí. Rebecka byla přece před pár lety umístěna na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Vyšilovala dokonce tak, že jí dávali elektrické šoky. Křičela a měla halucinace. Poté, co Lars Gunnar Vinsa zastřelil svého chlapce a pak sebe. Anna Maria o tom s Rebeckou nikdy nemluvila. Bylo to pro ni něco nepochopitelného. Dokonce ani netušila, že se pacientům elektrické šoky pořád dávají. Myslela si, že to už patří minulosti. Jako ve filmu Přelet nad kukaččím hnízdem.

„Nějak vám došla řeč,“ zaskřehotal Lars Pohjanen.

Vtom se Anně Marii rozezvonil mobil. Hovor přijala s úlevou, že ji zachrání před napjatou atmosférou. Byl to Sven Erik Stalnacke.

„Myslel jsem, že tiskovka bude zítra ráno,“ šel rovnou k věci.

„Taky že bude,“ potvrdila Anna Maria.

„No dobře. V tom případě nechápu, proč se von Post vybavuje s partou novinářů v konferenční místnosti.“

Co to, sakra, mele, pomyslela si Anna Maria, ale poznámku raději spolkla.

„Hned jsem tam,“ řekla místo toho a hovor ukončila.

„Tohle tě moc nepotěší,“ obrátila se k Rebecce.

WE MEET AGAIN, řekl si okresní prokurátor Carl von Post, když zahlédl policejní inspektorku Annu Mariu Mellaovou a Rebecku Martinssonovou vystupovat z aut. Krávy pitomý.

Rebecka Martinssonová. Před pár lety přijela do Kiruny a pletla se mu do vyšetřování vraždy Viktora Strandgarda. Úspěšná advokátka ze stockholmské kanceláře Meijer & Ditzinger. Jako by to mělo něco znamenat. Její přítel byl spolumajitelem kanceláře. Von Post okamžitě pochopil, jakým způsobem se jí podařilo místo získat. Ale média, ty hyeny novinářský, ji zbožňovala. Poté, co se vražda s její pomocí objasnila, se o ní všude psalo. A on sám v tom příběhu vystupoval jako blbec, který zatkl nesprávnou osobu. Myslel si, že aspoň pak se jí zbaví, ale to se přepočítal. Přestěhovala se na sever natrvalo a začala pracovat jako prokurátorka. S tou trpasličí policistkou Mellaovou zkazily v případu vraždy Wilmy Perssonové a Simona Kyröa, co se dalo. Vrah byl nakonec dopaden jen zázrakem. Ale tisk, zase ti mizerní novináři, Rebecku Martinssonovou popisoval jako Modesty Blaise.

On sám se mezitím už celé roky zabýval případy řízení pod vlivem alkoholu, krádežemi skútrů a domácím násilím. Víceméně. Až na jednu vraždu. Šlo o chlapa z Haradsu, který jednou v sobotu večer zabil svého bratra.

Carl von Post byl zahrabaný na prokuratuře v Laponsku. A mohly za to tyhle dvě ženské. Ta samozvaná Modesty Blaise a policistka, bez které nedala ani ránu. O místě v nějaké větší právnické firmě ve Stockholmu si mohl nechat jenom zdát. Ale už se rozhodl. Teď se to změní. Teď je řada na něm, aby se proslavil a dostal se na titulní stránky. Přesně takovouhle senzační vraždu potřeboval. Ona ji nepotřebuje. Už zařídil, aby mu ten případ spadl do klína. A tyhle dvě na tom nemůžou nic změnit. Což brzy zjistí.

Carl von Post se obrátil na shromážděné novináře. Všichni měli hlavu skloněnou nad svým iPhonem a projížděli Twitter a Flashback v honbě za nějakým sólokaprem. Zapnuli mikrofony. Bulvární plátky Expressen a Aftonbladet sem vyslali své stálé externí spolupracovníky. Reportéři z deníků Norrlandský sociální demokrat a Norrbottenský kurýr postávali o kus dál na chodbě a doufali, že tam odchytnou nějakou známou tvář. Chlapi z veřejnoprávní televize SVT a z TV4 kolem sebe mávali ohromnými kamerami. Pak tu bylo pár lidí, které nikam zařadit neuměl. Všichni se úlisně snažili domluvit si s ním trochu času po tiskové konferenci.

„Pět minut,“ slíbil a mávl rukou směrem k židlím vyrovnaným do řady v konferenční místnosti. Pak pospíchal ven, aby si promluvil s Rebeckou a Annou Mariou, aniž by ho ostatní slyšeli.

Anna Maria Mellaová šla Carlu von Postovi naproti. Zpomalil, nechtěl dát najevo, že je ve stresu. Ale Anna Maria stejně viděla, jak za prosklenými dveřmi popoběhl k východu. Rebecka se za ní trochu loudala.

„Nazdárek,“ pozdravil je von Post a usmál se. „Dobře že jste tady. Slyšel jsem, že jste byly u soudního lékaře. Tak můžeme uspořádat briefing o tom, co řekl, protože…“

„Tak moment,“ přerušila ho Anna Maria. „Málem mě z toho ranila mrtvice. Takže čekám na vaše spásná slova, abych se uklidnila…“

„Nechápu, o čem to mluvíte.“

„Tak vy to nechápete?“

Anna Maria rozhodila rukama, pak se chytila za hlavu, jako by jí měla každou chvíli vybuchnout.

„Svolal jste tiskovou konferenci. Teď. Já už ji přitom svolala. Na osmou zítra ráno.“

Carl von Post zkřížil ruce na prsou.

„Je mi líto, že to bylo trochu nakvap. Tu změnu jsem vám měl samozřejmě oznámit. Vedu předběžné vyšetřování a myslím, že čím dříve si promluvíme s tiskem, tím lépe. Víte, jak to jinak chodí. Naši vlastní lidé pak za peníze vynášejí informace z vyšetřování. Spoustu věcí si ještě přimyslí, aby tu senzaci prodali.“

„Nemusíte mě poučovat, jak mám jednat s tiskem. Jak to, že vedete předběžné vyšetřování? To přece vede Rebecka.“

Carl von Post se zadíval na Rebecku, která k nim už došla a postavila se vedle Anny Marii.

„Ne, vedu ho já,“ řekl chladně. „Rozhodl tak Alf Björnfot.“

Alf Björnfot byl vrchní prokurátor. Když Rebecka skončila s prací v advokátní kanceláři a vrátila se do Kiruny, přemluvil ji, aby začala pracovat na státním zastupitelství.

Anna Maria užuž otevírala pusu, aby řekla, co je to za nesmysl, ale zase ji zavřela. Jistěže by von Post nejednal na vlastní pěst. Není přece žádný pitomec. Vlastně je, ale ne zas takový.

Rebecka přikývla, ale neřekla nic. Na pár vteřin nastalo ticho, které přerušil von Post.

„Máte k té mrtvé jednoduše moc blízko. Alf mě požádal, abych to převzal.“

„Vůbec jsem ji neznala,“ namítla Rebecka.

„To nevadí, ale bydlíte ve stejné vesnici. Dříve nebo později byste při vyšetřování narazila na někoho, koho znáte. A to je citlivá záležitost. Musíte to pochopit. Björnfot vás na tom případu nemůže nechat pracovat. Existuje vážné riziko podjatosti.“

Zadíval se na ni. Nehnula ani brvou.

Zřejmě bude trochu retardovaná, pomyslel si. Lehká mozková dysfunkce.

Rebecka se snažila nedat na sobě nic znát. Čelo ji tou námahou bolelo, ale byla si téměř jistá, že na ní není nic vidět.

Zametli s ní, jako by byla hadr na podlahu. Alf jí ani nezavolal.

Hlavně nedej najevo, jak se tě to dotklo, nabádala se v duchu.

To by von Postovi udělalo ještě větší radost. Hodoval by na jejím zraněném sebevědomí jako sup na mršině.

„Alf Björnfot si o vás navíc dělá nejspíš trochu starosti,“ pokračoval Carl von Post měkkým hlasem. „Byla jste přece nemocná a takovýhle případ by pro vás mohl být příliš drásavý.“

Natočil hlavu trochu na stranu a pohlédl na Rebecku.

Nesmím reagovat, umínila si Rebecka.

Carl von Post si rezignovaně povzdychl a mrkl na svůj iPhone.

„Musíme začít,“ řekl. „Co říkal soudní lékař? Jen stručně.“

„Nemám čas,“ ozvala se Rebecka. „Musím vyzvednout psy.“

Ale nehnula se z místa. Jen tam tiše stála.

„Neříkal nic,“ odpověděla Anna Maria. „Ještě s pitvou ani nezačal.“

Obě ženy zkřížily ruce na prsou. Chvíli se nehýbaly. Pak spustila Rebecka paže podél těla, otočila se a odešla.

Von Post ji pozoroval, jak nasedá do auta a odjíždí. A je to, pomyslel si.

Jednoho malého černouška jsem se zbavil.

Jen stěží potlačil úsměv.

Ještě mu zbýval druhý. Nebo spíš druhá. Ta semetrika Mellaová si nesmí myslet, že si může dělat, co se jí zamane.

„Nemám čas se s vámi dohadovat, inspektorko Mellaová,“ pronesl dutě. „Povíte mi, co vám řekl, nebo jste na tomhle případu skončila.“

Anna Maria se na něj nedůvěřivě dívala.

„Myslím to vážně,“ pokračoval a neuhnul přitom pohledem. „Pokud policista neinformuje prokurátora, který vede předběžné vyšetřování, znamená to vážné porušení pracovní kázně. A já vám garantuji, že vás v takovém případě nechám přeložit k dopravní policii. Krajský policejní komisař si ode mě půjčuje byt v Riksgränsenu.“

Podíval se na ni se zvednutým obočím. Jak to přijme?

„Ale Pohjanen pro nás ještě nic neměl,“ trvala na svém Anna Maria.

Tváře jí polil ruměnec.

„Zjevně ji někdo ubodal vidlemi. Smrt nastala rychle. Utrpěla spoustu bodných ran. Nebo sečných. Nazývejte si to, jak chcete.“

„Výborně,“ řekl von Post a poplácal ji po rameni. „Jdeme na to. Je čas na tiskovku.“

„TO JE TU POŘÁD TOLIK SNĚHU?“

Slečna Elina Petterssonová pozoruje Kirunu z kozlíku kočího. Sedí na něm sama, protože mladík ze sání seskočil a koně, kteří funí námahou, raději vede.

„Kdepak,“ odpoví jí. „Vždycky ho bývá hodně, ale teď jsme tu měli po tři dny sněhovou bouři. Dneska ráno ustala, jako když utne, vyčasilo se a oteplilo se. Na to si tu brzy zvyknete. Hory už jsou takové. Počasí se tady mění strašně rychle. Loni o slunovratu jsme se my mladí vydali na tancovačku do Jukkasu. Bylo krásně teplo. Zrovna začínalo rašit listí. Ale večer kolem osmé začalo sněžit.“

Při té vzpomínce se zasměje.

Sníh pokrývá město jako tlustá peřina. Domy mají dlouhé bílé sukně. Na cestách leží sněhové závěje. Malí chlapci odhazují sníh ze střech jako o život. Jsou svlečení do půl těla a na nohou mají vysoké zimní boty.

„Jinak by se střecha propadla, až začne tát,“ vysvětluje kočí.

Pouliční lampy si nasadily sněhové ušanky. I hora s dolem na železnou rudu je zabalená do měkkého sněhu a vypadá jako kterýkoli jiný kopec. Větve bříz se pod tíhou sněhu sklánějí k zemi a tvoří pohádkové brány, které se třpytí ve slunečním svitu. Elinu to úplně oslní a musí mhouřit oči. Slyšela, že sníh může člověka i oslepit. Tak tohle je ta sněžná slepota?

„Počkáte ve škole,“ vysvětlí jí kočí. „Někdo vás tu vyzvedne. Vaše zavazadla nechám na saních. Později vám je přivezeme na místo, kde se ubytujete.“

Elina zůstane ve třídě sama. Je neděle, a tak je tu pusto. Podivný klid. Oknem sem dopadají sluneční paprsky, ve kterých se zvedá tenký závoj prachu.

Je tu tabule, výborně, a řada nástěnných obrazů. Motivy z bible, mapy, obrázky zvířat a rostlin. Elina hned v duchu slyší, jak dětem vypráví ty nejnapínavější příběhy ze Starého zákona, o Davidu a Goliášovi, to se ví, o Mojžíšovi v rákosí a statečné královně Ester. Je zvědavá, kolik existuje tak daleko na severu druhů rostlin a zvířat. Děti si pak samozřejmě rostliny vylisují, aby se naučily poznávat místní flóru a faunu. Ve třídě je i harmonium a na stěně visí kytara.

Ráda by věděla, jak dlouho bude ještě čekat, protože už má pořádný hlad. Naposledy jedla obložené chleby, které si s sebou zabalila na cestu. A to bylo včera kolem druhé. Už to bude skoro čtyřiadvacet hodin.

Najednou bouchnou domovní dveře a Elina slyší, jak si někdo na chodbě sklepává z bot sníh. Pak se dveře do třídy otevřou a dovnitř vejde mladá žena zhruba stejného věku jako Elina. Ne, určitě bude ještě mladší. Elinu na první pohled oklamalo, že dívka je trochu při těle, s plným poprsím a větším zadkem. Zatím je přitažlivě korpulentní, brzy se z ní však stane pořádná matrona. Ale vypadá moc mile. Elinu napadne, že jsou si přece jen trochu podobné. Obě mají tupé nosíky a kulaté tváře. Ale ta druhá je tmavovlasá. V hnědých očích se jí zračí zvědavost a očekávání. Dívá se na Elinu, jako by čekala, že jí každou chvíli sdělí nějakou radostnou novinku.

„Slečna Elina Petterssonová?“

Podá jí ruku. Trochu zarudlou, se suchou a ztvrdlou kůží a velmi krátkými nehty. Ruka pracující ženy.

Jako ruka mé matky, napadne Elinu a za svou hebkou, slečinkovskou ručku se zastydí.

„Jsem hospodyně pana ředitele Lundbohma, Lisbet Anderssonová. Ale klidně mi říkej Lízo. Jaképak formality, když spolu teď budeme bydlet. Pojď!“

Vezme Elinu v podpaždí a vede ji ven do sněhu a sluneční záře. Jde rázným krokem. Elina musí vedle ní téměř běžet. Líza vesele brebentí, jako by se znaly od nepaměti.

„Konečně, to ti řeknu. Stokrát jsem panu řediteli říkala, že chci vlastní bydlení. Zatím jsem přebývala v komůrce pro služky v ředitelově domě. Ale s těmi hosty, co jich doma má! Umělci, obchodníci a správci dolů… a taky pár šílených dobrodruhů, co chtějí vidět hory, a pak v nich zabloudí a potřebují zachránit. Nejprve se musím postarat o to, aby všichni měli co jíst a pít, a obsloužit je u stolu. V kteroukoli denní či noční hodinu. Maminka pana ředitele ho jako malého musela pořádně rozmazlovat. A když konečně padnu do postele s vědomím, že musím za pár hodin zase vstát a dát se do práce, tak se přiženou nachmelení noční hosté, kňučí jako psi a škrábou na dveře. Fuj! Takoví dědkové! Mám na dveřích závoru, ale spát se přitom nedá. Jen pan ředitel takový není. Ten by nikdy… No, teď budu v každém případě bydlet ve vlastním.“

Cinká před Elinou klíčem.

„Ty jsi určitě zvyklá bydlet sama. Ale v Kiruně je nedostatek bytů. Tady se musí lidi uskrovnit.“

Stiskne Elině paži.

„Ale s tebou se uskrovním ráda. To vidím na první pohled!“

Jejich příbytek se nazývá B12, což je zkratka pro „budovu číslo 12“. Domu se říká Cínový roh. Pokrývá ho sníh a led, takže skoro není vidět, že zdi mají ve skutečnosti zelenou barvu. Plechové střechy jsou červené, vypráví Líza.

„Jen počkej, až uvidíš, jak v létě žhnou v půlnočním slunci! To je taková krása!“

Jejich byt se skládá z kuchyně a jednoho pokojíku v patře nad ní. Nábytek žádný. Jednoduchá podlaha z hrubých prken.

„Sporák,“ vyrazí ze sebe Líza. „Opravdový sporák s troubou!“

Důkladně zkoumá sporák značky Husqvarna. Kulaté ploténky jsou celé a zásobník na popel také. A dokonce i dva plechy na pečení.

Líza se otočí k Elině s úsměvem od ucha k uchu.

„Každé ráno můžeme péct chleba. A prodávat ho dělníkům. Když budeme obě spát tady dole v kuchyni, můžeme pokojíček pronajmout. Vejdou se tam čtyři nocležníci. Přes den opřeme matrace o zeď. A navíc mám rozkládací stolek a dvě židle. Takže tu můžeš číst a pracovat nebo přijímat žáky. Nocležníci nepřijdou před osmou nebo devátou večer. Možná o něco dřív, pokud tady budou večeřet. Protože tím si také trochu přivyděláme. Ale už jen za snídani trhneme osm korun týdně. A k tomu budeme ještě prodávat chleba.“

Když Elina uslyší zmínku o chlebu, snídani a večeři, musí se posadit, protože se hlady neudrží na nohou. Klesne na bedýnku na dříví. Líza okamžitě pozná, jak se věci mají.

„Panenko skákavá,“ vyhrkne, sevře Elininu hlavu do dlaní a políbí ji na čelo. „Že mě to hned nenapadlo.“

Přikáže Elině, ať se odtud ani nehne. Za chvilku se vrátí.

Zatímco je pryč, Elina cítí, jak ji celou naplňuje pocit štěstí. Jako by jí žilami proudilo první jarní sluníčko, zlatavý pramen. Cítí, že získala přítelkyni. Šťastnou, nezlomnou a hodnou přítelkyni. Která si někam odběhla, protože Elina „musí dostat něco k snědku“!

Elina se rozhlédne kolem. Sem postaví rozkládací pohovku. Na zem natáhnou koberce a stěny se musí vymalovat, samozřejmě nabílo, musí to být prosté, ale vkusné — přesně, jak hlásá Ellen Keyová. V létě nám v oknech pokvetou pelargonie.

Myslí na všechny ty osamělé večery a neděle za poslední tři roky. Už nikdy víc.

Líza se vrátila. Má s sebou děvečku, protože by to všechno sama neunesla. Vlečou věci na úklid: zástěry, kbelíky, hadry, mýdlo, velký lavor s teplou vodou a kartáče. Rozbalí obložené chleby pro Elinu a kousek sušeného, soleného sobího masa. Tohle téměř černé maso nakrájí nožem na tenké plátky.

„Chutná trochu jinak, když na ně člověk není zvyklý. Ale dodává sílu. Dej si kousek a uvidíš. A protože máš jen tyhle cestovní šaty, tak jsem si říkala, že tu zatím uklidím sama…“

Na to se Elina rozesměje. Copak si Líza myslí, že Elina je taková nóbl slečinka, že neví, jak se uklízí? Šaty si přece může vyprat. Když si přes ně zaváže zástěru, snad se tolik neušpiní.

Líza se také zasměje a dodá, že v uklízení ji ještě nikdo nepřekonal. Dnes večer se o pana ředitele postarají služky. Pečeni mu připravila předem a žádné hosty nečeká. Takže můžou s Elinou uklízet a drhnout až do půlnoci.

Pustí se tedy do úklidu. Mají jen kuchyň a pokojík a s pomocí děvečky to jde jedna radost. Venku na dvoře naberou do hrnce čerstvý sníh a ohřejí ho na sporáku. Kartáčem vypulírují strop, otřou zdi a dveře a vkleče pak vydrhnou rýžákem podlahu. Až za nimi nahoru zajde stará sousedka a laskavě je upozorní, že by s tou vodou mohly trochu šetřit, protože jí v bytě pod nimi prší. Pak všechno několikrát opláchnou čistou vodou a vysuší spoustou hadrů. Okna vyleští novinovým papírem. Z podlahy a velkého hrnce s vodou stoupá pára, v bytečku je jako v sauně. Otevřou okna dokořán a čerstvý vzduch se smísí s vůní mýdla. Zpívají z plných plic: žalmy, různé šlágry a odrhovačky o matce, která zabila své novorozeně, o nešťastné lásce a o chudých dětech, které z nejrůznějších příčin umírají.

Odpoledne dorazí dva chlapi s Líziným nábytkem. Přinesou rozkládací pohovku, přesně takovou, jakou si Elina do kuchyně představovala, peřinu, deky a polštáře, stolek, dvě dřevěné židle s laťkovým opěradlem, komodu, umyvadlo a konvici. Také hromadu hadrových koberečků a ubrusů. A dvě truhly se vším možným.

Líza a Elina sedí s hrnkem horké kávy na bedně na dříví. Po všem tom stěhování a uklízení je bolí celé tělo. Kůži jim pokrývá tenká vrstva soli z odpařeného potu.

Ale na chlapy, kteří přivlečou nábytek, se obě zlehka usmějí, pohodí hlavou, odhrnou si vlasy z tváře a pozvou je na kávu se žemlí. A chlapi sami od sebe donesou široké prkno a kus dřeva. Vyrobí z něj dvě kozy jako podstavce, na které prkno položí, a vzniklá lavice pak poslouží nocležníkům ráno při snídani. Potom se dají deska i kozy schovat pod kuchyňskou pohovku, aby nepřekážely.

Když chlapi pomalu sházejí po schodech, potkají kočího s kamarádem, jak táhnou Elininy kufry.

Ten největší dostanou nahoru jen stěží, moří se s ním, až jim málem vyklouzne a zavalí je. Chlapi se vrátí a pomohou jim.

„Co v něm máš?“ zeptá se Líza.

Všichni se na Elinu zadívají.

„Nemusela jste si s sebou vozit železo,“ zažertuje jeden z nich. „Toho tu máme plno.“

„To jsou knihy.“

Líza vytřeští oči.

„Knihy! Božíčku! Kam je dáme?“

„Myslela jsem, že si pořídíme knihovnu.“

Líza zírá na Elinu, jako by právě navrhla, že budou v bytě chovat tygry a slony. Knihovna! Tu má přece jenom panstvo!

Chlapi se zachechtají a slíbí, že se brzy vrátí s prkny a hřebíky. Ale to je bude muset Líza pozvat na pořádné jídlo, protože zvěsti o jejím kuchařském umění se k nim už donesly. Líza přikývne, duchem nepřítomná, a nespustí přitom oči z kufru.

VRCHNÍ PROKURÁTOR ALF BJÖRNFOT se podíval na displej telefonu. Rebecka Martinssonová. V duchu zaklel. Měl jí zavolat. Popadne ho chuť hovor nepřijmout. Ale takový zbabělec zase není.

„Zdravím vás, Rebecko,“ řekl do telefonu. „Moc mě to…“

„Neměl jste v úmyslu mi zavolat?“ skočila mu do řeči.

„Ale ano,“ nadechl se, „jenže dneska se všechno semlelo nějak moc rychle. Víte, jak to někdy chodí.“

Hlavně ji nežádej o pochopení, nabádal se v duchu.

„Tak prosím, poslouchám,“ pronesla nuceně klidným hlasem. „Protože já vlastně nevím, co na to říct.“

„Ehm,“ odkašlal si. „Přišel za mnou Calle von Post a… nabídl se, že převezme předběžné vyšetřování. Oběť totiž bydlela v Kurravaaře jako vy. Snad chápete.“

„Ne.“

„No tak, Rebecko. Ve vsi se přece všichni dobře znají. Dříve nebo později nastane situace, v níž hrozí riziko podjatosti.“

„A jiné trestné činy v Kurravaaře vyšetřovat můžu? Rychlou jízdu na skútru, krádeže lodních motorů a vloupačky?“

„Na tuhle vraždu se vrhnou média. A sebemenší chybičku nám dají pěkně sežrat. To přece víte.“

V telefonu nastalo ticho.

„Haló,“ ozval se nakonec Alf Björnfot.

„Bude nejlepší, když na to nic neřeknu,“ pronesla Rebecka.

Hlas jí zněl smutně. Alf Björnfot si přál, aby zněl naštvaně.

„Co jsem měl dělat?“ zeptal se.

„Asi mi trochu víc důvěřovat. Spoléhat na to, že z případu sama odstoupím, kdyby se riziko podjatosti objevilo. Přesně jako při každém jiném případu. Ne zbaběle ustoupit ze strachu před tiskem. Byla to moje vražda. Vy jste mi ji prostě sebral a ani jste se nenamáhal mi zavolat.“

Alf Björnfot si přejel rukou po tváři a pokusil se ztlumit výdech. Místo toho si pěkně nahlas odfrkl, jako vorvaň.

Proč jí vlastně nezavolal? ptal se sám sebe. Je to suverénně jeho nejlepší prokurátorka. Doslova ji prosil, aby pod ním pracovala. Zpytoval svědomí.

Carl von Post za ním zašel. „Teď je řada na mně,“ řekl. Pak vytáhl argument podjatosti. V té chvíli to znělo rozumně. Von Post navíc pokorně přiznal, že ten zamotaný daňový případ, se kterým Alfu Björnfotovi pomáhá, je nad jeho síly. A navrhl, že by ho mohla převzít Rebecka. „To bude něco pro ni,“ přesvědčoval ho von Post. „Mohla by se do toho pořádně zakousnout, v daňovém právu se tu nikdo nevyzná lépe.“

A on souhlasil. Ale proč jí to hned nezavolal? Protože někde v hloubi duše věděl, že jedná špatně. Chtěl se vyhnout konfliktu s von Postem. Chtěl mu hodit tučné sousto. Myslel si, že pro Rebecku Martinssonovou to nehraje tak velkou roli. Myslel si, že ji bude práce na tom zapeklitém daňovém případu bavit. Carl von Post je věčně nespokojený. Myslel si, že… Zřejmě vůbec nemyslel.

„Už se stalo, nedá se nic dělat,“ přiznal.

Jeho hlas zněl rozmrzele. Sám to slyšel a snažil se změnit tón.

„Ale víte co? Mám v Lulea jeden zamotaný daňový případ a potřebuji, aby se na to podíval někdo schopný. Co vy na to?“

Jakmile ta slova vyslovil, hned litoval.

„To si děláte legraci,“ pronesla Rebecka pomalu. „Copak vám vůbec není hanba? Ne, horké kaštany z ohně za vás tahat nebudu. Zbývá mi ještě sedm týdnů dovolené. Tak si ji vyberu hned. Vy nebo von Post za mě zítra můžete jít k soudnímu stání a převzít případy, které mám na psacím stole.“

„To přece nemůžete…“

„Opovažte se mi v tom bránit,“ zavrčela. „Jinak podám výpověď.“

Alf Björnfot se rozčílil.

„Chováte se jako malé dítě,“ vybuchl.

„To tedy nechovám,“ zaburácela Rebecka. „Jsem dospělá a pěkně naštvaná. Hrozně jste mě zklamal. Jste zbabělec. Kdo by si pomyslel, že polezete von Postovi do prdele?“

Alf Björnfot zalapal po dechu. Jako by mu někdo svíral hrudník ve svěráku.

„Cože? To snad… Teď okamžitě zavěsím,“ zvýšil hlas. „Můžete mi zavolat, až se uklidníte.“

A hovor ukončil.

Mrštil telefonem na psací stůl. Chvíli jen tak stál a díval se na něj. Doufal, že mu Rebecka ihned zavolá zpátky. A on že jí řekne, ať se kouká dát dohromady.

„To jste přehnala, sakra,“ zahalekal směrem k telefonu a namířil na něj prstem.

Pak se posadil a začal se prohrabovat v papírech. Za nic na světě si nedokázal vzpomenout, čím se zabýval, než mu Rebecka zavolala.

Co si o sobě myslí? Jak si to mohla dovolit?

Do kanceláře vešel jeho tajemník a zeptal se na rozpis soudních stání na příští týden. Během půl hodiny ho probrali a vztek přitom z Alfa Björnfota vyprchal. Osušil si čelo kapesníkem a sedl si na kraj stolu.

Skoro by si přál, aby byl zase naštvaný. Protože když teď o všem uvažoval v klidu, svědomí mu nastavilo zrcadlo. To, co v něm viděl, ho nepotěšilo.

Předávat ten případ von Postovi opravdu neměl. Vůbec o tom nepřemýšlel. Jen řekl: „Jo, dobře, proč ne.“ A teď se dostal do pěkné šlamastyky. Ale zpátky už to vzít nejde. Nechtěl, aby se na něj Rebecka zlobila.

„Byla to chyba,“ řekl nahlas sám sobě.

Štípl se do nosu a vzduch vyfoukl ústy.

„A člověk se na to ani nemusí dívat z genderového hlediska.“

PRVNÍ DEN V KIRUNĚ k nim o desáté večer zajde na návštěvu sám ředitel Lundbohm.

„Viděl jsem, že se u vás svítí,“ pronese omluvně a Líza jen kývne a pozve ho dál.

S Elinou se umyly ve zbytku vody v hrnci. Chlapům, kteří v horním pokojíku vyrobili ze dřeva knihovnu, Líza upekla americké vepřové s božskou cibulovou omáčkou. Elina se cítí malátná, tolik se toho mezitím událo. Zdá se jí, že od té doby, co vystoupila z vlaku s pocitem hanby, protože se s ní Hjalmar Lundbohm jen spěšně rozloučil a zmizel, uběhl celý týden.

Teď si vyčítá, že si nevzala lepší halenku. Ale nemohla přece tušit, že se objeví.

Pan Lundbohm má samozřejmě k návštěvě důvod. Chce Líze oznámit, koho na zítra pozval na večeři. Líza se zatváří překvapeně. Obvykle jí dává vědět předem, jen když čeká větší společnost, a někdy ani to ne. Líza se znovu lehce ukloní a po očku udiveně pozoruje Elinu.

„Slečna Petterssonová je možná zvyklá na vlastní bydlení,“ pronese ředitel Lundbohm. „Ale v Kiruně je o byty nouze, takže se lidé musí uskrovnit.“

Bože chraň, abych zase bydlela sama, pomyslí si Elina, ale nahlas řekne:

„Bydlet se mi tady bude jistě báječně. Nedá si pan ředitel kávu?“

A pan ředitel si dá, když už nemohou nabídnout nic silnějšího.

A tak pijí kávu z dřevěných hrnků. Zdá se, že mu to nijak nevadí, všimne si Elina. Patří k těm, kteří jeden den jedí prejt z dřevěné misky a druhý den povečeří se samotným princem Eugenem.

Hjalmar Lundbohm obdivuje koberečky a říká, že to tu mají moc útulné. Usadí se na kuchyňskou lavici a Líza mu vypráví, že nazítří budou malovat a tapetovat. Police na knihy natřou namodro, oznámí mu.

„Co do nich dáte?“

„Knihy. To se rozumí.“

Ukáže na kufr.

„Nová paní učitelka s sebou má celou knihovnu.“

Hjalmar Lundbohm se na novou učitelku dlouze zadívá a pak ji uctivě požádá, zda by si její knihovnu mohl prohlédnout.

Elině se třese ruka, ale nemá na výběr.

A zároveň mu chce ukázat, co je zač.

Když Líza všechny ty knihy uvidí, musí si sednout na zem.

„Já se z toho zblázním,“ vyrazí ze sebe. „To všechno jsi přečetla?“

„Ano,“ odpoví Elina trochu vzdorně. „A některé i víckrát!“

Hjalmar Lundbohm vytáhne z kapsy cvikr.

„Tak se na to podíváme,“ přikáže rozhodně a Líza už bere z kufru jednu knihu za druhou. Jsou pečlivě zabalené do plátna a hedvábného papíru. Líza papír opatrně skládá na hromadu. Hjalmar Lundbohm nahlas čte tituly knih.

Elina tiše sedí a nechává všemu volný průběh. Prostupuje ji záplava pocitů. A hlasů.

Jsem jen unavená, říká si, když jí náhle hrdlo sevře pláč.

Hlasy. Ženské doma ve vsi, které její matku varují, že se ta holka z věčného čtení pomátne. Že to škodí. Elina sedí skloněná nad úkoly do školy a ony o ní říkají, že je kůže líná. Vytrhnou jí pero z ruky a syknou, ať radši pomůže matce s nádobím. Ale matka ji pohladí po zádech a zabrání jí vstát. Znovu jí vloží pero do ruky. Řekne: „Dokud mám dost sil, bude se Elina učit.“ Elina před sebou vidí svou učitelku, jak u nich doma v kuchyni mluví s matkou. „Když necháte Elinu studovat, zaplatím všechny výdaje. Nemám vlastní děti, o které bych se mohla postarat.“

Ředitel Lundbohm vytahuje jednu knihu za druhou. Komentuje ty, které četl, a vyptává se na knihy, které si přečíst ještě nestačil.

Elina mu o nich vypráví. Lehkým tónem. Jak jen takovému muži vysvětlit, že jí knihy zachránily život? On sám měl vždycky všechno na dosah ruky. Divadlo, literatura, studium a cestování jsou pro něj samozřejmostí.

Ale když ředitel zvedne koutky úst a usměje se, povzbudí ji to. Vzápětí se živě rozpovídá. Bere své knihy do rukou a přitom ji naplňuje pocit šťastného shledání.

Elina sedí také na lavici a knihy se jí brzy vrší na klíně. Od pana Lundbohma ji bohužel dělí další hromádka knih.

Nechybí samozřejmě knihy pro děti. Dobrodružství Huckleberryho Finna a Dobrodružství Toma Sawyera. Elina i pan Lundbohm mají raději Huckleberryho Finna. Dále je tu Ostrov pokladů a Podivný případ dr. Jekylla a pana Hyda. Ačkoli ta poslední kniha pro děti pochopitelně vhodná není, dodá Elina a převypráví její děj Líze, která se přitom slastně chvěje strachem. Pak Elina vyhrabe z kufru Frankensteina Mary Shelleyové a navrhne, že si z něj budou po večerech číst.

Hjalmar Lundbohm nahlas přečte pár úryvků z Volání divočiny a Mořského vlka Jacka Londona. Kiplingův Kim je zabalen v utěrce spolu se sbírkou Oběť písní indického básníka a nositele Nobelovy ceny Rabíndranátha Thákura.

Anglické a německé romány, dále knihy Selmy Lagerlöfové, Ellen Keyové a Augusta Strindberga.

Hjalmar Lundbohm a Elina k sobě nechávají knihy promlouvat. Zakrátko oba svírají jednu knihu najednou. Někdy se Elina nakloní a čte stejný úryvek jako on. Hjalmar Lundbohm je cítit mýdlem.

Umyl se, než k nám zašel na návštěvu, bleskne jí hlavou. Namáhal by se tak, kdyby se chtěl jen zastavit u své hospodyně, aby jí oznámil počet hostů na večeři?

Líza dá vařit další kávu a odněkud vyčaruje finský sýr, který se do ní namáčí, a homoli cukru. Za chvíli usrkávají sladkou kávu a nakonec do ní vhodí kousky sýra, které jim pak skřípají mezi zuby.

Až úplně na dně kufru leží knihy zabalené v hnědém papíru a převázané provázkem.

„Tyhle tituly nejsou pro oči zaměstnavatele vhodné,“ vysvětluje Elina se skloněnou hlavou.

„Tak se podíváme, kolik toho tenhle zaměstnavatel snese,“ směje se pan Lundbohm a balíčky jeden po druhém rozbalí.

Nejprve vytáhne román Násadka na pero Elin Wägnerové.

„Wägnerová a Keyová…“ pronese Hjalmar Lundbohm.

„Ano,“ přitaká Elina. „A Stella Kleveová.“

Oba vědí, co si ten druhý myslí. Mladá učitelka sympatizuje se spisovatelkami, které pokládají lásku za důležitější než sňatek.

Ta dívka si kupuje knihy, říká si Hjalmar Lundbohm. To proto má tak okopané boty a obnošený kabát.

Přepadne ho touha nakoupit jí šaty. Krásnou halenku. Krajkovou.

V dalším balíčku objeví Skvrny a cáry Gustava Frödinga. U téhle básnické sbírky je jasné, proč musí být zabalena do papíru. Fröding dokonce kvůli jedné z těch rozverných básniček čelil žalobě.

Elina Frödinga miluje. Jak může někdo jeho básně pokládat za nemravné? Jsou plné pocitu osamělosti a touhy po lásce a blízkosti. Kolikrát jí právě Fröding poskytl útěchu, když sedávala sama ve třídě? Vždycky na tom byl hůře, vyobcovaný na okraj společnosti.

„Ve skutečnosti nemusel zemřít tak mladý,“ řekne Elina.

A Hjalmar Lundbohm okamžitě zavře oči a zarecituje:

Zaprodal jsem duši pití

v knajpě už sedím celý věk

útěchu hledám u štětek

toť mé trudné živobytí.

Na chvíli se rozhostí ticho. Elina není schopna slova. Muž, který recituje Frödinga. Recitoval správně uměřeným tónem, nikoli příliš emocionálně. Text mluví sám za sebe. Mezi slovy „pití“ a „v knajpě“ udělal krátkou odmlku, takže měl člověk téměř dojem, že to skládá on sám, že hledá slova, že hledá všechno, co hledá ona. Všechno, co dokáže utišit horečku, kterou někdy trpí, i ten neklid a osamělost.

Hjalmar Lundbohm sedí bez hnutí s přivřenýma očima, jako by snil.

Měla bych ho políbit, napadne ji a pocítí úžas nad tak náhlou touhou.

Okamžitě se napomene, že je to přirozeně hloupost. Zrovna se s ním seznámila. Je mnohem starší. Navíc obtloustlý.

Ale pak se zadívá na ty přivřené oči s těžkými víčky a ústa, která se před malou chvílí lehce zkřivila bolestí, když klidným, měkkým hlasem vyjádřil svou touhu slovy někoho jiného. V té chvíli v něm vidí mladého muže, ba téměř chlapce. Chce ho poznat. Všechny jeho tváře. Chce vědět všechno. Chce ho políbit. Chce, aby jí patřil.

„Přesně tak,“ povzdychne si Líza. „V knajpě už sedím celý věk, útěchu hledám u štětek. Jo, jo, úplně jako můj Johan Albin, než jsme se poznali. Teď už nepije. Ale počkat, já mám přece taky knížky.“

Z jedné truhly vytáhne svůj příspěvek do knihovny.

Hjalmar Lundbohm se probere a nad tituly jako Za staženými závěsy a Sladkost hříchu spokojeně bručí.

Nasadí si cvikr, chvíli listuje nazdařbůh a pak přečte: „Leopold ji pomalu přitáhl k sobě. Bílá růže jí přitom sklouzla po krku a zasypala ji stovkami okvětních lístků. Má nejmilejší, zašeptal a zahleděl se jí toužebně do očí, které k němu vzhlížely. Pak jí vtiskl na rty dlouhý, žhavý polibek.“

Teď zavře oči zase Líza a naslouchá mu jako kázání v kostele.

„Nádhera,“ vyhrkne, když ředitel dočte.

Hjalmar Lundbohm se pobaveně usměje.

„No ne,“ dobírá si ho Elina. „Tak pak ředitel se posmívá červené knihovně a románům pro služky? Protože podobné knížky mám taky.“

Rozbalí několik balíčků v hnědém papíru s šestákovými romány a rodokapsy. Jsou mezi nimi detektivky se Sherlockem Holmesem a Nickem Carterem a samozřejmě knihy z pera švédského dobrodruha Duseho o detektivu Leu Carringovi. Vlastní také dobrodružné knihy a romantické příběhy z Divokého západu, strašidelná vyprávění a milostné romány nejpopulárnější švédské spisovatelky Jenny Brunové.

Vzduch zhoustne, jak se to v něm hemží plesy, spory o dědictví, vraždami, chudými venkovskými děvčaty, ze kterých se stanou pravé dámy, věřiteli, opiovými doupaty, zlatokopy, piráty, vylupovači hrobů, zhrzenými a zakázanými láskami, pošlapanými nadějemi, špiony, žárlivostí, výčitkami svědomí, podvody, pomstou, šejky v poušti, andělíčkářkami, zrádci, tajemnými cizinci, neprávem odsouzenými, hypnotizéry, honičkami v autě, ledními medvědy a lidožravými tygry, okouzlujícími doktory i bezohlednými zločinci, opuštěnými ostrovy v Tichomoří, expedicemi na severní pól, nebezpečím, zoufalstvím a šťastnými konci.

Čtou si texty na zadní straně a obdivují všechny ty úžasné obálky.

„Samý nemorální škvár,“ zažertuje Hjalmar Lundbohm a usměje se na Elinu.

Ta skloní hlavu, jako by se přiznávala, že je beznadějně ztracená.

V tu chvíli Líza zhluboka a hlasitě zívne. Hjalmar Lundbohm vyskočí tak rychle, jako by zatroubila večerku.

„Zanedlouho se vrátím, abych prověřil ostatní knihy,“ pronese předstíraným úředním tónem a ukáže na zbylé hnědé balíčky na dně Elinina kufru.

Za oknem začalo hustě sněžit.

„Už zas!“ povzdychne si Líza.

Hjalmar Lundbohm se rozloučí. Líza s Elinou si ustelou na rozkládací pohovce. Jakmile si obléknou noční košile, svalí se do peřin.

„Musím uznat, že umíš nejen uklízet, ale i smát se,“ zamumlá Líza Elině do ucha. „Jsi pro mě pravé požehnání!“

Pak obě okamžitě usnou.

Hjalmar Lundbohm kráčí domů sněhovou vánicí. Venku není živá duše. Cítí se podivuhodně rozjařený. Takhle dobře jako s vlastní hospodyní a novou učitelkou se nepobavil už dlouho.

Vysloví její jméno. Jako malé dítě. Ale jeho hlas moc daleko nedolehne. Sněhové vločky ho ztlumí.

„Elina,“ řekne.

REBECKA MARTINSSONOVÁ zaklepala u Kristera Erikssona. Bydlel ve čtyřpokojovém domku obloženém hnědě namořenými fošnami na Jelení ulici. Bylo od něj hezké, že se o Marcuse postaral. Ráda by věděla, jak to šlo u výslechu. Z domu se ozýval sbor štěkajících psů.

Vešla dovnitř, sedla si na bobek a přivítala se s nimi. Tintin stála důstojně na všech čtyřech a nechala se blahosklonně drbat na hřbetě. Přitom trochu zvedla pysky, aby dala mladšímu Royovi najevo, že musí počkat, až na něj přijde řada. Smrkáč byl v jejích očích ještě mrňous, takže o něj se nestarala. Motal se kolem Rebecky, kňučel a občas se jí snažil olíznout tvář. Jeho panička, jeho báječná panička, kde se tak dlouho zdržela? Vera ji rychle pozdravila, ale hned se vrátila do kuchyně. Rebecka šla za ní. Krister zrovna opékal kousky sobího masa, tuk na pánvi jen prskal.

Marcus k nim přiběhl po čtyřech.

Na sobě měl triko s viditelnými sklady.

Nové, pomyslela si Rebecka.

Světlé vlasy spadaly Marcusovi do očí. Ruce a nohy měl hubené jako tyčky.

S dětmi je to těžké, povzdychla si Rebecka v duchu. Dospělého by se zeptala, jak mu je. Jestli mu nemůže nějak pomoci. Projevila by mu upřímnou soustrast. Ale co má dělat s klukem, který přileze po čtyřech jako pes?

„Ahoj, Marcusi,“ pozdravila ho nakonec.

Místo odpovědi na ni vzdorně zaštěkal.

„No tohle,“ obrátila se Rebecka na Kristera a zasmála se. „Opatřil sis nového psa?“

„Jasně,“ smál se Krister. „Je to divoký pes. Vera ho potkala v lese. Že je to tak?“

„Haf!“ odpověděl Marcus a přikývl.

„Ale ještě nemá jméno,“ pokračoval Krister. „Nenapadá tě nějaké?“

Rebecka podrbala Marcuse na hlavě a pohladila ho po zádech.

Mám štěstí, řekla si. Se psy si aspoň dobře rozumím.

Chlapec odběhl po čtyřech do obýváku a vrátil se s tenisákem. Protože byl moc velký, neudržel ho mezi zuby a přidržoval si ho jednou rukou před pusou.

„Hodnej pejsek. Aport.“

Krister tenisák odhodil. Smrkáč s Marcusem se pro něj rozběhli.

Rebecka přijala pozvání na večeři. Kousky sobího masa s brusinkovou marmeládou, bramborovou kaší a šťávou z výpeku. Marcus jedl z misky na podlaze. Vera trpělivě seděla vedle něj a doufala, že na ni něco zbude.

Po večeři Marcus zmizel na zahradu obehnanou drátěným plotem. Krister postavil na kávu. Než začala voda v kávovaru bublat, pustil se do mytí nádobí.

„Líbí se mu venku v boudě pro psy,“ vysvětlil. „Řekl jsem si, že jestli se jako pes cítí v bezpečí, tak ho při tom nechám.“

„Asi to tak bude nejlepší. Zítra přijede z Umea jedna policistka, která má zkušenosti s vyslýcháním dětí. Snad ho přiměje, aby si vzpomněl.“

„Kdo se o něj postará? Už jste to rozhodli?“

„Vezme si ho babiččina sestřenice. Maja Larssonová. Bydlí dočasně v Kurravaaře. Její matka je teď v nemocnici. Dám jí tvůj telefon.“

Krister Eriksson přikývl.

„Může zůstat tady. O jednoho psa víc nebo míň… Ale co ty? Slyšel jsem o von Postovi.“

Rebecka na stole nehtem rozdrtila úlomky knäckebrotu.

„Z případu mě odvolali,“ řekla. „Alf Björnfot pověřil vyšetřováním von Posta.“

„No tohle! A proč?“

„Říká, že se obává případné podjatosti, protože oběť bydlela ve stejné vesnici jako já. Ale myslím, že von Post byl do toho případu celý žhavý. A že Björnfot mu prostě…“

Větu nedokončila a jen pokrčila rameny.

„Mluvila jsi s ním?“

„Jen stručně.“

Počkala, až před ni Krister postaví hrnek a nalije do něj kávu, a pak dodala:

„Řekla jsem mu, že leze von Postovi do prdele.“

Krister vybuchl smíchy.

„To je dobře, že sis zachovala chladnou hlavu.“

Rebecka se ušklíbla a pofoukala horkou kávu.

„Nesmím si to brát osobně,“ dodala mírným hlasem. „Tak jsem se snažila jeho chování pochopit a dívat se na to z jeho pohledu.“

„Z pohledu vlezdoprdelisty.“

Krister se na Rebecku zadíval. Zvedl jí náladu. To si vždycky přál. Rozveselit ji, když byla skleslá. Usmívala se s otevřenou pusou. Zahlédl její jazyk. Měla červené rty. Musel pohled od stolu odvrátit a pokračovat v mytí nádobí. Copak sebou musí pořád mlít? Potřásat hlavou? Krčit rameny, až se jí prsa pod svetrem pohupují?

„Nevím, co to do mě vjelo,“ řekla. „Příšerně mě naštval. Prostě mi to ujelo. Ale teď…“

Pokrčila rameny a vypadala smutně a unaveně.

„Na tom není nic divného,“ uklidnil ji Krister. „Každý má právo být dotčený a naštvaný. Když se mu ubližuje.“

„Máš pravdu, dokud budou tu vraždu vyšetřovat, nemám v úmyslu vrátit se do práce. Vyberu si všechnu dovolenou, která mi zbyla.“

Párkrát si lokla kávy a zaťukala nehtem na hrnek.

„Co se jí podle tebe stalo?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl tiše, jako by ho mohl Marcus slyšet, i když byl venku. „Někdo ji v afektu bestiálně ubodal. Možná někomu z vesnice přeskočilo. Sol Britt byla přece outsider. Pomlouvali ji. Mohla se stát obětí nějakého šílence, který ty řeči vzal vážně. To je ten typ, co zavraždí nějakou celebritu nebo ženskou jen proto, že jí nadávají do kurev.“

„Vina,“ zamumlala Rebecka. „Když bude celá vesnice doma v kuchyni nadávat Sol Britt Uusitalové do kurev a ukazovat na ni prstem… A když pak někomu hrábne a vezme si do hlavy, že ji zabije… Čí to bude vina? Celé vesnice? Moje? Žiju tam taky, ale rozhodla jsem se dělat, že nic nevidím a neslyším.“

Krister Eriksson neodpovídal. Rebecka upřela pohled na dno hrnku, jako by tam mohla objevit pravdu. Pak sebou trhla. Vzpomněla si, že měla nakoupit Stavingovi. Do háje. Zvedla se a poděkovala za večeři.

A byla pryč. Smrkáče vzala s sebou. Veru tam nechala kvůli Marcusovi.

Krister Eriksson zůstal stát v kuchyni. Cítil se trochu rozpolcený. Jako vždy, když mu vtrhla do života a zase zmizela. Pak se šel zeptat, zda si divoký pes nedá jako moučník zmrzlinu.

ANNA MARIA MELLAOVÁ SEDĚLA doma za kuchyňským stolem a cpala se studenou zapečenou palačinkou. Příbor ležel nedotčený vedle talíře a Anna Maria palačinku ukusovala, jako by to byl sendvič. Ani se nenamáhala ohřát si ji v mikrovlnce. Robert a děti se najedli přes den u jeho sestry. Mohla si v klidu srovnat myšlenky.

Je to k vzteku, pomyslela si.

Pak se opřela lokty o stůl. Brusinková marmeláda ukápla na ubrus z voskovaného plátna. Setřela ji ukazováčkem a olízla ho.

Měla dneska poslat Carla von Posta do háje? Měla být k Rebecce loajální?

Uvědomila si, že se nemá koho zeptat.

Jít s tím za Robertem nemělo cenu. Věděla přesně, co by řekl: „Tak moment, Rebecku jsi přece z vyšetřování neodvolala ty. Proč bys měla odcházet? Protože ji vyměnili? Musíš dělat svou práci. Nechápu, v čem je problém.“

Někteří lidé si mohou promluvit s matkou. K nim Anna Maria nikdy nepatřila. Její rodiče bydleli v Lombolu na předměstí Kiruny a vídala se s nimi tak jednou za měsíc. Jenny a Pettera už k tomu přimět nedokázala, s babičkou a dědou se skoro nestýkali. Její máma o to ani neprojevovala zvláštní zájem. Větší děti ji navíc obtěžovaly, protože pořád jen pobíhaly kolem a křičely. Zvláště děti Anny Marii. Její bratr bydlel v Pitea. O jeho dětech matka referovala neustále. Vyprávěla, jak se jim daří, jak jsou hodné, dobře vychované a chytré. A její táta…

Anna Maria si povzdychla. Její táta chodil na procházky a sledoval počasí. To byl celý jeho život. Proč vůbec rodiče vilku prodali? Dřív se otec alespoň mohl starat o dům a zahradu. Teď chodil jen na ty nekonečné túry. Kdyby se před ním Anna Maria rozpovídala o starostech v práci, dotklo by se ho to.

A žádné kamarádky nemám, uvědomila si, když vyndávala z myčky nádobí.

Ale je to vážně jen moje chyba? Zašermovala vidličkou a pak ji uklidila do zásuvky. Pracuju na plný úvazek a mám čtyři děti. Jak bych mohla mít čas ještě na kamarádky? Nebo sílu. A když už si někdy naplánuju, že zajdu na pivo nebo na cvičení, tak děti jako na potvoru onemocní. To všechny ostatní nakonec unaví. Najdou si jiné kamarády a do kina chodí s nimi.

Anna Maria myčku zavřela a vytáhla ze dřezu hadr na nádobí, aby utřela stůl.

Kuchyň teď vypadala docela hezky. Hadr samozřejmě páchl po zbytcích jídla, ale špinavé nádobí se nikde neválelo, nikde žádná zaschlá špína. Kdyby rodina jezdila na návštěvu k příbuzným častěji, mohla by mít doma pěkně uklizeno.

Vtom vešla do kuchyně Jenny. Vzala si sklenici vody a jablko a opřela se o linku.

„Jak ses dnes měla?“ zeptala se jí Anna Maria.

„Dobře,“ odpověděla Jenny lehkým tónem, který naznačoval, že nemá chuť se vybavovat.

Mohla bych se jí na to zeptat, napadlo Annu Mariu. Jen kdybych si troufla.

Jenny by byla určitě zklamaná. Samozřejmě by si myslela, že Anna Maria se za oblíbenou kolegyni, které ublížili, měla postavit.

Je tak mladá, hájila se Anna Maria v duchu. Všechno vidí černobíle. Nebo má pravdu. Podle všeho má pravdu.

Jenny se najednou narovnala a zadívala se na ni.

„Co je s tebou, mami? Louise psala na Facebooku, že tě dneska viděla v televizi.“

Bez varování matku objala. S jablkem v jedné ruce a sklenicí vody v druhé.

„Potřebuješ obejmout,“ řekla s ústy přitisknutými k matčinu rameni.

Anna Maria se ani nepohnula. Nakysle páchnoucí hadr na nádobí držela co nejdál, aby Jenny neodradil.

Život utíká tak strašně rychle, je jako sprinter, který se jí směje do očí.

Ještě nedávno jí Jenny ležela v náručí. Sála jí z prsů. Kdo byla tahle dlouhonohá zmalovaná slečna?

Kdybych tak mohla zastavit čas, modlila se Anna Maria a zavřela oči.

Ale ten okamžik už pominul. Anně Marii zazvonil v kapse telefon, Jenny ji pustila a odešla.

Volal Fred Olsson.

„Jde o mobil Sol Britt Uusitalové,“ šel rovnou k věci.

Znělo to, jako by mluvil s plnou pusou.

„Prohlédl jsem ho. Dostal jsem z něj vymazané textovky. Myslím, že bys je měla vidět.“

PROTI TEMNĚ ŠEDÉMU NEBI se tyčila černá silueta města. Majestátní šedavé kamenné terasy hory, z níž se těží ruda. Radniční zvonice podobající se kostře. Kostel na trojúhelníkovém půdorysu připomínající laponskou boudu v horách.

U Kristera Erikssona někdo zazvonil.

„Maja Larssonová,“ představila se žena a podala mu ruku. Krister ji stiskl.

„Sestřenice Sol Britt Uusitalové,“ vysvětlila. „Přišla jsem si vyzvednout Marcuse.“

Byla krásná. Asi šedesátnice, odhadoval Krister. Vlasy měla spletené do mnoha stříbrných copánků.

Všiml si, že na jeho vzhled nijak nereagovala. Někteří lidé mu upřeně hleděli do očí, když s ním mluvili, aby náhodou nezabloudili pohledem na jeho popálenou kůži nebo myší uši. A jakmile se odvrátil nebo se začal zabývat něčím jiným, nedokázali z něj spustit oči.

Nic takového u Maji Larssonové nezpozoroval. Dívala se na něj jako jeho sestra nebo jako lidé, kteří ho znali tak dobře, že už nevnímali, jak vypadá.

„Nedáte si večeři?“ zeptal se, když vešli do kuchyně. „Ještě něco zbylo. Můžu vám to ohřát v mikrovlnce.“

Maja Larssonová pozvání přijala a jídlo rychle zhltla. Zdálo se, že je unavená. Krister měl na okamžik pocit, že u stolu usne.

Pomalu zamrkala, jako dítě.

„Slyšel jsem, že máte nemocnou matku,“ řekl. „Můžu si tu Marcuse nechat, jestli chcete.“

Vypadala vděčně.

„V péči o něj se můžeme třeba střídat,“ navrhla.

Po jídle zašli k psí boudě. Byla tma, ale Marcus se vybavil dekami, baterkou a komiksy. Uvnitř ležela také Vera. Když ho Krister požádal, aby vylezl, ozval se z boudy jen intenzivní štěkot, ale Vera to nebyla.

„Je z něj divoký pes,“ vysvětlil Krister.

„Je nebezpečný?“

„Ne, myslím, že je hodný.“

Ať ho lákali ven sebevíc, divoký pes nevylezl. Na jejich vábení jen vrčel a kňučel.

„Nezná mě,“ řekla Maja tiše. „Určitě se tu cítí v bezpečí. Možná viděl, jak Sol Britt…“

„Může tu zůstat,“ zašeptal Krister.

„Opravdu? Děkuji vám.“

Nahlas Maja řekla:

„I když je hodný, myslím, že s sebou si tohohle divokého psa ještě vzít netroufnu. Možná bych se mohla stavit zítra a zkusit ho pohladit?“

„Co na to říká divoký pes?“ zeptal se Krister. „Šlo by to?“

„Haf!“ ozvalo se z boudy.

Maja poděkovala za večeři. Krister odpověděl, že není zač, protože stejně zbylo. Rebecka toho moc nesnědla.

Letmo se na něj usmála.

Patří k těm, kteří umějí číst v lidech, pomyslel si. Cítil, že ho trochu prokoukla. Pochopila, jak rád vyprávím o tom, že tu Rebecka byla.

Maja Larssonová odjela. Kristerovi se nepodařilo divokého psa přimět, aby šel spát domů. Tak si postavil vedle boudy stan. V něm se s ním mačkali Tintin s Royem a nemohli uvěřit svému štěstí, že mohou spát s páníčkem. Vera spala v psí boudě s Marcusem. A ten měl tlustý spacák.

„Jsem zvědavý, jak to bude, až napadne sníh,“ řekl Krister Tintin. „Ale nějak si určitě poradíme.“

FRED OLSSON SE UVELEBIL V KŘESLE pro hosty v kanceláři Anny Marii Mellaové a jí i Carlu von Postovi podal kopii výpisů textových zpráv. Von Post si sedl na kraj psacího stolu.

„Tohle jsou vymazané textovky, které jsem vytáhl z mobilu Sol Britt Uusitalové. Označil jsem ty, které mi připadají zajímavé. Možná by jich šlo obnovit ještě víc, ale to bychom museli poslat telefon do Ibasu.“

„Co to je?“ zeptala se Anna Maria a posunula si kancelářskou židli tak, aby na Freda Olssona viděla. Carl von Post jí bránil ve výhledu.

„Firma, která se specializuje na záchranu počítačových dat. Za války v Iráku jednou vojáci poloautomatickou puškou rozstříleli harddisk. Tři kulky jím prošly skrz naskrz. Amíci ho poslali do Ibasu a tam se jim podařilo zachránit devadesát pět procent obsahu.“

„Páni!“

„Ale nic zajímavého v něm nenašli. Byl to jen nějaký letecký simulátor. Sotva to stálo za těch tři sta tisíc, co museli vysolit.“

„Výborně,“ pronesl Carl von Post. „Je skvělé mít v týmu někoho, kdo se v tomhle vyzná. Neuvažoval jste o místě forenzního technika pro informační technologie ve Státní kriminalistické laboratoři?“

Fred Olsson se setkal s pohledem Anny Marii v okamžitém souznění. Pak zavrtal oči do telefonních výpisů a nijak nereagoval.

Mít tak ostřejší lokty, napadlo Annu Mariu. Kdyby se člověk dokázal vzepřít, místo aby jen mlčel a cítil se nesvůj. To bych teď zřejmě dělala na policejním prezidiu. Nebo bych se dostala aspoň do Lulea.

„Tak přijď, jestli po mně toužíš,“ napsala Sol Britt někomu v textové zprávě. „Marcus už usnul.“ „Nejde to. Je tu Maja.“ „Hmm, můžeš to na mně vyzkoušet.“ „Já taky.“ „Pusu na dobrou noc.“

Z příchozích zpráv Annu Mariu zaujaly čtyři: „Můžu zaskočit?“ „Toužím po tobě! Jsi sama?“ „Je úplně šílená, nemůžu se stavit?“ „Rozdáme si to?“

„Takže měla chlapa. Kdo jí ty zprávy posílal?“ zeptala se Anna Maria.

Fred Olsson pokrčil rameny.

„Je to číslo operátora Telia. Pokusil jsem se ho vyhledat. Ale telefon je na kartu. A není zaregistrovaný, takže…“

Znovu pokrčil rameny.

„Ale něco málo by se možná udělat dalo,“ pronesl po chvíli. „Můžeme vypátrat, z jakého vysílače se textovky posílaly. Tak zjistíme, kde se v okruhu dvou kilometrů nacházel. Kdyby například poslal textovku večer z Lombola, dá se usuzovat, že tam někde bydlí. Kdyby ji poslal z dolů během dne, tak tam pravděpodobně pracuje.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho von Post.

„A myslím,“ pokračoval Fred Olsson a nespustil přitom oči z Anny Marii, „že Telia prodává telefonní karty v sériích maloobchodníkům, takže bychom mohli zjistit, kdo mu tu kartu prodal a kdy ji aktivoval.“

„Třeba si na něj někdo vzpomene,“ řekla Anna Maria a souhlasně přikývla.

Carl von Post byl pro.

„Ale tuhle poslala předevčírem,“ ukázala Anna Maria na jednu zprávu, „sestřenici Maje Larssonové.“

„Musím se s ním rozejít, už to dál nejde,“ stálo v ní.

Von Post se zvedl.

„Martinssonová s Majou Larssonovou přece mluvila, ne?“

„Ano,“ přiznala Anna Maria.

„A to z ní nedostala, že Sol Britt měla milence? A že se s ním zřejmě rozešla! Co u ní, sakra, dělala? Pila kafe?“

Nejspíš, pomyslela si Anna Maria sklesle. Bože můj, kolik kafe člověk při téhle práci vypije.

„Zajedeme k ní,“ nařídil von Post. „Okamžitě!“

Anně Marii chvilku trvalo, než si uvědomila, že má na mysli Maju Larssonovou, a ne Rebecku Martinssonovou.

„Koho tam chcete poslat?“ zeptala se.

„Chci si s ní promluvit sám. A vy můžete jet klidně se mnou. Zajedeme tam všichni.“

Anna Maria se zvedla. Bylo po jedenácté večer. Maja Larssonová si už možná šla lehnout. Kdykoli vytáhli člověka z postele, probudili v něm strach, někdy agresivitu. A on pak pokládal policii za nepřítele.

Ale Sol Britt Uusitalová měla s někým poměr. A Maja Larssonová o tom věděla.

Vždycky je to někdo, koho ženy znají, pomyslela si Anna Maria. Nějaký blízký muž. Někdo, koho ženy bláznivě milují.

Fred Olsson těkal pohledem z jednoho na druhého.

„Musím tam s vámi?“ zeptal se.

DRUHÝ DEN V KIRUNĚ si učitelka Elina Petterssonová oblékne svou nejlepší halenku a namlouvá si, že je to na počest jejího prvního dne ve škole. Má se seznámit se svými žáky. A se dvěma dalšími učitelkami.

Ale myslí na pana Lundbohma. Štípe se do tváří, aby jí zrůžověly, a kouše se do rtů, aby byly červené.

Nicméně Hjalmar Lundbohm se celý den neukáže. Ani večer, aby prozkoumal zbylé knihy zabalené v hnědém papíru.

Ani následující den. Ani den poté.

Uběhnou téměř dva týdny.

Elina ho nedokáže pustit z hlavy. Přikazuje si, že na něj nesmí pořád myslet, ale moc to nepomáhá.

Myslí na něj, když čte dětem úryvek z Dobrodružství Huckleberryho Finna, při kterém se nahlas smějí, nebo když děti sedí jako zařezané s pusou dokořán a poslouchají, jak jim vypráví o záhadné expedici inženýra Andrého, která zmizela při pokusu doletět balonem až na severní pól. Přitom si představuje, jak pan ředitel Lundbohm vejde do třídy a řekne: „Ne, ne, nenechte se rušit.“ Vyzve ji, aby příběh dovyprávěla, a chvíli s dětmi posedí.

Myslí na něj, když slunce ozařuje sníh a za ní se táhne smečka pohledných mladých dělníků, kteří ji zvou na kávu a chtějí jí nosit knihy. V té chvíli by se proti ní měl pan Lundbohm vynořit, aby viděl, že ona vskutku nemusí sedávat v koutě. Pokud získal takový dojem…

Myslí na něj, když s Lízou večer zhasínají elektrickou lampu, a v tu chvíli pocítí na srdci tíhu. Osud ji tíží, třebaže se s Lízou má tak dobře. Sevře ji stesk a nemůže usnout, na kůži cítí Lízin teplý dech jako připomínku, jako zaklepání na dveře vlastní touhy. Touhy po něm.

Pokouší se soustředit se na práci. I tady jsou na tom děti bídně.

Ellen, Ellen, modlí se Elina ke své Ellen Keyové. Kdy se všichni ti malí budou mít lépe?

Ale v Kiruně mají děti aspoň boty, aby mohly jít do školy — úřad pro péči o chudé na to dohlíží. Ve třídě to samozřejmě páchne špínou, vlhkou vlnou a nakysle po botách ze sobí kůže, ale chlév tam cítit není. A okno se dá kdykoli otevřít. Jakmile venku vysvitne slunce, může se do třídy pustit čerstvý vzduch.

S Lízou si opatřily čtyři nocležníky. A každé ráno pečou chleba, který prodávají horníkům. Zdá se, že Lízu nikdy nezmůže únava. To ona ráno budí Elinu a uvaří jí hrnek kávy poté, co už stihla zadělat těsto na chleba.

„Ještě není ani pět a už jsme si vydělaly deset korun,“ chlubí se Líza, chvíli posedí na kraji postele a přitom si do horké kávy namáčí včerejší chléb.

Elina se snaží neprojevovat příliš velký zájem o to, co Líza přes den dělá. Ale stejně se každý den dozví, co měl pan ředitel k večeři. Díkybohu u něj bývají na návštěvě většinou samí pánové.

Copak nic necítil, když se jejich ruce letmo dotkly? Že by ten teplý zurčící proud projel tělem jenom jí?

Láska je jako oprátka. Nejdřív spočívá volně kolem krku. Ale čím více se milovaný vzdaluje, tím těsněji se oprátka utahuje.

Kdyby se do ní po uši zamiloval… Kdyby ji vytrvale pronásledoval… To by na něj možná nemyslela každičkou minutu.

Mužští, zlobí se v duchu. Těch může mít třináct do tuctu.

A pak se zničehonic zjeví ve dveřích do třídy, téměř čtrnáct dní poté, co si spolu večer prohlíželi knihy. Žáci už odešli domů a Elina je upřímně překvapená, že ho vidí.

„Sám pan ředitel,“ vyrazí ze sebe a vykouzlí na tváři lehký úsměv.

Úsměv vhodný pro pana řídícího, předsedu školní rady, ředitele školy nebo ředitele dolů.

Ale pak zmlkne, protože srdce v hrudi se jí rychle rozbuší, i když ho přísně nabádá ke klidu. Ředitel nese v podpaždí balíček v hnědém papíru.

„Mám pro vás dárek,“ řekne a balíček jí podá.

„Děkuji,“ odpoví Elina.

Přestane předstírat nezájem. Nechá srdce pádit jako o závod. Směle na něj zamrká.

„Je bezpečné otevřít ho na místě?“

„To bych vám rozhodně neradil,“ usměje se na ni jako chlapec. „Ale možná by slečna nepohrdla sklenkou portského u mě doma, kde by si ho mohla v klidu rozbalit.“

Elina souhlasí, a tak spolu kráčejí bok po boku směrem k budovám důlní společnosti. Elina se zachvěje pokaždé, když se při chůzi náhodou dotknou. Je to téměř nesnesitelné.

Pan ředitel bydlí v jednoduchém domku, který postavili teprve nedávno.

„Zpočátku to tu bylo moc prosté, spartánské,“ vysvětluje. „Ale já to tak chtěl. Dům by měl souznít s přírodou. A s dělnickými domky.“

Ano, to už o něm Elina ví. Ta jeho neokázalá prostota. Už o něm slyšela v Kiruně vyprávět, jak se prochází po městě v červené pracovní košili, takže splyne s davem, a když do města zavítají bohatí pánové, snadno ho omylem pokládají za jednoho z místních dělníků. A jak dovede jednat s Laponci a vybavovat se s lidmi po kavárnách. A slyšela, že má široké srdce. Ale také ví, že jeho příbytek připomíná dvorec Anderse Zorna a usedlost Sundborn Carla Larssona. Protože oba tito malíři mu při zařizování domu radili.

Tak se to má s tou jeho skromností, pomyslí si Elina.

I když ze všech sil předstírá, že mu na ničem vnějším nezáleží, je to rozhodně snob. Ale právě takový se jí líbí. Ta charakterová slabina ho zlidšťuje a ji naplňuje něhou. Kdo by miloval dokonalost? Ne, láska vyžaduje starostlivost. A starostlivost potřebuje nacházet na milovaném člověku chyby, touží po zranitelnosti a křehkosti. Láska chce léčit. A léčit dokonalost není třeba. Dokonalé nelze milovat, pouze zbožňovat.

Hjalmar Lundbohm ji pozve do pracovny. V krbu tam praská oheň. Na stole leží mísa se studeným nářezem, uzené sobí maso a prsíčka bělokura. Elina si uvědomí, že to všechno přichystala Líza nebo některá jiná děvečka, a připadá jí to divné.

Při jídle se ředitel vyptává, jak se jí tu líbí a jak prožila první den na dalekém severu.

Pak už je čas otevřít balíček. Lopotí se s provázkem, strhává hnědý papír a nakonec v rukou svírá Výklad snů Sigmunda Freuda.

Ano, slyšela o něm. Sny nejsou vzkazy našich předků či bohů, ale odhalují naše zakázaná přání.

Ví, že Freud má řadu zastánců. A možná ještě více lidí ho zatracuje jako oplzlého Žida.

Zakázaná přání se týkají sexuality. Elina se neodváží knihu otevřít, dokud stojí ředitel těsně vedle ní.

„Děkuji,“ řekne. „Jak jste věděl, že umím německy?“

„Měla jste přece v kufru Goetha.“

No ovšem. Je jí hrozné horko. To bude asi od toho krbu, pomyslí si. A z vína.

Zasměje se. Znovu mu poděkuje. A z náhlého popudu obálku knihy políbí.

„Podívejme se. Zakázané přání,“ zamumlá Hjalmar Lundbohm a zasněně se na ni zadívá zpod přivřených víček. Elina odloží knihu na psací stůl.

Musím to udělat já, pomyslí si odhodlaně.

Vykročí k němu.

Jsem příliš mladá, příliš krásná. Sám si nikdy netroufne.

Položí mu ruce kolem krku, políbí ho a přitiskne se k němu.

On celou vteřinu nereaguje a Elina si stačí s hrůzou pomyslet, že se zmýlila a že ji vůbec nechce.

Pak ji ale pevně obejme a jazykem prozkoumává její ústa. Prudce oddechují, už teď se potí.

A Elina je tak šťastná. Musí ho od sebe na okamžik odstrčit a zasmát se. Směje se a cítí, že zrovna tak by mohla plakat. Protože ji chce. Protože to chtějí oba. A všechno je tak krásné a správné.

Navzájem se začnou svlékat, rozepínají knoflíčky. Ať se stane, co se má stát. Lopotí se s knoflíky a pásky. Zvednout sukni a stáhnout kalhoty.

Hjalmar ukazováčkem a prostředníčkem zkoumá její klín. Elina sedí na kraji psacího stolu a někde vzadu v hlavě jí bleskne, že nechce mít sukni od inkoustu, protože si novou nemůže dovolit.

Ale pak myslet přestane. A on do ní pronikne, je vytrvalejší, než by čekala.

Celou dobu se jí dívá do očí, neuhne pohledem a tak je to správně. Je to skutečná láska.

A Hjalmar Lundbohm je obratný milenec. Natolik obratný, že když jí poté vděčně opře čelo o rameno, musí Elina zahánět myšlenky na to, kde se to všechno naučil a od koho.

„TAKŽE TY ZÍTRA NEJDEŠ DO PRÁCE?“

Staving rozložil na stůl staré noviny a podal Rebecce krém na boty a kus silonové punčochy. Poté, co mu donesla nákup, ji okamžitě přiměl, aby si došla domů pro zimní boty.

„Jelikož sis je nevyčistila na jaře, teď je nejvyšší čas,“ prohlásil, když se pokusila protestovat. „Každou chvíli začne sněžit. Možná už zítra. Hned se do toho dáme!“

A Rebecka doběhla domů pro pohorky a kozačky značky Prada. Nejraději ze všeho by se natáhla před televizí. Sama.

Teď seděli každý na jedné straně umakartového stolku ve Stavingově kotelně a čistili boty.

„Ne, nejdu,“ odpověděla Rebecka a dál leštila kůži punčochou, „budou se muset obejít beze mě. Alf Björnfot nebo von Post musí převzít moje soudní jednání.“

Bella ležela na zádech na kuchyňské lavici vedle Rebecky. Spala s roztaženýma zadníma nohama a ušima obrácenýma naruby.

Smrkáč si směl půjčit Bellin losí roh, lehl si Rebecce k nohám a vytrvale ho hryzal. Ozývalo se praskání a škrábání. Byl tvrdý. Ale báječný. Občas toho nechal a ladně si na roh ve tvaru misky položil hlavu, jako by to byl polštář.

„To je dobře,“ řekl Staving a ztěžka se zvedl pro lepidlo, aby přilepil odchlíplou podrážku. Bota, kterou právě dočistil, se u špičky rozevírala jako ústa.

„Tak to mi můžeš pomoct nanosit dříví.“

Rebecka přikývla. Na jaře vyrovnali čerstvé dřevo do úhledné kulaté hromady, kůrou nahoru, aby na vzduchu proschlo. Určitě nejméně tři kubíky, které se musí složit do kůlny. Ale to jí nevadilo, na fyzickou námahu se naopak těšila. I na to, jak se večer svalí do postele s namoženými svaly a bolavými zády.

„Už jsi jedla?“ zeptal se Staving.

„Najedla jsem se u Kristera.“

Staving vypadal nadmíru spokojeně, i když se to snažil ze všech sil skrýt.

„Třeba by nám s tím dřívím taky mohl píchnout,“ navrhl lehkým tónem.

To by určitě rád, pomyslela si Rebecka.

Krister a Staving si s ní svým způsobem hráli na rodinu. Staving potřeboval pomoct se spoustou maličkostí. Krister býval často po ruce, aby vyměnil kohoutek v kuchyni, odházel sníh nebo pomohl s počítačem. Pak obvykle pozvali Rebecku na večeři. Nebo ji požádali, aby pohlídala psy, až pojedou do města koupit ventily, zázračné lepidlo a bůhví co ještě. Jako by byl Staving její táta.

Rebecce to nevadilo. Nechala je při tom. Manse to samozřejmě dráždilo. Kdykoli byla se Stavingem a Kristerem a Mans jí zavolal, vždycky popošla o kus dál. Někdy řekla, že se Stavingem zrovna něco dělá. O Kristerovi se ani slovem nezmiňovala. Mans to vytušil. Zeptal se: „Je s vámi ten mimozemšťan?“

Proč to mezi nimi musí být takové? Neměla co skrývat.

Nebo téměř neměla. Někdy myslela na Kristerovy ruce. Na jeho sportem vypracované tělo. Někdy si říkala, že jí zvedá náladu.

Zjistila, že zapomněla mobil v autě. Možná se jí Mans snaží dovolat. Měla by si pro něj dojít. Ale vykašlala se na to. Dřív na mobil nikdy nezapomínala. Mívala ho s sebou i na záchodě a věčně čekala, že se Mans ozve.

„Jak je na tom Marcus?“ zeptal se Staving.

„Nevím. Celou dobu si u Kristera hrál na psa. Jako by se ho to všechno nijak nedotklo.“

„Poika riepu,“ povzdychl si Staving. Chudák kluk. „Tatínek i babička mu umřeli. Už nikoho nemá. Tu rodinu opravdu stíhá jedno neštěstí za druhým.“

„To je pravda,“ odpověděla Rebecka a cítila, jak se v ní něco pohnulo.

Jako užovka plavající v klidné vodě.

„Sol Brittina tátu roztrhal medvěd,“ řekla.

„No jo, když lovci v medvědím žaludku objevili zbytky Franse Uusitala, byli v šoku.“

Nevěř na náhodu, pomyslela si.

V době, kdy pracovala jako notářka ve Stockholmu, se seznámila s jedním policistou, který si tohle opakoval jako mantru. Už je mrtvý. Ale tohle v ní uvízlo. Nevěř na náhodu.

Když vyhladí celou rodinu…

Toho dědečka přece roztrhal medvěd, říkala si. Nezavraždili ho.

Ale nedokázala tu myšlenku vyhnat z hlavy. V té rodině je příliš mnoho podezřelých úmrtí.

Staving pozoroval svou nablýskanou pohorku s pocitem uspokojení, který dovedou vyvolat jen dokonale vyčištěné boty.

„Moje máma říkala, že otcem Franse Uusitala byl Hjalmar Lundbohm,“ ozval se.

Rebecka přestala leštit botu.

„Cože? První ředitel důlní společnosti? Měl ho s tou zavražděnou učitelkou?“

„Ano,“ odpověděl Staving jedním dechem, „vzpomínám si, jak maminka říkala, že spousta lidí tenkrát věřila, že se tu usadí, protože byl zamilovaný až po uši. Ale nic z toho nebylo.“

„Protože ji zavraždili.“

„Jo, anebo to možná skončilo ještě dřív. Nevím. Pak se o tom u nás už nikdy nemluvilo. Mám pocit, že by si máma nejradši ukousla jazyk, že mi to vůbec vyprávěla. Sol Britt to věděla, ale ani ona o tom nemluvila. Jednou mi to řekla, když byla mírně řečeno trochu pod parou a naštvaná na všechny chlapy světa, a zvláště na jednoho z těch svých. Sakra, člověk tomu nemůže uvěřit. Vždyť jsem ještě nebyl na světě, když k tomu došlo.“

Rebecka před sebou viděla Hjalmara Lundbohma, muže, který vystavěl Kirunu a byl vrchním ředitelem důlní společnosti v letech 1900—1920. Portréty ho vždy představovaly jako obtloustlého muže s těžkými, povislými víčky. Nebyl to žádný krasavec.

„Nikdy se neoženil?“ zeptala se.

„Ale ne proto, že by neměl rád ženské. Jak jsem aspoň slyšel.“

Staving se na ni zadíval.

„A teď,“ dodal, „si dáme skleničku na dobrou noc a pak hybaj do postele. Zítra mi musíš nanosit dříví. Nezapomeň.“

Rebecka mu to slíbila.

ZIMA USTUPUJE. Hjalmar Lundbohm a učitelka Elina Petterssonová jsou do sebe šíleně zamilovaní.

Jarní sníh vzdychá a stéká po kapkách. Rampouchy jsou dlouhé jako kostelní věže. Ulice plné bláta a sněhové břečky. Stromy se chvějí touhou. V lese stále leží metrová sněhová pokrývka, ale slunce hřeje. Teď už nikdo nemusí ani chvíli mrznout. Požehnané jaro se blíží.

Milují se jako blázni. Vyprávějí si, že tohle nikdy v životě necítili. Myslí si, že nikdo na světě nemohl nikdy cítit nic podobného. Že jsou spřízněné duše. Porovnávají si ruce a zjišťují, jak jsou si podobné.

„Jsme jako bratr a sestra,“ říkají. Přiloží dlaně k sobě a cítí, že by chtěli v ředitelově ložnici zůstat věčně.

„Zamknu a spolknu klíč,“ řekne Hjalmar, když Elina časně zrána vyleze z postele, aby se potají vykradla.

A jako všichni blázni si nedávají pozor.

Pan ředitel pošle do školy chlapce se vzkazem.

Chlapec zaklepe na dveře třídy a předá obálku Elině.

Elina to nemůže vydržet a přečte si dopis před celou třídou. Tvář jí přitom polije ruměnec.

„Slečno,“ stojí v něm, „na radu pana doktora jsem si vycpal spodky sněhem. Moc to nepomáhá.“

Napíše mu odpověď, na kterou poslíček čeká.

„Pane řediteli Lundbohme,“ píše. „Mám zrovna hodinu a stojím před svými žáky. Takhle to dál nejde.“

Kdyby se vzkaz náhodou dostal do rukou někomu jinému, myslel by si, že jim došly židle, napadne ji.

V květnu jsou noci jasné. Nemohou usnout, leží v posteli a povídají si. Milují se a pak si zase povídají. Znovu se pomilují. Může s ním mluvit o všem. Všechno ho zajímá. Je zvědavý a vzdělaný.

„Vyprávěj mi něco,“ poprosí ho. „Cokoli.“

A venku za jasné noci pobíhají po sněhu kohouti bělokura a strašidelně se smějí. Sovy a sýčkové houkají. Polární liška pláče jako dítě a naslouchá, zda pod ledovou krustou nezaslechne hraboše.

Někdy se vykradou dolů do kuchyně. Snědí zbytky kuřecích prsíček, sivena, sobího filé se studenou omáčkou a rosolem, marmelády a pšeničného bílého chleba. Pijí čerstvé mléko nebo pivo. Z lásky člověku vyhládne.

Lidé v Kiruně jsou zvyklí, že ředitele moc často nevídají. Jezdí si po světě. Většinou do Stockholmu. Ale také do ciziny. Do Německa, do Ameriky a do Kanady. Nikdy například v Kiruně nebývá v létě.

Sníh i o slunovratu se vydržet ještě dá. Horší jsou komáři a ovádi, ty krvelačné bestie.

Ale roku 1914 ředitel překvapí obyvatele Kiruny tím, že zůstane na severu celé léto. Všichni si myslí, že kvůli válce. Osmadvacátého června zavraždí na ulici v Sarajevu arcivévodu Františka Ferdinanda s manželkou. Vzápětí je vyhlášena válka. Pro důlní společnost v Kiruně to znamená dobré obchody. Král Laponska má báječnou náladu.

Ale nikoli proto, že se mu peníze jen hrnou. Je zamilovaný. To je ten důvod.

REBECKA MARTINSSONOVÁ se vrací domů za tmy. Myslí na to, co jí Staving vyprávěl o Sol Brittině rodině. Otce roztrhal a sežral medvěd. Syna srazilo auto. Prababičku, učitelku, která měla poměr se samotným Hjalmarem Lundbohmem, zavraždili. A Sol Britt nakonec někdo ubodal vidlemi.

Došla si do auta pro telefon. Zmeškaný hovor od Manse. Nechal jí vzkaz: „Ahoj, to jsem já. Zavolej mi, až budeš mít čas.“

Nic víc.

Jaképak „zavolej, až budeš mít čas“, zlobila se. Naplnila ji směsice viny a vzteku i potřeby bránit se před nevysloveným obviněním, které by Mans samozřejmě popřel.

O té textové zprávě by mohla napsat celý román.

Jako by zase trucoval, říkala si cestou po schodech.

Smrkáč běžel před ní. Vrtěl ocasem přede dveřmi do jejího bytu v prvním patře. Byl vždycky radostí bez sebe a nemohl se dočkat, až bude uvnitř, nebo naopak až ho pustí ven.

Kvůli čemu Mans trucuje, uvažovala Rebecka dál, rozdělala oheň v kamnech v ložnici a přitom poslouchala, jak syčí a praská suchá březová kůra.

Vyčistila si zuby a odlíčila se. Smrkáč se už uvelebil v její posteli.

Protože mu nezavolala? Protože mu nebrala telefon? Mohla by mu zavolat teď. Ale nechtělo se jí. Věta „až budeš mít čas“ jí vzala chuť.

K čertu s ním, řekla si. Proč nemůže napsat jenom „toužím po tobě“?

Vyťukala mu textovou zprávu: „Unavená, makala jsem celý den, jdu spát, dn.“

Pak změnila „dn“ na „dobrou noc“. Uvažovala, že by doplnila „miluji tě“, ale pak si to rozmyslela. Zprávu odeslala a telefon vypnula. Vytáhla ze zásuvky i pevnou linku.

Budík si nenařídila. Zítra do práce nemusí.

Myšlenky jí zabloudily ke Carlu von Postovi a k jejímu šéfovi, Alfu Björnfotovi. Neujmout se zítra soudního jednání hraničí s porušením pracovní disciplíny.

Ať si klidně trhnou nohou, pomyslela si naštvaně.

Zavřela oči. Ale spánek nepřicházel. Smrkáčovi bylo moc horko, seskočil z postele a lehl si pod stůl v kuchyni.

Sol Brittina rodina. Nějak moc smůly a neštěstí najednou.

Po chvíli zašátrala po telefonu, zapnula ho a zavolala Stavingovi.

„Jak ho to auto srazilo?“ zeptala se.

„Cože?“ zamumlal Staving z polospánku. „Stalo se něco?“

„Sol Brittin syn. Někdo ho srazil a ujel z místa nehody. Jak se to stalo?“

„Panebože! Kolik je hodin? To nikdo neví. Jak jsem říkal, toho řidiče nechytili. Grázl jeden, prostě ho tam nechal umřít. Trvalo dlouho, než ho našli. Auto ho odhodilo do křoví u silnice.“

Nevěř na náhodu, blesklo jí znovu hlavou.

„Poslyš, děvče,“ odbyl ji Staving příkře. „Přemýšlej si o tom až zítra. Dobrou noc!“

Rebecka si sotva stačila uvědomit, že zavěsil, a telefon se rozezvonil. Vzala to.

Volal Mans.

„Ahoj,“ řekla co nejněžnějším hlasem. Podráždění bylo to tam.

„Ahoj,“ odpověděl. Hlas měl jako medvídek, připomínal jí teplou peřinu, hrnek čaje a masáž nohou.

Pak se oba na chvíli odmlčeli.

Kdo z nich začne? Jako by mezi nimi panovala jistá obezřetnost, takže s citovými projevy šetřili. „Ani mě nenapadne“ nebo „proč to musím být vždycky já“, říkali si. Možná byl ve hře také strach, že ten druhý nezareaguje stejně láskyplně a nedá najevo zranitelnost.

Nakonec to zkusil Mans.

„Jak se má moje holčička? Díval jsem se dneska na zprávy. Snad jsi ji neznala?“

Žádné výčitky, že mu nezavolala. Jen starostlivost.

„Ne, ale měla jsem… zajímavý den. Nevím, kde mám začít.“

„Svěř se tatínkovi.“

„Hihihi,“ zavrkala a jako obvykle dělala naoko drahoty.

Pak mu o všem pověděla. O vraždě, o tom, jak s ní zametli a jak se pohádala s Alfem Björnfotem.

Její hádce se šéfem se Mans zasmál.

„Šikovná holka,“ řekl.

Mans ani neutrousil, že by si mohl spisy ze stolu vrchního prokurátora odněkud z Norrlandu vytřít zadek. Mlčel.

Rebecka roztála. Věděla, že kdyby dál pracovala pro Manse v advokátní kanceláři Meijer & Ditzinger, jedné z největších ve Stockholmu, vydělávala by třikrát tolik. Věděla, že si Mans myslí, že jako prokurátorka někde v Laponsku jen mrhá talentem, to už by mohla klidně dělat pokladní v sámošce ICA, a že ji chce mít u sebe doma. Věděla to. Ale byla ráda, že se o tom nezmínil.

„To je dobře,“ řekl místo toho svým nejneodolatelnějším hlasem, „aspoň můžeš přijet sem, lehnout si tu do postele a čekat, až se vrátím domů z práce. Konečně si v našem vztahu uděláme trochu pořádek.“

Po chvíli navrhl: „Můžu si vzít dovolenou. Nevyrazíme spolu někam? Do Karibiku? Nebo do Jižní Afriky? Mám kamaráda, který prodává úžasné tematické zájezdy do Číny a do Indie. Můžu se ho zeptat. Mám?“

„Jo,“ řekla Rebecka.

Nechtělo se jí nikam odjíždět. Ale neměla sílu dohadovat se ještě s Mansem. Jedna šílená hádka za den stačila.

Věděla, jaký Mans je. Jedná hrozně rychle. Zájezd do Karibiku by stihl zarezervovat, ještě když se s ní bavil po telefonu. Ale chce si prý nejdřív promluvit s kamarádem, což jí dávalo aspoň trochu času. Něco se v ní sevřelo. Musí si zabalit. Jinak: Hohohó, kapitáne, další velká hádka na obzoru. Ještě před chvilkou se jí s ním tak hezky povídalo. Teď se najednou cítila zahnaná do kouta.

„Miluju tě,“ řekla nakonec, ačkoli uvnitř to tak necítila. „Už musím jít spát.“

Nemám to v hlavě v pořádku, napadlo ji. V jednom okamžiku se zmítám mezi láskou a touhou utéct. Jak to se mnou může vydržet?

„Dobrou noc,“ řekl. Hlas mu zněl najednou jinak.

Neřekl, že ji miluje. V duchu slyšela, jak Mans uvažuje: „Ani mě nenapadne. Proč to musím vždycky říkat já?“

Pak to oba položili.

Mans Wenngren ukončil hovor. Cítil se neklidný a vůbec nebyl unavený. Kdyby jen měl s kým, vyrazil by si do Riche na martini s vodkou.

Litoval, že jí zavolal.

Nesmím na ni tak naléhat, pomyslel si. Milovat ji je jako objímat hrst písku.

Zatracená ženská, povzdychl si a prohlížel si svůj obraz v zrcadle.

Pohledný šéf? Vyžilý dědek? Opravdu by měl zajít do Riche na skleničku. Jen tak sedět u baru a pozorovat krásné ženy. A ne vysedávat zase doma a koukat se na pitomý seriál Mad Men.

Rebecka se sklesle zadívala na telefon.

Každý den má dost vlastního trápení, stojí v Písmu.

Telefon zapípal. Napadlo ji, že je to zpráva od Manse, ale byla od Kristera.

„Divoký pes, Roy a — nebudeš tomu věřit — Vera pobíhají doma kolem stolu a škrábou mi parkety. Tintin navrhuje, aby se jich ujali ochránci zvířat. Doufám, že divoký pes se dá brzy ochočit.“

Rozmrzelost z Rebecky rázem vyprchala.

V duchu viděla, jak se Vera, Marcus a Roy honí kolem stolu v Kristerově obýváku, zatímco Tintin sedí v kuchyni a vyčítavě se dívá na Kristera.

Marcus se tam má dobře. Krister je dobrý člověk. Je hodný a milý…

Usnula s telefonem v ruce.

OKRESNÍ PROKURÁTOR CARL VON POST, policejní inspektorka Anna Maria Mellaová a inspektoři Sven Erik Stalnacke, Fred Olsson a Tommy Rantakyrö jeli do Kurravaary vyslechnout Maju Larssonovou.

Carl von Post jim vysvětlil, proč jich musí být tolik. Ne proto, aby ji vystrašili. Ale Maja Larssonová nesmí mít tentokrát dojem, že se z výslechu vykroutí, když bude mlčet nebo lhát. Proto jich musí být víc, proto ji musí vyslechnout u ní doma.

Kecy, pomyslela si Anna Maria. Chce ji vylekat, a navíc miluje publikum. Úplně se na to vystoupení třese. Mizera.

Byl jedním z těch, kteří těží z práce druhých. Tím, kdo převléká kabát, aby si zachránil vlastní kůži. Když von Post někoho pochválí, měl by se mít dotyčný pěkně na pozoru, protože prokurátor tím určitě sleduje nějaký cíl. Ale sám je přesvědčen, že to s lidmi báječně umí.

Naučil se jména jejích dětí a vždycky se jí zeptal, jak se jim daří. Na jeho předstíraný zájem reagovala jen s největším odporem. A když mu vyprávěla, jak Jenny jezdí na koni a jak to jde Petterovi ve škole, připadala si jako prodejná děvka.

Teď se von Post rozhodl, že během krátké jízdy do vesnice poskytne svým spolucestujícím rychlokurz v technice výslechu.

„Nejdůležitější je vzbudit u svědka důvěru. Tomu, kdo výslech vede, musí svědek důvěřovat.“

Vážně? Anna Maria se v duchu ušklíbla.

„Zkušený vyšetřovatel při výslechu prohlédne všechno, například řeč těla.“

Na zadním sedadle někdo zabručel. Sven Erik Stalnacke se vysmrkal.

„Snažíme se vést otevřený rozhovor. O to nám jde. Neklademe žádné přímé otázky. Kroužíme kolem. Zkušený vyšetřovatel tím dosáhne… zkrátka se tak dozví úplně všechno.“

Teď se zdálo, že něco zaskočilo v krku Fredovi.

Díkybohu, že je v autě tma, řekla si Anna Maria a souhlasně zamručela.

Maja Larssonová jim otevřela s plnou náručí špinavého prádla. Záplava stříbrných copánků jí spadala na krk.

Krásná, až oči přecházejí, napadlo Annu Mariu Mellaovou, za kterou se během téměř padesáti let života žádný chlap neotočil.

Ale nezdálo se, že by prokurátor s doprovodem Maju vystrašili.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptala se unaveně. „Že bych zatím hodila prádlo do pračky?“

„To snad…“ protestoval von Post, ale Maja Larssonová už se k němu obrátila zády a zmizela v koupelně. Po chvíli zaslechli hučet pračku.

Všichni se v předsíni zuli a Anna Maria si všimla von Postova podrážděného výrazu. Jako jediný si boty ponechal.

Jelikož v ponožkách chodí jen venkovští burani, napadlo Annu Mariu. Vyšší třída má přece vždycky někoho, kdo po ní uklízí.

„Örjane!“ zavolala Maja Larssonová a zvedla oči ke schodišti. „Je tu policie.“

Nahoře na schodech se zjevil asi šedesátiletý muž. Anna Maria z něj viděla jen vlasy. Žádné lysiny. Pozoroval skupinku dole v předsíni.

„Cos provedla? Vyloupila jsi banku?“

Maja Larssonová lehce pokrčila rameny.

Není nad vzájemnou důvěru a otevřený rozhovor, říkala si Anna Maria a po těle cítila, že by se nejradši na místě propadla hanbou.

Spolu s kolegy se šourala za von Postem do kuchyně. Každý z nich se snažil být poslední a doufal, že na něj uvnitř nezbude místo a bude muset počkat venku. Jako zlobivá třída na školním výletě.

V kuchyni se po sobě s kolegy podívali. Von Post a Maja Larssonová se usadili ke stolu naproti sobě. Mezi nimi ležel magnetofon.

Nerada bych seděla vedle nich, napadlo Annu Mariu. Jsou moc blízko u sebe. Jak to, že mi ta kuchyň najednou připadá tak malá? Nakonec se rozhodla, že se připojí ke kolegům, kteří se vyrovnali do řady podél kuchyňské linky. Přešlapovali z nohy na nohu, pokašlávali, pozorovali třásně u koberce a nevěděli, co s rukama.

„Takže, paní Larssonová,“ zahájil von Post výslech pevným hlasem. „Když s vámi Rebecka Martinssonová mluvila, nezmínila jste se o tom, že vaše sestřenice Sol Britt měla vztah. Můžete nám o tom něco povědět?“

Maja Larssonová seděla bez hnutí několik vteřin, které jim připadaly jako věčnost. Pak si zapálila cigaretu, a než odpověděla, dvakrát z ní potáhla.

„Myslela jsem, že předběžné vyšetřování vede Rebecka Martinssonová.“

„Už ne. A já si zas myslel, že s námi budete spolupracovat. Vaši sestřenici zavraždili. Nevím, ale přijde mi trochu divné, že očividně policii nechcete pomoci.“

Bůh s námi, pomyslela si Anna Maria Mellaová.

„Vypadáte mladě,“ řekla Maja Larssonová. „Kolik vám je?“

„Pětačtyřicet. Pochopte, jen se snažíme dělat svou práci.“

Von Post se k ní naklonil a položil ruku na její stranu stolu. Maja Larssonová se odtáhla.

„S kým měla vztah?“

„Vypadáte mladší. Mnohem mladší.“

Maja kroutila hlavou ze strany na stranu a přitom pozorovala jeho tvář.

„Plastiku nemáte, ale používáte Restylan, viďte?“

„Ne, to opravdu ne, ale…“

„Na tom, že člověk dbá na svůj vzhled, není nic špatného. Proč by muž nemohl mít… Zvláště když mu záleží na tom, jak působí v médiích. Máte krásně upravené nehty. Také bych ráda chodila na manikúru, kdybych si to mohla dovolit.“

Von Post otevřel pusu a zase ji zavřel. Nakonec se zeptal:

„Proč jste lhala?“

„Já lhala?“

„Neřekla jste přece, že Sol Britt má milence. A Rebecka Martinssonová se na to určitě zeptala, nebo ne?“

Anna Maria tiše zalapala po dechu. Věděla, o co von Postovi jde. Chce, aby Maja Larssonová řekla, že nelhala, že se jí na to Rebecka prostě nezeptala. Chce mít Rebecčino profesní opomenutí černé na bílém. Náhle pochopila, proč von Post nahrává výslech na magnetofon a pak pořídí přepis. Chce, aby si pak všichni ve spisu přečetli, že to Rebecka zpackala.

Maja Larssonová mlčela.

„No fuj,“ řekla nakonec.

Carl von Post tázavě zvedl obočí.

„Vás opravdu pohánějí zlé úmysly. Moje sestřenice je mrtvá. Někdo ji ubodal. Vy se na tom případu chcete proslavit a přitom podrazit kolegyni. Chcete, abych řekla…“

Otočila se na Annu Mariu a její kolegy.

„Jakým způsobem z toho vyšetřování Rebecku Martinssonovou vyšachoval? Chci to vědět.“

Nikdo neodpovídal. Von Post se pohodlně opřel a zkřížil ruce na prsou. Jako by chtěl naznačit, že se nenechá vyprovokovat. Že má hromadu času. A že tu mohou sedět až do východu slunce, když na to přijde.

„Navíc má na sobě drahý oblek,“ dodala Maja Larssonová. „Jenom ty boty, které si odmítl zout a šlape v nich po maminčiných ručně tkaných kobercích. Na okresního prokurátora až moc kvalitní… Takže vaše manželka nejspíš vydělává víc než vy. To je těžké, to chápu. Zvláště pro člověka, jako jste vy. Řekla bych, že ji buď mlátíte, nebo máte v práci bokovku jen proto, že manželku nenávidíte, a mstíte se za to, že je k vám život nespravedlivý.“

V kuchyni se rozhostilo takové ticho, že bylo slyšet hlasité tikání hodin. Všichni dobře věděli, že manželka Carla von Posta pracuje v bance a vydělává víc než on. Navíc bylo všeobecně známo, že von Post má ve zvyku spát s mladými soudními čekatelkami, notářkami a občas s nějakou tou svědkyní. Fred pozoroval svoje nehty a Sven Erik si drbal knír.

Hlas Maji Larssonové teď řezal jako břitva.

„Vsadím se, že váš otec měl stejnou profesi. Ale byl mnohem úspěšnější. Nebyl to advokát? Nebo možná primář?“

Von Post kolem nosu zbledl. Jeho otec byl vládní rada.

„Odmítáte odpovědět na mou otázku?“

„Nevím, s kým měla poměr, jasný? Zas tak dobře jsme se neznaly. Vím jen, že někoho měla.“

„Poslala vám textovou zprávu…“

„Jo, psala mi, že to musí skončit. A já vám o tom neřekla. Už takhle na ni nakydali spoustu špíny. A víc stejně nevím. Naštvala jsem vás tím tolik, že mě budete žalovat?“

„Ani v nejmenším,“ řekl von Post poněkud protáhlým tónem.

„Výborně. V tom případě byste snad už mohli zmizet a dát mi pokoj. Zítra ráno musím nakrmit svou umírající matku. Obtížně se jí polyká. Trvá jí to věčnost. Sestřičky na to nemají čas.“

Bleskurychle se nasoukali do auta. Ale jen co vyjeli ze dvora, Sven Erik Stalnacke vyhrkl:

„Krucinál! Zastavte. Musím na záchod. Panebože, už to nevydržím. Zastavte, nebo se tu z fleku poseru.“

Spěchal zpátky k domu.

Ve zpětném zrcátku viděli, jak mu Maja Larssonová otevřela. Chvíli trvalo, než ustoupila stranou a pustila ho dál.

Sven Erik Stalnacke se usadil na poklop záchodové mísy. Nechtělo se mu. Po dvou minutách spláchl a pak ještě jednou. Umyl si ruce a vyšel ven. Maja Larssonová s přítelem seděli u kuchyňského stolu. Krátce jim kývl na pozdrav a pak se obrátil k Maje Larssonové:

„Ve všem jste měla pravdu.“

Pohodila hlavou na znamení, že jí na tom nesejde, a típla cigaretu o hranu víčka od zavařovačky. Nedopalek hodila dovnitř a víčko zase zašroubovala.

„Rebecku z vyšetřování opravdu vyštípal. A my k tomu nesmíme ani ceknout. Nedá se nic dělat. Za tohle všechno se omlouvám…“

Mávl rukou k oknu.

„Ale měla byste vědět, že dopadnout vraha skutečně chceme.“

Maje Larssonové slabě zacukalo kolem úst a rychle odvrátila tvář.

„Díky, že jsem si u vás mohl odskočit. Začínám nějak stárnout, sakra. Nejdřív to celý týden nejde a pak… No nic, už půjdu.“

„Počkejte.“

S obličejem stále odvráceným pokračovala:

„Tahala se s jedním ženatým chlapem ze vsi. Víte, člověk si někdy před policií dává pozor na pusu. To aby mu místní kluci nezačali házet do oken kamení. Nejspíš si myslíte, že jsem zbabělá. Co na tom záleží, s kým spala? Je přece mrtvá. Nic už ji nevzkřísí. A ten hajzl si na tom ještě chce udělat kariéru. Má se snad psát v novinách, koho měla v posteli? Je mi z toho nanic.“

„Kdo to byl?“

„Netuším. Vím jen, že pracuje ve městě. A že bydlí tady ve vsi. Je ženatý a má děti.“

„To ti to trvalo,“ utrousil Tommy Rantakyrö, když se Sven Erik konečně vrátil k autu.

„Nech bejt,“ řekl Sven Erik a zápolil s bezpečnostním pásem. „Ale byl to pořádnej tříkilovej macek. Panenko skákavá, měl jsem zácpu skoro týden. A pak to na mě přijde zrovna tady. Člověk z toho má takovou radost, že by toho cvalíka pak nejradši pokřtil.“

Carl von Post se prudce rozjel, až štěrk odletoval od podvozku.

Anna Maria po očku mrkla na Svena Erika. Setkal se s jejím pohledem a neznatelně přikývl.

KRISTER ERIKSSON STÁL v kuchyni s kulatou pikslou tabáku v ruce.

„Přestanu,“ zvěstoval silám vesmíru. „Je nejvyšší čas. S tabákem končím.“

Hodil pikslu do koše. Pak rozhodně zavázal pytel s odpadky a odnesl ho do popelnice u zastřešeného garážového stání.

Marcus v domě nevydržel chvíli v klidu. Pobíhal po čtyřech a neúnavně si hrál se psy. Krister Eriksson ho nechal být. Strach a hrůza přicházejí, právě když se člověk uloží ke spánku. U dospělých to platí také. A zítra chlapec může spát, jak dlouho bude chtít.

Teprve po jedenácté se Marcus přišoural po čtyřech ke Kristerovi a vysvětlil mu, že divoký pes je unavený.

Vyčistili si zuby, i když psi to samozřejmě dělat nemusí.

Jenže v posteli pod peřinou se pak divokému psu vůbec nechtělo spát.

„Divoký pes chce spát jedině venku v psí boudě,“ objasnil.

Tak si Krister před psí boudou na zahradě zase postavil zimní stan.

Pak spolu Marcus s Kristerem seděli v boudě při světle baterky. Vera, Tintin a Roy se tlačili kolem nich. Psi měli z té společnosti ohromnou radost. I ze sobích kůží, které Krister rozložil po podlaze. Byl z nich bezpečně cítit pes a zároveň z nich stoupal trochu pronikavější sobí pach.

Krister předčítal z Malého prince a na obrázky svítil baterkou.

„Malý princ dostal lišku,“ řekl Krister. „Tak jako jsem dostal tebe, divoký pse.“

„‚Můj život je jednotvárný,‘ řekla liška. ‚Honím slepice a lidé honí mne. Všechny slepice jsou si navzájem podobné a také lidé jsou si podobní. Trochu se proto nudím. Ale když si mě ochočíš, bude můj život jakoby prozářen sluncem. Poznám zvuk kroků, který bude jiný než všechno ostatní. Ostatní kroky mě zahánějí pod zem. Ale tvůj krok mě jako hudba vyláká z doupěte.‘“

„Můžu se na tu lišku podívat?“ poprosil Marcus.

Krister nalistoval příslušnou stránku a Marcus na obrázek lišky ukázal prstem.

„Čti dál,“ žadonil.

„ ‚Vidíš támhleta obilná pole? Nejím chléb a obilí je pro mne zbytečné. Obilná pole mi nic nepřipomínají. A to je smutné. Ale ty máš zlaté vlasy.‘ “

„Ty žádné vlasy nemáš,“ přerušil ho Marcus.

„Ne, ale ty ano,“ řekl Krister a prohrábl chlapci blonďaté vlásky.

Neupínej se na něj, nabádal Krister přísně své srdce, když přejel rukou po měkkých dětských kadeřích. Četl dál.

„ ‚Ty máš zlaté vlasy. Bude to opravdu nádherné, až si mě ochočíš. Zlaté obilí mi tě bude připomínat. A já budu milovat šumění větru v obilí…‘ “

Marcus se ještě jednou podíval na obrázek lišky. Pak nalistoval zpátky na místo, kde se čtením skončili.

„Liška umlkla a dlouho se na malého prince dívala.

‚Ochoč si mě, prosím!‘ řekla.

‚Velmi rád,‘ odvětil malý princ, ‚ale nemám moc času. Musím objevit přátele a poznat spoustu věcí.‘

‚Známe jen ty věci, které si ochočíme,‘ řekla liška. ‚Lidé už nemají čas, aby něco poznávali. Kupují u obchodníků věci úplně hotové. Ale poněvadž přátelé nejsou na prodej, nemají přátel. Chceš li přítele, ochoč si mě!‘“

Marcusovo tělo vedle Kristera najednou ztěžklo.

„Spíš?“

„Ne,“ odpověděl chlapec rozespalým hlasem. „Čti dál. Divoký pes chce slyšet o lišce.“

„‚Jak to mám udělat?‘ zeptal se malý princ.

‚Musíš být hodně trpělivý,‘ odpověděla liška. ‚Sedneš si nejprve kousek ode mne, takhle do trávy. Já se na tebe budu po očku dívat, ale ty nebudeš nic říkat. Řeč je pramenem nedorozumění. Každý den si však budeš moci sednout trochu blíž…‘“

Marcus usínal. Zhluboka dýchal. Když ho Krister opatrně položil a zabalil ho do spacáku, chlapec ještě zamumlal:

„A pak?“

„Pak liška malému princi poví tajemství,“ zašeptal Krister. „Ale to si přečteme až zítra. Budu spát ve stanu hned vedle. Vera tu zůstane s tebou. Kdyby ses v noci probudil, přijď za mnou. Platí?“

„Platí,“ řekl Marcus z polospánku. „Divoký pes je úplně jako liška.“

Krister seděl bez hnutí, dokud chlapec tvrdě neusnul. Pak se z boudy odplížil. Trávu pokrývala jinovatka. Noc byla temná a jasná.

Kdepak, kamaráde, pomyslel si. Liška jsem já.

Pondělí 24. října

VZTEK S REBECKOU MARTINSSONOVOU ve snu lomcoval, až ji nakonec probudil. Mobil ukazoval pět hodin. Na vstávání bylo ještě moc brzy.

Můžu přece zůstat vzhůru, řekla si. A na chvilku si zdřímnout dopoledne. Nejdu do práce. Ať si táhnou k čertu.

Její šéf, Alf Björnfot, jí vyšetřování jednoduše sebral a předal ho Carlu von Postovi.

Co si o Rebecce myslel? Že zatne zuby, tiše si olíže rány a poslušně se ujme toho jeho zatraceného daňového případu? Myslel si snad, že je pitomá?

Už tam nikdy nepůjdu, umínila si.

Smrkáč jí spal u nohou jako zabitý. Když se pohnula, probudil se a párkrát zamával ocasem. Nikdy se neprobouzel rozmrzelý. Rebecka mohla klidně vstát a zatopit v kamnech.

Pes běžel ke dveřím, protože se mu chtělo čurat.

„Už letím,“ řekla a rychle si nazula boty.

Venku byla taková tma, jaká bývá jen koncem podzimu, než napadne první sníh. Podmračená černota, která vysála veškerou slabou zář z měsíce i světlo ze všech domů ve vsi, kde žijí lidé a kde jde všechno dál, jako by se nic nestalo. Nedaleko spočívá tichá a podzimně klidná řeka. Všechny loďky i mola už vytáhli na břeh, řeku co nevidět pokryje led.

Smrkáč zmizel ve tmě. Rebecka zůstala na verandě ve slabém svitu lampy. Cítila neklid a měla chuť na cigaretu.

Řekněte mi někdo, co mám dělat, pomyslela si. Kam se mám vydat?

Najednou zaslechla psa štěkat. Štěkot se mísil s vrčením. Strach, obrana, varování. Slyšela, jak Smrkáč pobíhá sem a tam, a pak se ozval hlas:

„Haló, Rebecko? To jsem jen já, Maja.“

Vzadu u zdi chléva někdo rozsvítil baterku.

„Jen klid, pejsku. Lekl ses? Nejsem nebezpečná.“

Smrkáč pobíhal kolem a nepřestával štěkat, dokud ho Rebecka nezavolala k sobě. Pak se spolu s ním vydala za světlem baterky. Pes nepřestával tiše vrčet. Na lidi, kteří se za tmy vkradou do jeho revíru, není spolehnutí.

„To jsem jen já,“ zopakovala Maja a posvítila si baterkou na tvář, která vystupovala ze tmy, bledá, s temnými, strašidelnými stíny kolem očí.

Sklopila baterku k zemi a světelný kužel dopadl na hromádku špačků. Pach studeného kouře se mísil s podzimními hnilobnými výpary.

Jak dlouho tu asi je? ptala se v duchu Rebecka.

„Promiňte,“ řekla Maja. „Nechtěla jsem vás vyděsit.“

Pozdravila psa a nechala si od něj olízat ruce.

„Je to moje chyba? Že vám to vyšetřování sebrali.“

Rebecka zavrtěla hlavou. Pak si uvědomila, že na ni ve tmě není vidět.

„Ne,“ odpověděla.

Maja zhasla baterku, strčila ji do kapsy a zapálila si cigaretu.

„Myslela jsem na vás,“ pokračovala.

Měla hluboký a příjemně chraplavý hlas. Pravý noční hlas. Do té temnoty se hodil.

Rebecka Smrkáče pustila. Uslyšela praskot, jak začal pobíhat kolem.

„Myslela jsem na vaši matku. Pořád ji nemůžu vyhnat z hlavy. Zrovna teď se mi o ní zdálo. Tak jsem přišla sem a počkala, až se vzbudíte. Říkala jsem si, že ráno určitě pouštíte psy. Omlouvám se, že jsem vám zatajila Sol Brittin poměr. Nevím s kým. Ale měla jsem vám to samozřejmě říct. Prostě jsem do toho nechtěla být zapletená.“

„To je v pořádku, její případ by mi stejně vzali.“

„Ten prokurátor je pěkná svině. Kašle na to, kdo Sol Britt zabil, chce jen…“

„Jo, já vím.“

„Ale vaše matka…“

„Nezlobte se,“ přerušila ji Rebecka nalomeným hlasem. „Chápu, že to nemyslíte zle, ale já o ní nechci nic slyšet.“

Musela se odmlčet. Bolelo ji v krku.

Co se to děje? říkala si.

„Nechte mě domluvit,“ požádala ji Maja Larssonová tiše. „Dejte mi pět minut, pak už vás nechám na pokoji. A ona možná nechá na pokoji mě.“

Rebecka mlčela.

„Vaše máma…“ spustila Maja Larssonová, „vím, co se o ní ve vesnici povídá. Že se k nám vetřela z města, krásná a zmalovaná. Sbalila vašeho tátu. Brzy ho měla po krk. Tak se sebrala a odstěhovala se zpátky do Kiruny. Mohla prý za to, že začal pít, to už jste určitě slyšela. Pak se přestěhovala na Alandy za novou láskou a vás nechala tady. S novým mužem si pořídila dítě a nakonec se zabila v autě.“

„Tak to nebylo,“ namítla Rebecka chraptivě. „Porazilo ji auto. Sama neřídila, prostě skočila pod auto, když přecházela.“

„Něco vám řeknu. O vašem tátovi říkají, že býval moc hodný, než se s ní seznámil. Ale ve skutečnosti byl příliš slabý. A to není totéž. Občas například pracoval pro jednoho autodopravce v Gällivare. A když došlo na placení, otevřel ten chlap na stavbě kontejner s nářadím a nabídl mu, ať si z něj místo peněz něco vybere. Chápete, ty věci mu ani nepatřily a Mikko to také dobře věděl. Umožnili mu krást a přitom tam stáli a dívali se na něj. Svinstvo. Hryzalo ho kvůli tomu svědomí. Ale svou si prosadit nedokázal. Občas dostal vrak auta, který by měl nějakou cenu, pokud by ho dal trochu do pucu. Ale váš táta spravovat auta neuměl. Takže mu na zahradě stály dva staré rezivé citroëny. Vaše babička si povzdychla, ale ta kralovala jen doma. Za plotem už její vůle nepůsobila. A platili mu naftou. Pro dopravce to byla odpočitatelná položka, ale vašemu tátovi účtoval plnou cenu jako u benzinové pumpy. Na zdravotní a penzijní pojištění mohl klidně zapomenout.“

Maja si od dohořívajícího špačku cigarety zapálila další. Smrkáč hrabal jako pominutý u stěny chléva. Slyšely, jak supí námahou. Zřejmě ucítil hraboše. Ten už byl určitě na míle daleko. Ale pachová stopa byla čerstvá a zcela neodolatelná, to se rozumí.

„A pak šel pracovat pro firmu Svena Vajstedta,“ pokračovala Maja. „Sven vlastnil bagr. Váš táta si vzal půjčku a koupil si náklaďák se sklápěcí korbou. Sven měl navíc dobrou vyřídilku, takže domlouval kšefty. A dopadlo to tak, že se náklady rozdělovaly přesně napůl, ale většina tržby skončila vždy u Svena. Tomu všemu udělala vaše máma přítrž. Vyvázala tátu i s náklaďákem ze Svenovy firmy, aby mohl jezdit sám na sebe. Za práci vystavovala faktury a jako platbu nepřijímala nic než hotovost. Také mu práci sama sháněla. Ale firma patřila tátovi a babičce. A peníze šly jen na hospodářství. Pak se začaly nabízet charterové zájezdy. Vaše máma chtěla cestovat. Ale to narazila. Jezdit do ciziny? K čemu by to bylo dobré?“

Rebecka stála tiše a bez hnutí. Maja se krátce zasmála.

„Ráda tančila. Při tanci se s vaším tátou vlastně seznámili. Ale na tancovačky s ní pak chodit přestal. A ty řeči, že začal pít, když od něj utekla…? Ve skutečnosti nasával i předtím.“

„Nevím, co po mně chcete,“ pronesla Rebecka sevřeným hlasem.

Smrkáč k nim přiběhl a s hlubokým povzdechem se usadil vedle Rebecky.

Chtěl snídani.

Maja zašlápla nedopalek.

„Jenom jsem vám to chtěla povědět. Vysedávám u své umírající matky. Někdy si jen přeju, aby to šlo rychle. Abych se dostala z Kurravaary. Pryč od ní. Člověk mívá vždycky nějaký důvod se zlobit. Vím, že ho máte. Ale život utíká strašně rychle, to jsem vám chtěla říct. Tak sbohem.“

A odkráčela dlouhými plavnými kroky jako los. Zmizela ve tmě. Rebecka nestačila reagovat. Ani by to nedokázala. Hlas jí uvízl v krku.

S tímhle jsem už přece skoncovala, říkala si. Musela jsem se zbláznit, že jsem se vrátila domů. Proč jsem se vůbec vracela?

V babiččině stavení neustále viděla tatínka. Místo na zárubni, o které se opíral, když si zouval pohorky. Maminka skloněná nad časopisem Křížem krážem za kuchyňským stolem. Babička poletující po dvoře, vždy ochotná komukoli posloužit. Dětem nebo zvířatům, chlapům, kteří si udělali přestávku od práce, sousedovi, když dostal chuť na kávu.

Kdyby mě tak někdo objal, povzdychla si. A držel mě, dokud to nepřejde.

Možná by mohla zavolat Mansovi? Ale ne. Do řeči jí vlastně nebylo. Měla by mu snad vzlykat do ucha?

A stejně by to nepomohlo, řekla si. Mans mě vyléčit nemůže. Všichni, kteří pro mě v životě něco znamenali, jsou mrtví.

Natáhla se pro mobil. Měla jednu zprávu. Od Kristera.

„Zavolej mi hned, jak si to přečteš,“ stálo v ní. „Jde o Marcuse!“

V SOBOTU 8. SRPNA 1914 pořádá ředitel Lundbohm račí hody. V dřevěných bedýnkách naplněných ledem a pilinami si přímo z Östermalmské tržnice ve Stockholmu nechal přivézt živé raky. Líza čte v Domácí kuchařce, jak se raci vaří, a pak je s děvčaty s hrůzou házejí do obrovského měděného hrnce a pozorují, jak umírají strašnou smrtí a přitom červenají ve vodě s koprem. Poté je rozloží na velké podnosy s kostkami ledu.

Mezi pozvanými hosty je i Elina. Objednala si na to poštou sametovou růži pod límeček a dlouhý náhrdelník.

Ředitel pozval všechny, kdo v místní společnosti zastávají důležité postavení. Aby je ocenil a povzbudil k další práci. Pronese úvodní řeč a nazývá je svými přáteli. Jeho královská Jasnost před necelým týdnem rozhodla, že Švédsko bude za války striktně dodržovat neutralitu, takže lidé už se po večerech nescházejí na ulicích, aby tam hledali nějakou jistotu, dožadovali se informací a šířili zvěsti. Válka bude jen krátkou epizodou, v tom jsou všichni rozumní lidé zajedno. Celé neutrální Švédsko a s ním i Kiruna na ní dozajista vydělá, tvrdí ředitel. Tak jako na krymské válce.

Kolem dlouhého stolu se tísní asi třicet hostů. Jsou tu předsedové školní rady a úřadu pro péči o chudé. Dále vedoucí bankovní správy pro severní oblasti, který diskutuje s místním lékárníkem o tom, jak lidé poslední dobou nesmyslně shánějí potraviny, uzené a solené maso a ryby, konzervy a těstoviny. A mouku. Zejména mouku. Takhle nešíleli dokonce ani za generální stávky.

Krajský policejní rada Björnfot přišel se svou zatrpklou ženou, v níž jako nádor narůstá tichá nenávist ke Kiruně. Elina se s ní snaží konverzovat, ale po chvíli to vzdá.

Okrskový strážník má pověst velkého svůdníka. Celý večer žertuje s Elinou a račí hlavy a krunýře hází svému psovi, který se při moučníku pozvrací panu řediteli na medvědí kůži na podlaze.

Laponec Johan Tuuri se hlasitě směje a tvrdí, že něco takového v životě nejedl. Mává klepety a pak sehraje krátkou scénku se dvěma zápasícími raky v hlavních rolích.

Farář nemá nikdy dost a rychle si dolévá jednoho panáka kořalky za druhým. Pastora zaměstnaného u dráhy pro změnu zlobí žaludek, a tak se drží piva.

Okresní lékař vypadá utahaně a hrozí, že na židli každou chvíli usne, ale po prvních tónech orchestru jako by vstal z mrtvých a ukáže se, že má v malíčku všechny Bellmanovy písničky.

Důlní inženýři nedokážou mluvit o ničem jiném než o rudném dole. Čím víc vypijí, tím jejich posedlost černým zlatem narůstá.

Mezi pozvanými je také několik obchodníků a dopravců.

O zábavu se stará místní orchestr. O přestávce dostanou muzikanti v kuchyni panáka a večer se zase pustí do hraní.

Vrchní správce dolů Fasth, pravá ruka ředitele Hjalmara Lundbohma, pronáší projev na jeho počest. Tradiční papírový klobouček s rakem mu přitom sklouzl do týla a pestrobarevný ubrousek mu spadl do misky s raky.

Fasth je podsaditý. Na jeho tělesné schránce i povaze se podepsalo tučné jídlo a kořalka. Nikdy se neusmívá. Jeho hlava a tělo působí jako menší koule posazená na té větší. Nemá ani slabé nervy jako paní radová, ani netrpí únavou a vyčerpáním jako okresní lékař. Kdepak, vrchní správce je drsný jako neúprosná, lezavá a tuhá zima. Je tvrdý jako železo v horách. Krajského radu i ředitele Lundbohma potají pokládá za slabochy. Fasthovi samotnému nedělá nejmenší problém držet lidi v šachu. Neváhá je nechat vyhodit z práce, soudně vystěhovat, zabavit jim majetek a odbývat jejich stížnosti. Strach v očích chudých ho nechává chladným.

Přestože je malé postavy, vládne fyzickou silou. V páce ho porazí jen málo mužských. Z přítomných pouze krajský rada a četník.

Teď Fasth při děkovném projevu supí a zároveň si v duchu s hořkostí uvědomuje, že nebýt jeho, tak by tu ředitel Lundbohm vůbec nebyl.

Ten takzvaný lidumil, který se nejraději stýká s mazaly, buzeranty a mužatkami s chlupy na prsou, jako je Lagerlöfová a Keyová, fujtajksl.

Ty jeho věčné cesty. Pan ředitel si může jezdit po světě, poznávat nové kraje a užívat si, zatímco on, Fasth, musí dohlížet na to, aby místní komunita fungovala, a dělníky držet zkrátka, aby každý věděl, kde je jeho místo. Aby se vytěžila ruda.

A ta drobná učitelka, která sedí naproti. Při projevu mu zrak sklouzne na její poprsí a pas. Moc pěkná kundička, to se musí nechat. Jenom hlavu má plnou divných myšlenek. Ale ty by jí z ní dokázal při první příležitosti vyhnat. Při večeři si všiml, jak si ředitel s učitelkou vyměňují pohledy. Tak takhle se věci mají. Co na něm vidí? Samozřejmě peníze. Hned zítra zjistí, jaký bere učitelka plat.

Líza pošle děvčata připravit stůl na moučník a poté se podává teplý jablečný dort se šlehačkou. Takhle daleko na severu jablka nerostou, takže je panu řediteli také dodali v dřevěných přepravkách, každé jablko pečlivě zabalené do novinového papíru.

Líza stojí ve dveřích a vidí, jak se vrchní správce dívá na Elinu. Tupým pohledem zpod přivřených víček. S pusou dokořán. Je v něm cosi dravčího. Připomíná štiku v rákosí, přichystanou k útoku.

Když Elině servíruje kousek jablečného dortu, rychle jí špitne do ucha: „Omluv se, že si musíš odskočit. A pak přijď za mnou do kuchyně.“

Líza má v úmyslu přítelkyni poradit, ať jde okamžitě domů. Vrchní správce Fasth je nevypočitatelný. A teď toho navíc hodně vypil. Pro ženy by mohl být nebezpečný.

Ale Elina do kuchyně nezajde. Z panáčků kořalky je rozjařená a hovorná. Možná Lízu vůbec neslyšela, protože společnost je dost hlučná.

Když se podává koňak v salonu, odchází většina dam domů. Elina však zůstane. Fasth manželce pomalu ani nepopřeje dobrou noc. Ta poděkuje panu řediteli za krásný večer a pak se odporoučí. Ani se nesnaží vzít muže s sebou. Možná je ráda, že se ho zbaví. Možná cítí jen úlevu, že své mužské potřeby ukojí mezi nohama nějaké jiné.

Líza myje nádobí a zuřivě mává utěrkami a hadry, aby všechno stihla, než se poslední hosté odeberou domů.

Ale když se Elina chystá odejít, Líza ještě hotová není. V salonu zbývají sklenky od koňaku a tácy se sladkostmi a ty musí ještě umýt a uklidit. Poslední hosté přitom v předsíni děkují hostiteli za tak velkolepý večer.

Líza vidí, jak vrchní správce Fasth chytne Elinu v podpaždí a Lundbohmovi říká, že se osobně postará o to, aby se slečna bezpečně dostala domů.

Přede dveřmi jí paži pevně sevře a táhne ji pryč, ostatní hosté ani nestačí otevřít pusu.

Elina cítí alkoholové výpary, paži má jako ve svěráku a zdá se, že vrchní správce Fasth si sotva všímá, jak vedle něj klopýtá, protože on si to rázuje hrozně rychle.

Jasné letní noci jsou ty tam a Elina se ocitla sama s chlapem nasáklým kořalkou, který ji s sebou téměř vleče.

Projdou kolem Silfverbrandova hokynářství na Iggesundské ulici a vtom ji Fasth zatáhne na dvůr. Je tma jako v pytli a na popelnice, dvoukoláky, koňský povoz a prázdné bedýnky z obchodu dopadá jen slabé měsíční světlo.

Fasth ji přitiskne ke zdi kůlny.

„No tak,“ zamumlá, když se Elina snaží protestovat, „nedělej drahoty…“

Hrubě ji popadne za prsa.

„O nic se nepokoušej. Když můžeš dávat Lundbohmovi… a určitě není sám…“

Mlaská jí u tváře, kterou se Elina snaží odvrátit. Ruka na prsou ji sevře ještě pevněji. Celým tělem ji tlačí ke zdi.

„Až poznáš pořádnýho chlapa, jinýho už nebudeš chtít.“

Popadne ji za bradu a snaží se jí přitisknout rty na ústa a vrazit do nich tlustý jazyk.

Vtom ho Elina kousne do rtu, až jí v ústech vybuchne pachuť krve.

Fasth zakleje a ruka, kterou jí svíral prsa, mu vyletí k ústům.

Elina zalapá po dechu a vykřikne ze všech sil.

„Pusťte mě!“

Křičí tak hlasitě, že to určitě musí probudit lidi v okolních domech.

A z toho křiku nabere nečekanou sílu, se kterou od sebe Fastha odstrčí.

Je opilý, a možná proto se jí podaří uniknout dřív, než se Fasth znovu postaví na nohy. Elina vyběhne ze dvora jako stíhaná liška. Za sebou zaslechne jeho hlas:

„Ty děvko!“

KRISTER ERIKSSON SE PROBUDIL BRZY. Ve stanu byla zima. Jeho zimní spacák dostal divoký pes Marcus. Sám spal v letním spacáku. Tintin ležela vedle něj. Když se Krister protáhl, vzbudila se a olízla mu tvář. Ježíši, to je zima, už se to nedá vydržet. Musí vstát.

Navíc zatoužil po tabáčku.

U nohou mu ležel Roy. Jakmile sebou Krister pohnul, oba psi vyskočili a začali v malém stanu pobíhat. Úzkým otvorem se protáhli na zahradu a pak odběhli o kus dál, aby se po ránu vyčurali.

Krister vystrčil hlavu ze stanu. Teď byl opravdu rád, že ještě nenapadl první sníh. Vyhrabal se ven a nakoukl do psí boudy. Roy s Tintin mezitím oběhli dům a čenichali při zemi.

Byla to prostá dřevěná bouda bez možnosti vytápění. Krister ji postavil sám za jediný den. Před vchodem visely tři plastové závěsy, které sice nechránily před chladem zvenčí, ale aspoň tam tolik nefoukalo. A psi mohli nerušeně běhat dovnitř a ven.

Krister odhrnul závěsy. Marcus spal v bezpečí uvnitř a vedle něj ležela Vera. Zjevně nemrzl. Krister pod něj položil sobí kůže a přes zimní spacák mu ještě přetáhl deku.

Vera se okamžitě probudila a vylezla ven.

„Nedá se nic dělat,“ řekl psům.

Pak šel k popelnici a otevřel ji. Sáhl dovnitř a vylovil pytel s odpadky. Psi se kolem něj zvědavě shlukli.

„Já vím,“ pronesl nahlas, když pytel rozvazoval a hledal v něm starou pikslu s tabákem. Jak nedůstojné.

Psi za ním vběhli do domu a zhltli snídani. Krister si strčil tabák pod horní ret a potom si uvařil ranní kávu, i když bylo teprve tři čtvrtě na pět.

Z mrazáku vytáhl letošní morušky. Doufal, že je má Marcus rád. Pro jistotu vyndal také pytlík borůvek. Kdyby udělal palačinky, bude se k nim marmeláda hodit. Zeptá se Stavinga a Rebecky, zda si nedají s nimi.

Pokud se mnou Marcus ještě dnes zůstane, připomínal si.

Pustil se do ranní rozcvičky: sklapovačky, lehy sedy, kliky a dřepy, pak zkontroloval a zaplatil účty a vyluxoval celý dům. Tohle dělával každé ráno. Psi nechávali spoustu chlupů.

Vera si sedla přede dveře a škrábala na ně, chtěla ven. Krister mrkl na hodinky. Chlapec by vlastně mohl spát, dokud se sám neprobudí. Vera by ho určitě vzbudila. Ale to by pro něj byl ten nejpříjemnější způsob probuzení.

Vera mávla ocasem a zadívala se na Kristera. Měl pocit, že mu rozumí. Tahle fenka, která na vlastní oči viděla, jak jejího páníčka zavraždili, svým způsobem ví, čím si chlapec prošel. A dala si za úkol, že ho pomůže vyléčit.

„Potřebuju tvou pomoc,“ řekl Krister Veře a vypustil ji ven.

Přešel ke kuchyňskému oknu, odkud na psí boudu viděl. Vera zavrtěla ocasem a běžela k boudě.

Ale před vchodem se zarazila.

Proč nejde dál? divil se Krister.

Vera zaštěkala. Pronikavě a neklidně. Pak strčila hlavu do boudy a zase ji vytáhla. Znovu zaštěkala.

Co to s tím psem je? Krister vyběhl ven jen v ponožkách. Klekl si před psí boudu a odhrnul plastový závěs.

Marcus ležel uvnitř a spal. Těsně za vchodem do boudy hořel v plechovce oheň.

Kristerovi se strachy sevřel žaludek. Kde ji chlapec vzal?

Rychle plechovku popadl a na trávě ji obrátil dnem vzhůru. Krátce sykla a oheň se uhasil. Pak vytáhl Marcuse ve spacím pytli z boudy.

Zatřásl jím.

„Marcusi! Marcusi, vzbuď se!“

Hlavou se mu honily myšlenky. Panebože. Kdyby se ve spánku pohnul a spacák chytil…

Nedokázal to ani domyslet. Sám málem uhořel, když byl jen o pár let starší než Marcus.

Jak to, že se chlapec neprobudil? Svíčky v malém uzavřeném prostoru jsou smrtelná past. To věděl dobře. Právě kvůli nim zemře každý rok několik táborníků. Zapálí si svíčky v karavanu nebo ve stanu v kempu. Grilují uvnitř na malém grilu na jedno použití a pak usnou a otráví se oxidem uhelnatým.

„Marcusi!“

Chlapec v jeho náručí byl malátný. Ale pak najednou otevřel oči a mlčky se na něj zadíval.

Kristerovi se tak ulevilo, že se málem rozplakal.

Byl rád, že Vera Marcuse místo ranního pozdravu bezstarostně olízala. Marcus se ji marně pokoušel olíznout na oplátku.

„V psí boudě nesmíš mít svíčku ani žádný jiný otevřený oheň,“ vysvětloval mu Krister vážně. „Mohlo by začít hořet! Došel by ti vzduch. Kdes to sebral?“

Marcus na něj tázavě pohlédl.

„Cože?“

„Tohle!“

Krister zvedl plechovku a ukázal ji Marcusovi.

Chlapec zavrtěl hlavou.

Kristerovi naskočila husí kůže. Rozhlédl se kolem.

V té chvíli se zničehonic vynořil nějaký mladík. Vlasy stažené do culíku a na nose brýle s černými obroučkami ve stylu šedesátých let. Na sobě měl bílou košili a příliš tenkou bundu. Za ním cupitala mladá žena stejného věku v mikině s kapucí a vytahaných džínách. Vypadá na squatterku, která hází kamením po jízdní policii, napadlo Kristera. Instinktivně k sobě Marcuse přitáhl. Pak vstal a postavil chlapce ve spacáku na nohy.

„Krister Eriksson?“ zahalekal ten mladík. „Proč spí Marcus v psí boudě? Z bezpečnostních důvodů? Bojíte se nechat ho spát v domě?“

„Cože?“

Žena vytáhla fotoaparát a začala fotit.

Novináři.

„Držte se od mého pozemku dál,“ varoval je Krister.

Namířil na ně prst a přitom otočil Marcusovu tvář k sobě.

Muž a žena se zastavili před poštovní schránkou. Znali svá zákonná práva. Ani policista, který vypadá jako mimozemšťan, by je k odchodu nepřiměl. Zatímco muž sypal otázky z rukávu, žena fotila dál.

„Je nebezpečný? Myslíte si, že svou babičku zabil on? Opravdu ho má dnes vyšetřit soudní psychiatr?“

Krister se třásl potlačovaným vztekem.

„Zbláznili jste se? Okamžitě odsud zmizte!“

Vzal Marcuse do náručí. Zavolal na Veru, která kolem těch dvou vetřelců bezstarostně pobíhala.

„Ke mně! Ke mně, povídám!“

Jak to, že ji Rebecka nenaučila ani ty nejjednodušší povely?

Marcus sebou mlel, nechtěl, aby ho Krister nesl. Když ho odnášel dovnitř, na oba novináře štěkal.

„Haf,“ křičel. „Haf, haf, haf!“

Carl von Post spal špatně. Zdálo se mu, jak škrtí manželku tenkým ocelovým lankem, až v obličeji celá zmodrala a byla oteklá jako balon, jen prasknout. V místě, kde se lanko zařízlo do kůže, prosakovala krev. Probudil se a nevěděl jistě, jestli nekřičel a neslyšeli ho sousedé.

Nedokázal pochopit, proč měl tak živý sen. Asi musel něco špatného sníst. Nebo na něj leze nějaká nemoc? S tím, co ta sestřenice, Maja Larssonová, řekla o jeho otci a ženě, to rozhodně nesouviselo. Vyloučeno. Maja Larssonová pro něj byla naprosto bezvýznamná osoba.

Teď stál Carl von Post ve dveřích kanceláře Rebecky Martinssonové na prokuratuře. Za jejím psacím stolem seděl Alf Björnfot a před sebou měl rozložené spisy dnešních soudních přelíčení. Deset jednoduchých trestních řízení za sebou. Jedno by nemělo zabrat víc než půl hodiny.

To je naprosto skvělé, pomyslel si von Post a cítil, jak z něj ranní nevolnost způsobená zlým snem vyprchává.

Rebecka Martinssonová reagovala lépe, nebo spíš hůře, než se odvážil doufat. Udělala scénu jako hysterická baba, pak se pohádala se svým šéfem a nakonec odmítla přijít do práce.

Takže jemu spadlo do klína vyšetřování a na ni připadla role nespolehlivé husy, a navíc hysterky. Ze všech sil se ovládal, aby si nezačal prozpěvovat a usmívat se.

Kdepak, musí nasadit ustaraný výraz.

„Hodně práce?“ zeptal se šéfa tlumeným tónem.

Alf Björnfot na něj vrhl podrážděný pohled.

„Je hrozně nepříjemné, že si to vzala tak osobně,“ pokračoval von Post, který měl náladu jako dítě u vánočního stromečku. „Je mi líto, že jste musel všeho nechat a vláčet se sem až z Lulea…“

Šéf ho přerušil odmítavým mávnutím ruky.

„To nic, tuhle práci by za mě zvládla i cvičená opice. Rebecka všechno moc pěkně a důkladně připravila. Ke každému soudnímu jednání sepsala krátkou zprávu, seznam otázek, a dokonce i návrh obhajoby. Stačí si to jen přečíst.“

Strojek pohánějící Carla von Posta se zadrhl. Vánoční koledy naráz utichly. Sakra, měl si ty případy projít a ty její pitomé zprávy hodit do koše. Trochu se v těch spisech povrtat a udělat v nich zmatek.

„Podle mě se zachovala odporně,“ dodal chápavě. „Jde o zanedbání pracovních povinností a důvod k výpovědi. Každý jiný by dostal alespoň varování.“

V duchu si gratuloval, jak elegantně naznačil, že kdyby jí šéf neposlal varování, dalo by se to vykládat jako protežování. A varování musí vždy předcházet výpovědi. Ne že by si myslel, že ji chce Alf Björnfot vyhodit. Ten člověk to nemá v hlavě v pořádku. Ale to ani není potřeba. Kdyby dostala varování, odešla by sama, to se klidně vsadí.

„Schválil jsem jí dovolenou,“ dodal Alf Björnfot suše. „A za sebe musím podotknout, že jí budu vděčný, když mi odpustí a nepodá výpověď. V Meijer & Ditzinger by si pak samozřejmě mnuli ruce, a kdyby se k nim vrátila, nabídli by jí partnerství.“

Šéf vypadá bledě, pomyslel si von Post. Nezdravě. Nemocně.

„Řekněte mi, jestli pro vás mohu něco udělat,“ usmál se von Post.

Vtom se na chodbě zjevili Fred Olsson a Anna Maria Mellaová, zadýchaní a s růžovými tvářemi.

Když spatřili von Posta, zmlkli.

Ten je k sobě přivolal mávnutím ruky.

„Vypadá to, že ho brzy dostaneme,“ vyrazil ze sebe Fred Olsson a podal von Postovi nějaký papír.

Pozdravili se s Björnfotem. Nijak srdečně. Anna Maria ho probodávala pohledem. Björnfot je v rozpacích také pozdravil.

„Prošel jsem si textovky z mobilu tajemného přítele Sol Britt Uusitalové,“ řekl Fred Olsson. „Poslední telefonní kartu si aktivoval přede dvěma týdny. Ve dne textovky posílal odněkud z Kiruny a večer z Kurravaary. V sobotu poslal jednu z Abiska.“

„Zavraždili ji v noci na neděli,“ přerušil ho von Post.

„Odtamtud se dá dojet do Kurravaary za hodinu.“

„Maja Larssonová, Sol Brittina sestřenice, řekla Svenu Erikovi, že Sol Britt měla vztah s ženatým mužem s dětmi, který bydlí v Kurravaaře,“ doplnila Anna Maria. Pohledem se nyní von Postovi vyhýbala. „Můžu to ověřit u Rebecčina souseda, Stavinga. Zná dobře lidi ve vsi. Posoudí, jestli to na někoho sedí. Možná ví, kdo má chatu v okolí Abiska.“

„Prověřte to,“ řekl Alf Björnfot. „Okamžitě.“

Pátravě se usmál na Annu Mariu. Ta se hned otočila na podpatku, popošla o kus dál a vyťukala číslo.

Trochu napětí nikdy neškodí, řekl si von Post potěšeně. Kdyby tak dostala hysterický záchvat i ta trpaslice. Mohl by vůbec doufat v takové štěstí?

Björnfot se obrátil na Freda Olssona.

„Zjistili jste, kde mu tu kartu prodali?“

„Jasně. Ve večerce B&W.“

„Zajeďte tam a zeptejte se, jestli tam nenakupuje telefonní karty někdo z Kurravaary,“ požádal ho Björnfot.

Vstal od stolu, oblékl si sako a chystal se jít místo Rebecky k soudnímu líčení, jménem společnosti bojovat proti lidem, kteří močí na veřejnosti a jezdí na mopedu bez helmy, proti kapesním zlodějům, podnapilým řidičům a pyromanům.

„Lidé tady o sobě vědí dost,“ dodal.

Zmlkli. Z chodby se ozýval hlas Anny Marii: „Jo… hmm… díky, ale už musím…“ Než se jí podařilo hovor ukončit, zopakovala ta slova několikrát.

K věci, naléhal na ni v duchu von Post.

„Jocke Häggroth,“ řekla. „Sama ho neznám. Staving říkal, že je to normální chlap. Má ženu a dvě děti školního věku. Pracuje jako svářeč v Nybergově strojírně. A Staving si myslí, že brácha tohohle Jockeho vlastní chatu u jezera poblíž Abiska. Pak zná ještě dva další chlapy, kteří mají v těch místech rybářské boudy. Také mají děti, ale už dospělé. Zapsala jsem si jména. Tore Mäki a Sam Wahlund.“

„Ale touhle dobou jsou přece boudy už vytažené na břeh, ne?“ zeptal se von Post.

„Vezměte si pasové snímky všech tří mužů a zajeďte do té večerky,“ navrhl Björnfot. „Možná některého z nich poznají. Pokud ano, tak toho grázla přiveďte k výslechu.“

Anna Maria přikývla.

„A máme ho,“ zamumlala. „Šlo to rychle.“

Šlo to skoro až moc rychle, pomyslel si von Post. Ale to nevadí. Hip hip hurá!

Mohl by svolat tiskovou konferenci už na odpoledne. Vejít do místnosti a pohodlně se usadit. Úvod je důležitý: „Včera jsem převzal vyšetřování a efektivně ho vedl, což přineslo výsledky.“ Ne, žádné „což přineslo výsledky“. Spíše: „Máme výsledky.“ Důrazněji.

Doufal, že ten podezřelý chlap má malé děti. To noviny milují. Budou z toho dobré titulky.

Anně Marii Mellaové zazvonil telefon. Na displeji se objevilo jméno Krister Eriksson. Vzala to.

„Prosím… cože… co to povídáš?“

„Že by něco s dětmi?“ zašeptal Alf Björnfot k von Postovi a Fredu Olssonovi.

Všichni zmlkli.

Anna Maria pak hovor ukončila. S telefonem v ruce se zadívala na Alfa Björnfota.

„To byl Krister Eriksson,“ oznámila. „Říká, že se někdo pokusil zabít Marcuse.“

„REBECKA MARTINSSONOVÁ ŘÍKALA, že si s vámi musím v každém případě promluvit.“

Krister Eriksson dorazil na policejní stanici. Marcus si hrál na chodbě s Verou na divokého psa a Carl von Post, Krister Eriksson a Anna Maria Mellaová tiše hovořili v inspektorčině kanceláři.

„Nechápu, proč jste Rebecce Martinssonové vůbec volal?“ sykl von Post. „Tohle vyšetřování vedu já.“

„Tady máte aspoň to světlo,“ řekl Krister a podal mu plechovku v papírovém sáčku. „Myslel jsem kvůli otiskům prstů.“

„To světlo mohl klidně vzít do boudy a zapálit kluk sám,“ odsekl von Post a neochotně sáček přijal.

„Doma nic takového nemám. Kde by to sebral? A kam se poděly sirky? Někdo tu plechovku postavil do psí boudy, když jsem byl v domě.“

„To byl taky geniální nápad, nechat kluka spát v psí boudě,“ pronesl von Post jízlivě. „Za půl hodiny si o tom přečteme v novinách. Kirunská policie nechává traumatizované dítě v psí boudě.“

Krister Eriksson nic neříkal.

„Ten kluk něco viděl,“ uvažovala Anna Maria a sáček od von Posta převzala.

„Proč by ho jinak chtěl někdo zabít? Tohle je moc důležité. Teď jedu na letiště vyzvednout kolegyni z Umea, která se specializuje na výslechy dětí. Přiletí ve třináct dvacet.“

„Výborně,“ pochválil ji von Post a otřel si dlaň o nohavici. „Postaráte se zatím o něj?“ Podíval se na Kristera Erikssona a mávl rukou směrem k chodbě, kde Marcus právě pobíhal kolem dokola.

Krister Eriksson přikývl.

Opustil kolegy a vyšel na chodbu. Vera a Marcus zmizeli z dohledu. Zahlodal v něm mírný neklid a zrychlil krok. Chlapec seděl pod stolem v jedné prázdné kanceláři. Vera se natáhla na koberec.

Krister si sedl na bobek.

„Hej, ty tam dole,“ oslovil ho jemně. „Jak ti je?“

Marcus neodpovídal. Ani se mu nepodíval do očí.

„Jak se má divoký pes?“ zkusil to Krister jinak. „Nemá hlad nebo žízeň?“

„Divoký pes má hrozný strach,“ odpověděl Marcus tiše. „Schoval se.“

„Ach jo,“ zašeptal Krister a modlil se, aby v sobě našel moudrost a trpělivost. „Proč má strach?“

„Všichni z jeho rodiny jsou mrtví. Přišli lovci, chytili je a zastřelili. Nebo vykopali jámy, kam spadli a tam se nabodli na kůly… a mají i jiné pasti, oni…“

„Co?“

Marcus zmlkl.

„Dobře,“ ozval se Krister po chvíli. „Cítí se divoký pes někde v bezpečí?“

Marcus přikývl.

„S tebou a s Verou se tolik nebojí.“

„To máš štěstí, že jsem tady,“ zašeptal Krister a přisunul se blíž. „Myslíš, že by se divoký pes osmělil a skočil mi do náruče?“

Chlapec k němu natáhl ruce.

Co teď ? pomyslel si Krister, zvedl Marcuse a vzal ho do náruče. Marcus ho hubenými pažemi objal kolem krku a Krister vstal.

Co si má jeden počít s tímhle človíčkem, který na světě nemá živou duši? Zahnal vztek na chlapcovu matku, která se o něj nechtěla postarat. Nic o ní nevím, napomínal se. Ničemu nepomůže, když se budu zlobit.

Sedl si na kancelářskou židli s chlapcem na klíně. Hned ucítil na stehně mokro. Pod stolem byl na koberci flek.

„Promiň,“ špitl Marcus.

„To nevadí.“ Krister polkl. „Z toho si nic nedělej, to se stává. Klidně se o mě opři. Chvilku tu posedíme. Pak zajedeme domů pro čisté šaty. Donesu tě do auta, jestli chceš.“

Krister přitiskl tvář do Marcusových vlasů.

Nemusíš mít strach, pejsku, říkal mu v duchu. Slibuju.

„Ty jsi silný, uneseš mě,“ zašeptal Marcus. „Tak mě lovci neuvidí.“

„To máš pravdu, uvidí velký kulový.“

Krister cítil, jak se mu najednou zamlžil zrak.

„Slibuju ti to. Nemusíš se bát. Protože jsem strašně silný.“

REBECKA MARTINSSONOVÁ SEDĚLA doma za kuchyňským stolem. Uhladila zadní stranu obálky od nějakého účtu, která ležela na hromádce neroztříděné pošty. Mluvila s Kristerem po telefonu. Byl přesvědčený, že Marcus to světlo ani nepřinesl, ani nezapálil.

„Víš proč?“ zeptal se. „Tak za prvé, kde by najednou sebral plechovku a sirky? Ale hlavně — když spal, přikryl jsem ho dekou. Takový malý kluk nezvládne sám zalézt do spacáku a ještě přes sebe natáhnout deku a pěkně ji uhladit. A když jsem strčil hlavu do psí boudy a vytáhl ho z ní, byl zachumlaný pořád stejně.“

Nevěř na náhodu, vybavila si Rebecka. Mělo to vypadat jako nešťastná náhoda. Další v řadě.

Nakreslila si na obálku velké kruhy, do kterých vepsala jména, a u mrtvých udělala křížek.

Hjalmar Lundbohm byl Sol Brittin dědeček. Její babičku, učitelku, někdo zavraždil. Sol Brittina otce před pár měsíci roztrhal medvěd. Sol Britt byla zavražděna, přičemž jejího syna někdo před třemi roky srazil autem a pak ujel. A teď to vypadá, že se někdo pokusil zabít jejího vnuka, Marcuse.

Jako nejpravděpodobnější vysvětlení se nabízelo, že Sol Brittin vrah ví, že chlapec něco zahlédl, ale ještě o tom nikomu neřekl. Kdyby ano, tak by se to tady určitě rozneslo. Smrt Sol Brittina otce a nehoda jejího syna s tím nemá nic společného. Proč také?

Lidé umírají, pomyslela si Rebecka. Všichni dříve nebo později zemřou.

Namířila prst na kruh, do kterého vepsala jméno Sol Brittina syna.

Přece jen tu nehodu prověřím, řekla si. Stejně nemám nic jiného na práci.

JE ŘÍJEN 1914. Válka hladově hltá železo a ocel. Drsný podzimní chlad se zakusuje do hor. Listí zakrslých bříz se mění ve žluté penízky a mokřiny červenají.

Vyučování pro dnešek skončilo a Elina pospíchá k domu Hjalmara Lundbohma. Byl dlouho na cestách, ale už je zpátky v Kiruně. Elina se musí držet, aby se po Iggesundské ulici nerozběhla.

Co jen se po něm natoužila. A on jí nenapsal ani řádku.

Lidské srdce je pozoruhodné, říká si Elina.

Pak si uvědomí, že si ve třídě zapomněla propínací svetr. Virrpanna, zakleje v duchu.

Dvě srdce hledají lásku. Naleznou ji. Jsou ztracená. Milují se. Až je to téměř zničí. Následující myšlenku nedokáže snést. Myšlenku, že si našel jinou. Že se její lásky už nabažil. Že se ukládá ke spánku a probouzí se do nového dne s touhou po jiné.

To není jisté, uklidňuje se Elina. Může existovat spousta jiných důvodů.

Celý svět je vzhůru nohama. Ředitel Lundbohm vyváží rudu do Spojených států a Kanady. A samozřejmě do největší zbrojovky v Evropě, do Kruppových závodů v Německu. Určitě pracuje dnem i nocí. Byl pryč od 14. srpna.

Celý ten den vyzváněly v Kiruně i v jiných švédských městech kostelní zvony. Na znamení války a na důkaz toho, že Švédsko je připraveno se proti případnému útoku bránit. Také sirény zněly od rána do večera. Odvedenci nastupovali do stejného vlaku jako Hjalmar Lundbohm. Pláč žen se mísil se zvoněním zvonů a houkáním sirén. Elina se s ním přišla na nádraží rozloučit. Byl rozjařený. Říkal, že bude pryč nejspíš dlouho. Ale když viděl, jak se dívka tváří, slíbil, že napíše. Slíbil to.

Ani řádka. Nejdřív si říkala, bože můj, na tom přece není nic divného. Ta válka dostala brzy přízvisko světová. Pak si pomyslela, že kdyby po ní toužil a miloval ji, tak by to tak nenechal, psal by jí třeba v noci místo spaní. Potom si řekla, ať táhne k čertu. Kdo si myslí, že je? Proč by se o něj měla starat? Jsou tu přece i jiní muži. Skoro každý den jí některý z nich strčí pod dveře bytu nějaký vzkaz. Nejrůznější nápadníci ji zvou na kávu nebo na procházku.

Až se Hjalmar vrátí do Kiruny, bude se Elina promenovat po ulici zavěšená do jiného. A když se s ní bude chtít sejít, řekne mu, že musí dělat přípravy do školy, a on má tudíž smůlu.

Tísnivé úvahy se snažila zahnat tak, že chodila na schůze místního spolku a samozřejmě hodně četla. Líza často chce, aby jí Elina předčítala. „Sedni si a čti mi, já zatím umyju nádobí,“ říká Líza. Elina s ní dokonce zašla do Klubu služek a do Armády spásy na kytarový koncert.

Líza je ráda, že má doprovod. Její snoubenec Johan Albin ji zbožňuje, ale do kostela a do Klubu služek by s ní nikdy nešel. Tam mě nikdo nedostane, dušuje se.

A takhle tedy všechny Elininy úmysly dopadly. Žene se za ním jen tak nalehko, bez svetru.

Jako v bibli. Ona je tou ženou v Písni písní. Tou, co bloudí městem a hledá svého milého, třebaže ji strážci města bijí a tupí: „Teď vstanu a obejdu město, ulice a náměstí, a vyhledám toho, kterého tolik miluji.“ Stále opakuje: „Jsem nemocna láskou.“

Tak je to. Tahleta láska. Je jako nemoc v krvi.

Čím víc se Elina blíží k domu Hjalmara Lundbohma, tím víc zpomaluje. Jakmile ho spatří, zachvěje se. Jako když se lososový pstruh na číhané lekne a prudký pohyb se mu šíří celým tělem. To jí v těle pulzuje ta proradná láska. Pak se zachvěje ještě jednou, ale tentokrát strachem, protože s ředitelem je vrchní správce Fasth. Od račích hodů ho neviděla. Vyprávěla o něm Líze a ta ji varovala: „Drž se od něj dál, to ti povídám, je nebezpečný.“ Opodál přešlapuje vedoucí místních jeslí, přezdívaný „Táta máma“ Johansson, a čeká, až na něj dojde řada, aby si mohl promluvit s panem ředitelem.

Fasth ji zahlédne jako první, neboť Hjalmar je k ní otočen zády. Elina kolem nich projde co nejklidněji, a teprve když je míjí, lehce pokývne na pozdrav.

Pan Lundbohm ze sebe vyrazí: „Slečno Petterssonová.“ A všichni pánové se lehce dotknou krempy klobouku, až na Johanssona, který si pro dnešek narazil šedou pletenou čepici. Jenom za ni trochu neohrabaně zatahá. Ale Elina je už minula. Bolavé srdce jí buší a chvěje se samou láskou i strachem.

Musí se ovládat, aby odtamtud neprchla.

Neutíkej, nabádá se přísně a v zádech cítí jejich pohledy. Hlavně neutíkej.

Vrchní správce Fasth klouže pohledem z Eliny na pana ředitele. Pokradmu. Producíruje se tu jako nějaká běhna jen tak bez svetru a bez kabátu, aby jim předvedla úzký pas a dmoucí se ňadra. A ty husté blonďaté vlasy. Ale ředitel nic. Stojí před Fasthem a čeká, až zase spustí. Že by románek mezi nimi už skončil? V tom případě má volnou cestu. Když se vlk i medvěd dosyta nažerou, přichází řada na havrana a lišku.

Jen si běž, lasičko, říká si Fasth a zálibně sklouzne pohledem podél Elinina pasu k oblouku hýždí. Jen si běž.

Večer přinese nějaký chlapec Elině vzkaz.

„Nejdražší Elino,“ stojí v něm. „Proběhla jsi kolem tak rychle, že jsem Tě ani nestihl pozdravit. Možná mi Tě tahle válka vzala. Možná Tvé city ke mně ochladly, a možná sis dokonce našla někoho jiného. I kdyby tomu tak bylo, chci zůstat Tvým přítelem a jako takový Tě dnes pozvat na večeři. Můžeš? Chceš? Tvůj H.“

Elina vidí jen slovo „nejdražší“. Čte si je pořád dokola. Pak pospíchá k němu. Ano. Je nemocná láskou. Ještě před moučníkem skončí v posteli.

A Elina se neptá. Miluješ mě? Máš mě rád? Co s námi vlastně bude?

Ale pozoruje ho. Hjalmar usne, jako když ho do vody hodí. Kdyby si s ní alespoň chvilku povídal jako obvykle. Kdyby jí zašeptal, že ji miluje, a pak tvrdě jako dítě usnul v jejím objetí. Kdepak, on se jen otočí na záda a hned usne. Elina vstane a umyje se mezi nohama. Vrátí se do postele. Dlouho se na něj dívá. Nemůže usnout.

Myšlenky jsou jako štěrk, který vdechuje s každým nádechem. Brzy je z ní pouhá hromada šedé strusky z dolů. Nemiluje ji. Nic pro něj neznamená.

Nakonec se oblékne a ještě v noci se vydá domů. On spí dál.

Jezero Luossajärvi zamrzlo. Za tak mrazivé noci led sílí. Praská a duní. Pro to, jak led tlumeně zpívá, i když po něm nikdo nejde, mají Laponci zvláštní slovo, jamidit.

Celou cestu domů zní Elině v uších, jak led skučí, bez ustání pláče, žaluje a praská.

„JSEM SI CELKEM JISTÁ,“ řekne Marianne Aspehultová ve večerce B&W a ukáže na fotku Jockeho Häggrotha. „Nebo spíš úplně jistá. Občas tady nakupuje. Ale nevzpomínám si, že by si kupoval telefonní kartu.“

Anna Maria Mellaová se rozhlédne po krámu. Vypadá útulně. Ještě nikdy sem nevkročila, i když řetězec těchto večerek existuje snad celou věčnost.

Marianne Aspehultová si prohlédla snímky dvou mužů, kteří podle Stavinga vlastní rybářské boudy v horách nedaleko Abiska.

„Tihle dva tady možná taky někdy nakupují, ale nepamatuju si je. Ne, já myslím, že sem nechodí… ne.“

Anna Maria Mellaová přikývla.

„Díky,“ řekla.

„Ráda bych věděla,“ ozvala se zase Marianne Aspehultová, „jestli to nějak souvisí s tou vraždou v Kurravaaře?“

Anna Maria odmítavě zavrtěla hlavou.

„Jasně, chápu,“ řekla Marianne Aspehultová. „Vezměte si nějaké bonbony, jestli chcete, nebo večerník.“

Lidé jsou tak milí, říkala si Anna Maria, když vyšla z obchodu. Hodní a ochotní. Většina z nich by bližního svého nezabila.

Pak zavolala von Postovi. Nejvyšší čas předvést Jockeho Häggrotha k výslechu.

REBECKA MARTINSSONOVÁ ZAJELA do Jukkasjärvi. Sol Brittin syn Matti pracoval v dílně na zpracování ledu hned vedle Ledového hotelu.

Tady se řezaly ledové kvádry, které se používaly ke stavbě hotelu nebo sloužily jako materiál sochařům pro jejich umělecká díla, a speciálními stroji se tu do ledu vyrývaly vzory podle jejich přání. Z ledu se tu vyráběly skleničky, talíře i všechno ostatní vybavení, které slouží v Ledovém hotelu poté, co ho zimu co zimu postaví.

Dílna vypadala jako každá jiná, rozléhaly se tu typické zvuky pil a vrtaček. Jediný rozdíl byla ta zima.

Měla jsem si vzít péřovku, zalitovala Rebecka.

Zeptala se, kde najde Hannese Karlssona. Ten po nehodě našel tělo Mattiho Uusitala. V jinak ledabyle vedeném vyšetřovacím spisu stálo, že se spolu v práci kamarádili.

Hannes Karlsson pracoval s malou pilkou. Vyráběl pěticentimetrové broušené ledové krystalky.

Když k němu Rebecka došla, vypnul pilu a sundal si ochranné brýle a sluchátka.

„Nakonec z toho bude křišťálová koruna,“ vysvětloval. „Jednotlivé díly teď vyrábíme z ledu ze skladu, umělci a designéři si s tím pak ještě pohrají a vypilují to. Čekáme na zimu, abychom mohli postavit samotný hotel. Až bude hotový a začne lyžařská sezona, vyrazím jako obvykle do hor do Björkis za prací.“

Měl nakrátko zastřižené černé vousy a ještě pořád byl z léta opálený. Tělo měl hubené a šlachovité, ale přesto se zdál být silný. Na Rebecku se díval s neskrývaným zájmem.

Typ dobrodruha, který řídí psí spřežení a pádluje v divoké vodě, odhadla Rebecka. Jedna z těch neklidných duší.

„Pojďme jinam,“ navrhl a kývl přitom hlavou na znamení, že si všiml, jaká je jí zima. „Stejně mám teď pauzu.“

„Příšerná tragédie,“ řekl, když se usadili v kuchyňce s hrnkem kávy. „Mattiho někdo před třemi lety srazil na silnici a ujel. Marcusovi byly čtyři. Nebýt Sol Britt… a teď… prostě příšerná tragédie… Jak se mu daří?“

„Těžko říct,“ povzdychla si Rebecka. Napila se kávy a pak pokračovala. „Stará se o něj jeden policista. Prý jste byli se Sol Brittiným synem Mattim kamarádi? Je to pravda?“

„Jo.“

„Můžete mi povědět… no, když tenkrát Matti… údajně jste ho našel.“

„To je pravda. Ale myslel jsem, že vyšetřujete Sol Brittinu vraždu.“

Rebecka trpělivě čekala.

„Co vám mám povídat? Zemřel, když si šel jako obvykle zaběhat. Třikrát týdně ráno běhal z Kurravaary do města. U mě se pokaždé osprchoval a převlékl, to jsem ještě bydlel ve městě, a pak se mnou jel do Jukkasjärvi do práce. A odpoledne ode mě zase běžel domů.“

„Vždycky ve stejné dny v týdnu?“

„Jo. V pondělí, ve čtvrtek a v pátek.“

Rebecka přikývla, aby ho povzbudila k dalšímu vyprávění.

„Co vám mám povídat,“ zopakoval. „Stalo se to ve čtvrtek. Měli jsme dodělat zakázku pro ledový bar v Kodani, tak jsem nechtěl přijít pozdě. Byl jsem netrpělivý a zavolal jsem mu domů. Vzala to Sol Britt. Dělala si starosti, protože prý odešel časně a touhle dobou by už měl být v práci. Zavolal jsem tam, že přijdu později, a pak jsem jel do Kurravaary. Nebylo po něm nikde ani stopy. Uviděl jsem ho až cestou zpátky, protože ležel na druhé straně silnice. Ve křoví. Bylo to koncem jara, takže lístky byly ještě malé. Kdyby se to stalo v létě, tak bych si ho vůbec nevšiml. To auto ho odhodilo pěkný kus. Proč se na to ptáte?“

„Nevím, mám takový divný pocit v žaludku,“ pokusila se zasmát Rebecka. „Ale možná jsem jenom něco snědla.“

„Asi jsem snědl to samé. Říkal jsem si, že je to hrozně divné. Na tak rovném úseku silnice. Venku bylo světlo. A Matti měl na sobě reflexní vestu. Ale znáte to. Ožralové nebo závisláci na práškách, anebo někdo usne za volantem. Vyptával jsem se dokonce policie, jestli mají v úmyslu prohlédnout si auta v Kurravaaře. Víte přece, jak to na vesnici chodí. Všichni vědí, kdo z místních by vůbec neměl mít řidičák, ale stejně řídí, i když skoro nevidí a za volantem napůl spí. A ví se i to, kdo jezdí do města časně ráno už kolem půl sedmé, moc jich totiž není. Zkuste známé firmy, povídám policii. Tolik jich zase nebude, říkal jsem jim. Ale nehnuli ani prstem. ‚Když budeme mít podezřelého…‘ říkali. A pak to dali k ledu. Závěr byl, že ho někdo srazil a ujel.“

Zvedl se a dolil jim kávu.

„Trochu jsem v Kurravaaře pátral na vlastní pěst. Nejspíš z toho šoku, že jsem Mattiho našel, ale to mi tenkrát nedocházelo. Vzal jsem si v práci pár dní volno. Göran říkal, že si ani nemusím brát oficiální neschopenku. Všechny nás to hrozně sebralo. A mysleli jsme na chudáka kluka. Všichni věděli, že Sol Britt…“

Zvedl ruku k ústům, jako by v ní držel skleničku, a naznačil, že pije.

„Říkali jsme si, že sama se o něj postarat nedokáže. Věděli jsme, že jeho máma o něj nejeví zájem. Matti si s ní užil peklo. Myslel si, že by mohla chtít syna vídat aspoň týden o prázdninách. Ale kdepak. Úplně se od něj odstřihla. Od vlastního syna, kráva jedna. Ale Sol Britt se postavila na nohy. Nějak to dokázala. Když jsem mluvil s policií a pochopil, že se nebudou vůbec o nic snažit… no, tak jsem nasedl do auta a objel celou Kurravaaru. Vyptával jsem se jednoho známého, kdo z místních jezdí brzy ráno do práce a kdo by si vůbec neměl sednout za volant, ale stejně řídí. Prohlédl jsem si nejméně deset aut. Hledal jsem nějaké škrábance, promáčklou karoserii, nebo jsem si říkal, že když uvidím čerstvě umyté auto…“

„A co?“

„Nic. Takže nevím. Nejspíš jsem jen potřeboval něco podniknout, abych měl čisté svědomí.“

Rebecka nereagovala. Chvíli jen tiše seděli.

Ale pokud to nebyla nehoda… uvažovala Rebecka Martinssonová. Všichni věděli, že třikrát týdně ráno běhá po stejné trase. Kdybych se rozhodla ho zabít, udělala bych to přesně takhle. Člověk se tak vyhne čmuchání policie. Jestliže si policisté myslí, že ho prostě srazilo auto a řidič ujel, tak se vyšetřování moc času nevěnuje.

„Haló,“ probral ji Hannes Karlsson ze zamyšlení. Zamával jí rukou před obličejem. „Zaletěla jste si někam do vesmíru?“ usmál se.

„Jo,“ řekla a úsměv mu oplatila, „děkuju vám, že jste si udělal čas. A díky za kávu.“

„Jste z toho teď moudřejší?“

„Nevím,“ pokrčila rameny.

Zvedla se.

„Víte, že Matti byl příbuzný Hjalmara Lundbohma?“ zeptal se Hannes Karlsson ve snaze udržet její zájem. „Lundbohm byl jeho pradědeček.“

„Jo, to už jsem slyšela. A učitelku, se kterou měl Hjalmar Lundbohm dítě, Mattiho prababičku, někdo zavraždil.“

„Vážně? To víte víc než já. Heleďte, v pátek se sejdeme u nás v hospodě na pivo a kvašené ryby. Jen zaměstnanci a kamarádi. Živá hudba. Nechcete se stavit?“

„Nemůžu,“ usmála se Rebecka omluvně, „v pátek mi přijede přítel.“

A když budu mít smůlu, tak se vážně objeví, pomyslela si.

Rebecka Martinssonová nasedla do auta a procházela rádiové stanice, dokud na jedné z frekvencí nezaslechla „While My Guitar Gently Weeps“ od Beatles. Zrovna když natáhla ruku, aby dala hudbu víc nahlas, zavolala jí Anna Maria Mellaová. Rebecka tedy zvuk naopak ztlumila a hovor přijala.

„Myslím, že ho máme,“ zvěstovala jí zadýchaně Anna Maria. „Toho chlapa, co měl poměr se Sol Britt Uusitalovou. Jen jsem ti to chtěla oznámit. Jsme na cestě k němu. Provedeme u něj domovní prohlídku a celý ten cirkus, znáš to.“

„Výborně,“ řekla Rebecka.

Sama slyšela, jak jí v hlase zaznívá závist.

Její chyba to není, říkala si.

„Jak jste ho dostali?“ zeptala se hlavně proto, aby projevila dobrou vůli.

„Vystopovali jsme, kde si koupil telefonní kartu. V jednom krámku sítě B&W. A pak jsme zjistili, že ji přes den použil ve městě a večer volal z Kurravaary.“

„Takže bydlí v Kurravaaře,“ usoudila Rebecka.

„Jo,“ přitakala Anna Maria. „Jocke Häggroth. Možná ho znáš…“

„Ne. V Kurravaaře vlastně neznám skoro nikoho.“

Obě ženy se odmlčely. Rozhodly se, že se nebudou zlobit. Obě také uvažovaly o tom, zda by se měly omluvit, ale nakonec to nechaly plavat.

„Mysleli jsme si, že ho sebereme v práci,“ pokračovala Anna Maria po chvíli. „Ale když tam Sven Erik zavolal, řekli mu, že je nemocný a zůstal doma.“

„Nemocný? Doma se schovává určitě proto, že je strachy bez sebe.“

„Nejspíš. Takže teď ho dostaneme.“

„Hodně štěstí,“ popřála jí Rebecka. „Chtěla jsem ti říct ještě něco, aby se ti to nedoneslo odjinud. Trochu se vrtám v té dopravní nehodě, při které zemřel Sol Brittin syn.“

„Dobrá…“

Zdálo se, jako by Anna Maria chtěla ještě něco dodat. Ale neřekla nic.

„Díky, že jsi zavolala,“ řekla Rebecka nakonec.

„To je přece… není zač.“

V rádiu dohráli „While My Guitar Gently Weeps“.

Ať je to, jak chce, řekla si Rebecka, neuškodí mi, když se něčím zaměstnám.

Vyhlédla ven na zkroucené břízky, které natahovaly své ježaté ruce k jasně modrému nebi. Ještě na nich viselo pár žlutých a červených lístků. Černí ptáci roztáhli křídla a celá hejna se jich vznesla k nebi.

Rebecka vyťukala číslo soudního lékaře Larse Pohjanena.

FORDKA ANNY MARII MELLAOVÉ vyrazila jako namydlený blesk po silnici z kopce do vesnice. Vezla Svena Erika Stalnackeho, Freda Olssona a Tommyho Rantakyröa. Měli namířeno do Kurravaary za podezřelým Jockem Häggrothem. Bydlel kousek za vsí. V Lähenperä.

Kolegové Anny Marii se na sebe podívali. Ta ženská řídí fakt příšerně.

„Někdo by mohl jet proti nám,“ řekl Sven Erik, ale zdálo se, že řidička ho neslyší.

„Co děti?“ zkusil to Tommy Rantakyrö.

Copak nemá mateřský instinkt? Kdo se o ně postará, až se zabije v autě?

Okresní prokurátor Carl von Post se za nimi loudal ve svém novém mercedesu.

„Je jim šest a deset,“ odpověděla Anna Maria, která si myslela, že se ptá na děti Jockeho Häggrotha. „Jocke je o patnáct let mladší než Sol Britt, ale to zřejmě není na překážku. Co je to dneska za lidi?“ zeptala se kolegů.

Nikdo neodpovídal. Měli plné ruce práce, aby se udrželi na sedadle, protože švihala zatáčky jednu za druhou.

„Já bych na nějakou bokovku vůbec neměla čas. Člověk je rád, když si v tom fofru občas najde chvilku se svým starým… Ale třeba to Jocke neudělal,“ pokračovala a přitom zabočila na štěrkovou cestu. Ostatní se instinktivně zapřeli nohama o podlahu a marně se snažili brzdit.

Jocke Häggroth bydlel v dřevěném domku obloženém fošnami namořenými načerveno. Poblíž obytného domu stály vedle sebe chlév a stodola. A dole, na břehu řeky, dřevěná kovárna.

Statek se v Häggrothově rodině dědil z otce na syna. Ale když rodiče Jockeho Häggrotha zemřeli, nechali se ženou vykácet les, pozemek rozparcelovali a prodali.

Peníze jim očividně nechybějí, říkalo se ve vsi.

Otevřela jim manželka. V teplákách. Rozčepýřené vlasy odbarvené na blond s tmavými odrosty a výrazně namalované oči. Ze širokého trika všude vykukovaly nejasné kontury tetování — růže, ještěrky, runy a různé symboly.

„Jocke je nemocnej,“ řekla a zadívala se Anně Marii přes rameno na další tři policisty, kteří se trochu ztuhle soukali z auta. „Co chcete?“

Na dvůr vjel také von Post a zaparkoval notný kus od auta Anny Marii. Vystoupil, uhladil si dlouhý plášť a z kašmírové šály si smetl smítko.

„I tak s ním musíme mluvit,“ nedala se odbýt Anna Maria. „A vy si vezměte bundu a boty, protože u vás uděláme domovní prohlídku.“

„Co je to za blbost?“ vybuchla žena. „Co si o sobě, sakra, myslíte?“

Ale natáhla se pro bundu na věšáku a obula si šněrovací kotníčkové boty. Přitom zavolala dovnitř na svého muže.

Vypadal, jako by právě vstal z hrobu. Bledá tvář se strništěm a červené oči. Pod očima tmavé kruhy. Když spatřil policisty v civilu, neřekl ani slovo. Jako by ho to nepřekvapilo.

„Budete muset jet s námi,“ řekla Anna Maria. „Je v domě ještě někdo?“

„Ne,“ odpověděla žena.

Pohledem těkala po všech těch vetřelcích, kteří se jí roztahovali na dvoře. Tommy Rantakyrö zmizel ve stodole a Fred Olsson v garáži.

„Děti jsou ve škole. Tak řekne mi už, sakra, někdo, co se tu děje?“

„Váš manžel měl poměr se Sol Britt Uusitalovou,“ pronesl von Post. „Chceme, aby šel s námi a odpověděl nám na pár otázek. A všechno tu prohledáme.“

Manželka se jízlivě zasmála: „Co je to za blbost?“

„Lžete,“ vyrazila ze sebe po chvíli.

Obrátila se na svého muže: „Řekni, že lžou.“

Jocke Häggroth se díval do země.

„Nevezmete si bundu?“ zeptala se ho Anna Maria.

K čertu s von Postem. Proč jí to musel říkat?

„Tak řekni, že lžou!“ zaječela žena.

Na pár vteřin nastalo trapné ticho. Pak ho praštila pěstí do prsou.

„Podívej se mi do očí, ty hajzle! A řekni, že lžou! Tak řekni něco!“

Jocke Häggroth zvedl ruku, aby si chránil hlavu.

„Potřebuju boty,“ šeptl.

Manželka se na něj podívala s odporem. Ruka jí vyletěla před pusu.

„Je mi z toho na blití,“ vyrazila ze sebe. „Ty prasáku. S takovou… bábou. Fujtajksl. To snad není pravda.“

Anna Maria se natáhla po největších botách v předsíni a postavila je před Jockeho Häggrotha.

Obul si je a opatrně sešel z verandy. Anna Maria byla připravená ho podepřít, kdyby se na schodech zapotácel.

„Promiň,“ řekl a ani se neotočil.

Manželka porazila židli stojící na verandě.

„Promiň!“ křičela. „Promiň?“

Ze stolku popadla keramický květináč obrácený dnem vzhůru, který sloužil jako popelník, a mrštila jím po manželovi.

Ten se zapotácel a udělal krok dopředu, aby neztratil rovnováhu. Sven Erik mu položil ruku na rameno a dovedl ho k autu.

„Uklidněte se,“ nabádala manželku Anna Maria. „Jinak budeme muset…“

„Ani mě nenapadne!“ ječela žena.

Pak doběhla k manželovi. Zrovna se chystal nasednout do auta, Sven Erik mu otevíral dveře. Popadla ho zezadu. Vrhla se na něj, aby mu zaryla nehty do tváře. Když jí Sven Erik sevřel paže, chytila manžela aspoň za šaty a nechtěla ho pustit.

Jocke Häggroth se snažil chránit si před ranami obličej.

„Svině,“ lapala žena po dechu, když ji Anna Maria a Sven Erik společnými silami od manžela odtrhli. „Zabiju tě, ty hajzle… Pusťte mě! Pusťte mě!“

„Uklidněte se,“ tišil ji Sven Erik. „Pokud se uklidníte, tak vás pustíme, abyste mohla čekat doma, až se vaše děti vrátí ze školy. Myslete na to.“

Okamžitě přestala křičet. Najednou byla poddajná.

„Už jste klidná?“ zeptala se Anna Maria.

Manželka přikývla.

Stála s rukama svěšenýma podél těla. A ještě než za Jockem Häggrothem Anna Maria zabouchla dveře auta, manželovi řekla:

„Už se sem nikdy nevracej. Slyšíš? Nikdy.“

Nato rychle doběhla k von Postovu mercedesu. Zaparkoval ho vedle kolečka.

Než jí v tom někdo stačil zabránit, popadla kolečko, oběma rukama ho zvedla nad hlavu a hodila ho na von Postovo auto. Prudce narazilo na lakovanou karoserii, jen to zadunělo.

Poté se otočila a utekla.

Nechali ji běžet. Von Post rozhodil rukama. Pomalu se sklonil nad autem a položil na něj ruce, jako by ho tím mohl vyléčit. Pak vykřikl. Napjatý hlas mu přeskakoval:

„Hned ji přiveďte, do prdele! Za ní!“

„Až jindy,“ řekl Sven Erik. „Máte na to svědky, takže se to vyřeší. Teď se pustíme do té domovní prohlídky.“

V tu chvíli Tommy Rantakyrö hvízdl. Mávl rukou, aby přitáhl pozornost ostatních, a jakmile se k němu kolegové obrátili, zmizel pod stodolou. Za chvilku vylezl a v ruce držel vidle na obracení sena se třemi bodci.

Von Post se pustil auta a narovnal se.

Anně Marii se rozbušilo srdce. Tři bodce. Jaká byla pravděpodobnost? Většina vidlí má čtyři.

Je to on, řekla si. Dopadli jsme ho.

Otočila se a střetla se s pohledem Jockeho Häggrotha. Díval se na ni bezvýrazně a pak mu pohled sklouzl na Tommyho Rantakyröa, který tam stál s vidlemi v ruce.

Parchant chladnokrevná, pomyslela si Anna Maria Mellaová. Jocke zkřížil ruce na prsou, opřel se a zrak upřel před sebe.

REBECKA MARTINSSONOVÁ KOUŘILA cigaretu se soudním lékařem Larsem Pohjanenem na ošoupané pohovce v kumbálu pro personál. Lars Pohjanen přerývavě dýchal. Jako by do sebe plíce chtěly natáhnout víc vzduchu, ale nedokázaly to.

Občas ho přepadl záchvat prudkého kašle. Vždycky vytáhl z kapsy zmačkaný kapesník a podržel si ho před ústy. Když dokašlal, chvíli si obsah kapesníku prohlížel a pak ho zastrčil zpátky do kapsy.

„Díky,“ zavrčel.

„Za co? Cigarety jsou přece vaše,“ namítla Rebecka.

„Že mi děláte společnost,“ řekl. „Tady se mnou už nikdo nekouří. Považují to za hluboce nemorální.“

Rebecka se ušklíbla.

„Dělám to jen proto, že od vás něco chci.“

Lars Pohjanen se spokojeně zařehtal. Pak jí podal nedopalek a Rebecka ho hodila do popelníku. Zaklonil se a nasadil si brýle, které mu visely na šňůrce kolem krku.

„Takže ten chlap, co ho roztrhal medvěd…“

„Spíš sežral. Frans Uusitalo.“

„Říkáte, že to byl otec Sol Britt Uusitalové.“

„Jo. V červnu jsme dostali hlášení, že zmizel. V září zastřelili medvěda. V jeho břiše objevili kus lidské ruky. Takže lovci sehnali další lidi a prohledali okolí. A našli ho.“

„To byla jistojistě chuťovka. Já ho nepitval. To bych si pamatoval. Musel to být někdo z kolegů v Umea.“

„Hmm, nejspíš z něj moc nezbylo.“

Přimhouřil oči. Zase vytáhl kapesník a odkašlal si do něj.

„Grr. Co po mně vlastně chcete?“

„Nevím, mám jen takové tušení. Podle mě pitvu sice provedli, ale vycházeli přitom z toho, že Frans Uusitalo zemřel v lese přirozenou smrtí a potom ho našel medvěd, případně z toho, že ho medvěd roztrhal. Já bych chtěla, abyste se na něj podíval… důkladněji.“

„Tušení,“ zamumlal Lars Pohjanen.

Martinssonová má tušení, pomyslel si Pohjanen. Pchá. Ale v minulosti už měla pravdu. Před půldruhým rokem se jí zdálo o utopené dívce a přiměla ho, aby mrtvé odebral vzorky vody z plic. Tak zjistili, že nezemřela v řece, kde ji našli, a že to tedy nebyla nehoda.

Tušení, říkal si. Zvedl brýle na čelo a zase je nechal sklouznout na nos. To slovo užíváme nepřesně.

Víc než devadesát procent lidské inteligence, kreativity a analytických schopností se nachází v nevědomí. A to, čemu se říká divný pocit v žaludku, tušení a intuice, není často nic jiného než výsledky duševního procesu, o kterém nemáme ani potuchy.

A pálí jí to, říkal si Pohjanen. Dokonce i když sní.

„A chtěla byste, abych přitom obešel…“

Zakroužil rukou, čímž naznačil úřední formality.

Rebecka přikývla.

„Já teď ani nejsem v práci,“ řekla. „Vzala jsem si volno. A nejspíš mě už zítra vyrazí.“

Pohjanen se chraplavě zasmál.

„Slyšel jsem,“ řekl. „Kolem vás se pořád něco děje, Martinssonová. Ale v tomhle případě se nedá nic dělat. Jestli ho našli asi přede dvěma měsíci, tělo už nejspíš pohřbili nebo spálili.“

„Mohl byste alespoň zavolat kolegovi z Umea, který prováděl pitvu.“

Rebecka vytáhla mobil a podala mu ho. Pohjanen po něm bleskl pohledem.

„No jasně, mám mu zavolat okamžitě. Vy holky z Kiruny asi moc trpělivé nebudete, co? Vlastně se divím, že sem už dávno nevrazila Mellaová a nevytrhla mi pitevní protokol Sol Britt Uusitalové z ruky.“

„Našli chlapa, se kterým měla Sol Britt poměr, a jsou zrovna na cestě do Kurravaary, aby ho předvedli k výslechu.“

„Tak to jo. Dobrá, udělám to pro vás. Mladší kolegové sice moc neocení, že jim zavolá takovej starej jezevec jako já a bude se vyptávat na jejich práci. Znervózní. Ale udělám to pro vás, když na oplátku uděláte něco vy pro mě.“

„A co?“

„Pozvete mě na oběd.“

„Beze všeho. Co si dáte?“

„Samozřejmě něco u vás doma. Po hospodách obědvám pořád. Chci domácí kuchyni. A vy dneska určitě nic lepšího na práci nemáte. Můžete tedy uvařit oběd starýmu patologovi, který bude kvůli vám otevírat hroby.“

Vzal si od Rebecky telefon a otáčel jím v rukou na všechny strany. „To je ten dotykovej vynález? V tom případě mi budete muset číslo vyťukat sama.“

Kolega v Umea nebyl k sehnání. Ale Lars Pohjanen jim zanechal Rebecčino číslo a oni slíbili, že kolega zavolá zpátky, hned jak se objeví. Vyrazili do Kurravaary.

„Kdy se musíte vrátit?“ zeptala se Rebecka.

„Pchá! Až zítra.“

„Bezva,“ Rebecka na to.

Zaparkovali před jejím šedým eternitovým domkem.

Pohjanen se vysoukal z auta, opřel se o ně a zapálil si cigaretu.

„Máte to tu pěkné,“ pronesl obdivně a zadíval se k řece, která se ve studeném podzimním slunci leskla jako modrý šperk.

Rebecka zašla dovnitř. Když se vrátila, nesla přes rameno rybářský prut a v podpaždí starou dřevěnou stoličku.

„Típněte to a pojďte se mnou,“ vyzvala Larse Pohjanena. „Zajdeme dolů k řece.“

Když tam došli, hodila kabát na zmrzlou trávu a na konec udice navázala třpytku.

„Pokud nic nechytíme, mám v mrazáku ještě sobí filé.“

„Kdybych byl mladší, hned bych si vás namluvil,“ utrousil Pohjanen.

Uvelebil se na stoličce a zapálil si další cigaretu. Mhouřil oči do sluníčka, které už stálo nízko a na řeku, stromy a domky na druhém břehu vrhalo růžové světlo.

Rebecka mu přikryla nohy dekou. Smrkáč se rozvalil na zemi vedle něj a znuděně zívl.

Pohjanen si v potrhané igelitce přinesl svoje propriety. Náhradní triko, cigarety, desky a nějaké papíry. Vytáhl z ní také plastovou lahev.

„Nedáte si?“ zeptal se Rebecky.

Překvapeně se usmála.

„Co to je? Lékařský líh?“

„To si pište.“

„Brr,“ otřásla se procítěně.

„Jaképak brr. Ochutnejte.“

Rebecka nahodila udici a zmizela v kůlně. Vrátila se s vlastní plastovou lahví a dvěma kalíšky.

Pohjanen nedokázal skrýt nadšení.

„Krucinál, ženská,“ řekl. „Jste přece prokurátorka. Pálíte si načerno kořalku?“

Rebecka zavrtěla hlavou. Dál už se na nic neptal. Nalili si navzájem na ochutnání.

Rebecka uznala, že lékařský špiritus není tak špatný. Pohjanen jí prozradil, že trik spočívá v tom, že se líh smíchá s vodou a vloží do ultrazvukové lázně, aby se narušilo spojení mezi molekulami vody a ty se mohly smísit s etanolem.

Vyprázdnil svou sklenku a na oplátku pochválil Rebecčinu samohonku. Vysvětlila mu, že důležité je udržet správnou teplotu jak ve vařáku, tak při chlazení v destilační koloně.

Pohjanen přikývl a natáhl ruku, aby mu dolila.

Právě když zabrala ryba, zazvonil telefon. Zatímco se Pohjanen vybavoval s kolegou z Umea, Rebecka vytáhla tři okouny a jednoho lososového pstruha.

Jestli se soudního lékaře z Umea dotazy na pitvu, kterou před časem prováděl, nějak dotkly, nedal to na sobě znát. Místo toho jim předhodil kost.

Vyptával se ho přece samotný Lars Pohjanen. Ve Švédsku by každý patolog udělal první poslední, jen aby mu vyhověl.

„Moc dobře si na něj pamatuju,“ řekl. „Počkejte, podívám se do počítače… Pohřbili ho před měsícem. Ale mám tu jeho kost, kdybyste měli zájem. Totiž… víte, dědkovi bylo už přes devadesát, ale byl zdravý jako řípa. Policii se nepodařilo získat žádné rentgenové snímky, podle kterých by se dal identifikovat. V životě nebyl v nemocnici. A už přes dvacet let neměl zuby, takže v úvahu nepřicházela ani identifikace podle zubních snímků. Uřízl jsem tedy kus stehenní kosti a chtěl jsem ho poslat na analýzu DNA, ale kost byla trochu poškozená. Vypadala nějak divně, tak jsem ji strčil do mrazáku a do laborky jsem poslal jiný kousek.“

„O jaké poškození šlo?“

„Možná to způsobil medvěd, nevím. Chcete tu kost?“

„Jo, děkujeme. To by od vás bylo milé. Jo, a mezi námi, do záznamů nic uvádět nemusíte.“

„Hmm, jak myslíte. Mimochodem, jestli vás to zajímá, tak jeden z těch troubů lovců, co ho našli, objevil o týden později někde v lese dědkovu košili. Zavolal nám, jestli ji nechceme. Řekl jsem mu, ať ji předá policii, podle mě by si ji měli nechat tam. Jsou to většinou neschopní pitomci.“

Pohjanen a kolega z Umea se hlasitě zasmáli jako dva pyšní havrani na špičce borovice.

Rebecka se otočila na kameni, na kterém balancovala ve svých luxusních kozačkách. Smrkáč zvedl hlavu a zaštěkal.

„Stejně je to nějak divný,“ řekla Rebecka Pohjanenovi. V ruce svírala čtvrtou či pátou zpola plnou sklenku lékařského lihu. „Nepřijde vám zatraceně divný, jak v té jejich rodině všichni umírají?“ Lokla si a ukázala sklenkou ke sporáku. „Takhle se mají správně vařit mandlové brambory. Přesně takhle. Vložíte je do studený vody, a jakmile se voda začne vařit, stáhnete je z plotny a necháte půl hodiny odstát. Jinak se rozvaří. Jsou to hrozně choulostivý potvory.“

Pak panáka odložila a zaposlouchala se, jak na pánvičce syčí rozpuštěné máslo. Hodila na ni ryby a chopila se kastrolu s bramborami.

„Divný je tady jedině…“ oponoval jí Pohjanen a jazyk se mu přitom trochu pletl. „Divný je tady jedině to, že jste se ještě nevdala.“

Rebecka potřásla hlavou a slila vodu z brambor. Do smržové omáčky pak zašlehala trochu soli, pepře a rybízového želé. Pohjanen se došoural k lednici a otevřel dvě piva.

„Domů budete muset jet taxíkem,“ řekla Rebecka. „Nebo se vyspíte na pohovce.“

Sedli si naproti sobě.

„Ale jestli tu chcete přespat, musíte mi slíbit, že neumřete.“

Pohjanen Rebecce dolil zbytek. Lékařský líh došel. Ale Rebecčina lahev byla pořád ještě zpola plná. Přikývl.

„Ta košile…“ spustil Pohjanen a přitom vidličkou rozmačkal brambory do omáčky.

S loupáním brambor se stejně jako Rebecka neobtěžoval.

„Měli bychom se na ni mrknout. Jsem zvědavý, jestli ji policie ještě má.“

Všechny ryby už spořádali. Pohjanen ještě dojídal brambory s omáčkou a Rebecka Martinssonová zatím sebrala síly a zavolala Sonje na recepci policejní stanice. Zeptala se jí na tu košili nalezenou v lese. Když jí Sonja po chvíli zavolala zpátky, už dojedl i Pohjanen. Usadili se před krbem a popíjeli pivo. Kořalku nechali na stole.

„Nejste uplakaná?“ vyptávala se Sonja. „Máte takový divný hlas.“

„Kdepak,“ ujistila ji Rebecka. „Mám se báječně.“

Nejvyšší čas uvařit si konvici pořádně silné kávy, říkala si.

Sonja upřesnila, že košili nenašel nikdo z lovců. Objevil ji jeden chlap z Lainia při sbírání brusinek. Když v září zastřelili medvěda a našli Franse Uusitala, courala se v těch místech spousta lidí z čiré zvědavosti. Jeden z nich našel tu košili a nahlásil to na policii.

„Máte ji… ještě?“ chtěla vědět Rebecka.

„Kdepak,“ odpověděla Sonja. „Fuj, o takovou starou špinavou košili jsme nestáli. Ale na toho nálezce mám telefon. Jestli chcete, pošlu vám číslo na jeho mobil.“

„Bezva.“

„Vážně jste v pořádku? Nejste nastydlá?“

Pohjanen a Rebecka si zahráli kámen nůžky papír o to, kdo tomu člověku zavolá. Chvíli jim to trvalo, protože se nedokázali dohodnout, jestli ukážou symboly na tři, nebo až poté, co napočítají do tří. Pohjanen navíc několikrát ukázal symbol, ještě než Rebecka začala počítat.

Nakonec mu zavolala Rebecka. Pohjanen mezitím házel Smrkáčovi tenisák. Koberečky a židle přitom lítaly na všechny strany.

„To byste musela vidět na vlastní oči,“ vyprávěl ten chlap Rebecce. „A tak jsem se zašel podívat ještě na jednu mýtinu o kus dál, jestli tam neroste klikva. Loni jsem prodal brusinek a klikvy za čtrnáct litrů.“

Zarazil se. Najednou si uvědomil, že mluví s rukou zákona. A ty peníze samozřejmě nezdanil. Tak to bude v pěkné bryndě.

„Přeháníte,“ řekla Rebecka. „Uvěřím vám, až to sama uvidím. Ale stejně! Máte můj obdiv! A přitom jste našel tu košili?“

„Jo,“ oddechl si a říkal si, že existují i dobromyslní prokurátoři, kteří mají pro člověka pochopení. „Vzal jsem si s sebou igelitové pytlíky na brusinky. Tak jsem našel větvičku a tou jsem košili do pytlíku nějak nasoukal. Pak jsem zavolal na policii a zeptal jsem se, jestli ji chtějí. Neměli zájem. Řekli, ať ji dám soudnímu patologovi. Zavolal jsem tedy jemu. Řeknu vám, to bylo horší než se dovolat Telii. Ale ten měl za to, že košile patří policii. Jsou to amatéři, to svět neviděl.“

Znovu se odmlčel.

„Na tom trvám,“ dodal nakonec se vzdorem v hlase namířeným proti těm nahoře.

„Máte ji ještě?“ zeptala se Rebecka.

„Jasně že ji mám,“ ušklíbl se. „Teď o tom přece ví policie i patolog. A najednou si vezmou do hlavy, že by tu košili chtěli. V tom případě bude nejlepší, když jim ji můžu kdykoli vydat. Nemám pravdu? Leží v pytlíku v garáži. Byla příšerně cítit, víte, psi z toho vyšilovali.“

Rebecka se vrávoravě zvedla.

„Nesahejte na ni,“ přikázala. „Okamžitě si pro ni přijedu.“

JAK SE UBRÁNIT MUŽI? Vrchní správce Fasth je jako šelma, jako vlk. A na vlka platí jen jedno: být stále v něčí společnosti. Jakmile žena zůstane sama, stane se snadnou kořistí.

Elina už nechodí do školy a ze školy sama. Každý den si vybere chlapce nebo dívku, aby jí domů odnesli knihy, takže Fasth už slečnu učitelku nikdy nepotká ve třídě nebo večer cestou domů samotnou. A stejně tak ráno. Některé z dětí k ní vždy zajde pro knihy.

Jednou přijde Elina domů a Fast stojí na podestě. Jak dlouho na ni asi čekal? Otevřel dopis, který tu pro ni někdo nechal na schodech. Bezostyšně si ho přečte a pak jí ho podá. Když od něj psaní přebírá, jeho ruka se po ní sápe. Z rukopisu Elina okamžitě pozná, že dopis není od Hjalmara Lundbohma, pohledem rychle přejede úvodní slova: „Slečno Petterssonová, neznáte mě, ale…“

„Slečno Petterssonová,“ pozdraví ji Fasth. „Na vás aby si člověk vystál frontu.“

Pak se podívá na chlapce, který stojí vedle ní.

„Utíkej domů,“ přikáže mu.

Ale Elina chlapce popadne za ruku a nepustí ho.

„Arvid nikam nepůjde,“ řekne. „Musí se mnou cvičit čtení.“

A protáhne se kolem správce i s chudákem klukem, dočista bledým ve tváři, kterého pevně drží za ruku. Přestože do schodů téměř běží, Fasth ji ještě stihne plácnout po zadku.

„Dříve nebo později, slečno,“ ozve se za jejími zády.

A slovo slečna pořádně protahuje. Roztrhne ho, až neznamená nic víc než svobodná běhna.

„Slééééčno Petterssonová.“

VÝSLECH JOCKEHO HÄGGROTHA proběhl 24. října ve čtvrt na pět odpoledne. Venku se obloha zatáhla a začalo sněžit. Velké vločky se pomaloučku snášely za modravého soumraku.

Výslech vedl Sven Erik Stalnacke. Carl von Post a Anna Maria Mellaová byli přítomni jako svědci.

„Výslech nechte vést Svena Erika,“ doporučil vrchní prokurátor Alf Björnfot Carlu von Postovi. „Dokáže lidi přimět, aby si mu vylili srdce.“

Sven Erik teď seděl naproti Jockemu Häggrothovi. Oba na sobě měli kostkované košile. Sven Erik se drbal v mohutném kníru.

„Jste v pořádku?“ zeptal se. „Můžeme začít?“

Jocke Häggroth neodpověděl. Sven Erik si zhluboka povzdychl a jazykem zajel do koutku úst. Než zapnul magnetofon, zkontroloval, že v něm jsou baterie a nahrávání funguje. Poposedl si. Přitom zabručel a zafuněl, pak naklonil hlavu, aby si protáhl ztuhlý krk.

Vypadá jako starý medvěd, napadlo Annu Mariu.

„Vezmeme to od začátku,“ zahájil Sven Erik výslech. „Povíte nám o sobě a Sol Britt. Jak to mezi vámi začalo?“

Jocke Häggroth sklonil hlavu a zadíval se na ruce.

„Bylo to na jaře. Pohádal jsem se s Jenny. Byl jsem opilý. Nijak zvlášť, ale… No, zašel jsem k Sol Britt domů. Ne že bych se s ní nějak dobře znal. Když jsme se potkali, pozdravili jsme se. Ale u nikoho ze známých jsem se stavit nemohl. Hned by se to rozneslo. Autem jsem jet taky nemohl, protože jsem měl přece jen dost vypito, tak jsem šel pěšky. Nevěděl jsem, kam se vrtnout. A byla mi zima, ani jsem si nevzal bundu. Najednou jsem stál před jejím domem. Byla to prostě náhoda.“

Zvedl oči ke Svenu Erikovi.

„Nezabil jsem ji.“

Do prdele, pomyslela si Anna Maria.

„Vezmeme to pěkně popořádku,“ řekl Sven Erik. „Jak to bylo dál?“

„Jen jsme si povídali. Nic víc. I když jsem se o to samozřejmě pokusil. Měla takovou pověst.“

„Jakou?“

„Že se vyspí… s každým. Lidi… lidi toho namluví. Samý nesmysly.“

Zafuněl. Dýchal zrychleně, jako by plíce neměly dost vzduchu.

„Au,“ vyrazil ze sebe a dal si ruku před ústa.

„A dál?“ pokračoval Sven Erik.

„Dál? Nevím. Co by bylo? Příště… jsme si to rozdali. A pak… no, občas jsme si to zopakovali. Nic víc… víc v tom nebylo. Nezabil jsem ji. Nevím… nevím… kdo to udělal.“

Funěl jako los v říji. Rukou si svíral bradu. V obličeji úplně zesinal.

„Ajajaj,“ sténal. „Aj, to bolí.“

Anna Maria a von Post si vyměnili pohledy. Sven Erik se soustředil na Jockeho Häggrotha.

„Jak vám je?“

„Nic moc. Sakra.“

Chytil se za krk a pak si přitiskl ruku na prsa. Předklonil se.

„Snažte se dýchat klidně, kamaráde,“ radil mu Sven Erik. „Kdepak vás bolí?“

„Na obličeji, tady,“ přejel si rukou po tvářích a po nose. „Příšerná bolest.“

Druhou ruku položil na stůl, jako by potřeboval oporu.

Pak se sesunul ze židle. Spadl přímo na obličej.

Anna Maria Mellaová a Carl von Post vyskočili.

„Co to, sakra, vyvádíte?“ zařval von Post na Svena Erika.

Jocke Häggroth se potil tak, že byl úplně mokrý.

„Zavolejte sanitku,“ přikázal von Post. „Nesmí nám tu umřít! Sanitku! Tak dělejte, krucinál. Máme ho přece vzít do vazby!“

CARL VON POST SPĚCHAL nemocniční chodbou. Zuřil. Ten výslech měl vést sám. Dobře to věděl. Propříště nesmí dát na ostatní. Musí tuhle příšernou situaci zase dostat pod kontrolu.

Po očku mrkl na Annu Mariu Mellaovou, které běžela za ním. Otevíral dveře, a když jimi prošel, tak je klidně pustil a nepodržel jí je.

Trpaslice, pomyslel si a zas po ní mrkl. Musíme přijmout zvláštní opatření proti skřítkům a trollům.

„Kdo ji zabil a napsal na zeď ‚kurva‘?“ zahalekal a několikrát stiskl knoflík, aby přivolal výtah, jako by tím mohl něco urychlit. „Přítel nebo milenec! To jsme se učili v první lekci o vraždách žen. Nechala ho! Jocke Häggroth se naštval. Ožral se tak, až mu z toho změknul mozek. Popadl vražedný nástroj a udělal s ní krátký proces. Pak se dopotácel na ten svůj statek, vidle zahodil pod stodolu a šel si lehnout. Přesně takhle se to stalo. Je to víc než pravděpodobné. Tak to chodí vždycky.“

Vystoupili z výtahu. Bože, jak on nemocnice nenáviděl! Podél celé stěny vedlo zábradlí. Před zavřenými dveřmi stály tu a tam židle a o kus dál prázdné nemocniční lůžko na kolečkách. Stěny byly vyzdobené rádoby uměním. Obrazy visely trochu výš než cedule s plánem evakuace. Na podlaze pokryté vyleštěným zeleným linoleem se odrážely zářivky.

Dorazili k zamčeným dveřím jednotky intenzivní péče a von Post u nich okamžitě zazvonil.

Teď má strach, pomyslel si při pohledu na Annu Mariu Mellaovou. Žaludek téhle maminy se svírá strachy.

Jocke Häggroth je naprosto typický vrah žen. Ačkoli vražedný nástroj si zvolil celkem originální, to se musí nechat. V tomhle směru platí náš Jocke tak trochu za průkopníka. Místo aby bábě rozbil hlavu o nejbližší zeď, ubil ji kladivem či ubodal kuchyňským nožem, sáhl po vidlích.

Policisté jsou sbírka nervózních pitomců. A co teprve Sven Erik Stalnacke. Když přijela pro Jockeho Häggrotha sanitka, měl pláč na krajíčku.

A skutečně měl k pláči důvod. Tenhle strejda Mrož by byl v průseru, kdyby jim Jocke Häggroth umřel. A Mellaová taky!

Carl von Post se pohupoval na patách s ukazováčkem pořád namířeným na hodinky. Díkybohu nenese za tuhle katastrofu žádnou odpovědnost.

Sám byl jen pasivním pozorovatelem a spoléhal na dlouhodobé zkušenosti ostatních. Neřekl přitom ani slovo!

Vlastně bylo dobře, že výslech nevedl sám.

Ale co když Häggroth zemře dřív, než se přizná? To by pak případ odložili ad acta. A na policii by se vrhla celá smečka hyen. Zpochybnily by výslechové metody. Okolnosti zadržení by rozmázly v novinách.

Má kolem sebe samé idioty, kteří mu házejí klacky pod nohy. Ani Häggrothovu starou nedokázali udržet na uzdě. Jak ji mohli nechat, aby mu zničila auto a pak si klidně zdrhla? Jak se to vůbec mohlo stát?

Ošetřující lékařka nedovolila, aby se prokurátor a policie k pacientovi byť jen přiblížili.

Hlídkovala před zavřenými dveřmi do jeho pokoje jako ruský pohraničník. Rukou si uhladila tmavé vlasy ostříhané na ježka a upravila si brýle, které jí sklouzly na nos. Pak jim vysvětlila, že Jocke Häggroth je samozřejmě při vědomí, ale s největší pravděpodobností prodělal srdeční infarkt. Použila výrazy jako „morfin, kyslík a betablokátor“ a nakonec jim oznámila, že pacienta rozhodně nesmí vystavovat stresu.

Buzna, konstatoval zoufalý von Post. V téhle situaci by nepomohlo, ani kdyby nasadil svůj neodolatelný úsměv a mužný hlas.

Navíc snaživá, pomyslel si von Post, když mu lékařka vysvětlila, že samozřejmě dobře slyšela, co jí říká. Pacient je podezřelý z brutální vraždy. Ovšemže jí to není jedno, ale nechce ohrozit pacientův život. Ve výslechu budou moci pokračovat, až se jeho stav stabilizuje. Kdy to bude? Těžko říct.

Stála tam s Häggrothovou kartou v podpaždí a nesahala von Postovi ani po bradu. Nápis „mladší sekundářka“ na její jmenovce mu svítil do očí jako reflektor.

„Chci mluvit s vaším šéfem,“ řekl.

Ale bylo to k ničemu. Šéf trčel někde v Lulea a do telefonu tvrdil, že o názoru své kolegyně na pacientův kritický stav nemá nejmenší důvod pochybovat.

Nezbývalo než se stáhnout zpět na policejní stanici. Člověk může těžko odvádět dobrou práci, když mu ze všech stran házejí klacky pod nohy.

Ani na policejní stanici nenastavil život von Postovi přívětivější tvář. Policejní inspektorka z Umea, údajná expertka na výslechy dětí, tam celý den plýtvala penězi daňových poplatníků.

Byla v civilu. Mohutná žena ve lněných vrstvených šatech s hustými šedými vlasy sepnutými sponkou. Na krku jí visel masivní šperk ze dřeva a stříbra, který měl podle von Postova názoru představovat zřejmě její vnitřní bohyni.

Při pohledu na tuto ženu von Post cítil, že by také potřeboval trochu kyslíku, betablokátor a morfin.

Na práva se dostanou jen ti nejlepší. A jen ti nejlepší z nejlepších se pak stanou státními zástupci a soudci. Zato u policie může podle všeho dělat úplně každý.

„Takže nic neřekl?“ zeptal se jí.

„Na nic si nepamatuje,“ odpověděla. „Vzhledem k tomu, že jsou v jeho vyprávění trhliny, hádám, že musel opravdu vidět či slyšet něco děsivého. Proč se vzbudil? Jak se dostal do boudy v lese? Proč vylezl ven oknem?“

„O těch trhlinách víme,“ namítl odměřeně von Post, který se snažil ovládat, „proto jsme vás sem pozvali. Musí přece existovat způsob, jak ty vzpomínky vyvolat. Třeba hypnózou, nebo co já vím? To je přece vaše práce. Zaplatili jsme vám letenku. A k čemu to bylo?“

„Mým úkolem bylo s chlapcem promluvit a to jsem udělala. Ale o té noci, kdy došlo k vraždě, nemluví. Nedokáže to. Nebo možná nechce. Hypnóza rozhodně nepřipadá v úvahu!“

„A kdy ho tedy můžeme znovu vyslechnout?“

„Můžete ho vyslýchat, jak je libo. Ale pokud z něj chcete dostat, co viděl, musí se cítit v bezpečí. Třeba u toho policisty, který se o něj stará, u Kristera Erikssona. U něj doma si hraje na to, že je pes. Pan Eriksson mi řekl, že si ho může vzít na čas k sobě. To je báječné. Chlapec nikoho jiného nemá, jak jsem pochopila. Čím bezpečněji se bude cítit, tím větší je šance, že promluví. Ale všechno najednou z něj zřejmě nedostanete. Tu a tam patrně utrousí nějaký ten střípek z mozaiky. Vždy když to budete nejméně čekat. Ale jen zřídka, pokud se o té události bude mluvit přímo — spíš tedy jen tehdy, bude li se zabývat něčím úplně jiným.“

„Paráda,“ ušklíbl se von Post. „Zaplatili jsme vám za dobrou radu, že máme počkat. Výborně! Skvělé! Neméně fantastické by bylo, kdyby tu aspoň někdo občas odváděl práci, za kterou je placený.“

Policejní inspektorka z Umea otevřela ústa, ale zase je zavřela.

Vytáhla mobil a podívala se na displej.

„Už musím na letiště,“ řekla a zadívala se ven, kde hustě sněžilo. „Měla bych vyrazit raději s předstihem, cesta v tomhle počasí potrvá dlouho. Anna Maria Mellaová mě tam hodí.“

Von Post neodpověděl. Proč také?

Bože, dej mi jedinou normálně fungující osobu, která rozumí tomu, co říkám, modlil se.

„Ten váš prokurátor není zrovna velký sympaťák,“ řekla kolegyně z Umea Anně Marii v autě cestou na letiště.

„Hänen ej ole ko pistää takaisin ja nussia uuesti,“ procedila Anna Maria mezi zuby.

„Finsky neumím, co to znamená?“

„No, že… není zrovna sympaťák. Panebože, to je chumelenice. Jsem zvědavá, jestli se ten sníh udrží.“

Stěrače pracovaly na plné obrátky. Světla auta se odrážela na sněhových vločkách. Jako by před nimi vyrostla bílá stěna, nebylo vidět na krok.

SNĚŽÍ. Je 14. dubna 1915 a sněhové vločky se snášejí z šedavého zimního nebe. Hjalmar Lundbohm má vzácnou návštěvu. Přijela za ním manželka Carla Larssona Karin s manželi Zornovými, architekt Ferdinand Boberg se ženou, sochař Christian Eriksson a spisovatel Ossian Elgström.

Sám Carl Larsson v Kiruně nikdy nebyl. Ale Karin sem občas zajede s přáteli z řad malířů a spisovatelů. Cestu do Kiruny považují za ohromné povyražení.

Ředitel Lundbohm zorganizoval pro své hosty závody sobích spřežení. Všichni mají na hlavě laponskou čapku a řídí laponské sáně zvané akja. Počasí mohlo být lepší, ředitel by byl rád, kdyby zasněženou Kirunu ozařovalo prudké jarní sluníčko, ale nad počasím nemá moc ani on.

Přesto se zábava vydařila. Sobi běží po hlavní třídě a společnost na spřežení vesele povykuje.

Johan Tuuri a pár dalších Laponců jim pomáhá a někdy běží kus podél sání, aby soby navedli správným směrem.

Vyhraje Karin Larssonová. Směje se, až jí tečou slzy. Fotograf Borg Mesch ji zvěční, jak se rozkošně culí, s čapkou na stranu a s pyšným laponským chlapcem po boku. Sobi patří chlapcově rodině a on sám jel celou cestu vedle nich na lyžích a povzbuzoval je.

Anders Zorn spadl ze sání a dostal improvizovanou cenu pro „Sněhuláka dne“.

Všem je teplo, až se z nich kouří, jsou rozjaření a hluční. Honí se a strkají do sebe na vyšlapané cestě, ze které jakmile někdo sejde, zapadne po pás do sněhu. Cestou zpátky se chtějí koulovat, ale mrzne a sníh je tuhý, takže koule z něj moc uplácat nejdou. Místo toho na sebe házejí jen sníh, takže jsou všichni bílí od hlavy až k patě.

Když se vracejí domů k Lundbohmovi, aby se převlékli a dali si před obědem teplý punč, pan ředitel má všechny důvody ke spokojenosti.

Přesto v něm hlodají pochybnosti. Trápí ho vědomí, že si s nimi může hrát jeden den, ale druhý už ne.

Ve skutečnosti mezi ně nepatří. A dobře to ví. U těchto šťastných a veselých lidí, kteří teď kráčejí před ním, je čas od času vítaným a milým hostem, ale na ty nejdůležitější oslavy ho nezvou.

Například když Zornovi pořádali na silvestra maškarní bál, on mezi pozvané hosty nepatřil. Ani když si v létě užívají na ostrově Bullerö, jeho nikdy nezvou.

Pozoruje Karin Larssonovou, jak jde zavěšená do Emmy Zornové a směje se, a napadne ho, že kdyby se oženil s takovou ženou, společenskou a s uměleckými sklony, veselou a půvabnou, navíc z dobré rodiny…

A právě ve chvíli, kdy takto přemýšlí o Karin Larssonové, potká Elinu s Lízou.

Hjalmar Lundbohm se na Elinu podívá a její vzhled ho skutečně vyděsí. Co to má dnes na sobě?

Zároveň se při pohledu na ni trochu stydí. Nejen za to, jak Elina vypadá, ale i sám za sebe. Za to, že se neozval. Ale má spoustu práce. Kvůli válce cestoval jak do USA a Kanady, tak do Kruppových závodů v Německu. Takové dvojí loajalitě je opravdu těžké dostát. Dohlížel na to, aby lodě dopravující železnou rudu do USA přivezly zpátky solené americké vepřové pro dělníky v Kiruně. Postavil se proti švédské vládě, protože chtěla potravinové transporty zkonfiskovat, aby zajistila proviant pro záložní jednotky. S Elinou moc času nestrávil. Vídají se, když je v Kiruně, ale veškeré volné chvíle jí nevěnuje. Jen pár večerů a nocí, ale i tehdy sám touží především po klidném spánku.

Líza s Elinou byly v lese na dříví. Musí ho nasbírat, než se oteplí a sníh na cestě změkne tak, že po něm nebude možné jet s kárkou.

Na sobě mají ty nejhorší a nejubožejší šaty. Elina si od jednoho z nocležníků vypůjčila odrbanou koženou bundu, která jí sahá skoro po kolena. Šátek na hlavě má zavázaný pod bradou jako babka. Líza si oblékla roztrhaný pletený svetr, který se na ní téměř rozpadá.

Řezaly dříví, takže jsou obalené pilinami a voštinami. Dolní lem sukně mají ztěžklý a ztuhlý sněhem.

Společně tlačí kárku plnou dříví.

Při pohledu na elegantně oblečenou společnost by se Elina nejraději propadla do země.

Líza udělá pukrle.

„No ne, dobrý den, slečno Lízinko,“ zavolá na ni architekt Boberg, který má na jména a tváře skvělou paměť. „Uvaříte nám dnes večer zase to fantastické uzené sobí filé?“

„Aha, tak na tohle si pamatujete,“ usměje se Líza.

Ani v nejmenším se necítí trapně kvůli tomu, jak s Elinou vypadají. To jen Elina chce na místě umřít.

A Hjalmar Lundbohm se na ni ani nepodívá.

Líza oznámí, že dnes večer se budou muset bez jejího kuchařského umění obejít.

„Mám totiž volno. Ale pan ředitel objednal jídlo i personál z Östermalmského sklípku ve Stockholmu, takže rozhodně nepřijdete zkrátka.“

„Vypadá to, že se o svém volnu pěkně nadřete,“ neodpustí si pan Boberg.

Líza vysvětluje, že když už vyrazily do lesa, vzaly dříví nejen pro sebe, ale i pro sousedy, a tak si vydělaly sedm korun.

Elina celá zrudne.

„Jsem zdrcen,“ žertuje Ferdinand Boberg. „Copak váš spanilý zjev dnes večer neuvidíme? To musím jíst stockholmskou stravu i tady daleko na severu? Když vás pěkně poprosím, přijdete mi večer udělat aspoň mléčný nákyp s moruškovou marmeládou jako dezert?“

„Pro mě za mě se můžete klidně modlit, aby se Kristus Pán se všemi apoštoly vrátil na zem, ale dneska večer jdu tančit se svým snoubencem.“

Všichni se smějí — až na Elinu a Hjalmara Lundbohma, ale toho si nikdo nevšimne.

„Tak sbohem, děvčata,“ rozloučí se s nimi Anders Zorn, kterému už za límec zalezl sníh, takže zatoužil po slibovaném punči.

Společnost pokračuje dál. Karin Larssonová a Emma Zornová Elině a Líze zamávají, jako se mává na malé děti. Elina zaslechne, jak Karin Larssonová pronese „rozkošná osůbka“, jeden z mužů utrousí nějaký komentář, který Elina nezachytí, a všichni se zasmějí.

Elina se třese hanbou a vzteky. Ještě než dotáhnou dříví domů, přestane se ovládat. Zlobí se i na Lízu, třebaže nedokáže vysvětlit proč.

Když se jí Líza zeptá, co to s ní je, Elina vybuchne:

„Mohl mě aspoň představit.“

„Jako co?“ zeptá se Líza.

Nikoho nesoudí a nic nenamítá, ale myslí si, že Elina je husa. Začít si s takovým zvířetem! Před muži, kteří jsou buď moc bohatí nebo moc chudí, se sama měla celá léta na pozoru. A nakonec si vybrala pracujícího člověka ze stejné společenské vrstvy. Takového, který se o sebe dovede postarat a nepije. Aby s ním mohla plánovat budoucnost. Proti panu řediteli nic nemá. Jako zaměstnavateli. Ale Líza vidí, že tohle nikam nevede. Je to opravdu k pláči.

Celou cestu domů obě mlčí. Večer vyrazí Líza s Johanem Albinem na tancovačku, jenže tentokrát si to opravdu užít nedokáže.

Hosté odjedou, ale Hjalmar Lundbohm se Elině neozve.

Líza se snaží Elinu vytáhnout mezi baptisty a na přednášku o frenologii, kterou pořádá v Lidovém domě Borg Mesch, ale Elina odmítne.

„Nemůžeš pořád jen číst,“ přesvědčuje ji Líza a v hlase má upřímnou starost.

Za čtyři dny Elině nějaký chlapec přinese vzkaz od pana ředitele, ale není to pozvání na schůzku, ředitel jí jen spěšně píše, že musí opět odjet. Píše, že po ní touží. Ale to moc nepomáhá. Žádná stará známá zamilovaná slůvka, už ji neoslovuje „můj zajíčku, lištičko a lasičko“. Ne, píše jen, že „touží“. Ale kdyby po ní opravdu toužil, tak by se viděli. Ta pravda ji bodá jako ostrý nůž.

Nepomáhá, že Kiruna je plná mladých mužů. Je ztracená. Každý den teď chodí do školy jiná Elina, která mluví a chová se jako obvykle.

Ta pravá Elina si čte Janu Eyrovou a Na Větrné hůrce. Jakmile je sama, pláče.

V květnu se Hjalmar Lundbohm vrátí. Opět jí pošle lístek. Stejná písnička. Chce se s ní sejít. Tisíckrát si představovala, jak ho odmítne. Ale to její proradné srdce. Vždycky si najde výmluvu. Pokaždé si nějak obhájí, proč je správné se s ním setkat. Umyje si vlasy. Napudruje se. Vyžehlí si parádní halenku.

Hned mu skočí do náruče a včerejšek ani zítřek pro ni neexistují. S ničím si nedělá hlavu, jen když může ležet vedle něj a cítit jeho kůži. A zdá se, že on je stejně vyhladovělý touhou po ní. Je to jako na začátku.

„Zlobíš se na mě?“ zeptá se Eliny, když ji drží v objetí.

Zapálil si doutník. Elina si ho od něj vezme a potáhne.

„Ne,“ odpoví. „Proč bych měla?“

„Měl jsem tě přátelům představit,“ řekne. „Jenže mě to celé překvapilo, nečekal jsem, že na tebe narazím na ulici.“

Jí se dere na jazyk: „Mohl jsi mě dokonce pozvat.“ Nebo: „Co pro tebe vlastně znamenám?“ Ale nevysloví to, nechce se hádat. Chce jen spát v jeho náruči.

Uprostřed noci se Elina probudí a má hlad jako vlk. Proplíží se do kuchyně a otevře spižírnu. Sní dvě studená vařená vejce, dva obložené chleby, dušeného lososového pstruha od včerejška a masové kuličky a vypije hrnek kyselého mléka.

Pak sundá z háčku ve stropě litinovou pánvičku, sedne si na stoličku a olizuje ji. Těžké lesklé černé železo.

UŽ BUDOU SKORO TŘI ODPOLEDNE. Začíná se stmívat. Ani počasí k výletu moc neláká. Ale Rebecka Martinssonová a soudní lékař Lars Pohjanen chtějí za každou cenu zajet do Lainia pro košili.

Pohjanen se nabídl, že bude řídit. Za volantem neseděl už rok a určitě by si to užil. Rebecka mu rázně vysvětlila, že řízení u něj vzhledem k jeho stavu nepřichází v úvahu, jelikož se stěží dokáže zvednout od stolu.

Nakonec se shodli, že pojedou taxíkem. Bude to samozřejmě pěkná pálka, ale když uváží… Nic lepšího je zkrátka nenapadlo, a tak si zavolali taxík. Pohjanen slíbil, že cestu zaplatí z vlastní kapsy, pokud ho Rebecka po návratu pozve na večeři.

Přijel taxík. Cesta jim trvala necelou hodinu.

Zajeli skoro až ke dveřím. Přesto byli po těch pár krocích k nim úplně promočení. Sníh se jim lepil do vlasů, zalézal jim za límec a ulpíval na řasách, takže jakmile zamrkali, tál a stékal jim do očí. Když jim vesničan otevřel, vypadali jako dva bezprizorní sněhuláci. Kávu s díky odmítli, a tak jim košili v igelitovém pytlíku přinesl muž rovnou. Dal jim pro jistotu ještě jeden, ať ji do něj zabalí, aby to nebylo v autě cítit. Srdečně mu poděkovali za pomoc a běželi zpátky do taxíku.

„To musí být něco zatraceně důležitýho,“ pronesl taxikář a nedůvěřivě si zavázaný igelitový pytlík prohlížel ve zpětném zrcátku. „Že to stálo za tak dlouhou cestu tam a zpátky. Navíc v tomhle počasí.“

Ale to už Rebecka a soudní lékař Pohjanen na zadním sedadle usnuli hlubokým spánkem. Probudili se, až když dorazili do Kurravaary.

Pohjanen podal taxikáři kreditní kartu.

Teď měli oba hlad jako vlk. Smrkáč byl šťastný, že je vidí, a uvelebil se vedle sporáku.

Rebecka opekla špekové knedlíky. Spořádali je s máslem, kusem vepřového a brusinkovou marmeládou. Jídlo zapíjeli mlékem.

Poté rozprostřeli na kuchyňském stole noviny, znovu vytáhli plastovou lahev, a než se pustili do zkoumání špinavé, potrhané košile mrtvého Franse Uusitala, posilnili se z ní.

V Lainiu to mezitím začalo nálezci košile vrtat hlavou. Měsíce ji schraňoval v garáži. O tomhle nálezu informoval široko daleko všechny policisty, kteří mu byli ochotni naslouchat. A co udělal teď? Vydal tu zkrvavenou a potrhanou košili nějaké ženské a chlapovi, kteří se u něj před domem doslova vypotáceli z taxíku. Z té ženské vrávorající v úzkých kozačkách na podpatku i z toho dědka nad hrobem to táhlo na sto honů. Jak si vůbec mohl být jistý, že je to prokurátorka a soudní lékař? Neukázali mu ani žádný průkaz totožnosti.

Jestli ti dva ochmelkové košili někam zašantročí, bude v pěkný bryndě. Kam dal rozum, sakra?

Uběhlo pár hodin. Nakonec se zvedl z křesla před televizí a přece jen raději zavolal na kirunskou policii.

Ozvala se žena, která mluvila zpěvavou finskou švédštinou.

Rád by na tu košili dostal aspoň stvrzenku. To je snad to nejmenší, co po nich může požadovat?

Recepční Sonja ho přepojila na okresního prokurátora Carla von Posta.

JE KONEC KVĚTNA 1915. Slečna Elina Petterssonová odchází z hudebního pavilonu, kde promítali mládeži nepřístupný film malíře Isaaca Grünewalda o novém společenském tanci zvaném onestep.

Kritici považují onestep za odporný. Tvrdí, že tento moderní tanec není výrazem zdravé a přirozené radosti ze života a že všichni, kdo cítí odpovědnost za dnešní mládež a požadují, aby i zábava byla kulturní a decentní, by měli tuto „hru na páření“ vymýtit ze slušné společnosti.

Isaac Grünewald, který ve své filmové kreaci tančí se svou ženou, onestep plamenně obhajuje. Je to tanec pro mladé, říká. Stejně jako tango. A všechno nové se dozajista považuje za nemravné a neestetické. Není snad celé moderní umění také neslýchaně nemravné, uvažuje.

Elina cestou domů poskakuje do rytmu onestepu. Sníh taje, zem všechnu tu vodu nestačí pojmout a ulice se mění v blátivou řeku.

Noci jsou stále studené, takže ráno, kdy pod nohama skřípe led a hlína je ještě zmrzlá, se jde lépe. Ve dne však slunce pálí jako oheň. V kuchyni se přes noc suší boty vycpané novinami a slámou, ale po ránu jsou stejně pořád vlhké. Lem sukně bývá celý zablácený. Nocležníci jsou cítit chlévem a nosí dovnitř špínu, takže Líza si rve vlasy.

Elina nemá ve zvyku chodit domů sama, ale tentokrát jejím směrem nikdo nešel. Říkala si, že je venku ještě světlo a cesta je krátká. Žádat někoho o doprovod jí připadalo trapné. O tom, jak na ni vrchní správce Fasth neustále dotírá, také nikomu jinému kromě Lízy nevyprávěla. Byly by z toho jen řeči. Nakonec by se to obrátilo jako vždycky proti ní. Zvláště když jde o člověka, jako je Fasth.

Ale právě když prochází kolem hřbitova, zaslechne za sebou kroky. Rychle se blíží.

Otočí se a vrchní správce je už těsně za ní. Po zádech se jí plíživě šíří strach.

Nikde ani noha. Jen oni dva. Elina zrychlí. Prochází loužemi a nestará se o to, že si zmáčí sukni a šněrovací boty.

„Slééčno Petterssonová,“ volá Fasth. „Kam ten spěch?“

Pak ji vezme kolem pasu a řekne, že slečna by teď k němu měla být milá, protože ji přece platí, což snad ví.

Elina se snaží namítnout, že ji platí společnost a pan Lundbohm.

Ale kdepak, Lundbohm se takovými podružnostmi nezabývá, šeptá jí správce do ucha. Zvláště ne teď. Zrovna dnes s panem ředitelem mluvil po telefonu a vypadá to, že se ve Stockholmu dobře baví s nějakým novým děvčetem. Snad si nemyslela, že pro něj byla něco extra? To zrovna. Navíc přece patří k těm dnešním emancipovaným ženám, ne? A jestli ji svrbí, rád jí od toho pomůže.

Pak ji chytne za zápěstí, takže se Elina musí zastavit, a přitiskne si její ruku na bouli na kalhotách. V obličeji je červený jako kus syrového masa.

„Sáhni si,“ supí. „Tohle tě čeká…“

Vtom někdo zavolá:

„Haló! Co se děje?“

A za nimi se díkybohu zjeví Lízin snoubenec Johan Albin s kamarádem. Zrychlí a namíří si to rovnou k Elině, která tam stojí jako ve svěráku. Fasth ji stále drží za zápěstí, stisk má jako ze železa.

„Co se tu děje?“ zeptá se Johan Albin, když dorazí k Fasthovi a Elině.

Elina ze sebe nevypraví ani slovo, ale Fasth je hned uzemní.

„Běžte si po svých, chlapci,“ řekne a nespustí oči z Eliny. „My si tu se slečnou přátelsky povídáme.“

Protože se ani nepohnou, dodá: „Padejte!“

Ale oba mladí muži k němu naopak přistoupí o krok blíž.

„Běžte si po svých sám, pane Fasthe,“ řekne Lízin snoubenec. „A nebudu to opakovat dvakrát. Nebo vám to pak povím pěstí.“

Vrchní správce Fasth pustí Elinino zápěstí.

„Tak si ji vemte,“ sykne. „Svrbí ji mezi nohama, sama si o to řekla, děvka.“

Pak se pomalu a klidně otočí a jde pryč. Nijak zvlášť nespěchá.

Oba muži a Elina zůstanou tiše stát. Teprve když správce Fasth zmizí z dohledu, ozve se Johan Albin:

„Neplač, Elino. Doprovodíme tě domů.“

„Děkuji,“ pípne.

„Není zač, na správce já mám pifku odjakživa.“

A cestou domů vypráví Elině a kamarádovi Heikkimu jednu historku. Elina už ji slyšela od Lízy, ale nic neříká, nechce, aby si Johan myslel, že Líza zradila jeho důvěru. Chlapi nemají někdy pochopení pro to, že si ženské všechno říkají. O sobě a o mužích, které milují.

Johan Albin vypráví o rodičích. Byli to chudí chalupníci, kteří žili poblíž Överkalixu.

„Táta to uměl se zvířaty. Znal všechno o bylinkách, které léčí dobytek. I lidi, ale o tom se moc nemluvilo. Dokázal třeba zastavit krvácení. Taky pomáhal při těžkých porodech. Rodil telata, hříbata i děti. Hoplá, pozor, Heikki. Pojď, přeneseme ji. Kdy tu konečně vyhloubí pořádný příkop? Každý rok, když přijdou jarní vody, je to stejná mizerie. No, někdy ani táta při porodu nic nezmohl. Když byla telata moc velká nebo v divné poloze. To je pak práce pro vraha: tele se musí v krávě přelomit a vytáhnout ven tak, aby se kráva nezranila. Ale nedalo se nic dělat. Kdyby rodina přišla o krávu, nepřežila by. Jedině tenkrát si přihnul, po takovém…“

Potřese hlavou.

„Za tu námahu mu dávali kořalku. Našel si vždycky nějakou kupku sena a tam se opil do němoty. Domů přišel, až když vystřízlivěl.“

Heikki ze sebe vyrazí jen voi helvetti. K čertu.

„Ale co to má společného se správcem?“ skočí mu Elina do řeči, přestože to ve skutečnosti ví. Chce ho jen popostrčit ve vyprávění.

„Správce v našem kraji byl původem Němec. A měl slabost pro laponské holky.“

„Víš přece,“ řekne Heikki Elině, „že v armádě Karla XII. sloužili němečtí žoldnéři. Po válce se nemohli vrátit domů, protože bojovali proti svým krajanům, tak se přistěhovali sem a dělali to, co uměli nejlíp.“

„Stali se z nich kati,“ doplnil Johan Albin, „a správcové. I z jejich synů a ze synů jejich synů. Po generace. Takže si vybíral jedenáctileté, dvanáctileté laponské dívky, ještě děti. Ale byly to jenom Laponky. Mohl si to dovolit. Když otěhotněly, jejich tělo ještě nebylo na porod připravené. Tak zavolali tátu. Dvě dívky zachránit nedokázal. Zemřely při porodu. A po té druhé…“

Už došli k domu, kde Elina s Lízou bydlí. Elina je pozve nahoru. Stejně budou vařit večeři pro nájemníky. Určitě zbude dost i pro dva hladové krky navíc. To je to nejmenší, co pro ně může udělat.

Líza dorazí hned po nich. Nese kbelík s rybami. K večeři bude dušený mník.

Vyprávějí jí, co se stalo Elině. Naslouchá a přitom seká mníkům hlavy a stahuje je z kůže tak zuřivě, jako by místo ryb na prkénku ležel vrchní správce Fasth.

Pak jim Johan Albin tu historku z dětství dopoví.

„Když zemřela ta druhá dívka, už toho měl táta dost. Jednoho jarního večera správce chytili a vykastrovali ho, jako se kastrují koně. Nejdřív ho srazili k zemi. Pak ho přibili za šaty na vrata stáje, aby se nemohl hnout, a pustili se do práce. Nařízli mu pytlík, ten pak obrátili naruby a vyndali koule.“

Johan zatne ruku v pěst a na chvíli ztratí řeč. Líza tu stojí s rukama potřísněnýma rybí krví a vypadá to, že by ho chtěla sevřít v náruči.

„Správce to přežil. Ale tátu odsoudili na pět let do vězení. Po dvou letech tam zemřel na souchotiny. Máma nás pět dětí nedokázala samotná uživit. Mně bylo šest. Všechny nás vydražili v obecní aukci. Já skončil v rodině finského uhlíře. Ale vydržel jsem tam jen rok. Pak jsem utekl. Pracoval jsem na stavbě železnice. Začínal jsem jako hřebíkář v jedné dělnické partě. Vláčel jsem kbelíky plné zahnutých hřebíků do kovárny, kde je rovnali. Do školy jsem nikdy nechodil. Nakonec jsem se dostal sem. Jak jsem řekl, na správce mám pifku.“

Večeří mlčky. V lesích kolem hornické kolonie řádí bída, připravená pohltit každého, kdo by přišel o ruku, o manžela či o svou čest.

Čest. Ano, čest. Elina cítí, jak jí sousta těžknou v ústech, ale nic nepředstírá. Ani sama před sebou.

CARL VON POST ŠÍLEL.

„Já snad zešílím,“ křičel na Sonju na recepci.

A když na ni trochu zatlačil, zjistil, že Rebecka nejenže vyzvedla košili Sol Brittina otce, kterého rozsápal medvěd, ale také si vyžádala složku z vyšetřování nehody, při níž přišel o život Sol Brittin syn.

„Já jí ukážu,“ halekal von Post a utíkal k Alfu Björnfotovi, který seděl v Rebecčině kanceláři a jako na běžícím pásu psal rozsudky z dnešních soudních jednání.

„Ta ženská,“ hlas se von Postovi v afektu třásl, „Rebecka Martinssonová! Vměšuje se mi do vyšetřování!“

Alf Björnfot si posunul brýle na nos a zadíval se na von Posta. Pak si je zase zvedl na čelo a ještě jednou si po sobě přečetl rozsudek. Von Post mu zatím košatě a dost nahlas přednesl, co se stalo.

„Mělo by se tím zabývat osobní oddělení na Nejvyšším státním zastupitelství,“ zakončil von Post svou lamentaci. „Měli by ji přeložit!“

„Ale pokud tomu dobře rozumím,“ řekl Alf Björnfot klidně, „tak se do vašeho vyšetřování nijak neplete. Zajímá se o dvě nehody. To, že se náhodou jedná o příbuzné oběti vaší vraždy…“

„To vůbec není v pořádku,“ supěl von Post. „Nemůžete ji pořád chránit a dobře to víte. Nejvyšší státní zastupitelství by…“

Alf Björnfot zvedl ruce v gestu znamenajícím, že se vzdává.

„Promluvím s ní,“ řekl.

Von Post se nezmohl na reakci. Byl natolik vzteky bez sebe, že měl v hlavě úplné prázdno.

Ale jedna věc je jistá. S Rebeckou si promluví sám. Na srdci toho má hodně.

Rebecka Martinssonová a Lars Pohjanen si natáhli tenké gumové rukavice a začali skládat roztrhanou košili jako hlavolam. Podařilo se jim složit ji skoro celou, chyběla jen půlka rukávu a kus látky na zádech.

„To musely být drápy,“ pronesl Pohjanen obdivně, když si prohlížel okraje cárů, „jako kdyby ji někdo rozstříhal ostrými nůžkami.“

Zvedl přední díl košile a podržel ho proti lampě. Byl zahnědlý hlínou a krví a uprostřed zela zřetelná díra.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se.

Rebecka Martinssonová si díru prohlédla.

„Já nevím,“ řekla, ale tep se jí zrychlil. „Co myslíte vy?“

„Podle mě,“ uvažoval pomalu Pohjanen, „je to díra po kulce. Řekl bych. Myslím, že tenhle kus pošleme do forenzní laboratoře, aby otestovali, zda na něm najdou zbytky kovu a střelného prachu.“

„Medvěd ho nezabil,“ shrnula to Rebecka. „Sežral ho. Ale nezabil.“

„Ty vaše sny,“ dodal Pohjanen.

Pak potřásl hlavou.

„Jsem…“

„…nalitý jako slíva,“ doplnila Rebecka. „Co byste řekl sauně?“

Dřevěnou saunu na břehu řeky postavil Rebecčin dědeček s bratry. Zvenčí byla natřená falunskou červení. Měla i zápraží s dřevěnou lavicí, na kterou se vešli čtyři lidé, dále předsíň s krbem, kde se člověk mohl převléknout, a za ní umývárnu s vědry, naběračkami a umyvadlem. A pak tu bylo území nejposvátnější — sauna samotná, samozřejmě vytápěná dřevem, s oknem obráceným k řece.

Lars Pohjanen i Rebecka Martinssonová vyrůstali v kraji, kde muži i ženy od nepaměti chodili do sauny společně, beze studu. V sauně se člověk nemusel stydět za své křehké tělo poznamenané věkem či řadou porodů. Nevhodných pohledů se v sauně nemuseli obávat ani mladí, jejichž tělo se začíná zakulacovat na těch správných místech a jejichž kůže je hebká jako okvětní lístky.

Zatímco Pohjanen se rozplýval nadšením, popíjel pivo a hřál si své vetché staré tělo před ohněm v předsíňce, Rebecka nanosila vodu a roztopila saunu.

Pak se spolu saunovali. Rebecka snášela teplo lépe, proto seděla nahoře. Slaný pot jí stékal do očí, voda syčela a stříkala po kamenech a pára stoupala ke stropu.

Bavili se o všem možném, jak už si tak lidé v sauně obvykle povídají. Že by se poté měli vyšlehat březovým proutím, které se však v téhle roční době sežene jen těžko, protože na něm přece musejí být lístky. Jedině tak se totiž člověk cítí opravdu čistý, kdepak šplouchat se ve vlastní špíně ve vaně. Bavili se o kouřové sauně a o starší generaci příbuzných, kteří snášeli horko v pořádné sauně, vyprávěli si zážitky ze saunování v dětství a shodli se, že elektrický generátor je ďáblův vynález.

Pořádně se vydrbali a pozorovali šedavé proužky kůže pod nehty. A když Rebecka nalila na kameny vodu a ke kůži jim pronikla horká pára, sklonili hlavu a zasténali rozkoší spojenou s bolestí. Rebecka si foukla na ruku a jako vždy ji udivilo, že na místě, kam na ni foukla, byla tak horká.

Dvakrát vyšla do tmy a chumelenice, aby se ponořila do studené zimní řeky. Pohjanen to odmítl, ale ujistil ji, že pokud ho pozve do sauny o Vánocích, bude ochotný vykoupat se v díře v ledu. Smrkáč, který si dosud hověl před krbem v předsíňce, s nimi vyšel ven, dotčeně na Rebecku štěkal, otráveně chňapal po padajících vločkách a nakonec žbluňkl do vody za ní.

„Co to do těch psů vždycky vjede?“ smál se Pohjanen poté, co se Rebecka vrátila se Smrkáčem v patách do tepla. „Proč si vždycky musejí z kožichu vytřepávat vodu, zrovna když vedle nich někdo stojí?“

Pomalu se osušili a vrávoravým krokem se vydali k domu.

Rebecka se zadívala na Pohjanenova hubená záda.

Vážně doufám, že ke mně o Vánocích do sauny zajde, pomyslela si. Ať se toho dožije, prosím, prosím.

Ve chvíli, kdy Pohjanen položil ruku na kliku, vjel na dvůr Carl von Post.

Vystoupil z auta jen v košili. Prstem ukázal na Rebecku a zakřičel:

„Styďte se, Martinssonová! Styďte se!“

Rebecka neřekla ani slovo. Ruce jí klesly volně podél těla. Na vlhké vlasy se jí lepil sníh a vypadal jako třpytivá čepice. Pohjanen pomalu vystoupal na verandu, ale balkon nad ní mu moc dobré přístřeší neposkytoval.

„Myslíte si, že nechápu, o co vám jde?“ ječel von Post. „Víte, že vraha jsme zadrželi. Ale bez technických stop bude všechno založené jen na nepřímých důkazech. A vy se mi to teď snažíte mařit tím, že si vymýšlíte kdovíjaké jiné motivy…“

„Nic si nevymýšlím…“

„Sklapněte! Při sebemenším podezření, že se někdo snaží vyvraždit celou rodinu, včetně Sol Brittina syna a jejího starého otce, bude Jocke Häggroth odsouzen jen těžko. Jiné motivy a jiné podezřelé se snažíte najít jenom proto, abych pohořel. Raději necháte uniknout vraha, jen abyste mě poškodila. To je šílené… Jste blázen!“ Znovu zdvihl ukazováček.

Pohjanen k němu váhavě vykročil na vratkých nohou.

„Uklidni se, chlapče. Pojď dovnitř na panáka a my ti povíme, co jsme zjistili. Není to žádné tajemství.“

Rebecka i von Post se na Pohjanena podívali, jako by jim dohazoval sňatek anebo jako by si měli společně zanotovat „We Shall Overcome“.

„Jste blázen!“ vedl dál svou von Post. „Myslíte si, že si se mnou můžete zahrávat, Martinssonová, ale to se šeredně pletete! Znám se s vedoucí osobního oddělení na Nejvyšším státním zastupitelství a vysvětlím jí, že pro vyšetřování znamenáte bezpečnostní riziko. Jste nebezpečná i sama sobě. Všichni vědí, že jste skončila v blázinci. V tomhle stavu hrozí, že se zhroutíte. Mám obavy, že byste mohla zneužít donucovací prostředky, které máme k dispozici. Takže personální se postará o to, aby vás vyšetřila justiční zdravotní komise Previa, má milá. A to je nesmírně ponižující záležitost. Jako když vás vyslýchá inkvizice. A pak vás přeloží na místo, kde už škodit nebudete. Budete sloužit na policejním právním oddělení a vyřizovat stížnosti proti pokutám za parkování a udělovat povolení k držení zbraně.“

Von Post zmlkl. Těžce dýchal. Funěl, jako by vystoupal do prudkého kopce.

Přiběhl k němu Smrkáč, vrtěl ocasem a k nohám mu položil borovou šišku. To byla jeho role ve smečce. Odvést pozornost. Vyhrabat šišku a navrhnout, že si budou hrát, když ve vzduchu visí hádka. Byl to zkrátka takový neškodný psí klaun.

Von Post nenávistně zíral na šišku. Mávl rukou, aby Smrkáče odehnal. Pes popadl šišku a posunul ji trochu blíž. Pak k němu zvedl oči a nastražil uši, jako by chtěl říct: „Tomu se nedá odolat, viď ?“

Pohjanen zachroptěl. Jenom ti, kteří ho dobře znají, by poznali, že se krátce zasmál.

„Oběma vám muselo přeskočit,“ dodal von Post.

Pak zapadl zpátky do auta, ani ze sebe neoklepal sníh a odfrčel.

„Šašek,“ uchechtl se Pohjanen, jakmile von Postovo auto zmizelo z dohledu.

Natáhl ruku a vzal si od Smrkáče šišku. Pak mu ji zase hodil.

„Užvaněnej psychopat. Naše společnost na tom musí být dost bledě, když boj proti zločinu vede někdo jako tenhle blb.“

Rebecka se zadívala na Smrkáče, který se rozběhl za šiškou.

Myslela na von Posta. Zíral na psa, jako by ho chtěl zabít.

„Pes,“ obrátila se na Pohjanena poté, co vešli do kuchyně a roztopili v kamnech. „Pes Sol Britt Uusitalové. Pročítala jsem si zápis z Marcusova výslechu, který vedla Anna Maria Mellaová. O té noci, kdy se stala vražda, neřekl ani slovo. Jako by nechápal, o čem se mluví. Ale řekl, že jim zmizel pes.“

„Vážně?“

S námahou vytáhla telefon a zavolala Stavingovi. Vzal to tak rychle, jako by čekal, až mu zavolá. Rebecku zahryzalo špatné svědomí. Měla ho do sauny pozvat také.

„Poslyš,“ řekla. „Sol Britt Uusitalová mívala psa. Nevíš, kdy zmizel?“

„Jo,“ řekl Staving. „Když se ztratil, vylepovala oznámení. Kdy to jen bylo? Před necelým měsícem. Říkám ti to pořád. Měla bys mít Veru uvázanou. Lidé jsou různí. Někteří psa přejedou, ani nemrknou.“

„Díky,“ přerušila ho Rebecka. „Zavolám ti později.“

„Ty jsi pila? Zníš nějak rozjařeně.“

„Kdepak,“ odbyla ho Rebecka a zavěsila, než stačil něco dalšího namítnout.

„Zmizel před měsícem,“ sdělila Pohjanenovi. „Kdybych se chtěla k někomu vloupat a zabít ho, určitě bych se nejdřív postarala o to, aby v domě nebyl žádný pes.“

Lars Pohjanen přikývl.

„To je jasný,“ řekl. „Jsou zlodějské bandy, co se nerozpakují vloupat v noci do domu, zatímco obyvatelé klidně spí uvnitř, ale nikdy nevlezou tam, kde mají psa.“

„Jestli je pachatelem opravdu Jocke Häggroth,“ uvažovala Rebecka, „jestli je to on, tak by v žádném případě nešlo o vraždu v afektu.“

DEN PO INCIDENTU s vrchním správcem Fasthem se Elina vrátí domů kolem třetí odpoledne. U stolu sedí Líza a Johan Albin. Nájemníci jsou ještě v práci. Johan Albin má skloněnou hlavu a Líza ho drží za ruce. Vrhne přitom vážný pohled na Elinu stojící ve dveřích do kuchyně. Lízin snoubenec zabodává oči do desky stolu.

„Co je?“ zeptá se Elina. „Co se stalo?“

Johan Albin krátce zavrtí hlavou. Ale Líza jí to poví.

„Jde o Fastha,“ řekne. „Vyhodil Johana Albina.“

„Nevyhodil,“ namítne Johan Albin.

„To si kvůli odborům netroufne. Mezi lidmi to vře nespokojeností. A Johan Albin je oblíbený. Ale Fasth ho přeložil na jinou práci. Předtím nakládal rudu. Bral šest korun na hodinu. A Fasth ho přeložil k drtiči kamene. Tři koruny za hodinu! Z toho se skoro nedá žít. A to si chceme něco ušetřit do budoucna.“

„Navíc si při té práci musíš pořád dávat bacha,“ dodá Johan Albin. „Ale za to ti nezaplatí. A Heikkiho poslal vynášet latríny u ubytoven.“

Elina ani nemá sílu vejít do kuchyně. Zůstane v předsíni.

Drtič kamene. Ďábelský stroj. Horší práce už v dole není. Člověk tam snadno ohluchne z rachotu obrovského otáčecího kola, které drtí rudu na menší kusy a ty pak vyplivne do vozíku stojícího pod ním. Plíce zčernají prachem. Navíc je to nebezpečné. Obsluha má železné tyče, kterými uvolňuje větší kusy rudy, které v drtiči uvíznou. Kovová tyč se může ve stroji zachytit — pak stáhne chlapa dovnitř a drtič ho rozpárá a rozemele, než bys řekl švec.

„Omlouvám se,“ řekne Elina. „Je to moje vina.“

Johan Albin zase zavrtí hlavou, ale ani jeden z nich jí to nevymlouvá.

Líza, které vždy hraje na tváři šťastný úsměv, vypadá najednou ustaraně. Pohlédne rozhodně na Elinu.

„Musíš si promluvit s ředitelem.“

Elina zbledne jako stěna.

Líza vstane a přistoupí k ní. Upraví jí šátek a pohladí ji po tváři.

„Stejně si s ním musíš promluvit, nebo ne?“ řekne tiše a pohledem přejede Elinina prsa a břicho.

Elina mlčky přikývne. No ovšem. Co by před sebou mohly utajit dvě ženy, které spolu spí na jedné rozkládací pohovce?

„Není čas na rozmyšlenou. A žádný strach,“ pokračuje Líza. „Je doma. Prostě mu to vyklop.“

CO SI POČNU? říkala si Rebecka Martinssonová.

Pohjanen a Smrkáč usnuli na pohovce v pokoji. Oheň už vyhasl a poslední polínka rudě zářila do tmy.

Von Post ji vyděsil. Pořádně. Rebecka nesnesla pomyšlení na to, že by ji vyšetřovala Previa. Nějaká průměrná husička chápavě pokyvující hlavou: „Jakpak se cítíte, Rebecko?“ A nějaký chudák z odborů, který by stál na její straně. Ani za nic. To dá raději hned zítra výpověď.

Co by si pak počala? Všichni si očividně myslí, že možnost vrátit se do stockholmské advokátní kanceláře pro ni pořád připadá v úvahu. Mans také.

Ale tam já umřu, uvědomí si Rebecka.

Stačí na tu kancelář jen pomyslet. Uštvaní mladí advokáti, neustálý tlak partnerů, těch, kteří mají děti a kterým se nepodařilo skloubit práci s rodinným životem. Všem se vede ve skutečnosti příšerně. Ale hlavní je „fasáda“. A peníze.

Chci být tady, uvědomí si náhle Rebecka.

Zatouží si s někým promluvit. Samotnou ji to překvapí. Ale s kým si může o takových věcech promluvit? V kanceláři má ještě pořád kamarádku, Mariu Taubeovou. Ale ne, Maria se brzy stane ve firmě partnerkou. Přizpůsobila se. Je jednou z nich. Nechápe, co Rebecka na prokuratuře v tomhle zapadákově vůbec pohledává.

Rebecka si natáhla bundu a sešla po schodech. Smrkáč se probudil a trval na tom, že půjde s ní.

Pak vyrazila na kole k Maje Larssonové. Sněžit přestalo, ale na zemi byla pořád silná vrstva sněhu, po které se jelo ztěžka. Občas se jí kolo sesmeklo, ale šlo to.

Smrkáč pobíhal kolem. Ze sněhu se mohl radostí pominout.

SLEČNA ELINA PETTERSSONOVÁ sedí v pracovně Hjalmara Lundbohma a sbírá odvahu. Hjalmar téhle místnosti říká kuřárna. Vždycky se jí tu líbilo. Jsou tu cítit doutníky a za chladného počasí v krbu praská oheň.

Služka zrovna před chvílí přiložila dříví a oheň prská, plive, supí a syčí, až pak se pořádně rozhoří. Plameny šlehají vysoko do komína.

Krb vytvořil sochař a Hjalmarův dobrý přítel Christian Eriksson. Má postranní sloupky z pískovce. Jeden představuje dvě medvíďata, která šplhají po kmeni, a druhý medvědici hrající si s mláďaty. Přímo v ohništi jsou litinové desky s motivy z laponského stanu, prostřední zobrazuje laponský pár a na obou postranních si děti hrají s pasteveckým psem.

Elina si pamatuje, že když oheň vyhasíná a slabě dohořívají už jen žhavé uhlíky, obrázky uvnitř jakoby ožijí. Často sedávali s Hjalmarem před krbem a žertovali, že děti na obrázcích jsou jejich a že Hjalmar je na tom reliéfu nějak pohublý. Pak náhle zvážněl a řekl, že přesně takhle chce žít, svobodně jako přírodní národy. I ona se mu vyznala ze své lásky ke svobodě. Proto se stala učitelkou. Aby se dokázala sama uživit a nebyla na nikom závislá.

Vzpomíná si na jednu z jejich prvních společných nocí, kdy se jí Hjalmar zeptal, co si myslí o manželství, a ona odpověděla: „Nikdy v životě!“

Je li láska silná, vyznávat svobodu je snadné.

Ale teď je se svobodou konec. Teď chce, aby před ní padl na kolena. Nebo aby jednoduše řekl: „Co kdybychom se…“

Pohledem přejíždí po stěnách obložených dřevem, které do poloviny pokrývá ručně tkaná látka z Jukkasjärvi, po červeně namořeném mahagonovém nábytku, stolu s vyřezávanými nohami a židlích s vysokými opěradly. Je to krásný pokoj. S jeho zařizováním pomáhali přátelé z uměleckých kruhů. Na první pohled tu vše vypadá nenápadně, ale Elina dobře ví, jakou to dalo práci.

Na zemi vedle sebe leží kůže z ledního a hnědého medvěda. Ještě nedávno si na nich sama hověla. Teď vzpřímeně sedí na lavici u zdi, jako by za ředitelem přišla z nějakého místního spolku, aby ho uctivě poprosila o příspěvek na činnost.

V tomhle domě chce žít jako jeho žena. Chce ho doprovázet na cestách. I s chlapcem, protože ví, že to bude chlapec. Chce vidět Ameriku i Kanadu. A když s ním nepojede, chce tady na něj čekat, toužit po něm, psát mu na psacím stole dlouhé dopisy, zatímco děti budou běhat po schodech a Líza si bude prozpěvovat v kuchyni. Chce to. Ach bože, tolik to chce.

Ale také je hrdá. Nikdy by ho k ničemu nenutila. Co když se jí místo žádosti o ruku zeptá, kolik má zaplatit? Co udělá? Ve chvíli, kdy v jejích představách dospěje rozhovor až sem, se zarazí.

Vtom vejde do pracovny Hjalmar Lundbohm a omlouvá se, že musela čekat. Pak ji políbí. Na čelo!

Neposadí se vedle ní, ale na jednu z židlí kolem stolku u knihovny. Zadívá se jí do očí a Elina vnímá, jak mu pohled rychle zabloudí ke stojacím hodinám v rohu.

Elina klesá na mysli. Jako když do černých zimních vod padá kámen.

Zeptá se ho, zda má hodně práce, a on odpoví, že opravdu neví, kam dřív skočit. To, o čem s ním chce Elina mluvit, mezi nimi stojí jako němá živá bytost.

Baví se o důlní společnosti LKAB, která zásobuje ocelí celou válčící Evropu. Proto se musí hodně cestovat za obchody. A všechny ty spory a články o obecní správě v Kiruně řediteli situaci nijak neulehčují. Místní agitátoři se na něj pořád zlobí kvůli referendu v roce 1909. Kirunští obyvatelé požadovali status městyse s právem pořádat trhy, aby Kiruna získala příjmy z daní důlní společnosti a mohla se vybudovat potřebná infrastruktura. Ale důlní společnost chtěla, aby se Kiruna stala samosprávnou obcí. V tom případě by společnost platila výrobní daň ve svém sídle, čili ve Stockholmu. Referendum v roce 1909 se tedy konalo kvůli tomu. Hlasovalo se podle majetkového cenzu, což znamená, že čím větší měl člověk příjem, tím více měl hlasů. Sám Lundbohm disponoval maximálním počtem hlasů, celou stovkou, kdežto obyčejný dělník pouze jedním.

Hjalmar Lundbohm hlasoval, jak si páni ve Stockholmu přáli, a inženýři a kirunští měšťané hlasovali podle pana ředitele. Takže se z Kiruny stala samosprávná obec.

Pořád se o tom vedou žhavé debaty.

„Nazývají mě zrádcem,“ postěžuje si podrážděně Hjalmar Elině a ta ho ujistí, že všichni přece v hloubi duše vědí, že on stojí na straně obyčejných lidí.

Ale atmosféra je napjatá. Tak to bývá, když řada věcí v nově se rodící obci ještě nefunguje. Agituje se na každém rohu. Pokud nemají ženské zrovna schůzi o volebním právu, tak schůzují o něčem jiném, například o zásobování vodou. Hlasitě se podivují, jak je možné, že v celé obci je jen dvanáct vodních pump, ale čtyřiadvacet výčepů.

Elina se odhodlá. Bojí se, že Hjalmar už něco tuší. Že se náhle omluví, řekne, že povinnosti volají, a ona tak ztratí příležitost si s ním promluvit.

„Chybíš mi, když jsi pryč,“ řekne Elina s nucenou lehkostí v hlase.

„Ty mně také,“ řekne on.

A poplácá ji po ruce!

„Ale víš přece, že jsem sezonní člověk,“ dodá.

A Elina přikývne, protože tohle už od něj slyšela.

Hjalmar je sezonní člověk. Protiklad toho, čemu se říká spořádaný člověk. Ach, když mu ležela v náruči a slyšela ho, jak to vyslovil poprvé. Jeho slova v ní vyvolala pocit nespoutaného štěstí. „Na rozdíl od většiny jiných lidí,“ řekl tenkrát, „nedokážu dodržovat určité pravidelné životní zvyky.“

A teď se hovor zase stočí k němu. Hjalmar pronáší další projev o své osobnosti a Elina se opět přinutí přikývnout a usmát se.

Nějaký čas pilně pracuje, říká. A jindy je zase líný a vydrží pracovat sotva chvilku. V té době dostojí společenským povinnostem, chodí na zdvořilostní návštěvy a přijímá pozvání, odpovídá na dopisy a sám je píše. V dalším období žije pro změnu jako poustevník, odmítá pozvání a vyřizuje jen tu nejnutnější korespondenci. Takovou má povahu. Nikdy nebude jako obyčejní lidé. Cestovat musí nejen kvůli práci, ale i proto, že má v sobě příliš silného nomádského ducha.

Zatímco mluví, Elina klopí oči na své boty. Není to tak dávno, co mu ležela v náruči, líbala ho a ujišťovala: „Nikdy nebuď jako obyčejní lidé.“ Zbytek světa, obyčejní lidé byli nudní a nevýrazní. S Hjalmarem se cítili jako dvě planoucí pochodně na sněhu.

Teď se Elina cítí jako jiní lidé. Jako jiné ženské.

„Co s námi bude, Hjalmare?“ zeptá se nakonec.

„Jak to myslíš?“

„Napadlo tě někdy něco víc než…“

Větu zakončí bezděčným pohybem ruky.

Hjalmar si náhle připadá zahnaný do kouta. Elina si toho všimne. Ale musí se od něj dozvědět pravdu.

„Myslel jsem, že jsi svobodomyslná a že ti to takhle vyhovuje,“ řekne Hjalmar.

Když Elina neodpovídá, pokračuje:

„Jsem už starý. Přece bys o mě nestála.“

Ale je zcela jasné, kdo o koho tady nestojí.

Elina se snaží sebrat odvahu.

„Neobešlo se to bez následků,“ řekne nakonec.

Hjalmar dlouhou chvíli tiše sedí. A už v té chvíli, během toho nesnesitelného ticha, by se Elina měla zvednout a odejít. Protože kdyby ji miloval, tak by přece neváhal, nepotřeboval by si nic rozmýšlet. Sevřel by ji v náruči.

Hjalmar si přejede rukou po tváři.

„Na něco se tě musím zeptat,“ začne.

A ona si říká: Ne! Na to se mě zeptat nesmí. Jen to ne.

„Víš jistě, že je to moje?“

Elina ztuhne. Zvedne se. Neví, jestli má zuřit, nebo plakat. Hanba do ní zatíná stařecké prsty. Jsou to prsty vesničanů u nich doma. Tahají ji za jemnou blůzičku drsnýma, popraskanýma rukama. Stojí kolem matčiny rakve a šeptají si, že ta holka nechala matku udřít se k smrti, jen aby mohla chodit do toho svého „semináře“. Mluví o dívkách, které se z čtení knih pomátly. Skončily ve špitále.

Co si myslela? Že jim unikne? Emancipace je pro bohaté dědičky a slečinky ze statku. Dolehnou k ní Strindbergova slova. Pronáší je Jean v dramatu Slečna Julie: „Ale to ten zatracený slouha mi vězí v zádech.“

Jí vězí v zádech dcera chudého chalupníka.

Hjalmar Lundbohm ji prohlédl. A takovou nechce. Vypadá, že je mu to celé nepříjemné. Funí jako býk zavřený v ohradě.

„Už půjdu,“ řekne Elina co nejchladněji. „Ale ještě jednu věc mám na srdci.“

A pak mu poví, že Lízina snoubence přeložili na jinou práci. Řekne, že je to nespravedlivé, ale o vrchním správci Fasthovi se nezmíní. Nedokáže to. Pocit hanby jí v tom zabrání. Nejspíš by se zeptal, zda je Fasth otcem dítěte.

Hjalmar odpoví, že přidělování práce v dole není v jeho kompetenci. Ví sice, že Fasth dovede být tvrdý, ale nespravedlivý není.

Elina přikývne a jde ke dveřím. Už nemá, co by řekla. Hjalmar se ji nepokouší zadržet. Už se víckrát neuvidí. Ale to ještě netuší. Než vyjde Elina na ulici, vhrknou jí do očí slzy.

Hjalmar Lundbohm se za ní dívá a pomyslí si, že kdyby byl její jediný, tak by mu to řekla.

Cestou domů si Elina říká: Co budu dělat, co budu dělat?

Co jen budu dělat?

MAJA LARSSONOVÁ JEŠTĚ NESPALA. Rebecka opřela kolo o schůdky na verandu, které už byly na spadnutí, a nahlédla oknem do kuchyně. Za stolem seděla Maja se svým přítelem.

Mohli by být klidně sourozenci, pomyslela si Rebecka, když je viděla oba proti sobě z profilu. Maja s hustými stříbroplavými vlasy zapletenými do mnoha copánků. On měl husté vlasy stejné barvy, které mu občas padaly do očí.

Rebecka zaklepala. Po chvíli Maja zavolala, ať jde dál. To už byla v kuchyni sama.

„Rebecko,“ oslovila ji Maja a gestem ji pozvala ke stolu. „Přišla jste i se psem. To je milé překvapení.“

„Promiňte,“ řekla Rebecka. „Nechtěla jsem ho vyhnat z kuchyně. Jak se jmenuje?“

„S Örjanem si nelamte hlavu. Stydí se před lidmi. Nedáte si kávu nebo pivo?“

Rebecka zavrtěla hlavou a sedla si.

„Promiňte,“ zopakovala. „Omlouvám se, že jsem byla tak nabroušená, když jste za mnou přišla a chtěla si promluvit o mé matce. Jsem prostě… já nevím.“

„Chápu to. Lépe než si myslíte,“ řekla Maja a vyklepala z krabičky cigaretu.

„Jak se má ta vaše?“

„Moje matka? Říkám si, že nesmí zemřít, dokud nedokážu rozlišit mezi tím, co chci, a tím, v co můžu doufat.“

„Jak to myslíte?“

„Je to tak trapné. Brzy mi bude šedesát. Ale tady uvnitř…“

Silou se udeřila do prsou a upřeně se zadívala Rebecce do očí.

„…tady pořád zůstala ta malá holčička, která chce, aby jí maminka něco řekla, než bude pozdě.“

„A co?“

„Jen pár slov. Odpusť, možná. Nebo že mě miluje, nebo že je na mě pyšná. Nebo například: Chápu, že jsi to neměla lehké. Znáte to. Je to ironie. Když mi bylo dvanáct, opustila mě a odstěhovala se, protože si našla jiného chlapa, který si žádné děti nepřál. Bože, co jsem se jí naslibovala, že jí nebudu na obtíž. Ale ona…“

Maja zakroužila rukou ve vzduchu.

„Musela jsem žít u tety a jejího muže. Byl… zvláštní. Ozdobné předměty přilepoval na parapet a stolečky, aby byly pořád na stejném místě. Soudím, že za to, aby se o mě postarali, se s nimi máma nějak finančně vyrovnala. Jako by celý život usilovně hledala lásku nějakého muže. A já… teď už jsem stará, ale dřív po mně muži šíleli. A mně to bylo vždycky jedno.“

Pokusila se usmát, ale moc jí to nešlo. Spíš se ušklíbla.

„A co on?“

Rebecka zvedla oči ke stropu.

„Örjan? Jednou mi přišel odečíst vodoměr. A už tu zůstal. Jako zatoulaný pes.“

Podrbala Smrkáče na krku.

„Ví, že na velkou lásku nevěřím,“ řekla. „Ale člověk nemá být sám. A s ním jsem ráda. Umí dobře rozlišit mezi tím, co chce, a tím, v co může doufat. Chce, abychom bydleli společně a byli neustále spolu, i když v to už doufat přestal. Bere mě takovou, jaká jsem. Nedoufá, že mě změní. Je spokojený. Hodný. Klidný. To jsou u chlapa hrozně vzácné vlastnosti.“

Rebecka se zasmála.

„Co je?“ zeptala se Maja a od dohořívající cigarety si zapálila další.

„Jde o mého přítele, nebo jak ho mám nazvat,“ vysvětlila Rebecka. „Spokojený, hodný a klidný jsou vlastnosti, které u něj na seznamu nenajdete.“

Maja Larssonová pokrčila rameny.

„Co je důležité pro mě, nemusí být důležité pro vás.“

Rebecka si vybavila Manse. Jeho neklid, kdykoli přijel do Kiruny. Jeho věčnou nespokojenost. Byla tu vždycky „hrozná zima“ nebo létalo „hrozně moc komárů“. V zimě byla pořád „moc velká tma“ a letní noci byly „tak jasné, že nemohl spát“. Psi byli „moc zablácení a moc rozjívení“. A všude „moc velká samota a ticho“. Zdejší lidé pro něj byli „moc hloupí“ a voda v řece „moc studená“.

Vždy když přijel, měla Rebecka pocit, že pro něj musí najít nějakou zábavu. Nedokázal s ní prostě jenom být.

„Měla bych přestat doufat, že se změní,“ usmála se Rebecka.

„Člověk by měl přestat doufat,“ souhlasila Maja Larssonová. „Něco chtít, to už je jiná, jak jsem řekla. Jako s mojí mámou. Chci, aby to udělala. Aby mě vzala za ruku a řekla, že mě miluje. Ale musím v to přestat doufat. Protože se to nikdy nestane. A vím, že pokud doufat přestanu, budu konečně volná.“

„Kolik času jí zbývá? Vlastně ani nevím, co jí je.“

„Ach jo, konec může podle mě nastat každým dnem. Má rakovinu jater. A metastázy už se jí rozšířily po celém těle. Dostává výživu kapačkou a skoro přestala čurat. Takže jí nejspíš selhávají ledviny. A v tom případě… Ale teď potřebuju pivo. Vážně si nedáte?“

Rebecka poděkovala a zavrtěla hlavou. Maja Larssonová vyndala z ledničky pivo. Otevřela je a pořádně si lokla přímo z plechovky.

Na chvíli se obě odmlčely.

„Moje máma se taky odstěhovala za novým chlapem,“ řekla Rebecka.

Cítila, jak tvrdě jí zní hlas.

„Ale já s ní jet odmítla. Občas mi poslala pohled. ‚U nás už kvetou jabloně,‘ cvrlikala. ‚Tvůj bratříček je tak roztomilý, že si to ani nedovedeš představit.‘ Ani slovo o tom, že jí chybím, chápete? Nebo jak se mi daří. Máte pravdu. Nejvíc mě ničilo, že jsem pořád doufala.“

„To je nejtěžší,“ řekla Maja Larssonová a pozorovala svůj odraz v tmavém okenním skle. „Musíme se smířit s tím, jak to je. S tím, jací jsou jiní lidé. Jací jsme v jádru sami. Člověk bývá smutný. Rozzlobený. Vystrašený. Někdy se cítí šťastný, a když má štěstí, nic ho netíží.“

„Máte pravdu,“ souhlasila Rebecka. „Měla bych už jít domů. Aby mohl ten váš chudák chlap zase sejít dolů.“

Maja Larssonová nic neříkala. Trochu unaveně se usmála a potáhla z cigarety. Rebecce se nechtělo opustit ten klid, který se v kuchyni rozhostil. Ještě chvíli mlčky poseděly.

Mrtvé ženy, matky a babičky, si posedaly na prázdné židle kolem stolu.

Přítel Maji Larssonové čekal ve tmě v prvním patře a pozoroval, jak Rebecka Martinssonová vychází z domu a bere si kolo.

Ten její čokl se hrabal vzadu v kompostu.

Slyšel, jak na něj Rebecka volá.

„Tak pojď! Pojď už!“

Pes ryl všude kolem. Nakonec položila kolo na zem a přivedla ho. Táhla ho za obojek.

Držet psa a zároveň vést kolo po pěšině bylo obtížné. Pes, kterého s sebou spíš vlekla, se toužebně ohlížel po kompostu.

Zmiz, pomyslel si muž v prvním patře a díval se za psem. Jinak tam skončíš taky.

„DEVADESÁT OSM, DEVADESÁT DEVĚT… STO. Už jdu.“

Krister Eriksson s Marcusem si hráli na schovávanou. Zrovna byla řada na Kristerovi, měl hledat Marcuse, tak se procházel po přízemí sem a tam, otevíral skříně a volal: „Mám tě!“ Ale pak zklamaně dodal: „Ne, k sakru, tady taky není.“

Z prvního patra zřetelně zaslechl dětský hlas: „Běž pryč, Vero. Všechno zkazíš.“

Při hledání vyťukal Rebecce Martinssonové textovou zprávu: „Hrajeme si na schovávanou. Co děláš ty?“

Nad tím, že si přeje působit v Rebecčiných očích co nejlépe, se musel sám pro sebe pousmát. Občas něco upekl, jen aby jí mohl napsat: „Upekl jsem ovocný chlebíček, je moc dobrý. Co děláš ty?“

Marcuse našel v koupelně.

„Jak to, že se dokážeš tak zmenšit?“ zeptal se chlapce udiveně, když mu pomáhal vylézt z koše na prádlo.

„Ještě!“ zaprosil Marcus. „Nemůžeme si hrát venku?“

Krister vyhlédl ven. Byla tma. A bylo pozdě. Ale napadla spousta krásného čerstvého prašanu. Měsíc olizoval holé stromy stříbrným jazykem.

„Ale jen chvilku,“ ustoupil Krister. „Zítra musíš do školy.“

Chvíli si hráli na schovávanou, jenže venku nebylo moc kam se schovat, pak házeli psům sněhové koule, ale sníh byl studený. Museli ho nejdřív trochu rozehřát v dlaních, aby šel uplácat, a začali je z toho pěkně zábst prsty. Psi nemohli uvěřit svému štěstí, že si s nimi páníček tolik hraje.

Najednou se Tintin naježila a ocas stáhla pod břicho. Výhrůžně zavrčela. Vycenila zuby a sklonila hlavu. Krister se na ni udiveně zadíval.

„Co je to s tebou?“

Tintin zaštěkala směrem ke stromu stojícímu opodál u cyklostezky.

„Počkej tady,“ přikázal Krister Marcusovi, který chtěl, aby sebou plácli do sněhu, mávali rukama jako křídly a vytvářeli tak obrazy andělů.

Všichni psi se jako na povel rozběhli k drátěnému plotu, který vedl kolem celé zahrady. Skákali na plot a zuřivě štěkali.

„Haló!“ zavolal Krister do tmy mezi stromy. „Je tu někdo?“

Ale nikdo neodpovídal. Psi se vrátili k páníčkovi.

„Pojď,“ řekl Krister a vzal Marcuse do náruče. „Je čas jít dovnitř.“

„Ale musíme udělat sněhové anděly,“ protestoval Marcus.

„Až zítra, pejsku. Byl bys teď tak hodný a dal psům nažrat?“

Když byli všichni uvnitř, Krister zamkl dveře a zatáhl rolety. Někdo se připlížil mezi stromy a pozoroval je.

Nejspíš nějaký novinář, namlouval si.

Měl by si vzít domů služební zbraň. Vykašlat se na to, že je to proti předpisům.

Někdo postavil k Marcusovi do psí boudy plechovku s otevřeným ohněm.

Ale vraha už přece dopadli. Leží v nemocnici.

Musel to být nějaký novinář, říkal si a rozhodně přitom lil vodu do piksly s tabákem. Pak ji vyhodil do koše. Jednou provždy s tímhle zlozvykem skoncuje.

„Dneska v noci budou spát všichni psi uvnitř,“ vysvětlil Krister Marcusovi. „Víš proč?“

„Ne.“

„Protože smějí spát v mé posteli. A to je pro ně ten největší luxus.“

„Divoký pes chce také spát v tvojí posteli,“ řekl Marcus.

Kristerovi dalo dost práce, aby přiměl Veru, Tintin a Roye vyskočit na postel. Všemožně je lákal, aby skočili nahoru a lehli si. Když dali hlavy na stranu, bylo mu jasné, co si myslí. Rozuměl přesně, co mu tmavé psí oči říkají.

To snad ne, říkaly. Dostaneme vynadáno. Postel je zakázané území.

Nakonec na ni vyskočili. Shodli se, že na tohle si lehko zvyknou.

Léta výcviku jdou do háje, pomyslel si Krister a usnul s Marcusem v náruči.

Úterý 25. října

KRISTER ERIKSSON SE PROBUDIL, ještě než zazvonil budík. Natáhl se po notebooku ležícím na zemi vedle postele. Deníky Aftonbladet i Dagens Nyheter v nočním vydání psaly, že kirunská policie nechává těžce traumatizované dítě přespávat v psí boudě.

Ani slovo o tom, že sám spal ve stanu hned vedle.

Vstal z postele a šel přímo do kuchyně, otevřel skříňku pod dřezem a vyhrabal z koše pikslu na tabák. Sundal víčko a sklíčeně si prohlížel obsah.

Mrchy novinářský. A proč vlastně nalil na tabák vodu? Opatrně vysypal obsah piksly na papírovou utěrku a vložil ho do mikrovlnky. Po půlminutě sušení byl tabák zase použitelný, i když nebyl nejkvalitnější.

„Nežaluj,“ řekl Veře a usoudil, že je čas na snídani. „Jinak ji nebudu smět nikdy políbit.“

Kolem poledne zavolala na kirunskou policii technička z forenzní laboratoře a oznámila, že na vražedném nástroji je krev, která patří Sol Britt Uusitalové.

„Výborně,“ řekl von Post v dobrém rozmaru. „A co stopy Jockeho Häggrotha?“

Laborantka mu vysvětlila, že nenašli ani otisky prstů, ani vlasy. Zbývají jen stopy DNA, ale to chvíli potrvá. Test na krev je nejjednodušší. Zbytky krve se dobře zachovaly také díky tomu, že nástroj byl v chladu. Ujistila ho, že se budou případem zabývat přednostně, a zavěsila.

Tak a mám tě, pomyslel si von Post, vyzunkl studenou kávu a vyrazil rovnou do nemocnice. Zabiju každého, kdo mi bude stát v cestě.

Jako první se okresnímu prokurátorovi postavila do cesty sekundářka z jednotky intenzivní péče. Pacient byl stále v kritickém stavu. Carl von Post k ní došel rozvážným krokem a rozhodl se, že bude mluvit tiše. Sestřičky svištěly kolem v gumových crocskách nebo ortopedických pantoflích. Všechny jsou tak mladé, všiml si.

Přede dveřmi do Häggrothova pokoje hlídkoval uniformovaný policista a se zájmem sledoval jejich rozhovor.

Von Post lékařce vysvětlil situaci. Má nepřímé důkazy, které by mohly Häggrotha přimět k přiznání. Poté zahrál na city.

„Vrah připravil sedmiletého chlapce o jediného blízkého dospělého člověka, kterého v životě měl,“ začal.

Vyprávěl jí, že malý Marcus byl zřejmě svědkem toho brutálního zločinu, ale vzpomínky potlačil.

„Nechci,“ řekl von Post chvějícím se hlasem, „abychom ho znovu museli vystavit tlaku a nutit ho, aby si vzpomněl na to, co chce zapomenout. Při vší úctě raději ohrozím zdraví vraha.“

Sekundářka pozorně poslouchala.

„Osobně si myslím, že věčně zapírat je pro Häggrotha ohromně vyčerpávající. Víte, měl s obětí poměr. Když se přizná, uleví se mu. Nejsem žádný psycholog, ale vycházím ze zkušeností.“

Pak jí mírně pohrozil.

„Média věnují případu značnou pozornost. Viděla jste přece novinové titulky.“

Lékařka přikývla.

„Pokusili se proniknout až sem,“ řekla. „Jeden novinář mi nabízel peníze.“

„Brzy se dozvědí, že tu máte vraha… Až zjistí, že ho nesmíme vyslechnout…“

Tak tě sežerou zaživa, děvenko, řekl si v duchu. A já jim při tom budu rád asistovat.

Rozhodil rukama v gestu, které mělo naznačit, že pak ji nebude moci chránit.

„Dejte mi pouhou čtvrthodinku,“ zaprosil. „Můžete být při tom a kdykoli mě přerušit. Byl bych rád, kdybyste u toho byla — už pro pocit většího bezpečí.“

„Dobře,“ souhlasila lékařka. „Budu u toho. Čtvrt hodiny.“

Jocke Häggroth ležel v jednolůžkovém pokoji ve druhém patře, takže si mohli nerušeně promluvit.

Von Post si k lůžku nemocného přitáhl židli a usadil se. Za oknem svítilo slunce na zasněženou, bílou Kirunu. Viděl, že sekundářka postávající opodál nespouští oči z monitorů, které ukazují tepovou frekvenci a výši krevního tlaku.

Jocke Häggroth vypadal naprosto zničeně. Byl bledý jako smrt a mastné řídké vlasy se mu lepily na kůži na temeni hlavy. Na sobě měl erární nemocniční košili univerzální velikosti. Nohy přikryté froté dekou a na zápěstí identifikační náramek. Do žil mu kapala infuze zavěšená na stojanu.

Von Post zapnul magnetofon a položil si ho na klín.

„Neudělal jsem to,“ pronesl Jocke Häggroth nezúčastněně. „A byl jsem…“

„Dobrá,“ přerušil ho von Post. „Ale vražedný nástroj, který jsme našli pod vaší stodolou, je přímo nasáklý krví Sol Britt Uusitalové.“

Nejraději by se ho člověk zeptal na něco jiného, pomyslel si von Post. Čím jsi, sakra, myslel? Proč jsi ho nezahodil do řeky? Jak vůbec může být někdo takhle pitomý?

Po monitorech se moc ohlížet neodvažoval. Doufal, že se křivky na nich nezmění k horšímu. Chvilku počkal, ale pak se k Häggrothovi naklonil a do ucha mu zašeptal:

„Najdeme vaše stopy. Jen to trochu potrvá. Otisk prstu, vlas, kapka potu, vlákno z kalhot. Dneska stačí jen…“

Promnul si palec a ukazováček.

„…nepatrná stopa, pouhé atomy. Rozumíte? Nechcete mi to radši povědět? Myslím, že se vám uleví.“

„Lžete,“ zašeptal Häggroth. „Neměl jsem o těch vidlích ani potuchy. Musely patřit dědečkovi…“

Kousl se do rtu. Pak odvrátil hlavu. Teprve když se jeho tělo roztřáslo, von Post pochopil, že pláče.

„No tak,“ řekl prokurátor rozpačitě.

Jen ať se zase nesesype, aby ta doktorka nezačala vyvádět.

„Moje děti,“ zasténal Häggroth.

„Chápu,“ řekl von Post.

Mužův pláč neustával a ta zatracená doktorka vzadu v rohu sebou začala vrtět a pokašlávala.

„Musí si odpočinout,“ řekla.

Von Post v duchu zaklel a vypnul magnetofon.

„Byl jsem to já,“ ozval se Häggroth najednou.

Von Post magnetofon zase okamžitě zapnul.

„Promiňte, co jste říkal?“ otázal se.

„Byl jsem to já. To já ji zabil.“

Pak zasténal a lékařka k němu ihned přiskočila.

„To už stačí,“ nařídila. „Ve výslechu budete moci pokračovat později.“

Von Post vyplul z pokoje i z nemocniční budovy a vznesl se do výšin až k zasněženým vrcholkům stromů a chladně modrému nebi.

Tiskovka, jásal v duchu. Máme ho. A to přiznání jsem z něj dostal já.

Carl von Post nasedl do auta a jel po třídě Hjalmara Lundbohma na policejní stanici. Když napadne čerstvý sníh jako právě teď, je Kiruna vlastně docela hezká.

Rudný důl se z napohled šedavé hromady štěrku změnil na terasovitou, bíle oděnou horu. Žluté dřevěné řadové domky vypadaly jako vystřižené z nějaké knížky Astrid Lindgrenové.

Než vystoupil z auta, rychle se na sebe podíval do zrcátka. Už teď mu v hlavě naskakovaly dobré repliky na novinové titulky. Bude to naprosto úžasná tiskovka.

A Martinssonová se může klidně vrátit do práce. Prosím, ty huso. Můžeš se zase věnovat žalobám za řízení pod vlivem alkoholu. Mně to nevadí.

Vzpomínal si na jejich první setkání. Tenkrát to byla příšerně nafoukaná advokátka z kanceláře Meijer & Ditzinger. V kabátě, který stál tolik co jeho měsíční plat. Teď se zdá, že dožije ve své staré chalupě na kraji vesnice a po smrti ji sežerou vlastní psi.

Když vešel na policejní stanici, na chodbě stáli Anna Maria Mellaová, Sven Erik Stalnacke, Tommy Rantakyrö a Fred Olsson.

Něco tu nehrálo. Okamžitě jim to poznal na očích. Tvářili se vážně a vyděšeně.

„Nemáte mobil?“ zeptala se Anna Maria Mellaová.

„Cože? Vypnul jsem ho. Zapomněl jsem ho zase zapnout. Byl jsem v nemocnici…“

„To víme. Zrovna nám volali. Häggroth vyskočil z okna.“

Von Postovi se strachy sevřel žaludek.

Přežil to, říkal si. Bylo to jen druhé patro.

Ale na tvářích kolegů viděl, že nepřežil.

„Jak se to stalo?“ zeptal se.

Všichni sklopili oči. Pak se podívali na něj.

„Dopadl na hlavu,“ řekla Anna Maria Mellaová. „Přímo na asfalt před příjmem úrazového oddělení.“

LÍZA A ELINA leží na rozkládací pohovce v kuchyni. Je hluboká noc, ale slunce nezapadá a venku je světlo jako ve dne.

Tiše si šeptají. Nocležníci chrápou nahoře. Elina usedavě pláče.

„Určitě někoho znáš,“ šeptá Líze. „Kdo mě toho zbaví.“

Když Líza slyší Elinu takhle mluvit, svírá se jí srdce. Její Bůh se nestará o to, že spolu s Johanem Albinem spávají. Tím si je celkem jistá. Ví, že Kristus v podstatě sdílí její názory, podle nichž má člověk pečovat o svůj domov, nepropít plat, být spravedlivý a milosrdný. A navíc nesmí zahubit život.

„Zvládneme to,“ šeptá Elině. „Můžeme se odstěhovat z Kiruny, ty, já a Johan Albin. On a já dítě adoptujeme, jestli chceš. Tak budeš pořád moci pracovat jako učitelka. Všichni čtyři můžeme bydlet společně. Nebo jeho matkou zůstaneš. Pomůžeme ti s ním. Jsou i jiné práce než jen učit děti, to přece víš.“

Objímá Elinu a šeptá jí, že se to spraví. To se spraví, to se spraví.

A Elina to neudělá. Dítěte, které nosí v břiše, se nezbaví. Nedokáže to. Celý červenec svůj stav skrývá. Ale o prázdninách ji přesto propustí.

V srpnu jí je podle očekávání oznámeno, že obec zaměstnala novou učitelku, která nastoupí na její místo.

Elina doprovází Lízu, která to léto a podzim pracuje jako divá. Ani ne tak v ředitelově domě, protože Hjalmar Lundbohm je na cestách. Ale o Líziny služby je zájem. Dovede vybělit povlečení i naštípat dříví. To Líza na přítelkyni naléhá, ať ji doprovází. Elina jí může pomoci s lehčími pracemi. A navíc jim přece může číst!

Zatímco Líza obrubuje ručníky nebo věší záclony inženýrským paničkám, Elina předčítá Dickensova Olivera Twista nebo Emmu Jane Austenové.

Líze a jejím kamarádkám to připadá tak napínavé, že by přitom vydržely pracovat dnem i nocí a na jídlo by úplně zapomněly. A jak Elina dovede číst! Je to jako na divadle.

Knihy! Ty tiší Elininu bolest. Když čte, na Hjalmara ani na budoucnost nemyslí.

Dítě se v ní vzpírá a tlačí jí hlavičkou na hrudní koš tak tvrdě, že se musí chytnout za žebra. Kope, až se jí břicho nadouvá.

Inženýrské paničky ani ostatní učitelky už ji na ulici nezdraví. Ale v Kiruně žijí hlavně mladí pracující lidé a ti mají kupu dětí. Spoustě ženských roste břicho a všechny vdané nejsou. Takže Elina se může zdravit a bavit se s jinými lidmi. Může chodit na politické schůze a přednášky, a občas dokonce zajde s Lízou do Armády spásy na koncert, aniž by na ni někdo vrhal pohoršené pohledy.

Nějak si poradíme, utěšuje Elina samu sebe i děťátko uvnitř.

A Líza za žádných okolností neztrácí dobrou náladu.

„Víš, že dovedu pracovat za tři,“ říká.

A směje se. Navzdory tomu, že Elinu někdy přemáhá žal a Johan Albin má v uších krev, když se vrátí z práce u drtiče kamene. Líza se směje a vyhání z kuchyně stín vrchního správce.

Třetího listopadu porodí Elina Petterssonová doma v kuchyni chlapečka. Porodní bába ho poplácá po zadečku se slovy „pašák“ a „krásný po mamince“.

Rozhodli se, že se bude jmenovat Frans. A Elina chce, aby v kostelní matrice stálo Frans Olof. Olof je druhé křestní jméno Hjalmara Lundbohma a andělé dovedou číst mezi řádky. Vidí hlavně to, co je důležité, a na tom nenáviděném slově „nemanželský“ pohledem nespočinou.

BYLO ZA DESET MINUT ŠEST. Tisková konference měla začít každou chvíli. Novináři už krvelačně vyli.

Von Post se coural po chodbě sem a tam a mumlal si: „Nebyla to naše chyba.“

Jak „naše“? vztekala se Anna Maria. My jsme ten výslech v nemocnici nevedli.

Zavolala Rebecce Martinssonové.

„Je to prostě katastrofa,“ řekla. „Taková zbytečná smrt. Jeho nejmladší syn je stejně starý jako náš Gustav.“

„Chápu,“ řekla Rebecka.

Pak jí pověděla o košili.

„Pohjanen ji poslal do forenzní laboratoře. Uznej, že je to divné. Sol Britt někdo ubodal, jejího syna někdo před třemi lety přejel autem a jejího otce zjevně někdo zastřelil. A Marcuse…“

Odmlčela se.

„Takže teď to všechno víš,“ dodala Rebecka po chvíli.

„Sol Brittina otce zřejmě zastřelil nějaký opilý lovec a pak zpanikařil,“ přesvědčovala ji Anna Maria. „Nebylo by to poprvé. Jocke neměl důvod zabít jejího otce ani přejet syna. Někdy je to jenom náhoda.“

„Já vím,“ řekla Rebecka.

„Musím běžet,“ rozloučila se Anna Maria. „Za chvilku to vypukne. Nejradši bych se tu schovala, dokud to neskončí.“

„Kde jsi?“ zeptala se Rebecka.

„Na záchodě. Ale už budu muset vylézt. Ahoj.“

Rebecka Martinssonová ukončila hovor s Annou Mariou Mellaovou. Vypila studenou kávu a přečetla si zprávu od Kristera.

„Hrajeme si na schovávanou,“ stálo v ní. „Co děláš ty?“

Jo, pomyslela si. Schovat se. Zahrát si na schovávanou.

Odložila mobil.

V duchu je viděla před sebou. Kristera a Marcuse. Krister hledá. Marcus se schovává. Anna Maria se schovává na záchodě.

To je ono! V domě Sol Britt Uusitalové byly všechny větší skříně zotvírané. Někdo určitě hledal Marcuse. Myslel si, že se někde schovává.

„Nechápu to,“ řekla Smrkáčovi, který jí seděl u nohou a žádostivě sledoval její obložené chleby.

„Nejspíš mají všichni pravdu. Proč by měl Jocke Häggroth pronásledovat celou rodinu?“

Podrbala Smrkáče na krku.

„Co bys rád? Asi před deseti minutami jsi spořádal večeři, vzpomínáš?“

Kdepak, řekl Smrkáč. To už jsem zapomněl. Hlad mi hlodá v břiše jako hraboš.

ADVOKÁT MANS WENNGREN seděl ve své kanceláři u Meijera & Ditzingera.

Z partnerů firmy tu zbyl poslední. Ale u pilných advokátních koncipientů se ještě svítilo. Občas někdo z nich tiše přešel po pravých vlněných kobercích na chodbě k automatu pro kávu nebo vodu.

Jedna mladá advokátka vešla do otevřených dveří, aby se Manse na něco zeptala. Všiml si, že než vyšla ze své kanceláře, obtěžovala se a namalovala si rty leskem. Lhostejně zauvažoval, zda by ji neměl pozvat na večeři a na Rebecku se vykašlat.

Ale v dnešní době riskoval něco horšího než pouhé odmítnutí. A sice že se ztrapní. Že oslovená dívka pak přistoupí ke kolegyni se slovy: „No promiň, ale co si o sobě ten chlap vlastně myslí?“

Na počítači sledoval tiskovou konferenci v Kiruně.

Pitomci zatracení. Jak ho mohli nechat vyskočit z okna? Jak se mohli po přiznání sebrat a odjet?

Ze spodní zásuvky vytáhl whisky Macallan a rychle si přihnul přímo z lahve. Pak nahmatal prášky proti bolení v krku a pár jich spolkl.

Na tiskové konferenci odpovídal na všechny otázky Carl von Post.

Mans na něj ukázal prstem.

„Ty hajzle. Sedíš na místě mojí holky.“

„Máme tu přiznání a tragické úmrtí,“ řekl von Post. „Z policejního hlediska je vyšetřování uzavřeno.“

Do vzduchu vyletělo několik fotoaparátů ve snaze pořídit co nejlepší snímek a pár rukou se zvedlo. Někteří chrlili otázky rovnou.

„Copak jste ho nenechali hlídat? Jak se to mohlo stát?“

„Samozřejmě jsme ho hlídali.“

Von Post se na chvíli odmlčel. Zatnul zuby tak pevně, až se mu napjaly obličejové svaly.

„Samozřejmě. Ale zadržený se nacházel v nemocnici…“

Počkal, až přítomní tu informaci vstřebají, a pak pokračoval s pohledem upřeným do největší kamery.

„Vrah si vzal život. Je to nesmírně tragické. Všichni se s tím budeme muset nějak vyrovnat. V duchu cítíme s jeho rodinou. Ale, a to je důležité: jak jsem pochopil, ošetřující lékařka u něj žádné sebevražedné sklony nepozorovala.“

Paráda, pomyslel si Mans Wenngren. Vrah si vzal život.

„Jak jste zajistili ostrahu?“

„Tak, aby nemohl z nemocnice utéct, protože byl zatčený. Ošetřující lékařka u něj nezjistila sebevražedné sklony. Její úsudek jsme neměli důvod zpochybňovat.“

Kluk šikovná, říkal si Mans Wenngren. Hodil vinu na lékařku, jako by sám za nic nemohl.

Bylo téměř vidět, jak novináři natahují krky a větří jiným směrem.

Chudák doktorka, pomyslel si Mans. Doufám, že je to nějaká zkušená primářka s hroší kůží.

Prokurátor mlel dál. Mans si znovu přihnul whisky.

Von Post vyprávěl, že vrah měl s obětí poměr. Vražedná zbraň, na které ulpěla krev oběti, dotyčnému patřila.

Copak ten sebevrah najednou pozbyl veškerou formu právní ochrany? vztekal se Mans Wenngren. Prokurátor ho nazývá vrahem, ačkoli ten člověk ještě nebyl odsouzený. To už u nás neplatí presumpce neviny, dokud soud neprokáže vinu? Měl jsem za to, že Švédsko je pořád právním státem. Zřejmě jsem se mýlil.

Mans zašátral po svém iPhonu. Dál už to poslouchat nedokázal. Jen samé kecy.

Zkontroloval zprávy, i když se na displeji žádné nové neobjevily. Podíval se na poslední hovory, třebaže žádné zmeškané hovory neměl. Otevřel si e maily, ale od Rebecky mu nepřišel ani jeden.

Pak bez rozmyšlení zavolal své bývalé ženě, Madelene.

Stačil si pomyslet, že to nejspíš není nejlepší nápad a že by měl zavěsit, ale už to zvedla.

Nezněla tak nepřátelsky, jak se obával.

Léta otupila hrany, řekl si. Nemůže mě přece nenávidět věčně.

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Mansi,“ oslovila ho vřeleji, než si od ní zasloužil. „Ty mi voláš? Co se stalo?“

Kolem prošla jedna mladá advokátka. Na sobě měla kabát a v ruce těžkou aktovku. Zamávala mu na pozdrav.

Zamával jí také a rukou naznačil, ať zavře dveře. Vyhověla mu.

„Co se to s námi stalo?“ zeptal se. „Proč jsme se vlastně rozvedli?“

Na druhém konci se Madelene zhluboka nadechla.

„Nevykašleme se už na to?“ navrhla měkkým hlasem. „Jak se máš?“

„Nepil jsem, aby sis nemyslela…“

„Stalo se něco s Rebeckou? Viděla jsem v televizi, že tam u nich na severu dopadli vraha a ten si vzal život. Ale to nebyl její případ, že?“

„Ne, vyšetřoval to jeden idiot prokurátor, její kolega. Že vůbec Rebecka dokáže s takovými lidmi dělat.“

Pozoroval lahev whisky. Nechtěl si dolít, dokud mluvil s Madelene. Určitě by to slyšela. Má trénovaný sluch.

„Myslím to s Rebeckou vážně,“ svěřil se jí. „Chtěl bych se s ní oženit. Tohle jsem k žádné jiné ženě ještě necítil, až na tebe. Ale je to tak pekelně složité. Proč to musí být vždycky tak složité?“

Slyšel, jak si místo odpovědi povzdychla.

„Víš,“ pokračoval, „už v sobě nemám ten neklid. Chci, aby se sem přestěhovala. Chci spolu s ní zestárnout, ale ona jen…“

„Co?“ zeptala se jeho první žena trpělivě a Mans s vděčností kvitoval, že si odpustila poznámku, že spolu stejně zestárnout nemůžou, protože Rebecka je mnohem mladší.

„Nebo se na ni můžu klidně vykašlat,“ dodal najednou vztekle.

„Jo, to by ti bylo podobné.“

„Odpusť mi,“ řekl beze stopy ironie v hlase.

„Co?“

„Odpusť mi, Madelene. Všechno, co jsi se mnou musela vydržet. A vždycky jsi byla fantastická máma. Nebýt tebe… tak bych dneska s dětmi vůbec nebyl v kontaktu.“

„To je v pořádku, Mansi,“ řekla Madelene pomalu.

„Holky jsou skvělé, viď? Vypadá to, že se jim daří.“

„Jsou báječné.“

„Tak se měj. Ahoj,“ rozloučil se náhle.

A než stačila zareagovat, hovor ukončil.

Madelene Ekströmerová, dříve Wenngrenová, odložila telefon.

Její bývalý muž ukončil hovor tak, jak míval ve zvyku. Nečekaně a rychle. Trvalo jí léta, než si zvykla jen na to, jak pokládá sluchátko.

Pak zašla do pokoje za svým druhým mužem, který si na masivní čalouněné pohovce dával sklenku před večeří. U nohou mu ležel rodinný foxteriér.

„Mans?“ zeptal se a neodtrhl přitom oči od televize.

„Víš co?“ zeptala se a políbila ho na znamení, že teď už se cítí doma tady. „Omluvil se mi. Vážně. Sním, či bdím? Nejspíš se něčeho napiju.“

„To koukám,“ řekl její muž. „Má snad rakovinu, nebo co?“

Anna Maria Mellaová protrpěla tiskovou konferenci po von Postově boku. Připadala si ulepená a rozbolela ji hlava.

Při vyšetřování téhle vraždy zaprodala svou loajalitu.

Když Rebecce ten případ sebral, měla ho poslat do háje. Jdi do háje, ty náfuko von Poste, měla mu říct.

Alf Björnfot stál v konferenční místnosti až úplně vzadu a tvářil se zarputile. Anna Maria se snažila vsugerovat si, že je to jeho chyba, bylo to přece jeho rozhodnutí.

Ale na tom, že se měla zachovat jinak, se nic neměnilo.

„Vrah si vzal život.“ Von Postovi se tuto větu podařilo během svého vystoupení a následných dotazů zopakovat třikrát. Zítra to bude stát alespoň na jedné titulní novinové stránce.

A ta chudinka sekundářka z jednotky intenzivní péče. Hned ji začali nahánět. Když von Post naznačil, že odpovědnost za Jockeho smrt nese nemocnice, Anna Maria si všimla, jak několik novinářů něco vyťukává na mobil.

Přepadla ji beznaděj. Měli bychom honit skutečné gaunery. A mít dobrý pocit, pokud je dopadneme. To by mělo vykompenzovat zklamání a frustraci ze všech nevyřešených zločinů, z pachatelů, kteří unikli spravedlnosti, z nedostatku financí a času, ze všech žen, které doma muži bijí, a ze všech odložených případů, které končí v archivu.

Ale neměli bychom nikoho dohnat k tomu, aby skočil z okna. To jí připadalo odporné.

Ten náfuka von Post začal zase řečnit. Vyšetřování bylo vedeno efektivně a profesionálně, tvrdil. Vážně? pomyslela si Anna Maria. To pro ni byla novinka.

Vzadu v místnosti, za zády novinářů a fotografů, se otevřely dveře a dovnitř vešla recepční Sonja. Na krku jí na červené šňůrce visely brýle s modrými obroučkami. Vlasy měla úhledně sepnuté velkou sponkou a halenku pečlivě vyžehlenou.

Dost dlouho něco šeptala Alfu Björnfotovi. Čím déle mluvila, tím víc vraštil obočí. Jako odpověď jí něco zamumlal. Sonja pokrčila rameny a zase mu něco pošeptala. Pak se oba upřeně zahleděli na Annu Mariu.

Alf Björnfot se narovnal. Pak lehce trhl hlavou na znamení, že k němu má přijít.

Anna Maria neznatelně zavrtěla hlavou, že teď nemůže.

Alf pomalu pokýval a vrhl na ni pohled znamenající: „Myslím okamžitě.“

„Omluvte mě,“ zamumlala Anna Maria na odchodu.

V zádech cítila von Postův postranní pohled.

Táhni k čertu, ty prokurátorská kryso, pomyslela si a vyklouzla z místnosti spolu s Alfem Björnfotem a recepční Sonjou.

„Co se děje?“ zeptala se Anna Maria.

„Víte,“ zazpívala Sonja svou finskou švédštinou. „Nechtěla jsem vás rušit. Ale přišlo mi, že tohle nepočká.“

Otevřela dveře do výslechové místnosti. Pak Annu Mariu a Alfa opustila.

O stůl se opíral asi pětatřicetiletý muž.

Na sobě měl prošívanou péřovku, pod ní mikinu s kapucí, staré zelené vojenské maskáče a pohorky. Na hlavě podomácku pletenou čepici. Strniště na tváři tak odrostlé, že by se za pár dní mohlo klidně nazývat vousem. Se spartánsky zařízenou místností s malým konferenčním stolkem a židlemi s modrými potahy, která působila úředním dojmem, na první pohled moc neladil. Oči měl zarudlé jako bílý králík. Tvář povislou a oteklou z chlastu.

Ajajaj, pomyslela si Anna Maria. Nejspíš nějaký magor, který se chce přiznat.

Chlap na ně vrhl pohled, který Anně Marii připomněl časy, kdy ve službě musela oznamovat příbuzným něčí smrt.

„Jste od policie?“ zeptal se.

Jakmile promluvil, Anna Maria si uvědomila, že to žádný cvok není. Jen je totálně vypitý. Anna Maria oba představila.

„Zrovna jsem dorazil domů a zaslechl jsem, co se stalo,“ řekl muž. „Jsem Mange Utsi. Jocke Häggroth je můj kámoš. Teda spíš byl, chci říct. A Sol Britt Uusitalovou nezabil.“

„Jak to?“ zeptala se Anna Maria.

„Nechápu to. Zřejmě se přiznal a potom… to je fakt na palici. Ale udělat to zaručeně nemohl, protože byl celej den se mnou.“

VON POST STÁL před Mangem Utsim doširoka rozkročený, s rukama zkříženýma na prsou a nedůvěřivě sevřenými rty. Tisková konference dopadla tak dobře, jak si jen mohl přát. A pak se objeví tenhle šílenec. Von Post nevěřícně pozoroval tu žalostnou existenci.

„Lžete!“ řekl téměř prosebným hlasem.

„Nemohl bych dostat hrnek kafe?“ zeptal se Mange Utsi.

Vyčerpaně se podíval na ostatní policisty v místnosti.

„Proč bych lhal? Jocke je přece mrtvej, sakra.“

Anna Maria Mellaová, Fred Olsson a Tommy Rantakyrö se opírali o zeď. Sven Erik Stalnacke zůstal doma. Když zavolali z nemocnice, že Jocke Häggroth skočil z okna, Sven Erik si beze slova natáhl bundu a odešel. Pak se hodil marod.

„Máte na to svědky?“ zeptal se von Post.

„Myslel jsem, že svědek jsem snad já,“ povzdychl si Utsi. „A ještě kolu, díky,“ obrátil se na Tommyho Rantakyröa, který se odebral k automatu pro kávu.

„Vždyť se přiznal,“ vyjekl von Post. „Proč by se přiznával k něčemu, co neudělal?“

Mange Utsi pokrčil rameny.

„Povězte mu, co jste řekl mně,“ vyzvala ho Anna Maria.

„Vyrazili jsme v sobotu ráno. Do chaty Jockeho bráchy v Abisku. A tam… zkrátka jsme se tam zpili pod obraz boží. Víte, jak to chodí. Někdy si člověk potřebuje pročistit hlavu.“

Kolegové se na sebe podívali. Co ten si vlastně potřeboval v hlavě pročistit, jim bylo záhadou.

„A Jocke jel domů v neděli pozdě odpoledne. Já se vrátil až teď. Slyšel jsem, co se stalo. Přísahám, že jsme se v sobotu sotva vyplazili ze sauny. Jocke by nedokázal řídit, ani kdyby chtěl. Soused u toho byl taky. Takže nejsem jedinej svědek.“

„Musím se vás zeptat ještě na jednu věc,“ řekla Anna Maria. „Co jeho žena? Jak spolu vlastně vycházeli?“

Mange Utsi zamrkal, jako by měl pod víčkem smirkový papír. Pak zavrtěl hlavou a vrhl na Annu Mariu pohled prosící o smilování.

„Chtěl jsem vám jen říct, že on to nebyl.“

„Všechno nakonec vyjde najevo,“ řekla Anna Maria klidně. „No tak, uleví se vám.“

Tommy Rantakyrö přinesl kávu a kolu. Mange Utsi obojí vděčně přijal a pak plechovku koly i kelímek s kávou několika rychlými doušky vyprázdnil. Říhl, omluvil se a po chvíli ticha přiznal:

„Bila ho.“

Policisté se po sobě znovu podívali.

„Jak často? Jak moc?“ zeptala se Anna Maria.

„To nevím, nemluvil o tom. Nikdy jsme o tom nemluvili. Někdy měl monokl a komentoval to se smíchem, že stará se nějak moc oháněla pánvičkou.“

Mange Utsi se zadíval do země a zašklebil se.

„Takový věci… se prostě nedějí. Vyprávějí se o tom vtipy. Ale kdybyste ho viděli svlečenýho… Po celým těle měl zažloutlý modřiny.“

„Znáte ji?“

„Moc ne.“

„Věděl jste, že Jocke měl poměr se Sol Britt Uusitalovou?“

„Jo, občas jsem mu posloužil jako alibi. Ale…“

„Co?“

„Říkal, že by Jenny stejně nikdy nemohl opustit, i kdyby chtěl. Kvůli dětem a…“

„A?“

„…protože by ho zabila. Přesně takhle to řek.“

Nebo možná Sol Britt, napadlo Annu Mariu a na ostatních viděla, že se jim honí hlavou totéž.

„Jak by podle vás reagovala, kdyby zjistila, že má poměr s jinou?“

„Moc nadšená by nebyla,“ řekl Mange Utsi. „To si pište.“

„Přivezte ji na stanici,“ nařídil von Post. „A jestli o tomhle někdo z vás jen cekne tisku, tak…“

Větu nedokončil a rozhlédl se po všech přítomných, ruku sevřel v pěst a někoho neviditelného s ní udeřil.

PŘIVÉZT JENNY HÄGGROTHOVOU bylo jako vrazit ruku do pytle plného hadů.

Otevřela jim žena s očima zarudlýma pláčem a představila se jako Jennyina sestra. Zavolala na Jenny.

Co je tohle za práci? pomyslela si Anna Maria Mellaová a snažila se nedívat na zablácené dětské boty a prošívané bundičky, které visely v předsíni. Připravovat děti o rodiče a zadržovat rodiny přistěhovalců, když je mají vypovědět ze země. Do prdele práce. Mám pocit, že ji nenávidím.

Kolegové Fred Olsson a Tommy Rantakyrö stáli ve střehu za Annou Mariou. Celou cestu do Kurravaary nepronesl nikdo z nich ani slovo.

Tommy Rantakyrö několikrát přešlápl z nohy na nohu, zvedl paže a položil si ruku na krk. Pak se začal intenzivně drbat.

Stůj klidně, pomyslela si Anna Maria podrážděně.

V předsíni se zjevila Jenny s mastnými vlasy, v teplákách a mikině s kapucí. Nenávistně mhouřila oči.

„Je mi líto,“ zkusila to Anna Maria, „ale musíte jít s námi.“

„Abyste mě vyhodili z okna?“

„Jenny, musíte pochopit…“

„Ty mrcho,“ zaječela Jenny tak pronikavě, až sebou policisté i její sestra trhli. „Ani se neopovažuj vyslovovat moje jméno! Rozumíš, ty policajtská čubko! Fízlové zasraný. Je mi z vás na blití!“

Nespustila z nich oči a přitom udeřila pěstí do zrcadla v předsíni. Prasklo a několik střepů se vysypalo na podlahu.

Policisté vyděšeně zírali, jak jí krvácí ruka.

„Jenny,“ vyhrkla její sestra.

„Drž hubu!“ zařvala Jenny.

Pak zakřičela směrem do prvního patra:

„Děcka! Pojďte sem honem!“

Na schodech se vynořili dva kluci. Starší měl na hlavě čepici, i když byl doma, dále plandavé tričko a džíny sedící na bocích. Mladší měl také velké tričko a volné džíny. V ruce držel herní konzoli. Snažil se vzít staršího brášku za ruku, ale ten se odtáhl.

„Poslužte si,“ halekala Jenny Häggrothová a natáhla před sebe zkrvavené ruce. „Nasaďte mi želízka. Dělejte. Ať to děti vidí. Ty hajzlové vám zabili tátu.“

„Nemohla byste jít prostě s námi?“ zkusila to Anna Maria znovu. „Po dobrém.“

„Po dobrém? Já ti ukážu,“ vyjekla Jenny Häggrothová a vmžiku byla u Anny Marii.

Ta stačila jen zvednout ruce před obličej, než na ni Jenny Häggrothová skočila. Jednou rukou ji popadla za vlasy a druhou ji praštila. Snažila se Annu Mariu zasáhnout do obličeje, ale místo toho se trefila do podpaždí a pokoušela se přitisknout jí tvář k rozbitému zrcadlu. Děti i sestra se daly do křiku.

Tommy Rantakyrö a Fred Olsson se na Jenny Häggrothovou vrhli a odtrhli ji od Anny Marii. Jenny plivala a kopala. Jednu ruku se jí podařilo uvolnit a škrábla Freda Olssona do tváře.

„Moje oko!“ zařval a oběma rukama si ho zakryl.

V té chvíli zasáhl Tommy Rantakyrö. Jednu Jenny vrazil a strhl ji na zem. Okamžitě byl na ní a zkroutil jí ruce za zády.

Anna Maria jim pomohla nasadit pouta. Pak ji společnými silami táhli z domu. Jenny, děti a sestra přitom neustále křičely.

Fred Olsson ukázal Tommymu zraněné oko.

„Pořád ho máš,“ konstatoval suše Tommy Rantakyrö a přitom si masíroval pravou ruku.

Pak si Fred Olsson sedl na místo řidiče.

„Počkat,“ namítla Anna Maria. „To je moje auto.“

„Krucinál, Anno Mario,“ zavrčel Fred Olsson. „Prostě nasedni a sklapni. Poslední, co by nám ještě scházelo, je, abys nás přizabila v autě.“

Pak vyrazili. Mlčeli stejně jako cestou do vesnice.

Jenny Häggrothová nemlčela. Celou cestu na policejní stanici si vedla svou, nadávala jim do kurev a buzerantů, parchantů a bestií. Bude je žalovat, zabije je, pomstí se jim a měli by si na ni dát pozor.

Nikdo jí neřekl, ať drží hubu. Anna Maria pokradmu pozorovala Jennyin obličej. Po Tommyho úderu pěstí ho měla zarudlý a oteklý a ta řezná rána na ruce se nejspíš bude muset sešít.

Jakmile Jenny Häggrothová na stanici narazila na von Posta, také jemu hned sdělila, co si o něm myslí. Šlo hlavně o jeho perverzní sexuální choutky. Pak podivuhodně klidně pronesla:

„Neřeknu ani slovo, dokud nedorazí můj advokát. A vezmu si Silberskyho.“

Zavřeli ji do cely a Carl von Post jí slíbil, že se pokusí sehnat advokáta podle jejího přání.

„Je zadržená pro podezření z vraždy,“ řekl von Post na chodbě a opřel se o zeď. „A vzhledem k tomu, co se dnes stalo, bychom neměli udělat chybu. Co jste s ní, sakra, vyváděli?“

„Při zadržení kladla odpor,“ odpověděla Anna Maria a kývla směrem ke Fredu Olssonovi, který z rány nad okem ještě krvácel. „Mírně řečeno.“

„Byli jste na ni tři,“ pronesl von Post bezvýrazným hlasem. „Na jednu ženu. Je vám snad jasné, že si koledujete o průšvih.“

Podíval se na hodinky.

„Teď si dělejte, co chcete. Nemůžeme ji vyslechnout, dokud nedorazí její advokát. Pokud to Silbersky vezme, přiletí prvním ranním letadlem. Sejdeme se zítra ráno v osm.“

A odkráčel.

„Nevím, jak vy,“ navrhla Anna Maria Mellaová kolegům, „ale já mám v úmyslu zajít do hospody k Landströmovi na pivo.“

V hospodě si sedli až úplně dozadu a první pivo vypili mlčky. Cítili, jak po nich lidé pokukují. Už to prasklo. O kus dál v lokálu zpíval nějaký decentní trubadúr písničky Cornelise Vreeswijka.

Po chvíli alkohol hrany toho příšerného dne obrousil. Objednali si steak, pečenáče s bramborovou kaší a knäckebrot.

Anna Maria se trochu uvolnila. Bylo příjemné na chvíli vypnout a přijímat lásku Tommyho Rantakyröa a Freda Olssona, která zesilovala s každým dalším promile.

„Jsi ta nejlepší šéfka, co jsem kdy měl,“ chválil ji Tommy Rantakyrö.

„Jinou sice ještě neměl, ale stejně,“ řekl Fred Olsson.

„Lepší si ani nedovedu představit,“ dodal Tommy a vrhl na ni oddaný psí pohled.

„Přestaň, nebo nám zpychne!“ varoval ho Fred Olsson.

Pak zvážněl.

„Sakra, promiň mi ten dnešek, Anno Mario. Byl jsem z toho úplně mimo.“

„To chápu,“ uklidnila ho. „Horší den jsem v životě nezažila. Chudáci děti.“

„Spíš my,“ namítl Tommy Rantakyrö. „Až Silbersky uvidí ten její monokl, podá na mě stížnost. Bude mě žalovat za napadení a porušení služebních povinností. A pak přijdu o práci.“

„Měla tu zůstat Rebecka Martinssonová,“ řekl Fred Olsson. „Ta si před nějakým nafoukaným advokátem na zadek nesedne. A nenechá se od něj zastrašit. Ten křivák von Post tě klidně předhodí vlkům, jen aby si zachránil kůži.“

„O práci nepřijdeš,“ uklidňovala ho Anna Maria. „Slibuju.“

Tommy odtančil k baru.

Anna Maria a Fred Olsson mezitím poslouchali, jak místní bard zpívá „Dopis z kolonie“.

„Já to nechápu,“ řekl Fred Olsson.

„Ani já ne,“ povzdychla si Anna Maria Mellaová.

„Bila ho. A on na sebe vezme vinu za vraždu a pak se zabije.“

Tommy Rantakyrö se vrátil s barmanovou specialitou pro Annu Mariu a tequilou se solí a citronem pro sebe.

„Můj oblíbený drink,“ vydechla Anna Maria. „Chutná líp, než vypadá.“

Tommy olízl sůl, kopl do sebe panáka tequily a zakousl se do citronu.

„Čo na to šíkáte?“ zašišlal, protože pořád svíral mezi zuby citron jako opice. „Myšlíte, še by dokázala někoho žabít?“

Anna Maria se uchechtla.

Fred Olsson vykašlával pivo nosem.

A pak se rozesmáli jako blázni. Po tvářích jim tekly slzy. Lidé kolem zmlkli a zírali na ně. Fred Olsson ke konci smíchy téměř plakal. Tommy Rantakyrö se držel za břicho. Na chvíli se dokázali tvářit vážně, ale hned zase vybuchli smíchy.

Smáli se tak, až je rozbolely čelisti.

Lidé kolem si vyměňovali pohledy. Ale policisté nedokázali přestat.

Anna Maria Mellaová šla domů sama. Měla radost z čerstvého sněhu, který zářil ve tmě. Ale jen sníh jí ke štěstí nestačil. Zatoužila po svém muži a dětech. A myslela na chudáky děti Jenny a Jockeho Häggrothových, na Jenny, jak na děti křičela, natahovala před sebe zkrvavené ruce a vyzvala policisty, aby jí nasadili želízka.

Možná že to udělala, pomyslela si Anna Maria. Ale čert ví.

ZIMA UDEŘÍ NEČEKANĚ a řádí jako utržená ze řetězu. Bouřka žene sníh na zdi domů. Zatočí se všemi chudáky, kteří musejí vyjít ven, šlehá je do tváří a sráží je k zemi. Odhazovat sníh moc nepomáhá, cestičky jsou okamžitě zase zaváté.

Lidé topí v kamnech, až to v nich praská. Když dříví dojde, někteří pálí i nábytek. V chudších příbytcích stéká po stěnách voda, která se odpařuje z nevysušeného dříví. Člověk pomalu nemůže ani otevřít domovní dveře, protože vítr sníh hned nafouká dovnitř a hrozí, že bouře dveře vyvrátí z pantů. Dokonce i okna pokrývá sníh a led.

Fransi Olofovi už jsou dva týdny, ale Elina od jeho narození ještě nevystrčila nos z domu.

Večer 18. listopadu ta čina zničehonic ustane. Dunění venku ztichne. Vítr se utiší a uloží se ke spánku. Město tiše spočívá v bílém objetí. Na obloze vyjde velký žlutý měsíc.

Elina chlapci ustele na dřevěných sáňkách. Musí se jít trochu provětrat.

Venku už jsou vyšlapané cestičky od lidí, kteří mohli konečně vyjít z domu. Vypadají jako stopy hraboše v hlubokém sněhu. Nějaké děti si hrají se psem. Frans Olof spí na sáňkách.

Elina kráčí pohroužená do myšlenek a najednou stojí před školou.

Když si vzpomene na děti a na své povolání, které už nikdy nebude smět vykonávat, bodne ji u srdce. Říká si, zdalipak žákům chybí, nebo zda její místo v dětských srdcích už lehce zaplnila nová učitelka. Říká si, zda třída vypadá stejně, nebo ji ta nová naopak hodně změnila.

V Kiruně se nezamyká. Mohla by sebrat odvahu a podívat se dovnitř. Nikomu tím přece neublíží.

Zvedne Franse Olofa zachumlaného do deky ze sáněk a vklouzne do školy. Okna jsou do půlky pokryta námrazou, ale nahoře jimi proniká dost měsíčního svitu. Oči brzy přivyknou a Elina se rozhlédne kolem.

Ne, moc se to tu nezměnilo. Usoudí, že nová učitelka je chudinka bez fantazie. Sama Elina změnila stovky věcí už první týden.

Je jí teplo. Položí spícího Franse Olofa za varhany a rozepne si zimník. Když ho odloží na katedru, zaslechne, jak se za ní otevřely a zase zavřely dveře.

Pak uslyší ten nezaměnitelný hlas a krev v žilách jí ztuhne:

„Sléééčno. Sléééčno Petterssonová.“

Fasth se objeví ve dveřích třídy a obličej má zahalený tmou.

„Tady je. To se rozumí, že hned jak se dítě narodilo, pobíhá po vesnici jako čubka.“

Fasth pečlivě zamkne dveře zevnitř a klíč si strčí do kapsy. Elina se nedokáže ani pohnout.

Myslí jen na dítě. Hlavně ať se chlapeček neprobudí.

Jestli ho Fasth objeví, ji zabije a chlapečka nechá zemřít v mrazu, říká si.

A ví, že to tak je.

Fasth jí pevně sevře zápěstí mohutnýma rukama a funí přitom jako býk.

Elina odvrací tvář, ale Fasth ji chytne za bradu a snaží se jí přitisknout rty na ústa.

„Jestli mě kousneš, tak tě zabiju,“ zavrčí.

Roztrhne jí halenku a záda jí přitlačí na katedru. Tiskne jí prsa nalitá mlékem, až Elina sténá bolestí.

Očividně ho dráždí, že nekřičí ani nepláče, že se nebrání.

Udeří ji pěstí do tváře.

Elinu to ani nebolí. Cítí jen teplo, které se jí rozlévá po tváři, a pachuť krve v ústech.

A uvědomí si, že ji Fasth chce zabít. Že to má opravdu v úmyslu. Nenávidí ji. Svým mládím, krásou a vztahem s Hjalmarem v něm probudila zuřivost.

Stáhne jí spodní kalhoty a rozepne si poklopec. Elina je po porodu tam dole ještě celá potrhaná. Vrazí ho do ní.

„Tohle se ti líbí, děvko, viď?“ křičí. „Je to tak? Je to tak?“ A přitom ji fackuje. Hlavou jí tluče o katedru. Rve jí chomáče vlasů.

Krev z rozbitého nosu jí stéká do krku.

Fasth neustále přiráží a je čím dál hlasitější.

Pak jí krk sevře prsty, silnými jako ze železa. Elina bezmocně mává rukama, ale jsou příliš slabé.

Střechou dovnitř proniká šepot měsíce a hvězd. Celou třídu naplňují zářivým světlem.

Chlapec spí jako andílek. Když se za hodinu s pláčem probudí, ve třídě už nikdo není, až na jeho mrtvou matku ležící na katedře.

Středa 26. října

POČASÍ SE ZMĚNILO. Oteplilo se a sníh začal tát. Nebe se nad tou plískanicí zbarvilo došeda.

Jenny Häggrothová leží na kavalci v cele a zírá do stropu. Při výslechu poslala policii k čertu. Navíc, jak jim vysvětlila: kdyby věděla, že je jí Jocke nevěrný, nezavraždila by Sol Britt, ale zabila by Jockeho.

Leif Silbersky ji nezarazil. Během výslechu toho moc nenamluvil. Schovával si trumfy na později.

Hvězdný advokát poté uspořádal audienci pro tisk. Vybral si k tomu hotel Ferrum.

Alf Björnfot se držel zpátky. Rozhodl se, že tu bude jen na záskok za Rebecku Martinssonovou, a mlčky poslouchal, jak si von Post stěžuje na své kolegy, na advokáty, na podezřelé a novináře. Média byla plná titulků jako „Fatální policejní omyl“, „Děti ztratily oba rodiče“ a „Nevinný muž obviněný z vraždy si vzal život!“

Počasí a vyšetřování vraždy, obojí stojí za prd, pomyslel si Björnfot a natáhl si bundu.

V osm ráno vysadil Krister Eriksson Marcuse před školou.

„Počkám tady na tebe, až skončíš,“ řekl.

Zůstal v autě a pozoroval, jak chlapec běží po školním dvoře. Když ho zahlédli tři starší kluci, vyrazili za ním, ale než ho doběhli, Marcus stačil vejít do školní budovy.

Problémy na obzoru, napadlo hned Kristera Erikssona.

Kolem auta prošly dvě holčičky a Krister stáhl okénko.

„Haló! Počkejte!“ zavolal na ně. „Nebojte se. Jako malý jsem se popálil při požáru. Znáte Marcuse Uusitala? Chodí do první třídy.“

Holčičky se od něj držely trochu dál. Ale ano, znají ho. Proč?

„Jeho babičku někdo zavraždil,“ dodala jedna z nich.

„Já vím,“ řekl Krister. „Jsem policista. Vzadu v autě mám v kleci policejní psy. Tahle fenka na předním sedadle je jen obyčejný civil. Poslouchejte, nevíte náhodou, jestli někdo Marcusovi ve škole neubližuje?“

Chvilku váhaly.

„No, Hampus a Willy a pár kluků ze 3. A. Ale neříkejte, že to máte od nás.“

„Co dělají?“

„Strkají do něj a kopou ho. Nadávají mu. Taky mu berou peníze, když nějaké má. Jednou ho přinutili, aby jedl štěrk.“

„Kdo je vede?“

„Willy.“

„Jak dál?“

„Niemi. Zavřete ho do vězení?“

„Ne.“

Ale mám chuť to udělat, pomyslel si Krister a odjel.

V KATRINEHOLMSKÉM OKRESE je rodinný hrob. Leží v něm už Elinini rodiče a mladší bratr.

Líza se loučí s rakví na nádraží. Jeden z nejstudenějších zimních dní v roce. Sníh vrže a skřípe pod nohama. Jinovatka se tvoří všude, kudy z šatů uniká tělesné teplo. Na obočí, na šátku, kolem úst a na okrajích rukávů kabátu.

Když chlapi rakev zvednou a naloží ji do nákladního vagonu, Líza usedavě pláče. Oddechuje tak prudce, až ji to v tom studeném vzduchu bolí. Slzy na tvářích jí hned umrzají. Johan Albin ji musí podpírat, aby se nezhroutila.

Moc lidí tu není. Smuteční shromáždění se konalo už začátkem týdne v centru Armády spásy. Tam se naopak všichni ani nemohli vejít. Brutální vražda místní učitelky vyvolala v Kiruně smutek a navodila sklíčenou atmosféru. Psali o tom i v celostátních novinách.

Už zabouchli dveře nákladního vagonu, ale Líza plakat nepřestává. Nohy ji z té zimy bolí.

„No tak, holčičko moje, půjdeme,“ řekne Johan Albin nakonec.

A přiměje ji vrátit se domů. Ale tam stojí Elinin kufr a v něm její knihy a šaty. Vyprané, naškrobené, nažehlené a složené, takže vypadají jako nové. Líza znovu propukne v pláč.

Až když jí Johan Albin uvaří kávu, dá jí k ní suchary a dvanáctileté děvče přinese od kojné Franse, Líza plakat přestane.

Chová dítě v náruči. Chlapeček se jí dívá zpříma od očí a ručičkou jí svírá prst.

„Mám v úmyslu se o něj postarat,“ řekne Líza Johanu Albinovi. „Elina má sestru, ale ta si ho vzít nemůže.“

Johan Albin poslouchá a namáčí si suchar do horké kávy.

„Nikoho jiného na světě nemá,“ dodá Líza. „Jestli budeš chtít zasnoubení zrušit, nebudu ti nic vyčítat. Nikdy jsi nesliboval, že se postaráš ještě o dítě. A já se uživím sama. To přece víš.“

Statečně se na něj usměje.

Johan Albin položí plechový hrnek na stůl a vstane. Líza ani nedýchá. Chce ode mě odejít?

Ne, sedne si vedle ní na kuchyňskou lavici a obejme ji i dítě.

„Nikdy tě neopustím,“ řekne. „I kdybys měla v hnízdě třeba kupu dětí. Vím dobře, že se uživíš. Ale já bez svojí Lízy žít nedokážu.“

Nato se Líza zase rozpláče. A do toho se směje. Johan Albin si rychle utře oči. Sám přišel v dětství o rodiče a v obecní aukci ho vydražili jako námezdní sílu. Spousta vzpomínek se dere na povrch.

Ani jeden z nich neslyší kroky na schodech, a když někdo zaklepe na dveře, oba sebou trhnou.

Dovnitř vklouzne Blenda Mänpääová, která slouží u vrchního správce Fastha.

Tváří se vážně. A kávu si nedá.

„Musím s tebou mluvit,“ řekne Líze. „O Elině. A Fasthovi.“

VENKU JE ZATAŽENO A LEZAVO. Rebecka popíjí třetí hrnek ranní kávy a sklesle mžourá ven na to, co by mělo platit za zimu. Smrkáč zaštěkal. Hned poté se na schodech ozvaly kroky.

Za dveřmi stál Alf Björnfot.

Rebecka cítila, jak v ní narůstá zlost.

„Nemohli bychom si promluvit?“ zeptal se Alf Björnfot.

Pokrčila rameny, ať jde dál. Usadili se u kuchyňského stolu. Smrkáč vyskočil Björnfotovi na klín.

„Myslíš, že jsi nějaký mazel?“ zeptal se ho Björnfot. „Rebecko, moje žena říká, že omlouvat se moc neumím. Ale dovolte mi, abych se vám omluvil. Byla chyba, že jsem vám ten případ sebral. Víte přece, že von Post si už léta stěžuje a dává najevo nespokojenost, kudy chodí, a najednou tolik stál o tohle vyšetřování. Tak jsem mu ho prostě bezmyšlenkovitě přidělil. Myslel jsem, nebo spíš doufal, že vám to nebude vadit.“

Rebecka ke svému úžasu zjistila, že ji zlost opouští a zatvrzelost se rozplývá.

„K čertu s vámi,“ řekla tónem, který znamenal, že mu odpouští. „Nedáte si kafe?“

„Teď musíme jen doufat, že na vražedném nástroji zajistíme nějaké stopy Jenny Häggrothové,“ spustil Alf Björnfot, když dostal kávu a sušenky. „Ale ani tak není jisté, zda ji budeme moci usvědčit.“

„To je pravda,“ uznala Rebecka. „K vražednému nástroji pod tou stodolou se mohl dostat kdokoli. Pokud se na něm najdou její otisky, bude to zcela přirozené. Mohla ho klidně používat. Její stopy musíme najít u Sol Britt Uusitalové. Mimochodem, von Post je přesvědčený, že mu mařím vyšetřování.“

„Jo, já vím,“ přitakal Alf Björnfot. „Ale mluvil jsem s Larsem Pohjanenem. Takže vím, čím jste se vy dva zabývali. Sol Brittina otce někdo zastřelil. Z laboratoře nám oznámili, že jeho kost poškodila kulka. Tu, co jste vyhrabali z mrazáku na patologii v Umea.“

„Čirá náhoda. Ale je to vidět i na košili. Říkal vám o tom?“

„Jo. Neroztrhal ho medvěd. Spíš ho někdo nechal v lese a medvěd ho pak sežral. Co si o tom máme myslet?“

Rebecka zavrtěla hlavou.

„Přijde mi to celé hrozně nepravděpodobné. Tedy to, že by někdo chtěl vyhladit celou rodinu. Kdo by je mohl tak nenávidět? Jistě, Sol Britt Uusitalová moc oblíbená nebyla, ale místní k ní nechovali nenávist, spíš jí pohrdali. Budu dělat, že se nedívám, jak krmíte toho psa sušenkami. Tak co, Smrkáčku, půjdeš pak domů s panem Björnfotem a budeš tam hezky sedět v křesle a cpát se sušenkami?“

„To je řečí pro jednu sušenku.“

„Ten jich klidně spořádá deset a ani nemrkne.“

„Možná že někdo nenávidí příbuzenstvo Hjalmara Lundbohma,“ uvažoval nahlas Alf Björnfot a snažil se napít kávy, jenže Smrkáč na jeho klíně změnil polohu, dorážel na něj mohutnou tlapou a pokoušel se ho přimět, aby ho drbal. „Frans Uusitalo byl přece syn Hjalmara Lundbohma. To snad víte, ne?“

„Jo. Staving má o těchhle věcech přehled. Že by ale mohl Lundbohma někdo tak nenávidět? To mi nepřijde moc pravděpodobné.“

„Já nevím. Ale blázni se najdou všude. A Hjalmar Lundbohm nebyl takový světec, jak si někteří myslí. Vím například o jednom důlním zaměstnanci jménem Venetpalo, který objevil naleziště rudy v Tuolluvaaře. Oznámil to Hjalmaru Lundbohmovi a ten okamžitě zažádal o těžební licenci na své jméno. Poté výhradní právo těžby prodal nějaké soukromé společnosti, ve které zastával také místo správce dolů a vrchního ředitele. Venetpalo ostrouhal. Člověk zahořkne i pro mnohem méně.“

„Jak to všechno víte?“

„Můj pradědeček byl počátkem dvacátého století policejním radou v Kiruně. Takže u nás se tyhle příběhy předávaly z generace na generaci. Navíc si vzpomínám, že nějaký Venetpalo napsal před pár lety úvodník o dolu v Tuolluvaaře do Norrlandského sociálního demokrata. Byl to takový ten samozvaný bojovník za spravedlnost, co na to nakonec dojede. Tenkrát mě to aspoň napadlo.“

„Máte pravdu,“ uznala Rebecka, „pocit hořkosti může přetrvat po generace. Promluvím si s tím příbuzným. Není to bůhvíco, ale tonoucí se stébla chytá. Stejně nemám nic jiného na práci.“

Alf Björnfot jí věnoval odevzdaný pohled.

„Takže se do práce nevrátíte?“

„Až za šest týdnů,“ řekla. „Za předpokladu, že von Post už bude zpátky v Lulea.“

NA POLICEJNÍ STANICI v Kiruně dorazí dvě pořádně nabalené ženy. Když ze sebe oklepou sníh a vymotají se z šál, ukáže se, že je to Líza Anderssonová, hospodyně ředitele důlní společnosti, a Blenda Mänpääová, služka vrchního správce Fastha.

Policejní rada Björnfot se sklání nad psacím stolem. Moří se s deníkem, do kterého zapisuje, co se za celý týden seběhlo. Vedení protokolu a zápis výslechu svědků nepatří k jeho oblíbeným činnostem, ale dnes je na takovou práci to pravé počasí. Venku ve světle elektrických pouličních lamp poletují vločky.

Björnfot je chlap jako hora se širokými rameny. Jeho břicho budí respekt a ruce má jako ze železa. Těžební společnost, která městskou policii platí, vyžaduje od prodloužené ruky zákona „diplomatické schopnosti spojené s fyzickou silou“. Musí od sebe dokázat odtrhnout rváče. Protože těch je plné město. Socialisté a komunisté. Agitátoři a odboráři. Ani na náboženské horlivce není spolehnutí. Laestadiáni a kazatelé svobodných církví se vždycky pohybují na hranici extáze a šílenství. A pak jsou tu všichni ti mladí nádeníci a horníci — skoro ještě děti, které přišly bůhví odkud. Daleko od rodičů utrácejí mzdu za kořalku a podle toho pak vyvádějí.

Teď je cela prázdná. V té zimě lidé popíjejí doma a neperou se venku.

Policejní rada si ještě nikdy tolik nepřál, aby v cele někdo seděl. Od vraždy učitelky Eliny Petterssonové uběhlo už osm dní a nikdo nic neviděl. Nikdo nic neví.

Pan řídící ji objevil ráno, když přišel zatopit ve třídě a odházet sníh ze dvora. V noci zase sněžilo, takže venku nezůstaly žádné stopy.

Sníh, který ze sebe ženy setřást nestačily, jim teď taje na šatech, takže jsou brzy promočené. Tváře jim hoří. Policejní stanice je vybavena velkými kachlovými kamny a pan rada v nich pořádně zatopil.

Jako první se chopí slova Líza.

„Jde o Elinu Petterssonovou,“ řekne bez okolků.

Pak strčí do Blendy Mänpääové, ať spustí.

„Zopakuj, co jsi mi vyprávěla!“

„Sloužím u vrchního správce Fastha,“ začne Blenda. „Nenechá nás děvčata na pokoji. Když je nablízku, vždycky pracujeme ve dvou. Samotná by žádná z nás nešla ani přiložit, pokud je v pokoji.“

„Vážně?“ utrousí policejní rada Björnfot a cítí, jak se v něm šíří rozmrzelost.

„Ale po vraždě slečny Petterssonové byl klidný jako nikdy. Po žádné z nás nevyjel. Dokonce nás ani neplácal po zadku. Jako by byl… nasycený. Nasycený a uspokojený. Chápete?“

„Ne,“ řekne rada Björnfot, i když něco uvnitř mu říká, že chápe až moc dobře. „To je vážné obvinění,“ pronese po chvíli. „Velmi vážné.“

„Jo,“ sykne Líza nenávistně. „Je to vážné. Ale pověz i to ostatní!“

„Jedna služka vynáší popel z kamen ve správcově ložnici,“ vypráví Blenda Mänpääová. „Bylo to den po té vraždě. V kamnech našla kus rukávu od košile. No řekněte, není to divné? Proč by chlap pálil košili?“

Policejní rada Björnfot sedí tiše s rukou před ústy a pozoruje obě ženy. Takové gesto u něj není obvyklé.

„Navíc,“ pokračuje Blenda Mänpääová, „když si mění košili, tu špinavou obvykle hodí na hromadu na podlaze. Ten den si ale vzal novou košili a tu špinavou vyprat nedal, takže je úplně jasné, že v kamnech byla košile z předešlého dne.“

Björnfot přikývne. Rozumí až moc dobře.

Líza Anderssonová po něm nasupeně šlehá pohledem, jako by chtěla celý svět sežehnout plamenem. Blenda Mänpääová tiskne rty a bojí se mu pohlédnout do očí. Musela sebrat opravdu velkou odvahu, aby přišla až sem. Vrchní správce Fasth je nejmocnější muž v Kiruně. Pravda, až po řediteli důlní společnosti, ale ten tu pobývá jen zřídka, protože je neustále na cestách.

Důlní společnosti tu patří všechno. Postavila celé město i kostel. Platí policii, kněze i učitele. A jejím představitelem je vrchní správce Fasth.

Policejní rada Björnfot si nakonec zakrývat ústa přestane.

„Chci si s ní promluvit,“ řekne. „S tou dívkou, co našla v kamnech rukáv od košile.“

„MŮJ PRADĚDEČEK, OSKAR VENETPALO, pracoval v dole s dynamitem. Víte, byl to prostý člověk. Hjalmar Lundbohm ho podfoukl. Pradědeček objevil bohatá ložiska železné rudy v Tuolluvaaře. Ale to víte, by to takový loajální dělník ze staré školy, takže to šel nahlásit Hjalmaru Lundbohmovi. A ten hned druhý den podal žádost o těžební licenci.“

Rebecka Martinssonová stála na verandě domu Johana Venetpala a kouřila cigaretu. Johan Venetpalo seděl na kolečkovém křesle a zdálo se, že ho ta nečekaná návštěva potěšila. S tím, že Rebecka je prokurátorka, si očividně hlavu nelámal.

„Ale on sám o tom nikdy nikomu neřekl,“ pokračoval. „Mlčel jako hrob. Vím, že podepsal nějaké papíry, které potvrzovaly, že naleziště železné rudy v Tuolluvaaře objevil Lundbohm. A pak od Lundbohma dostal nějaké peníze. A nikdy neřekl za co. Jasně, jeho manželce a dětem to vrtalo hlavou. Dědeček vždycky říkal, že se jeho táta nechal ošidit. Jenže důlní společnost ho přece jen zaměstnávala, tak si netroufl se s ní dohadovat.“

„To chápu.“

„A Lundbohm byl mazaný. Měl opatřit výhradní práva k těžbě pro stát. Ale on těžební právo okamžitě prodal majiteli huti, který je hned převedl na nově založenou důlní společnost. Tím pádem mohl stát jen těžko namítat, že mu Lundbohm, který byl ve státních službách, musí dát těžební licenci k dispozici. Takže stát a ta nová důlní společnost spolu uzavřely smlouvu. A Lundbohm se stal ředitelem i toho nového dolu s příjmem pět tisíc ročně. Tenkrát to byla spousta peněz. Proč se na to ptáte?“

„Z osobního zájmu. Víte, jak člověk do něčeho píchne…“

Johan Venetpalo na ni vrhl udivený pohled.

„To kvůli té Solveig Uusitalové z Kurravaary? Byla to přece Lundbohmova vnučka, ne?“

„Sol Britt. Ano, svým způsobem. Vyšetřování její vraždy sice nevedu, ale přece jen mě ta historie zajímá.“

Johan Venetpalo se ušklíbl.

„Takže mě z vraždy nepodezíráte?“

„Ne.“

„Stačí, že se zdejší rodiny dokážou po generace nenávidět. Kdyby po Lundbohmovi nějaký prachy zbyly, bylo by tomu tak možná i v naší rodině. Kdyby Sol Britt zdědila pár milionů. Ale Lundbohm umřel chudý jako kostelní myš. A Frans Uusitalo byl bastard, nebo jak se tomu tenkrát říkalo.“

„To máte pravdu.“

„Ale stejně, k čemu je dobré někoho proklínat a nenávidět? Z toho jeden nezbohatne.“

„Napsal jste o tom úvodník do novin.“

„To už je dávno. Vy si na to pamatujete? Víte, po tomhle…“

Ukázal na své nohy.

„…jsem pár let dost chlastal. Žena mi utekla, a tak jsem se nejspíš zlobil na celý svět. Ale člověk se poučí, víte. Jednou jsi dole, jednou nahoře, jak se říká. Možná udělal můj pradědeček dobře, že držel hubu, nechal si zaplatit a vykašlal se na to. Myslíte, že letos vůbec přijde nějaká zima? Nebo tu budeme mít pořád tuhle stockholmskou plískanici? Za to určitě můžou ty klimatický změny.“

Rebecka se na muže na kolečkovém křesle usmála.

Nevypadá snad jako pravý vrahoun? řekla si.

Zaměř se na peníze, napadlo ji později, když nasedla do auta a nastartovala.

Ale v rodině Uusitalových přece žádné peníze nejsou.

Zavolala recepční Sonje na policejní stanici.

„Zahrnovalo dědictví po Fransi Uusitalovi nějaké peníze?“ zeptala se.

Sonja ji požádala, ať počká, a za chvilku jí oznámila, že po něm moc nezbylo. Sotva to stačilo pokrýt náklady na pohřeb.

„Počkejte,“ dodala ještě Sonja, ale to už Rebecka poděkovala a zavěsila.

Rebecka bubnovala do volantu a přitom mrkla na hodinky. Teprve za pět minut devět.

„Všechno se do soupisu majetku nedostane,“ vysvětlila Smrkáčovi. „Budu muset zajet do Lainia ještě jednou.“

Sven Erik Stalnacke se hodil marod. Řekl, že je nachlazený, ale všem bylo jasné, že ho doma straší duch Jockeho Häggrotha s prasklou lebkou v podpaždí.

Krister Eriksson k němu zajel a zazvonil u dveří. Sven Erik otevřel a spolu s ním vystrčily hlavu dvě kočky, které když uviděly, jaká je venku čina, rozhodly se, že se zase vrátí na pohovku. Sven Erik byl oholený, učesaný a čistě oblečený.

To je dobře, zhodnotil situaci Krister.

Uvnitř bylo pečlivě uklizeno a útulno. Květiny v květináčích a zarámované školní fotky vnoučat. Je vidět, že v tomhle domově vládne ženská ruka, zaznamenal Krister. U svobodných mužů, jako byl on sám, by doma nejspíš našel jen zakrslý fíkus s napůl opadanými listy a tchynin jazyk v ošklivém květináči s uschlou zeminou.

Krister mu pověděl o Marcusovi. O tom, jak ho starší spolužáci šikanují.

„Když jsem Marcuse odvezl do školy, promluvil jsem si s ředitelem a školní psycholožkou. No jo, říkali, děcka se spolu někdy poškorpí, ale oni prý vždycky okamžitě zasáhnou a promluví si s účastníky sporu.“

„Dovedu si představit, že to nepomohlo ani omylem,“ řekl Sven Erik a vzpomněl si na ten zoufalý pocit bezmoci, když ve škole šikanovali jeho vlastní dceru. Úplně se jim tenkrát ztrácela před očima. A neustále ji bolelo břicho. Nechtěla chodit do školy. Teď už je dospělá. Ale to období, než tenkrát nakonec změnila školu, bylo příšerné.

„Chci si promluvit s rodiči toho kluka, který Marcuse šikanuje,“ vysvětloval Krister. „To je to nejmenší, co můžu pro Marcuse udělat. Rodiče nejspíš za tím svým malým chuligánem stojí, ať dělá co dělá. A zastrašují ostatní. Říkal jsem si, že to musím zarazit, a rád bych, abys šel se mnou.“

„Pročpak?“

„Ve dvou to bude lepší. Budeš mi tak moci dosvědčit, že jsem tomu jejich klukovi ani v nejmenším nevyhrožoval.“

Sven Erik se ušklíbl.

„Tak dobře,“ souhlasil. „Nejspíš půjdu s tebou, abych dohlédl na to, že ho nezabiješ.“

„Jo, prosím tě.“

„Říkal jsi, že se jmenuje Niemi?“ zeptal se Sven Erik. „Než tam zajedeme, možná se na něj nejdřív trochu přeptáme.“

„Já věděl, na koho se obrátit,“ usmál se Krister Eriksson.

SLUŽKA, KTERÁ NAŠLA V KAMNECH v pokoji vrchního správce rukáv od košile, bydlí s matkou a třemi sourozenci na kraji města ve čtvrti zvané Ostrov.

Otevře jim matka. Má velké vystrašené oči. A v jejím pohledu je ještě něco. Vzdor.

Policejní rada se musí sklonit, aby prošel nízkými dveřmi, a také v té špelunce se může napřímit jen tak tak.

Vysvětluje, proč přišel, a Líza s Blendou Mänpääovou, které ho doprovázejí, dívku vyzvou, aby panu radovi pověděla, co viděla.

Služka ani necekne. Dva mladší sourozenci sedící na zemi také mlčí jako zařezaní a zírají na cizince. Matka sklízí ze stolu prostou dřevěnou mísu a lžíce. K večeři měli kukuřičnou kaši bez jediné kapky mléka. I matka je tiše, ale nejstarší dceru a návštěvníky pozorně sleduje, přičemž policejní rada se opatrně snaží zapříst s dcerou hovor.

Dívka tvrdošíjně odmítá odpovídat, až si pan rada pomyslí, že možná neumí mluvit nebo mluví jenom finsky. Moc rozumu zřejmě nepobrala. Že by byla slabomyslná? Tím pádem zvládne jen nejjednodušší práce, jako je sekání dříví nebo máchání prádla?

„Takže ty jsi Hillevi?“ zeptá se, ale odpovědi se mu nedostane.

„Pracuješ u vrchního správce Fastha, je to tak?“

Ani slovo. Dívka jen tiskne rty k sobě.

„Puhutko suomea?“ zeptá se pan rada lámanou finštinou.

Vtom se chopí slova Blenda Mänpääová.

„Co je to s tebou?“ sykne na dívku. „Pověz mu o té košili!“

„Spletla jsem se,“ řekne dívka. „Nebyla to košile. Byl to jen špinavý hadr, který jedna služka hodila do kamen.“

Mluví rychle, jako by to měla nacvičené, a přitom se po očku dívá na matku.

„Možná bys se mnou radši zašla na policejní stanici, abychom si o tom promluvili úředně,“ řekne policejní rada Björnfot.

Snaží se, aby to znělo přísně, ale sám slyší, že obvyklá razance jeho hlasu chybí.

Dívka vyděšeně zaúpí a matka ho nepřestává probodávat pohledem.

„Už to budou dva měsíce, co mého Samuela roztrhal v dole dynamit, když ho ohříval pro směnu. Podnik pro nás vdovy zajišťuje práci. Uklízím v ubikacích pro svobodné mládence a dostanu 40 öre týdně od každého, komu poklidím. Když jim i vyperu, vydělám si něco navíc. A Hillevi získala místo jako služka u Fastha. Spolu dáme dohromady aspoň tolik, abychom se uživily. Nebýt důlní společnosti a vrchního správce Fastha, tak by moje děti skončily na ulici!“

Vztyčí se v pracovní haleně obnošené tak, že je téměř průsvitná.

„Dobře vím, jaká byla slečna Petterssonová,“ dodá matka a zoufale na ně pohlédne. „Zářila jako boží sluníčko. Ale co naplat!“

„Chápu,“ řekne Björnfot.

Sklesle se vleče zpátky sněhovou vánicí. Kus za ním jde Líza, která pláče rozhořčením, a Blenda Mänpääová. Ta mlčí.

„To není spravedlivé,“ vzlyká Líza. „To není spravedlivé.“

„Co mám podle vás dělat?“ vybuchne rada popuzeně. „Obvinit vrchního správce z vraždy, protože neplácal služky po zadku? Nic na něj nemám. Vůbec nic. I kdyby se chudák holka odvážila promluvit, tak by to nestačilo.“

Líza se snaží pláč potlačit, ale nemůže si pomoci. Kvílí jako zraněné zvíře. Björnfot má pocit, že už to nevydrží.

„Vyhodí mě,“ děsí se Blenda Mänpääová. „A kvůli čemu? Pro nic za nic.“

Policejní rada Björnfot se vrátí na stanici. Prosedí tam celý večer s pohledem upřeným na prázdnou celu a kachlová kamna mezitím zvolna vychladnou.

Líza v noci leží na rozkládací pohovce a zírá do temného stropu.

Já to nesnesu, vzývá v duchu svého Boha a zatíná pěsti, až jí prsty zbělají. Nesnesu, že unikne trestu. To není spravedlivé.

RAGNHILD LINDMARKOVÁ PRACOVALA v Lainiu jako domácí pečovatelka. Rebecku Martinssonovou pozvala k sobě domů a odpověděla jí na otázky.

„Ale kafe u mě nedostanete,“ vysvětlovala. „Musela jsem ho přestat pít už před pár lety. Jistě chápete, kolik se ho člověk u těch staroušků naloká. Nakonec jsem z toho měla málem otravu kofeinem.“

Na záclonové tyči seděla andulka a občas zapípala. Celý okenní parapet byl posetý drobnými skleněnými figurkami. Za oknem pošmourný den a zdánlivě klidná řeka. Ragnhild uvařila zelený čaj a vysvětlila Rebecce, že voda na něj se nesmí vařit a čaj se nesmí louhovat moc dlouho.

„Kupuji čaj po internetu,“ dodala, když jí ho Rebecka ze zdvořilosti pochválila.

„Pečovala jste o Franse Uusitala?“ přešla Rebecka k věci.

„Jo, takový příšerný konec. Tolikrát jsem mu říkala, že než vyrazí sám do lesa, má mi vždycky zavolat. Mohl by třeba spadnout z kola a zlomit si nohu, a tak jsem chtěla vědět, kde ho hledat. Ale znáte chlapy! Byl v neuvěřitelné formě. A to mu bylo přes devadesát, považte! Proč se na něj ptáte?“

„Jen podrobně zkoumám příčiny jeho úmrtí. Nevíte, jestli k němu někdo nechoval zášť?“

„Ne. Proč? Roztrhal ho přece medvěd.“

„Nevzpomínáte si, jestli se nestalo něco neobvyklého, než zmizel? Co by se vymykalo běžné rutině. Nevypadal ustaraně? Netrápilo ho něco?“

„Cože? Kdepak. Všechno bylo jako obvykle, pokud si vzpomínám. Proč by měl být podle vás ustaraný?“

Rebecka nevěděla, co na to odpovědět.

Ano, proč vlastně? uvažovala.

„Něco mi na jeho smrti nesedí,“ řekla nakonec. „Měl nějaké peníze?“

„Pokud vím, tak jen tolik, že to stačilo na jídlo a účty za elektřinu.“

Ragnhild Lindmarková se na chvilku zamyslela. Pak spustila:

„Upřímně řečeno nechápu, proč se mě na to ptáte. Nijak zvlášť dobře jsem ho neznala. Ale ve vesnici měl svou lásku. Byl to fešák, jen si nemyslete. Urostlý a s pořád krásnými vlnitými vlasy. Jeho přítelkyně bydlí o tři domy dál tímhle směrem. V jediné zdejší cihlové vilce. Jmenuje se Anna Jaaková. Nechcete si půjčit deštník? Vypadá to na déšť se sněhem. No, na počasí bych si vlastně stěžovat neměla, aspoň nebudu muset všem těm starouškům odhazovat sníh. Nemám to sice v popisu práce, ale někdo to udělat musí. Panebože, loni v zimě by se vůbec nedostali ven, kdybych jim neproházela cestu. Sněžilo skoro každý den.“

Musela jsem se zbláznit, říkala si Rebecka cestou k domu Anny Jaakové. Ani nevím, co vlastně hledám.

Anna Jaaková byla doma a pozvala ji na kávu. Rebecka pozvání přijala a pak upíjela co nejpomaleji, aby Annu nenapadlo jí dolít.

Byla útlá. Vypadala jako zestárlá baletka. Úplně bílé vlasy svázané do silného ohonu se jí třpytily.

„Podle mě ho medvěd neroztrhal,“ vysypala Rebecka rovnou. Rozhodla se, že na nějakou opatrnost se vykašle.

Stejně se to roznese, takže se může o informace klidně podělit a možná získá něco na oplátku.

„Myslím, že ho někdo zastřelil a medvěd ho sežral až po smrti.“

Anna Jaaková pobledla.

„Promiňte,“ omlouvala se Rebecka zahanbeně.

Anna Jaaková odmítavě mávla rukou.

„Nebojte se, nejsem tak křehká, jak vypadám. Ale kdo by ho chtěl zastřelit?“

„Mohla to být nehoda,“ řekla Rebecka rozpačitě. „Možná nějaký lovec. Třeba si ho ani nevšiml.“

„Nezdá se vám to dost nepravděpodobné?“

Vysoce nepravděpodobné, pomyslela si Rebecka. Zvlášť když uvážíme, že ho někdo střelil jak do nohy, tak nejméně dvakrát do prsou.

„Vlastně ani nevím, po čem pátrám,“ přiznala Rebecka upřímně. „Neměl někdo důvod ho zabít? Nestalo se předtím, než zmizel, něco zvláštního?“

„Ne,“ řekla Anna Jaaková. „Na nic takového si nevzpomínám. A žádné peníze přece neměl. Ale uměl tancovat. Tančili jsme spolu v kuchyni.“

Při té vzpomínce se celá rozzářila.

„Kdybyste si na něco vzpomněla, tak mi zavolejte,“ požádala ji Rebecka a napsala jí své telefonní číslo na zadní stranu účtu, který našla v kabelce.

Anna Jaaková si číslo přečetla nahlas.

„Asi to nebude důležité,“ pronesla, jako by uvažovala sama pro sebe. „Už je to pár let.“

„O co jde?“ zeptala se Rebecka.

„O to jediné, na co si vzpomínám. Jak jsem řekla, jsou to už tři roky,“ odpověděla Anna Jaaková. „Pamatuju si to, protože jsem slavila pětasedmdesátiny. Frans byl totiž nemanželský syn Hjalmara Lundbohma, což jste možná nevěděla.“

„To vím,“ řekla Rebecka.

„Jeho matka — ačkoli jeho pravá matka to nebyla, ale vychovala ho — bývala Lundbohmovou hospodyní. A hrozně jí ležel v žaludku. Frans vyrůstal v přesvědčení, že Lundbohm je gauner. Vlastně ne tak docela: kdo byli jeho praví rodiče, mu matka pověděla, až když otčím zemřel. A to už bylo Fransovi přes dvacet. No, na tom nesejde. Ale před třemi lety našel v zásuvce mezi fotkami a vysvědčením staré akcie. Byl k nim přiložený dopis, ve kterém Lundbohm psal, že akcie převádí na svého syna Franse Uusitala. Frans měl příjmení po otčímovi. A tak se mnou žertoval, že si teď konečně vyrazíme na plavbu zaoceánskou lodí kolem světa, protože zbohatne. Bude z něj boháč. Přesně tak to řekl. Boháč.“

„Vážně?“

„Ale nakonec z toho nic nebylo, protože pak už na to nikdy nepřišla řeč. Myslím, že jeho dcera zjistila, že ty akcie nemají žádnou hodnotu. Ale vypadaly krásně. Dneska akcie existují už jenom v počítači.“

„Před třemi lety?“

„Ano.“

Sol Brittina syna někdo přejel před třemi lety, uvědomila si Rebecka.

„Promiňte,“ řekla Anna Jaaková a otřela si oči, které se jí náhle zalily slzami. „Ale pochopte, tak strašně mi chybí… Kdyby mi někdo, když jsem byla ve vašem věku, řekl, že životní lásku potkám až po sedmdesátce, tak bych se mu vysmála.“

Upřeně se na Rebecku zadívala.

„Víte, lásku by měl člověk opatrovat. Než se nadějete, prožijete ji naposled. A všechno ostatní je jenom šumění větru.“

LÍZA MUSÍ PRACOVAT, aby nepřišla o rozum. Už několikrát uklidila byt, vydrhla podlahu i strop v kuchyni, vyprala a vyžehlila tenké lněné záclony a dvířka kuchyňské skříňky natřela namodro.

„Zbláznila ses?“ diví se sousedky. „Prát záclony teď v zimě! Jako by nestačily všechny ty pracovní šaty pro dělníky z dolů.“

Pak se rozhodla, že uvaří poctivé domácí knedlíky plněné uzeným. Nakrájela maso a špek a z žitné mouky a nastrouhaných brambor vyválela knedlíky. Koule hodila do velkého kastrolu s vařící vodou, ze kterého stoupá pára po celé kuchyni. Je tu jako v sauně.

Vtom za sebou zaslechne nějaký zvuk a na okamžik si pomyslí, že to je Elina.

Otočí se a v kuchyni stojí vrchní správce Fasth.

Jeho oči v červeném tlustém obličeji bodají jako špičky nože. Rychle nahlédne do pokoje, aby se ujistil, že je Líza sama doma.

„Slééčinko!“ řekne.

Hlas má hrubý. Chlad z něj proniká až do morku kostí. Jako když v zimě dlouho mácháte venku prádlo a pak se zaboha nemůžete zahřát, přestože večer pořádně zatopíte v kamnech.

„Můj snoubenec se každou chvíli vrátí,“ řekne Líza.

Hned toho lituje. Ta slova znějí tak průhledně. Neustále šilhá po velkém kuchyňském noži.

Fasth si pohrdavě odfrkne.

„Kašlu na všechny její snoubence. Ale teď mě kouká pěkně poslouchat. Ve městě se vedou řeči. O mně a o té děvce Elině Petterssonové. A nejvíc ze všech mě pomlouvá tady Líza.“

„No ovšem, pan vrchní správce svým služkám vyhrožoval…“

„Ještě jednou mi skočí do řeči a dostane facku. To je parchant tý děvky, co?“

Kývne směrem ke košíku v rohu, ve kterém spí malý Frans.

„Jestli jen cekne před policejním radou nebo ředitelem Lundbohmem, až se vrátí domů, nebo před jinou živou duší, tak jí dítě vezmu. Mohl bych oznámit úřadu pro péči o dítě, jaký vede Líza nezřízený život. Bydlí tu sama se čtyřmi chlapy. Je to tak? A k tomu má v záloze snoubence. Dřív jste se o ně mohly podělit dvě, ale teď jim musí posloužit sama.“

Odmlčí se a vrhne na ni tak odporný pohled, že Líza musí na obranu zkřížit ruce na prsou.

„Komu asi tak uvěří? Mně, nebo jí? Vezmu si kluka do vlastní péče. Výprask u mě dostane každý den, to jí můžu slíbit. Povahu, kterou zdědil po své prostopášné matce, z něj vytluče jen pásek a rákoska. Teď může mluvit. Tohle by chtěla? Tak odpověděla,“ vyhrožuje.

Líza se opírá o sporák. Dokáže jen zavrtět hlavou.

„No dobrá,“ řekne Fasth. „Už mě pomlouvat nebude. Sbalí se a odstěhuje se z Kiruny. Má na to měsíc. A varuju ji. Trpělivost není moje silná stránka.“

Líza už to dál nevydrží a sesune se na stoličku vedle sporáku.

Fasth se nad ní skloní a na rozloučenou jí sykne do ucha:

„Učitelce se to líbilo. Škemrala a prosila, ať nepřestávám. Musel jsem ji uškrtit, abych ji umlčel.“

Pak zmizí na schodech.

Voda v kastrolu s knedlíky se vyvaří. Ale Líza nemá sílu odstavit ho ze sporáku. Nedokáže ani vstát. Když o chvíli později dorazí Johan Albin na večeři, Líza tam pořád sedí. Frans pláče v košíku a knedlíky se na dně kastrolu připálily. Po oknech stékají krůpěje sražené páry.

REBECKA PROHLEDÁVÁ KRABICE v domě Sol Britt Uusitalové. Zavolala Alfu Björnfotovi a ujistila se, že rozhodnutí o domovní prohlídce je dosud platné.

„Nechci, aby mi to někdo předhazoval, až na mě von Post poštve justiční zdravotní inspekci.“

„Jestli se o něco takového pokusí, bude až do důchodu vyřizovat pokuty za parkování,“ procedil Björnfot mezi zuby.

Co všechno člověk za život nasbírá! Rebecka cítila, jak ji prach škrábe v nose. Fotografie, dopisy, kopie daňových přiznání, pojistky, dětské výkresy, účty, víc než deset let staré reklamní letáky a bůhvíco ještě.

Když našla dopis od Sol Brittina šéfa, ve kterém vyjadřoval obavy, že Sol Britt moc pije, trochu se zastyděla. Musela si udělat přestávku a vzít Smrkáče na procházku.

„Tohle snad nikomu neublíží,“ řekla psovi, který se čvachtal v mokrém sněhu a na každém stromě nechával inzeráty do psí seznamky. „Jen tu trochu čmuchám. Asi jako ty.“

Rebecce začal v kapse vibrovat telefon. Volal Krister.

„Ahoj,“ řekl tak měkkým hlasem, že se musela usmát. „Chtěl jsem se tě zeptat, jestli by sis nemohla vzít Veru. Chci si promluvit s rodiči několika grázlů, kteří šikanují Marcuse. Zavolal jsem Maje a ta říkala, že si s přítelem půjčí od známých chatu u řeky Rautas a Marcus tam s nimi prý může chytat ryby. Takže se to hodí. Snad ho to bude bavit. Zůstanou tam celý den.“

„Klidně nech Veru u mě,“ řekla Rebecka, „za chvíli budu doma. I Marcuse pak můžu vyzvednout. Klíč je pod květináčem na verandě.“

Krister si na druhém konci nahlas povzdychl.

„Pod květináčem. Proč se tady vůbec zamyká, když každý nechává klíč pod květináčem? To je první místo, kam se člověk podívá. Nebo do bot, které stojí z nějakého nepochopitelného důvodu v zimě venku.“

„Já vím,“ uznala Rebecka. „Ale není to nádhera? Když ještě žila babička, dodržovala se tu tradice, že nikdo při odchodu z domu nezamykal, ale postavil před dveře koště. To aby cizí lidé, co šli kolem a dostali chuť na kafe, nemuseli zacházet až k domu zbytečně. Už zdálky mělo být vidět, že nikdo není doma.“

„Pustím psa dovnitř a před dveře postavím koště,“ zasmál se Krister a rozloučil se.

Rebecka pátrala dál. Nakonec našla, co hledala. Velkou hnědou obálku. V ní tři listy nadepsané „Share Certificate“. Dopis psaný starobylým písmem a trochu roztřesenou rukou. „Milá Lízo,“ začínal.

Ale Rebecka ho zatím odložila, protože rukopis nebyl moc čitelný. Raději zavolala Mansovi. Vzal to hned. Zněl tak šťastně. Zahryzalo ji špatné svědomí. Ale na cukrování neměla čas.

„Ty přece víš všechno o podnikovém právu a obchodech s cennými papíry,“ spustila. „Potřebuju, abys mi pomohl.“

LÍZA SE V NOCI BUDÍ a mluví s Bohem. Nepomáhá jí, že se dře od rána do večera. Nedokáže klidně spát. Vypráví svému Pánu, že už to dál nevydrží. Zírá do tmavého stropu a je plná nenávisti. Dokáže se jedině modlit. Moc slov ji nenapadá. Pomoz mi, Bože, pomoz mi.

Snaží se vymazat z hlavy obraz Elininy tváře rámované blonďatými vlasy. Obraz Eliny s vrchním správcem Fasthem. Elininu zkrvavenou halenku, kterou jí dal kostelník, když pro ni přinesla čisté šaty k poslednímu odpočinku.

Bože, pomoz mi, modlí se. Chci ho zabít. Proč by měl žít? To není spravedlivé.

Líza má pořád strach. Chce z Kiruny hned utéct, kdo ví, čeho je správce Fasth schopen. Klidně jí může kdykoli sebrat Franse. Johan Albin slibuje, že se odstěhují, ale nejprve si musí někde najít práci.

V duchu se zapřísahá, že jestli správce na chlapce jen pohlédne, rozbije mu hlavu uhlákem, znovu a znovu si to představuje… Měla na něj svrhnout ten hrnec s knedlíky. Stáhnout ho z kůže jako prase.

Pomoz mi, modlí se zas. Pomoz mi, nejmilejší, nejsladší Ježíši.

SVEN ERIK STALNACKE, KRISTER ERIKSSON a Marcus vystoupili z auta v místě, kde končí štěrková cesta. Uprostřed lesa. V dálce slyšeli šumění řeky Rautas.

„Rebecka s Verou tě brzy vyzvedne,“ ujišťoval Krister Marcuse. „Ani já nebudu pryč dlouho.“

„Ale já chci jet s tebou,“ řekl Marcus a chytil Kristera za rukáv.

„Vrátím se co nejrychleji,“ sliboval Krister.

Na lesní cestičce ještě ležel ušlapaný sníh. Jako by kráčeli po úzké ledové uličce. Ze stromů kapala voda. Zem místy pokrývaly zbytky sněhu. Aby neuklouzli, snažili se našlapovat na keříčky brusinek a kameny, které vyčnívaly z ledu.

Vyčasilo se, všiml si Krister, ale neodvážil se odtrhnout pohled od pěšinky na moc dlouho. Nebe se zdálo vysoko. Mraky prořídly.

K močálu vedly dřevěné schody. Nad ním postavili dřevěnou lávku.

Po schodech a lávce se ale téměř nedalo jít. Schody byly úplně hladké a prkna lávky pokrýval ledový hřbet.

„Musím se držet, abych si nenadělal do kalhot,“ zamumlal Sven Erik. „Zabiju se.“ Pak zavolal na Marcuse: „Opatrně, chlapče! Děcka…“ zabručel při vzpomínce na dobu, kdy býval stejný.

Marcus, s dětskou kuráží a schopností udržet rovnováhu, byl už daleko před nimi. Kolena měl pružná a postupoval rychlými kroky.

Na konci lávky u lesa se před nimi vynořil nějaký muž. Zvedl ruku na pozdrav.

„Marcusi!“ zavolal.

Krister a Sven Erik se zastavili. Opatrně mu zamávali.

„Už si ho od vás převezmu,“ zavolal ten muž. „Maja je dole u chaty. Hrozně to tu klouže. Klidně se už můžete vrátit!“

„Bez obav, to je její přítel,“ vysvětlil Sven Erik Kristerovi. „Myslím, že se jmenuje Örjan. Byl u ní doma, když nás tam ten posera von Post všechny zatáhl, aby ji vyslechl. Měl jsi být při tom. Parchant jeden. Vrátím se. Budu rád, když se dostanu k autu živý.“

„Nashle,“ zavolal Krister. „Déle než hodinu se u vás nezdrží. Pozdravujte Maju a díky.“

Otočili se a opatrně se vydali zase zpátky ke schodům. Muž na kraji lesa na Marcuse zamával.

Marcus šel opatrně v ústrety muži s hustou hřívou vlasů. V duchu mluvil s divokým psem. Brzy přijde Vera, říkal mu. A Krister. A Rebecka. Za chvíli mě vyzvednou. Brzy.

Muž ho krátce pozdravil a Marcus se vydal za ním. Občas se otočil po Kristerovi a Svenu Erikovi. Ale nakonec mu zmizeli z dohledu. Lávka nad močálem skončila a cestička vedla dál lesem. Teď bylo slyšet hučení peřejí. Marcus se pokoušel klást nohy na místa bez sněhu. Pod sněhovými ploškami byl totiž tu a tam led. Klouzalo to.

„Běž přede mnou,“ přikázal mu ten muž.

Marcus se rozběhl jako střela.

Když les prořídl, zahlédl o kus dál u řeky ženu s bílými vlasy. Stála asi sto metrů od něj u loďky obrácené dnem vzhůru a pokoušela se vyprostit vesla, která zamrzla v zemi.

Do zmrzlé půdy sekala rýčem.

Rýč držela oběma rukama a sekala. Znovu a znovu.

Marcus se zarazil.

Tu postavu u loďky už jednou viděl. Tenkrát. Stál nahoře na schodech a nahlížel do babiččiny ložnice. Tvář neviděl, protože ten člověk u babičky měl na hlavě kuklu. Takovou, co nosí řidiči skútru. S otvory pro oči a ústa.

Ale to tělo teď poznal. Paže sekaly a sekaly.

Bodaly do babičky. A Marcus byl srab a zrádce. Nezachránil ji. Odplížil se zpátky do pokoje. Otevřel okno, i když se mu třásly ruce. Vyskočil ven a dal se na útěk. Běžel lesem. Pak přišel Krister. A babička byla mrtvá.

Teď ho ten zabiják dostane.

Vykřikl a uslyšel svůj chraplavý hlas.

Ječel jako na lesy a pokoušel se utéct. Ale nedokázal to.

Muž stojící za ním ho zvedl. Držel ho za paži a za bundu. Marcus kolem sebe kopal nohama.

„Drž hubu,“ zavrčel muž.

„Kristere!“ ječel Marcus. „Kristere!“

Pak se mu zdálo, že na něj spadl strom.

A pak nebylo nic.

Krister Eriksson a Sven Erik Stalnacke výkřik neslyší. Jsou už na cestě do Kiruny. Dva rytíři, kteří se postarají o to, aby devítiletý Willy Niemi přestal šikanovat Marcuse Uusitala.

VRCHNÍ SPRÁVCE FASTH si to rázuje Kirunou. Je jako živý pluh. Lidé se před ním rozestupují, spěšně ho pozdraví, smeknou čepici, udělají pukrle a vrhnou na něj kradmý pohled.

Fastha nijak netrápí, že se ho lidé bojí. Naopak to vítá. Lidská nenávist ho jen posiluje. Je jako ocel, která se v žáru tvrdí.

Vlastně mu vůbec nevadí, že obyvatelé Kiruny něco tuší, protože mu nemohou nic dokázat.

Srazil tu hubatou slečinku na kolena a teď před ním klečí celá Kiruna.

Moc nad ním má jedině ředitel Lundbohm. Ale to je hlupák. Fasth mu o té tragické události napsal. V dopise líčil, jak vyšetřování prokázalo, že Elina udržovala vztahy s různými muži. Porodila dítě, jehož otcem může být hned několik kandidátů. Ale ta vražda, zdá se, zůstane neobjasněná.

Ředitel neodpověděl. Fasth tušil, že v budoucnu ho v Kiruně moc často neuvidí. Což je dobře.

Ale teď má Fasth jiné starosti. Velký drtič kamene u dolu stojí, a on proto táhne městem jako rozzuřený vládce.

Kůže líné, které neumějí dělat svou práci. K čemu je těžit rudu, když ji nemohou z dolu odvézt! K ničemu. Vytěžená masa se musí rozdrtit a naložit na vozík.

Dunění drtiče, obrovského mlýna, který drtí rudu, bývá obvykle slyšet už zdaleka. Ale teď je ticho. Muži posedávají venku a kouří, ale jakmile se přiblíží vrchní správce, hned vyskočí.

Jeden z nich se pustí do vysvětlování.

„Zaklínil se v něm nějaký velký balvan.“

Ale správce nepřišel, aby si s nimi dal o přestávce hrnek kafe. Himlhergot. Odstrčí chlapa stranou a vezme si jeho železný sochor.

Dělníci jdou za ním jako poslušní žáčci. Drtič je obrovský válec s trny v ocelovém kornoutu. Obvykle se neustále otáčí a drtí kámen na menší a menší kousky. Ty nakonec propadnou do vozíku přistaveného uvnitř v dole.

Fasth skočí do drtiče.

„Tohle je přece vaše práce,“ sykne. „Máte uvolňovat zaklíněné kameny.“

Strčí železný sochor pod balvan, který drtič ucpal.

„Slečinky fajnový,“ zafuní. „Tohle vám strhnu z platu.“

Při slově „slečinky“ jako by všemi projela vlna nesouhlasu. Ani se na sebe nemusejí podívat. Všichni myslí na jedno. Jako by stála vedle nich. S tvářemi jako růže a jiskrou v oku.

Pokradmu se dívají po Johanu Albinovi. Ten ji přece znal. Je zasnouben s Lundbohmovou hospodyní, která s ní bydlela.

Vrchní správce dole v drtiči funí námahou, balvan se ne a ne pohnout. Ale vzal si do hlavy, že těm chcípákům nahoře ukáže.

„Máte vůbec koule?“ uleví si a odhodí sako.

Pak se zase opře do sochoru.

Nejmladší ze směny sako zvedne. Rozhlíží se, kam by ho pověsil.

Vtom všichni upřou oči na stejné místo. Hlavní vypínač. Nikdo nevypnul proud.

Vymění si pohledy. Žádný z nich nezakleje voi perkele a nevrhne se k vypínači, aby proud vypnul. Mladíček si jen úhledně přehodí sako přes ruku.

A pak se správci konečně podaří kámen uvolnit. Drtič se s rachotem spustí. Kameny skřípou o ocelový válec a duní, jak do sebe narážejí.

Utíkají správci pod nohama jako plovoucí písek. Vypadá to, jako by ho drtič polykal. Horní polovina těla vmžiku zmizí.

Neslyší ho křičet. Vidí jen jeho údiv a hrůzu v očích. Ústa otevřená dokořán. Veškeré ostatní zvuky přehluší rachot oceli narážející na kámen.

Za pár vteřin je po všem. Drtič Fastha spolkne a rozemele ho spolu s kamením, jeho tělo rozmašíruje napadrť a zbytky vyvrhne do vozíku na rudu.

Johan Albin vypne hlavní spínač a všichni zmlknou.

Pak si odplivne do drtiče.

„A je to,“ řekne. „Nejlepší bude, když dojdeme pro policejního radu.“

MANS ZAVOLAL REBECCE zpátky za necelou hodinu.

„Určitě na nich stojí ‚Share Certificate Alberta Power Generation‘?“

„Jo,“ řekla. „Zrovna je držím v ruce.“

„Jak velký je to podíl?“ zeptal se Mans.

„Na první stojí: representing shares 501—600, na druhé 601—700 a na třetí 701—800.“

„Sakra, Rebecko. Uvádí se na zadní straně něco o převodu?“

„Podívám se. Transferee Frans Uusitalo, 4. března 1926. Trochu níž je napsáno: Transferor Hjalmar Lundbohm. Tak to vyklop!“

„Podnik dosud existuje. Je to prosperující síť vodních elektráren se sídlem v Calgary. Od roku 1926 vydali spoustu nových emisí. Na začátku tyhle akcie představovaly desetinu celkové hodnoty podniku. Dnes je to desetitisícina.“

„A dál?“

„Stejně mají dost velkou cenu.“

„Kolik? Mám je sbalit a nasednout na první letadlo do Jižní Ameriky?“

„Jo, to bych ti rozhodně doporučil. Kdyby na zadní straně nestála ta poznámka o převodu.“

„Co to povídáš? Kolik, Mansi? No tak.“

„Jak říkám, pro tebe tyhle akcie žádnou cenu nemají.“

„Ale…“

„Ale pro Franse Uusitala nebo jeho dědice mají cenu asi deseti milionů.“

„Kecáš!“

„Kanadských dolarů.“

Na pár vteřin se oba odmlčeli. Rebecka se nadechla.

Sol Britt Uusitalová byla bohatá, uvědomila si. Žila v tom svém rozpadlém domečku v Lehtiniemi, obracela každou korunu a o svém majetku neměla ani tušení.

„Akcie se nedají ukrást,“ pronesla Rebecka, „protože je na nich uvedeno jméno majitele.“

„Měl její otec jiného dědice?“ zeptal se Mans.

„Zavolám ti později,“ řekla Rebecka.

„Jak se říká?“

„Děkuji, Mansi. Děkuji ti, můj hodný, chytrý, báječný Mansi. Miluju tě. Ale už musím letět. Ještě ti zavolám!“

„A žádné hlouposti,“ varoval ji Mans.

Ale to už Rebecka neslyšela.

„Pokoušela jsem se vám to říct, už když jste volala minule,“ vysvětlovala Sonja na recepci poté, co jí Rebecka zatelefonovala. „Ale nenechala jste mě…“

„Jo, já vím!“

„Vidíte, už zase.“

„Promiňte, poslouchám.“

„Měl ještě syna. Staršího než Sol Britt. S jinou ženou. Ale peníze z dědictví nepokryly ani náklady na pohřeb.“

Omyl, pomyslela si Rebecka. Ale nahlas řekla:

„Takže Sol Britt měla nevlastního bratra. Jak se jmenoval?“

„Milá zlatá, jak to mám všechno vědět? Chcete, abych to zjistila?

„Ano, co nejrychleji,“ řekla Rebecka. „Chci znát veškeré příbuzenstvo.“

VILA RODINY NIEMIOVÝCH stála na kraji Kurravaary v zálivu. Paní Niemiová pustila dál policisty, kteří si chtěli promluvit s ní a s jejím manželem. Zprvu se vylekala. Ale ujistili ji, že dětem ani nikomu jinému z příbuzenstva se nic nestalo.

Byla to vysoká a štíhlá třicátnice. Vlasy odbarvené na blond měla vzadu ostříhané nakrátko, ale ofina a vlasy po straně jí spadaly až ke koutkům úst. V levém uchu měla několik kroužků a jeden jí visel z nosu. Žvýkala žvýkačku a nepřestávala po očku sledovat televizi v kuchyni. Na obrazovce někdo předváděl zázračný kráječ na zeleninu, který měl zákazníkům změnit život — díky němu se jejich děti budou moci po mrkvičce a okurce přímo utlouct.

Sven Erik Stalnacke a Krister Eriksson se usadili a paní Niemiová zavolala manžela. Sešel dolů a postavil se do dveří. Představil se jménem Lelle. Měl stejně světlé vlasy jako manželka, ale svalnaté ruce. Nos, zřejmě několikrát zlomený, mu dodával výraz přitažlivého, i když trochu zjizveného boxera.

„Policie,“ představila je paní Niemiová stručně.

„Ale nejsme tu služebně,“ vysvětlil Krister Eriksson.

„Dáte si něco?“ zeptal se Lelle a usmál se, jako by přišli na návštěvu dva kamarádi z dětství. „Kafe nebo pivo?“

Krister a Sven Erik zdvořile odmítli gestem ruky.

„Jde o vašeho kluka, o Willyho,“ začal Krister Eriksson. „A o jednoho chlapce, se kterým chodí do školy. Jmenuje se Marcus Uusitalo.“

Úsměv z tváře Lelleho Niemiho okamžitě zmizel.

Teď už nám pivo asi nenabídne, pomyslel si Sven Erik.

„A je to tu zase,“ povzdychl si Lelle Niemi.

Pak zavolal nahoru:

„Willy, pojď sem!“

Na schodech se ozvalo dupání a pak se ve dveřích objevil mladý pán Niemi. Lelle ho přitáhl blíž, takže chlapec stál k tátovi zády.

„Jestli se mnou chcete zase mluvit o šikaně, ať to kluk slyší. Obviňujete z ní přece jeho, ne?“

„Mám se obracet na něj, nebo na vás?“ zeptal se Krister.

„Mluvte přímo k Willymu. Vychoval jsem ho tak, aby mluvil přímo s tím, koho se to týká, že je to tak, Willy? Oko za oko. Rovnou k věci.“

Willy přikývl a sevřel rty.

„Ty a tvoji kamarádi,“ obrátil se Krister na Willyho. „Chci, abyste nechali Marcuse na pokoji. Úplně.“

„Proč zase já, sakra,“ zakňoural Willy. „Nic jsem neudělal. Už jsem přece říkal, že jsem nic neudělal. Řekni mu to, tati.“

„To je v pořádku, Willy,“ ujistil ho Lelle Niemi a vzal syna kolem ramen. „Doufám, že nechcete říct, že můj syn lže.“

„Lže,“ řekl Krister. „A šikanuje slabší. Je mi tě líto, Willy, protože takové věci se člověk naučí doma. Je to tak? Hodlám tě přimět, abys toho šikanování nechal. Jsem rád, že k tomu mám příležitost. Záleží mi na Marcusovi.“

„Co to melete?“ sykl Lelle Niemi. „Ten váš Marcus Uusitalo má vážný problémy. Máma se na něj vykašlala. Tátu někdo před pár lety přejel. A jeho babička…“

Větu zakončil hvízdnutím a palcem namířeným k puse naznačil, že pije.

„A teď ji někdo zavraždil — bulvár je toho plnej. Je to strašná tragédie. Ale našeho kluka do toho netahejte.“

„Slyšíte,“ dodala paní Niemiová. „Nechápu, co vám Willy udělal. Tomuhle se říká šikana.“

„Vím, co ty a tvoji kamarádi děláte,“ řekl Krister Willymu. „Zasedli jste si na Marcuse, už když začal chodit do přípravky. Nadáváte mu do sráčů a teploušů, házíte po něm sněhové koule s kameny uvnitř, strkáte mu do batůžku psí hovínka, a vždycky když jde kolem, srazíte ho k zemi. Už toho bylo dost.“

Willy pokrčil rameny.

„Nechápu, o čem mluvíte.“

„To nemá policie na práci nic lepšího než obtěžovat obyčejný slušný lidi?“ zeptal se Lelle Niemi. „Neměli byste radši honit zloděje? Nejvyšší čas, abyste odsud vypadli. Už jsme spolu domluvili.“

„A přestaňte obtěžovat obyčejný slušný lidi,“ zopakovala manželka jako ozvěna a pozorovala Kristera Erikssona s neskrývaným odporem.

Krister se jí díval zpříma do očí, až musela uhnout pohledem.

„Jde o to,“ ozval se Sven Erik Stalnacke, který zatím nepronesl jediné slovo, „že vy žádný slušný člověk nejste, Lelle Niemi. Berete nemocenskou. Už dva roky.“

„Mám namožený krk,“ řekl Lelle Niemi.

„Ale pořád pracujete jako malíř pokojů. Jenže načerno.“

„To je hnusná pomluva,“ vyjekla paní Niemiová. „Na to je, myslím, zákon.“

„O čem to, sakra, mluvíte?“ odsekl Lelle Niemi.

„Krásný bazén,“ pokračoval Sven Erik klidně. „Dvě nová auta. Když projedeme vaši kreditku, myslím, že objevíme vánoční zájezdy do Thajska a podobné výdaje. Je to tak? Jak si tohle všechno můžete dovolit, když berete nemocenskou, manželka dělá na půl úvazku a máte tři děti? Kolegy z útvaru pro vyšetřování finanční kriminality by to určitě zajímalo.“

„Myslím, že výpisy z karty navíc odhalí, že nakupujete spoustu malířských barev,“ doplnil Krister Eriksson.

„V takových případech většinou není o svědky nouze. Když lidem slíbíme, že je do toho nezatáhneme, vypovídají neuvěřitelně ochotně. Najmout si občas malíře načerno není nijak závažný přečin. Ale pokud jde o vaši živnost…“

Niemiovi mlčeli. Willy neklidně těkal pohledem z jednoho rodiče na druhého. V televizi právě nějaká odkvetlá hollywoodská herečka s přímo fanatickou horlivostí krájela okurku.

„Jednak jako zcela práceschopný pobíráte nemocenskou, což je závažný podvod. A jednak podnikáte načerno. Závažný daňový únik a účetní podvod,“ pokračoval Sven Erik.

„Zavřou vás,“ dodal Krister. „Na několik let. A až vás pustí, zjistíte, že exekutor vám mezitím zabavil vilu se vším zařízením, a skončíte v ubohém nájemním bytě a budete muset splácet dluhy na daních. Navíc ani nebudete moci provozovat živnost, protože budete mít zákaz podnikání. Nezbude vám nic jiného než někde makat za pár korun a žít z existenčního minima.“

„Nejste žádný slušný občan,“ řekl Sven Erik přátelským hlasem. „Slušní lidé dřou a platí daně, aby váš kluk mohl chodit do školy a vy jste mohli jezdit autem po asfaltové silnici. Platí vám nemocenskou. Vy nejste nic než parazit.“

„Mně jde ale o Marcuse Uusitala,“ řekl Krister. „Nemám zatím v úmyslu udat vás finanční policii, pokud tady mladému pánovi přikážete, ať nechá Marcuse Uusitala na pokoji. To platí i pro tvoje kamarády, Willy. Nechte Marcuse být. Nadobro.“

„Ale já jsem vůbec…“ namítl Willy.

„Drž hubu,“ skočil mu Lelle Niemi do řeči.

Pak tiše dodal:

„Slyšels to. Nechte ho na pokoji.“

„Teď půjdeme.“ Krister Eriksson se zvedl. „Ale nejlepší bude, když si o tom všem vážně promluvíte. Jak to chcete mít. Protože druhou šanci už nedostanete. Stačí jediný pohled nebo slovo a udám vás. Trpělivost není zrovna moje silná stránka.“

„Udělali jsme snad svět lepším?“ zeptal se Sven Erik Stalnacke, když vyšli z domu.

Slova sice nezachytili, ale slyšeli, jak se uvnitř paní Niemiová rozkřičela a jak na ni Lelle Niemi také křičí.

Sedli si do auta. Krister odveze Svena Erika domů.

„Ne,“ uznal Krister Eriksson. „Ti syčáci si jen vyhlédnou jinou oběť. Ale udělali jsme svět lepším pro Marcuse. A to mi musí pro dnešek stačit.“

POTÉ, CO VRCHNÍ SPRÁVCE FASTH tragicky zahynul v drtiči kamene, musel Hjalmar Lundbohm přijet do Kiruny.

Líza má v úmyslu podat výpověď. V noci nemůže spát a mnohokrát si to v duchu přehrává. Nazývá ho ubožákem. Představuje si, jak mu do očí říká, že kdyby neutekl před odpovědností, Elina mohla ještě žít. Zemřela proto, že se k ní obrátil zády.

Ale teď poslušně stojí v kuchyni a poslouchá, jak jí ředitel oznamuje, kolik hostů čeká k večeři, že pozval inženýry s manželkami.

Hjalmar Lundbohm domluví a Líza udělá pukrle. Je to k zbláznění, ale nemůže si pomoci. Když k němu promlouvala v duchu po nocích, žádná pukrlata nedělala. V jejích představách byl ředitel zdrcen pocitem viny. A ona sama nemilosrdná. Tyčila se před ním jako anděl pomsty a vmetla mu pravdu do očí.

Teď ze sebe o Elině nedostane ani slovo. Sdělí mu jen, že Johan Albin dostal práci v Lulea. Lundbohm na to nic neřekne, i když se na vteřinu zarazí a zdá se, že má něco na srdci.

Pak ten okamžik pomine. Zazvoní telefon. Lundbohm spěchá do pracovny. Líza si říká, že kdyby se tenhle telefonní aparát rozezvonil na pohřbu jeho vlastní matky, tak všeho nechá a poběží to vzít. Vrátí se do kuchyně a vyplísní služky, takže pobíhají jako vyděšené myši a všechno jim padá z rukou. Pomalu ani nedýchají, natož aby se jí dotazovaly, co že to po nich vlastně chce.

Ani se nezeptal na chlapce, zuří v duchu Líza.

Zároveň je dobře, že se neptá. Co kdyby se k němu chtěl přiznat. Kdo by chlapce vychovával? Nějaká jiná hospodyně?

Ale stejně se měl na chlapce zeptat, zlobí se Líza a na dně hrnce připálí bílou omáčku.

Je pozdě večer. Hjalmar Lundbohm se zastavil na dvoře svého ředitelského domku a kouří doutník. Oblékl si těžký kožich z vlčí kůže a vyprovodil hosty na půl cesty domů.

Byl to příjemný večer. Až se za to styděl, jelikož vrchního správce Fastha ještě ani nepohřbili. Vlastně se o něm při večeři nikdo ani nezmínil. Když Lundbohm pronesl při přípitku pár slov na jeho památku, všichni poslušně mlčky pozvedli sklenky, ale jakmile je zase odložili, zdálo se, že se snaží rychle změnit téma hovoru.

Možná jsem jediný, komu bude chybět, pomyslí si Hjalmar Lundbohm a jako vždy upře zrak na Polárku.

Vrchní správce byl tvrdý chlap a nikdo ho neměl rád. Ale svou práci zastával dobře.

I mou, přizná Lundbohm v duchu. Všechno, co sám tak nerad dělám, všechno, co zavání disciplínou, pořádkem a čísly.

A teď přijde i o svou hospodyni.

Snaží se vyhnat z hlavy Lízin odměřený výraz. Vždycky přece zářila jako sluníčko, stejně jako…

Elina.

Ale na Elinu myslet nebude. Nesmí. Nemůže vrátit čas. Co se stalo, nedá se odestát.

Pegas, Býk a Velký vůz na obloze na něj chladně shlížejí. Stojí venku v té zimní noci a přepadne ho strašlivá osamělost. Ozvou se v něm slova z bible: „Vidím tvá nebesa, dílo tvých prstů, měsíc a hvězdy, jež jsi tam upevnil. Co je člověk, že na něho pamatuješ, syn člověka, že se ho ujímáš?“

Nejsem nikdo, pomyslí si a náhle se cítí osamělý stejně jako první roky v obecné škole. Už tenkrát býval obtloustlý snílek, se kterým nikdo nechtěl kamarádit.

A kdybych dnes neměl důl, tenhle domov? Kdo vlastně jsem? Svět zná pana ředitele, ale kdo zná Hjalmara?

Elina, vzpomíná. Milovala mě? Opravdu mě milovala? Všichni ti muži, kteří se za ní neustále otáčeli. Kteří jí za dveřmi nechávali dopisy.

Vzpomíná si na její kůži, na její tělo. Na svůj počáteční údiv, že ho chtěla. Ačkoli byl o tolik starší, že by mohl být jejím otcem.

Těžko se mu dýchá, doutník mu upadne do sněhu. Najednou dostane strach, že sám spadne. A už se nepostaví na nohy.

Jsem jen unavený, říká si. To nic není. Jenom moc práce.

Vpotácí se do domu, ruce doširoka roztažené, aby udržel rovnováhu.

Klesne na lavici v předsíni.

Chlapec by samozřejmě mohl být jeho. Ale když se Eliny zeptal, nepotvrdila to. Jenže jak by se o něj postaral? Chlapec potřebuje matku. A on ví, že si ho Líza a její snoubenec vzali k sobě.

Tak to bude nejlepší.

V domě je hrobové ticho. V posteli leží jen ohřívací lahve.

Ztěžka se vleče po schodech nahoru do ložnice. S každým krokem si říká: Tak je to nejlepší. Tak je to nejlepší.

DESET MILIONŮ, ŘÍKALA SI REBECKA cestou domů. Akcie měla v aktovce na zadním sedadle.

Kanadských dolarů, dodala v duchu, když s akciemi v ruce bezradně stála v kuchyni. Nakonec je strčila až dospod pod hromadu účtů na psacím stole.

„Vyzvednu Marcuse,“ řekla Veře a Smrkáčovi. „Vy počkáte tady.“

Ale když otevřela domovní dveře, Vera proklouzla ven.

„To jsem si mohla myslet,“ řekla Rebecka a nastoupila do auta. „Jako bys někdy poslouchala, co říkám. Pojedeš pro Marcuse se mnou?“

Vera vyskočila na přední sedadlo. Rebecka slyšela, jak Smrkáč uvnitř štěká.

Jela po štěrkové cestě až k pěšině, která vedla k řece Rautas.

Poslední světla v dálce zhasla. Nebe bylo šedomodré. Štěrbinami mezi mraky pronikal měsíční svit. Na stromech se chvěly kapky vody. Zbytky sněhu se tu a tam leskly jako zrcadla.

Na cestičce to klouzalo a nebylo vidět na krok. Po lávce nad močálem se šlo ještě hůř.

Vera se při běhu snažila opírat o drápy na packách, ale stejně s Rebeckou párkrát uklouzly. Plácly sebou do bláta.

Když došly na konec lávky, Vera měla mokré břicho a Rebecka byla promáčená až ke kolenům.

Nohy jí v botách čvachtaly. Prsty u nohou měla okamžitě jako led.

Chaty u řeky byly opuštěné. Nikde se nesvítilo. Loďky ležely na břehu dnem vzhůru. Kola, pískoviště a venkovní nábytek byly přikryté plachtou.

Rebecka uvažovala, kterou chatu si asi Maja půjčila.

„Musíme jít dál,“ řekla Veře.

Vera vběhla do lesa. Rebecka se pustila za ní a po chvíli zahlédla chatu, ve které se svítilo. Zaklepala na dveře.

Otevřela jí Maja Larssonová.

„Ojojoj,“ spráskla ruce, když viděla, že Rebecka má úplně mokré nohy.

Vytáhla suché tlusté ponožky a postavila na kávu.

Rebecka si třela nohy a bolelo ji, jak se jí pomalu zahřívaly.

„Örjan a Marcus se vydali proti proudu na ryby,“ řekla Maja. „Doufám, že v té tmě neuklouzli a nerozbili si hlavu o kámen. Každou chvíli by se už měli vrátit. Sundejte si zatím džíny, ať uschnou. Nedáte si chleba s játrovkou?“

„Ráda. Ještě jsem neobědvala. Věděla jste, že Sol Britt měla nevlastního bratra?“

„Ne. Vážně? Vždycky říkala, jak je ráda, že mě má, protože jsem vlastně její jediná příbuzná. Moment, teď to musím pečlivě odměřit, abyste neměla kávu moc silnou. I když Örjan tvrdí, že lžička by měla v hrnku stát.“

„Takže Sol Britt o bratrovi nevěděla?“

Maja Larssonová zapnula kávovar a z igelitového sáčku vyndala chleba. Její pohyby byly pečlivé, promyšlené. Pomalu nakrájela chleba na stejně silné krajíce a mazala je máslem a játrovou paštikou, jako by malovala obraz olejovými barvami.

„Ne, to bych se vážně divila. Ale v každé rodině je nějaké tajemství, že?“

Postavila před Rebecku talíř s namazanými chleby.

„Nic mi neřekla. Nějak se o tom ale dozvědět musela. Aspoň po otcově smrti,“ dodala Maja.

Rebecčin mobil zapípal. Maja Larssonová se otočila a vzala ze skříňky dva hrnky na kávu. Rebecka vytáhla telefon z kapsy kabátu. Zpráva od recepční Sonji. „Nevlastní bratr Sol Britt Uusitalové,“ psala, „jeho jméno, rodné číslo a pasovou fotografii posílám e mailem.“

Rebecka si otevřela e mail.

„Örjan Bäck, 19480914 6910.“

Rebecka zatajila dech. Za pár vteřin dorazila pasová fotografie. Poznala hřívu hustých světlých vlasů.

„Jak jste se vlastně…“ obrátila se k Maje a snažila se nedat na hlase nic znát, „…jak jste se s Örjanem seznámili?“

Do prdele, řekla si v duchu. Do prdele, do prdele.

„Loni na jaře mi přišel odečíst vodoměr,“ odpověděla Maja a postavila hrnky na stůl.

„Copak si ho už dneska neodečítáte a neodesíláte údaje sama?“

„Jo, to jsem udělala. Ale měli nějakou poruchu v počítačovém systému, takže z něj část údajů zmizela. Na tom nesejde. Měla jsem na dvoře starý ztrouchnivělý strom a hrozilo, že spadne na kůlnu. Örjan se nabídl, že ho porazí. A tak to začalo. Proč…“

Rebecka se zvedla.

„Marcus!“ vykřikla.

Maja prudce postavila na stůl konvici, kterou držela v ruce.

„Panebože, Rebecko. Co se děje?“

„Nevím, jak vám to mám vysvětlit,“ řekla Rebecka. „Ale Örjan je…“

V té chvíli zaslechla z komory nějaký zvuk, přidušený hlas.

Maja zděšeně uskočila, jako kdyby uviděla hada. Vykřikla údivem.

Rebecka několika rychlými kroky přešla ke dveřím do komory a otevřela je.

Z komory vypadl Marcus. Kolena měl skrčená u obličeje. Byl svázaný. Zápěstí, kotníky, celé tělo i ústa měl omotané lepicí páskou.

Díval se na Rebecku vytřeštěnýma očima.

Rebecka se k němu hbitě sklonila, aby mu sundala pásku z pusy, ale nešlo to, držela pevně.

Přitom jí blesklo hlavou, že to stejně nějak nesedí. Protože Örjan…

Marcus najednou upřel pohled na něco těsně za ní. V tom okamžiku ucítila, jak jí krk sevřel něčí železný stisk.

Maja Larssonová byla překvapivě silná. Jednou rukou svírala Rebecce krk a druhou ji popadla za vlasy. Hlavou jí udeřila o rám dveří. Rebecka zvedla ruce na obranu, ale než si stačila zakrýt obličej, narazila hlavou o futro podruhé. Po třetí ráně jí zorné pole na okrajích zčernalo. Ze stran se setmělo. Jako by pozorovala Marcuse klíčovou dírkou. Čtvrtý náraz už necítila. Jen slabě vnímala, jak ztrácí půdu pod nohama. Z paží jí vyprchala všechna síla.

Pak upadla. Přímo na Marcuse.

JEDNOHO SRPNOVÉHO VEČERA ROKU 1919 narazí Hjalmar Lundbohm na policejního radu Björnfota. Domluví se, že spolu povečeří v restauraci Nádražního hotelu. Dají si sýr, sledě a máslo a k tomu pivo a kořalku, poté vařenou šunku se špenátem a vajíčkem a dalšího panáčka a na závěr misku kysané smetany s borůvkami, kávu a koňak.

Když na stole přistane whisky, jsou už trochu pod parou, ale oba jsou silní a statní chlapi a alkohol snášejí mnohem lépe než většina lidí, takže znovu mávnou na slečnu Holmovou, která je obsluhuje. Pijí a pokuřují.

Mluví o válce, která konečně skončila. O tom, že nastává nová doba. Ředitel si povzdychne, že nové vedení podniku se do všeho vměšuje a že musí hlásit každou maličkost. O té pak diskutují a rozhodují tam nahoře.

„Jsem muž činu,“ říká. „Když je třeba něco udělat, tak to prostě bez okolků udělám.“

Nová doba. Jazzové šílenství a hlasovací právo pro ženy. Občanská válka v Rusku. A Hjalmaru Lundbohmovi čas na ředitelském místě brzy vyprší, na jaře mu už bude pětašedesát. Ponoří se do vzpomínek.

Nakonec se zmíní o Elině Petterssonové. Není asi žádným tajemstvím, řekne policejnímu radovi, že rok před tou brutální vraždou byli více než jen přátelé.

Rada najednou podivně zmlkne, ale zdá se, že ředitel si toho nevšiml.

„Ale pak měla celou řadu jiných,“ řekne Lundbohm a trochu se mu plete jazyk.

Policejní rada Björnfot se zatváří zmateně, a tak dodá:

„Teď už to vím. Vyšlo to najevo při vyšetřování. Otcem dítěte může být hned několik kandidátů.“

„O jakém vyšetřování to mluvíte?“

„O vašem. O vašem vyšetřování. Vrchní správce Fasth mi to napsal, než… no to byla také tragédie. Každý z nás si prožil nějaké trápení, nemám pravdu?“

Policejní rada Björnfot mlčí. Mlčí a pomalu vrtí hlavou. Dívá se na sklenku whisky, chvíli váhá, ale nakonec se rozhodne a promluví:

„Ne, pokud vím, nikdy nikoho jiného neměla. Navíc jsem naprosto přesvědčený, že o život ji připravil vrchní správce Fasth.“

Ředitel se zachvěje. Jako když ze sebe pes otřepe vodu. O čem to, sakra, ten rada mluví, říká si.

Policejní rada se na ředitele podívá a pomyslí si: Nevěděl to, opravdu to nevěděl.

Pak mu to poví. O košili v kamnech. O tom, co mu vyprávěly služky.

Když domluví, čeká, že na to Lundbohm zareaguje, že něco řekne.

Ale ředitel sedí úplně tiše s doširoka otevřenýma očima a ústy dokořán.

Policejní rada nakonec zneklidní.

„Pane Lundbohme,“ obrátí se na něj, „pane Lundbohme, je vám dobře?“

Ale ředitel ze sebe nedostane ani slovo. A nedokáže ani vstát.

Policejní rada zavolá na slečnu Holmovou. A zatímco on a ostatní hosté, kteří v restauraci zbyli, vlečou Hjalmara Lundbohma do pokoje slečny Holmové a ukládají ho na postel, jedna z pomocnic v kuchyni běží pro doktora.

„Není opilý,“ volá rada. „Opilého už jsem ho viděl, tak vím, o čem mluvím. Podívejte se na něj. Snaží se něco říct.“

Dorazí doktor, ale ředitel se už mezitím vzpamatoval a zase mluví.

Doktor má podezření na otravu nikotinem, která mohla způsobit náhlou srdeční slabost. Neuškodí pít příště trochu s mírou, nabádá ho.

„A to platí i pro ruku zákona!“

REBECKA OPĚT NABUDE VĚDOMÍ a slyší, jak někdo křičí. Hlava se jí může bolestí rozskočit, a když zalapá po dechu, zjistí, že nemůže dýchat nosem. Jako by jí někdo na obličej a nos přitiskl velký kus bláta a ucpal jí tak dýchací cesty.

Nehýbá se, protože se v ní zevnitř zvedá vlna nevolnosti.

Někdo nad ní ve tmě křičí. Nějaký muž.

„Ne, ne,“ povykuje. „Tohle jsme si nedomluvili!“

Rebecka leží v nepřirozené poloze s nohama ohnutýma dozadu a rukama za zády.

Nejprve má mlhavý dojem, že je zlomená vejpůl. Že má přeraženou páteř.

Pak se ozve ženský hlas. Maja Larssonová.

„Pššt, to bude naposled. Dělám to všechno kvůli tobě, miláčku. Jen klid. Stačí, když popojedeš s jejím autem…“

„Ne, ani mě nenapadne. Nikdy jsem ti to nesliboval. Nic neudělám.“

„No, dobře, dobře, udělám to já. O všechno se postarám. Jen klid. Posaď se. Přestaň tu pobíhat. Klid.“

Ne, nemá zlomenou páteř. Je svázaná do kozelce. A v hlavě jí buší bolest stoupající od krku. Pokouší se zadržet dech, aby zaslechla Marcuse.

Musí ležet klidně. Nezvracet. Nehýbat se. Jinak přijde Maja a zase ji praští do hlavy.

Slyší, jak někdo na stůl postavil lahev. A ještě něco. Sklenici?

„Tumáš,“ řekne Maja. „Hlavně se uklidni. Hned se vrátím.“

„Co chceš dělat? Kam jdeš? Neopouštěj mě.“

„Popojedu s jejím autem. Pak položím kluka do loďky a převrhnu ji. Utopí se. Bude to vypadat jako naprosto běžná nehoda. Pro ni přinesu nějakou plachtu, do které ji zabalím, a zatížím ji.“

„S tímhle nechci mít nic společného. Slíbila jsi to.“

„Promiň. Ale ty přece nemusíš hnout prstem.“

Teď něco zamumlala. Jako by mu přitiskla ústa do vlasů.

„Vydrž, brzy bude po všem. A pak budeš mít všechno. Můžeš odjet, kam budeš chtít. Dělat si, co budeš chtít. Po zbytek života. A pokud mě budeš chtít vzít s sebou…“

„Jistěže chci. Musíš zůstat se mnou.“

„…tak pojedu s tebou.“

Kroky po podlaze, pak dveře. Otevřou se a zase zavřou.

Zvuk sklenky, jak si ji přisunuje k sobě. Cvaknutí kovového uzávěru na lahvi, jak ji otevírá. Šplouchání, jak si do skleničky nalévá kořalku.

Už odešla? uvažuje Rebecka. Je sám? Jo, už je sám.

Kdybych si to jen dokázala srovnat v hlavě, říká si a bojuje proti touze znovu ztratit vědomí. Proti touze se s jediným úderem srdce ponořit do osvobozující temnoty, kde by už necítila tu mučivou bolest. Tělo se chce vzdát. Propadnout se do tmy.

Ne, nabádá se. Nahlas řekne:

„Zabije vás.“

Jak to vysloví, otevře oči.

Majin přítel sedí za kuchyňským stolem. Trhne sebou a vytřeští na ni oči.

„Örjane,“ osloví ho Rebecka ztěžklým hlasem, protože má oteklý nos. S námahou plive na zem hleny a krev, která jí jinak stéká do krku. „Zabije vás.“

„Kecy,“ řekne Örjan. „Držte hubu, nebo vám rozbiju hlavu.“

Rebecka krátce, přerývavě dýchá.

„Už se stalo,“ vyrazí ze sebe. „Přece nechcete zabít dítě.“

Örjan buší pěstí do stolu a do taktu úderů řve:

„Ticho! Buďte zticha! Dělá to všechno pro mě. Kvůli mně! A proč by mě zabíjela? V tom případě nedostane ani korunu.“

Odstrčí sklenici, zvedne lahev k ústům a přihne si jägermeistera.

„Sestřenice nedědí,“ řekne, jako by to měl naučené. „Sol Britt a Maja byly sestřenice.“

„To je pravda,“ řekne Rebecka, „ale tety dědí. A Majina matka je Sol Brittina teta. Přemýšlejte trochu. Kdyby byla Sol Britt naživu, zdědil byste polovinu. A polovina je spousta peněz. Maja by naopak nedostala nic. Zpočátku byla trpělivá. Sol Brittina syna přejela před třemi lety.“

„To byla nehoda. S tím neměla nic společného.“

„Ale jděte. Já myslím, že měla. Mohla si dovolit čekat. Muselo to vypadat jako nehody. Ale pak měla najednou naspěch… Jak jste se vůbec seznámili?“

„Do toho vám nic není,“ sykne Örjan a čelo a horní ret si otře rukávem košile.

Moc času nemám, uvědomí si Rebecka. Maja se brzy vrátí.

„Myslím, že si vás sama vyhlédla a namluvila,“ řekne. Mluví o překot. „Náhoda to nebyla. Mně řekla, že jste jí přišel odečíst vodoměr. Aby mohla tvrdit, že jste ji obelhal. Že jste ji využil, abyste se dostal k Sol Britt a Marcusovi. Uvažujte. Proč měla najednou tak naspěch? Sol Brittina otce zabila jen před několika měsíci a teď i Sol Britt, jen Marcusovi se podařilo uniknout. Víte, proč najednou tak spěchala?“

Örjan Bäck nic neříká. Uhladí si husté vlasy za ušima a šlehá po Rebecce pohledem. Ale něco se mu mihne v očích.

Má strach, pomyslí si Rebecka.

„Majina matka umírá,“ pokračuje. „Proto měla Maja tak naspěch. Uvažovala takhle: pokud vy, Sol Britt i Marcus zmizíte ze scény, bude dědit její matka. Tety dědí. A její matka má rakovinu jater. Moc času jí nezbývá. Možná dny, maximálně pár týdnů. Maja ji trpělivě krmí. Chápete? Maja měla v úmyslu všechny odstranit, aby po Sol Britt dědila její matka a po její smrti Maja. Maja chce všechno.“

„To jsou jenom…“ Örjanův hlas se změní v šepot.

„Už by vás zabila dávno, kdyby vás nepotřebovala. Myslím, že jste její záložní plán.“

„Miluje mě,“ namítne Örjan a rukou sevře prázdnou sklenici na stole.

„Chápu vás,“ řekne Rebecka a na chvíli zavře oči. „Také jsem si zpočátku myslela, že mě má opravdu ráda. Znala moji maminku, nebo to alespoň tvrdí. Je to zvláštní. Málem jsme se spřátelily. Hrozně rychle.“

V zádech a v krku jí roste sloup bolesti. Co když uvnitř krvácí?

„Myslím, že má v plánu to na vás hodit. Musela být pěkně překvapená, když se o vás dozvěděla. Možná jí to pověděla Sol Britt. Tohle, moji a Marcusovu smrt, nepůjde nikdy zakamuflovat jako nehoda. Všude tu jsou stopy mé krve, které nikdy úplně neodstraníte. Stačí jediný vlas. Na Marcusově těle bude patrné, že nešlo o nehodu. Myslím, že Maja přinese něco z domu, kde bydlíte. Rýč, sochor, cokoli. Zabije nás tím. Pak zabije vás a bude tvrdit, že jednala v sebeobraně. Chtěla, abyste popojel mým autem. Protože jste odmítl, nechá v něm něco, na čem budou vaše stopy. Pot. Vlas. DNA.“

Örjan Bäck se chytne za hlavu. Pak se zvedne a zadívá se na poličku na klobouky v předsíňce. Rozhlédne se kolem, podívá se na podlahu a na stůl.

Pak upře zrak na Rebecku.

„Je chytrá,“ řekne Rebecka.

Muž přikývne.

„Frans Uusitalo,“ řekne. „Z chaty jednoho lovce sebrala pušku na losy. A pak ji zase vrátila na místo. Vždycky jsem si myslel, že…“

Znovu si otře rukávem obličej.

„…že je pro mě až neskutečně dobrá. Hezká a chytrá.“

Chladnokrevná, dodala Rebecka v duchu. Örjan je strašný trouba. Ale všichni chtějí žít.

„Nic jste neudělal,“ přesvědčuje ho. „Rozvažte mě. Nechcete se do toho namočit. Říkal jste to.“

Örjan přešlapuje na místě. Snaží se sám sebe ukolébat.

„Co mám dělat?“ vyrazí ze sebe. „Co mám dělat?“

„Nebudete mít aspoň na svědomí Marcusovu smrt,“ říká Rebecka. „Jste přece nevinný, Örjane. A navíc bohatý, ty akcie mají hodnotu několika milionů. Polovina vám patří už teď.“

„Kruci,“ pronese Örjan tiše, „kruci.“

A zatímco dál kleje, vyndá ze zásuvky nůž a přeřízne stříbrnou lepicí pásku, kterou má Rebecka svázané ruce a nohy.

Rebecka se ztěžka zvedne na všechny čtyři. Před očima se jí dělají mžitky. Hlavně na pravé straně. Pravým okem vidí rozmazaně.

Postaví se. Opře se o zeď. Teď spatří Marcuse. Ležel za ní.

Dívá se jí do očí. Díkybohu, dívá se jí do očí.

„Rozvažte ho,“ nařídí Örjanovi.

V té chvíli mu zapípá telefon. Zírá na něj.

„Už jde,“ řekne.

STMÍVÁ SE. Hjalmar Lundbohm o všechno přijde. O celý svůj majetek. Půjčí si peníze na akcie a ty investuje do dalších akcií. Pak kurz prudce klesne a to je začátek konce. Na jaře 1925 dosahují jeho dluhy u čtyř bank a soukromého věřitele tři sta dvacet tisíc korun. Je nucen převést na věřitele všechny své akcie i zálohu na penzi a zastavit všechna umělecká díla.

Zdraví se mu zhoršuje. Stále častěji trpí závratěmi. Zapomíná. Sužují ho bolesti.

Ztrácí přátele. Už je nemůže zvát na okázalé večeře, žije bez prostředků u svého bratra Sixtena. V dopisech si čím dál více stěžuje — píše hlavně o svých bolestech, o tom, jak mu neslouží kolena a jak mu doktor zakázal jíst a pít všechno kromě zeleniny a minerálky.

Přátelé na dopisy odpovídají stručně a sporadicky. Často pošlou jenom pohlednici.

Stmívá se. Ale Hjalmar musí ještě něco udělat. Ještě jednu věc, než se dočista setmí.

REBECKA POPADNE MARCUSE za bundu a vystrká ho z domu. Jak daleko je Maja? Pokud jim přeje štěstí, poslala Maja Örjanovi zprávu, ještě když byla na druhé straně močálu.

Kdyby se vydali k lávce nad močálem, mohli by na ni narazit, takže tím směrem se jít neodváží. Mohou se dát lesem proti proudu řeky podél peřejí a pak zabočit k silnici. Obejít močál.

Venku je tma, ale nikoli neproniknutelná. Měsíc svítí na temném nebi posetém hvězdami až příliš silně. Všechna sněhová políčka se lesknou jako kaluže z cínu. A je vidět daleko. Za pár minut budou mít Maju v patách.

S Marcusem se pohybují příliš pomalu. Rebecka leze do kopce pozpátku a táhne ho s sebou, aby se dostali co nejdál od domu. Jde to ztuha. Nohy se jí už třesou a v hlavě jí duní, jako když kladivo naráží na kovadlinu.

Je vděčná za zurčení peřejí. Aspoň utlumí zvuk kroků, praskání větviček a její přerývaný dech.

Opatrně se vyhýbá zbytkům sněhu, aby nezanechali stopy. Kdyby se jen dostali hlouběji do lesa, mohli by se někde schovat. A poslat textovou zprávu s prosbou o pomoc.

Očima pátrá po lesní cestičce. A tam, asi jen o sto metrů dál, zahlédne mezi stromy mihotavé světlo baterky.

Ztěžka ujde s Marcusem deset kroků a pak pár vteřin oddechuje. Klid, jen klid. Dalších deset kroků. Oddech. Dokud bude moci. Už došli mezi vysoké smrky. Černé, s řídkými větvemi vrhají dlouhé měsíční stíny na mech. Stromy je teď téměř kryjí. A Maja musí zajít nejdřív do chaty.

Ze stínů se najednou něco vynoří. Strach Rebecce sevře útroby. Ale nevykřikne. Co to je, si uvědomí za zlomek vteřiny.

Vera.

Fenka k ní přitančí. Rychle očichá Marcuse a pak se k nim přidá, jako by byli na obvyklé procházce v lese.

Proboha, na Veru Rebecka dočista zapomněla.

Schovat dítě i psa nedokáže. Vera navíc ani neposlouchá povely.

„Zmiz,“ zašeptá fence chraptivě do ucha a pustí Marcuse, aby ji odehnala.

Vera se zastaví. Pak se obrátí k chatě v dálce a zavětří.

Rebecka nic neslyší. Ale vidí. Světlo baterky mířící všemi směry.

Vleče Marcuse dál. Vera je doprovází.

Rebecka se ohlíží přes rameno, aby viděla, kam šlape. Táhne Marcuse přes nízký porost a mezi kameny. Hledá nějaké místo, kam by se mohli schovat. Jámu, kterou by přikryla mechem a roštím. Smrček s nízkými větvemi. Cokoli, cokoli.

Také se ohlédne k chatě. Světlo baterky tam v dálce bloudí kolem jednoho místa. Pak se k ní o kousek přiblíží. Zase na chvilku krouží kolem. A posune se o pár kroků jejich směrem.

Pak Rebecka pochopí. Maja našla Veřiny stopy. Vera jde po zbytcích sněhu. Maje chvíli trvá, než najde další sněhovou plochu se stopami, ale postupuje rychleji než Rebecka s Marcusem.

Rebecka se podívá na Veru a má co dělat, aby se nerozplakala.

Zmiz, ty pse pitomá, říká si.

Ale Vera nezmizí. Jde za nimi. Po mokrém sněhu. Zanechává stopy.

Rebecka klesne na kolena vedle Marcuse. Síly ji opouštějí. Nemají šanci. Neuniknou jí. Může si tu klidně lehnout na zem a nechat se pohltit tmou.

„Promiň,“ šeptá chlapci. „Nedokážu to.“

Vytáhne z kapsy mobil. Drží ho při zemi, protože si není jistá, jak daleko je světlo z displeje vidět. „Chaty Rautas,“ napíše, „nebezpečí, pozor na Maju.“ Pak zprávu pošle Kristerovi a Anně Marii.

Pokouší se Marcusovi strhnout lepicí pásku, kterou má omotanou kolem nohou a zápěstí, ale drží jako klíště. Podaří se jí stáhnout jen pásku, kterou má přes pusu, aby mohl dýchat.

Snaží se přemýšlet. Co kdyby Marcuse schovala, přikryla ho větvičkami a dál šla jen s Verou? Stejně už moc daleko dojít nedokáže. Neví, zda vůbec ještě dokáže vstát. Maja ji dostihne. Jenže Vera pak Maju dovede k Marcusovi. Je to jen hloupý důvěřivý psí kříženec.

To nejde. To nejde.

Anebo snad…? Je tu jedna možnost. Strašná možnost.

„Pojď ke mně,“ řekne Veře a rozhlíží se po nějakém tvrdém kameni nebo větvi.

Tady. Větev.

Zvedne ji a znovu k sobě fenku přivolá.

„Pojď sem, holka,“ řekne. A Vera poslechne.

JEDNÉ BŘEZNOVÉ NEDĚLE ROKU 1926 jde Líza z kostela. Fransi Olofovi je deset. Chlapec jí kráčí po boku a je do ní zavěšen jako dospělý. Johan Albin by do kostela nevkročil, ale Frans ji věrně doprovází, i když se nezdá, že by dobré kázání nebo nádhernou hudbu v Armádě spásy moc ocenil.

Možná nejvíc si cení společné procházky ulicemi Lulea, kdy mají čas si popovídat o všem možném jen sami dva. Možná to dělá proto, že po kostele někdy zajdou do kavárny Norden. A možná jen proto, že tuší, jak moc to pro ni znamená. Z lásky.

Když se blíží k domovu, stojí před domem na Lulsundské ulici nějaký muž. Líze chvíli trvá, než ho pozná, ačkoli povědomý jí připadá už zdálky. Pak vidí, že je to ředitel Lundbohm. Jak jen zestárl. Kůži na obličeji má povislou a opírá se o sloupek branky jako stařec.

Při pohledu na něj se Líze rozbuší srdce. Nejspíš Fransovi pevněji sevřela paži, protože chlapec se na ni neklidně podívá.

„Co se děje, mami?“ zeptá se.

Ale Líza neodpoví, protože už došli k brance, kde stojí Lundbohm.

Hjalmar Lundbohm jí opatrně vyjde vstříc. Bojí se, že se mu zase zamotá hlava, bojí se, že náhle upadne. Na keři vedle něj štěbetá hejno vrabců.

V duchu se snaží přimět ke klidu.

Ale při pohledu na chlapce to není snadné. Je celá maminka. Ten závoj světlých kadeří kolem hlavy. Ani Líza, jinak tak dbalá na pořádek, mu vlasy neostříhala moc nakrátko, což se dá pochopit, protože takhle vypadá jako andílek.

A podobá se i Hjalmarovi. Především očima. Vnější koutky má totiž posazené o dost níž než vnitřní, což obličeji dodává melancholický výraz.

„Dobrý den,“ pozdraví Hjalmar Lundbohm, ale pak se zarazí, protože moc nechybělo a byl by dodal „Lízo“. Ale ona už přece není jeho hospodyně. A v té chvíli zapomněl, jak se jmenuje příjmením.

Líza odměřeně pozdraví a chlapec se ukloní.

„Chlapče můj,“ vydechne Hjalmar Lundbohm. „Znal jsem tvou matku…“

Chlapec se na Lízu zmateně podívá.

„Co chce ten pán?“ zeptá se.

„Nic,“ vyštěkne Líza a dívá se Lundbohmovi upřeně do očí. „Je starý a nemocný a přátelé ho neobletují jako dřív, protože už není ředitelem. Nemám pravdu? A tak náhle zatoužil po tom, o co se nikdy dřív nestaral.“

Hjalmar Lundbohm se nezmůže na odpověď. V ruce drží velkou obálku, kterou si při těch slovech přitiskne na prsa.

„Máte tu drzost přijít až sem!“ vyrazí ze sebe Líza. „Po všech těch letech!“

Zhluboka se nadechne. Teď mu to konečně vytmaví. Stojí pěkně zpříma. Ani ji nenapadne udělat pukrle.

„Víte, že jsem na vás myslela?“ řekne. „Zrovna dneska. Pan farář kázal o Molochovi. To byl bůžek, kterému lidé v touze po bohatství obětovali děti. Seděla jsem v lavici a říkala si, že takové lidi znám. Lidi jako vy! Přesně jako vy! Chtěl jste být obklopený přepychem. Mít kolem sebe umělce a nóbl pány a dámy. Ale celé to pozlátko teď není nic víc než hrstka prachu. A pak najednou litujete. Protože ona byla opravdová. Milovala vás! A dovedu si představit, že se vám líbila, ale nebyla pro vás dost dobrá. Nebyla to taková nóbl dáma jako paní Karin Larssonová.“

Hjalmar Lundbohm zamrká. Cítí, že ho Líza prokoukla.

Karin bývala v Kiruně častým hostem. Manžel Carl ji nikdy nedoprovázel. A v té době psala Karin Hjalmarovi tak vřelé dopisy. „Někdy mám pocit, že jste jediný na světě, kdo mi rozumí,“ napsala mu jednou. Tu větu si četl pořád dokola. Ale pak se s Carlem zase nějak udobřili a teď už mu nepíše skoro nikdy, třebaže je Carl řadu let po smrti. Když si na to Hjalmar jednou postěžoval, vymluvila se, že má plné ruce práce s dětmi a vnuky.

„Je to tak?!“ zakřičí Líza tak pronikavě, až Frans vyděšeně zašeptá „mami“ a zatahá ji za rukáv kabátu.

„Tolik jsem ji milovala,“ pokračuje Líza. „Její hlas, když mi předčítala. A jak to uměla s dětmi ve škole. Nikdy mi nedala najevo, že jsem jen obyčejná služka.“

„Ani já jsem snad Líze nikdy nedal nic takového najevo,“ namítne Lundbohm na svou obhajobu. „A pokud jde o ni…“

Ani jeden z nich nevysloví Elinino jméno. Chlapec se dívá s očima navrch hlavy z jednoho na druhého.

„Kvůli vám se cítila jako něco ještě mnohem horšího,“ odsekne Líza. „Opustil jste ji, když čekala…“

Líza pokradmu pozoruje Franse. Modlí se k Bohu, aby nic nepochopil.

Hjalmar je ve tváři popelavý jako spálený papír. Líza zmlkne. Vtom k ní Hjalmar vzhlédne.

„Káže pastor ve vaší farnosti někdy též o odpuštění?“ zeptá se tiše.

Když Líza neodpovídá, podá jí obálku.

„Tumáte. Je ze mě žebrák. Ale všechno mi nevzali. Tohle je podíl v jednom podniku v cizině, takže o tom nikdo neví…“

„Já od vás nic nepotřebuji. S Johanem Albinem oba pracujeme a doposud jsme se uživili sami.“

Nato Hjalmar podá obálku Fransovi.

Když mu s ní ten cizí pán naléhavě zamává před očima, Frans ji poslušně převezme.

„Běžte pryč!“ řekne Líza tvrdě. „Zmizte! Tady pro vás nic není. Copak jste toho už nezničil dost? Nezpůsobil jste už dost bolesti? Teď zmizte!“

Pak chlapce vtáhne do domu.

Hjalmar Lundbohm se plouží ulicí k drožce, která na něj čeká, aby ho odvezla zpátky na nádraží.

Tak, srdce moje, řekne si, když za ním vozka zabouchne dveře, udělal jsem, co jsi po mně chtělo. Teď už stačí, budeš li tlouci ještě chvíli, abych se odsud dostal. Víc od tebe žádat nebudu. Přeji si jedině, abych mohl všechen ten čas vrátit. A pokud to nejde, tak už na ničem nezáleží.

Jakmile vejdou do dveří, Líza vezme chlapci obálku z ruky. A na jeho otázky, kdo byl ten pán a co chtěl, odpovídá jen „nikdo“ a „nic“. Pak ho zapřísahá, aby se o tom tatínkovi ani slovem nezmínil.

Ale do obálky nakoukne. Je v ní dopis od Lundbohma a tři listy nadepsané „Share Certificate Alberta Power Generation“.

Zatopí v kamnech a má v úmyslu to všechno spálit. Ale nejdřív postaví vodu na kávu. Pak se na schodech ozvou kroky Johana Albina. Líza popadne obálku a schová ji mezi papíry do kredence.

A tam také zůstane.

REBECKA KLEČÍ V LESE a pláče. Jednou rukou drží Veru za obojek a ve druhé svírá silnou větev.

Měsíc pluje po černém nebi jako chladná bílá bohyně. Nedaleko krouží baterka po brusinčí a vřesu, po sněhu a Veřiných stopách. Maja hledá metodicky jejich směrem.

Buď Marcus, nebo Vera, pomyslí si Rebecka. Navíc nemám na rozhodování čas.

Položila Marcuse vedle sebe a otočila ho tváří od sebe, aby to neviděl.

„Holka moje hodná,“ řekne Veře tichým sevřeným hlasem a přitiskne jí svůj rozbitý obličej k hlavě, čelo si tře o její hebkou kůži a měkké uši. Políbí Veru na čenich, i když polibek to ani není, na něj má příliš bolavá a rozpraskaná ústa.

Vera se nechá, nikdy by Rebecce nevyklouzla, když ji objímá. O nic se nepokouší. Sedne si na zadek.

„Odpusť,“ zašeptá Rebecka a hrdlo má stažené. „Jsi ten nejkrásnější pes, jakého jsem v životě poznala.“ Polkne.

Na tři, řekne si. Jedna…

Ten paličatý, osamělý blázen, kterému fenka původně patřila, na ni možná čeká.

Dva…

Zase se spolu budou moci prohánět divočinou. V duchu vidí, jak Vera kolem svého páníčka pobíhá a šťastně štěká.

Tři. Rebecka vší silou udeří přesně do místa, kde z psí hlavy vystupuje čenich.

Nikdy jsi vlastně nebyla moje, řekne si. Ale stejně tě miluju.

Vera jí v rukou ztěžkne a sesune se jí k nohám, tlapky sebou trochu škubou. Rebecka pustí obojek, měla by ji udeřit ještě jednou, ale nedokáže to. Prostě to nejde.

Větev jí vypadne z ruky. Prsty zaboří Veře do kožichu.

Nech ji být. Pryč. Musíte pryč.

Plakat budeš až později. Teď ne, teď ne. Vstávej. Zvedni se na nohy.

Popadne Marcuse, a když ho vleče mezi stromy po mechu a nízkém brusinčí, je vděčná za fyzickou bolest, kterou cítí v hlavě a na obličeji. Přenáší ho přes kořeny a větve.

Nakonec se jí ruce i nohy roztřesou. Už nemůže dál, nedokáže ujít už ani metr. Uloží Marcuse pod smrček. Natrhá větvičky a lístky a téměř celého ho přikryje.

„Musíš být zticha,“ zašeptá mu do ucha. „Ať řekne Maja cokoli, ani slovo. Brzy dorazí policie a zachrání nás. Krister. Rozumíš? Počkáme na Kristera.“

Zdá se jí, že chlapec ve tmě přikývl.

Měla by od něj jít kus dál. Ale pak by možná dostal strach a prozradil se. Nedokáže se rozhodnout. Nemá na to sílu. Sesune se do křoví.

Pod víčky pořád vidí běhat Veru. Tím svým typickým, trochu přikrčeným způsobem pobíhá po suché, prašné silnici. Zapadne do příkopu a zase z něj vyleze. Slunce svítí a Vera běží po louce, která je jako svatojánský květinový závoj, samé pryskyřníky a luční jetel. Ve vysoké trávě jsou z ní vidět sotva uši.

Jak může člověk tolik milovat psa, napadne Rebecku. Doufám, že ses se mnou cítila volná.

Pak se její slzy i myšlenky vsáknou do chladného mechu.

Divoký pes Marcus cítí, že se Rebecka přestala třást. Plakala. Teď už nepláče. Marcus pohne pažemi a už je dokáže uvolnit tak, aby nebyly připoutané k nohám. Ale zápěstí má pořád slepená páskou. Divoký pes má ostré zuby. Najde okraj pásky a brzy ji z rukou strhne.

Teď zaslechne hlas. I když peřeje hlasitě šumí. Maja už je hodně blízko. Divoký pes si musí zakrýt pusu tlapkou. Světlo baterky klouže po zemi. Marcus přikryje Rebecčinu bledou ruku a tvář jejím černým šátkem, takže nejsou téměř vidět.

„Rebecko!“ volá Maja a baterkou míří různými směry. „To bych si o tobě nikdy nepomyslela. Taková chladnokrevnost.“

Baterka se pohybuje opačným směrem. Divoký pes se za ní bojí podívat. Ale také se bojí nechat oči celou dobu zavřené.

Hlas vychází ze tmy. Většinou vidí jen baterku. Někdy ji Maja namíří přímo jejich směrem. V té chvíli Marcus ani nedýchá, i když žena je od nich ještě dost daleko. Občas ji však v měsíčním svitu zahlédne jasně. Je jako duch.

„Rebecko!“ křičí Maja. „Můžeme se rozdělit. Jsi přece Virpisina dcera. Nikdy bych ti… to snad chápeš, ne?“

Baterka svítí. V jednu chvíli se zdá být hrozně daleko a pak se zase přiblíží. Po nějaké době Maja zavolá znovu. Tentokrát na něj.

„Marcusi? Divoký pse! Mám o Rebecku strach. Je s tebou?“

Baterka se vrátí na místo, kde nechali Veru. Teď opisuje kruh. Pak větší. Svítí za kameny a pod smrčky.

„Neomdlela Rebecka?“ volá Maja. „Krvácí? Jestli se nedostane včas do nemocnice, může umřít.“

Divoký pes dostane hrozný strach.

„Je to tvoje vina, Marcusi,“ volá Maja.

Majin hlas zní rozzlobeně. Divoký pes se podívá na Rebecku. Opravdu omdlela a nějak dlouho se neprobírá. A může umřít.

Má se ozvat? Rebecka říkala, ať je zticha. Ale to byla ještě při vědomí.

Otevře pusu, aby na Maju zavolal, ale nevydá ze sebe ani hlásku. Protože to slíbil.

Když už ho přepadne takový strach, že jen s námahou zadržuje pláč, objeví se v lese pronikavé světlo. Dvě baterky. Tři. A pak zaslechne Kristerův hlas.

„Marcusi!“ volá. „Rebecko!“

Majina baterka zhasne a jejich pronásledovatelka zmizí mezi smrky.

Marcus poplácá Rebecku. Jsou zachráněni. Musí být zticha. Divoký pes si už jednou s Kristerem na schovávanou hrál. Určitě má s sebou Tintin. Brzy ho najdou. Všechno dobře dopadne.

HJALMAR LUNDBOHM ZEMŘE ráno o velikonoční neděli roku 1926. Večer před tím ho navštívil doktor. Poslechl si jeho srdce i rychlý, nepravidelný dech. Poznal, že už mu moc času nezbývá. Během této krátké návštěvy Hjalmar ani jednou nenabyl vědomí.

Když doktor odešel, bratr Sixten se vrátil a usadil se do křesla vedle postele. Chvíli držel Hjalmara za ruku. Pak mu četl a při tom usnul. Kniha mu vypadla z ruky na zem.

V půl páté ráno otevře Hjalmar Lundbohm oči naposledy. Bratr spí v křesle. Hlava mu visí jako uvadlá květina. Brýle leží na klíně.

Na kraji postele sedí Elina. Skloní se nad Hjalmarem a políbí ho na tvář.

Pak vstane. On po ní natahuje ruce jako tonoucí.

„Pojď,“ řekne mu Elina a udiveně se na něj usměje, jako by nechápala, proč ještě leží v posteli.

A v tom okamžiku Hjalmar lehce opustí své tělo.

Jakmile udělá první krok, náhle už není v Sixtenově domě.

Je předjaří. Nad zasněženou Kirunou svítí slunce.

Elina kráčí před ním.

Světlé nepoddajné kadeře se jí celou dobu uvolňují z uzlu. Doběhne ji. Elina se na něj usměje. V její tváři není žádný smutek, ani nenávist či zklamání. Přesto ho píchne u srdce.

„Odpusť,“ řekne. „Odpusť mi, Elino.“

Ona se zastaví a překvapeně na něj pohlédne.

„A co?“ zeptá se.

A Hjalmar si uvědomí, že si to nepamatuje. Otočí se, jako by cestou vytrousil paměť z kapsy a mohla by ležet na ulici za ním. Ale je pryč.

Pak už není nic než sníh, slunce a smějící se slečna učitelka, kterou si vede s sebou a má v úmyslu ji už nikdy neopustit. A pod vším tím bílým sněhem se už chvěje jaro a vyčkává, až bude moci propuknout v celé své zázračné nádheře.

ANNA MARIA MELLAOVÁ vyšla z nemocničního pokoje pro další kávu z automatu. Rebecka se mezitím probrala. Ležela v posteli s kanylou zavedenou do žíly na paži a zírala na zářivku ve stropě.

„Ahoj,“ řekla Anna Maria opatrně, když se vrátila.

Rebecka se k ní pomalu obrátila. Zabodla do Anny Marii oči černé jako zimní vody.

„Co Marcus?“ zeptala se.

„Je v pořádku. Örjan ho nejdřív praštil do hlavy tolik, že ztratil vědomí. Takže si ho v nemocnici nechají přes noc na pozorování. Ale jenom na pozorování. Teď spí.“

Anna Maria se usadila na kraj Rebecčiny postele a pohladila ji po hlavě, tak jako obvykle hladívala děti, když byly nemocné.

„Můžeš mluvit?“

„Co Maja?“ zašeptala Rebecka.

Anna Maria se nadechla.

„Tintin ji vystopovala. Maja utíkala lesem. Ale nasedli jsme do čtyřkolky, kterou nechali majitelé stát u jedné z chat, takže jsme ji rychle dohonili.“

Rebecka přikývla. V duchu viděla, jak Tintin stojí na koupelnové podložce, aby na hladké kapotě čtyřkolky neuklouzla, a čenichem ukazuje, kam se mají dát.

„Když jsme ji dohonili, skočila do řeky,“ pokračovala Anna Maria, „plavala pryč.“

Sklopila zrak do kelímku s kávou a ušklíbla se.

„Asi je ti jasné, jak to dopadlo. Silný proud a ledová voda. Nedokázala to. Dvacet metrů po proudu vyplavala na břeh. Tintin tělo okamžitě našla.“

Anna Maria si pořádně lokla kávy. Vzpomínala na to, jak čekala u řeky s rukou na služební pistoli, zatímco Krister marně dával Maje Larssonové umělé dýchání a masáž srdce a pořád to nechtěl vzdát. Měsíc svítil. Mokré kameny se leskly. Řeka byla černá. Pak Sven Erik do telefonu oznámil, že záchranáři s nosítky už dorazili a že Rebecka žije.

„Dokážeš o tom vůbec mluvit?“

„Šlo o dědictví…“ Rebecka si odkašlala. „…po Fransi Uusitalovi. O staré akcie, které na něj převedl Hjalmar Lundbohm. Stojí na nich Fransovo jméno, takže mají cenu jen pro něj či pro jeho právoplatné dědice. Nevím to jistě, ale dovedu si představit, že Frans Uusitalo nebo Sol Britt požádali Maju Larssonovou, aby zjistila, jestli mají nějakou hodnotu. Možná se jim sama nabídla.“

„A mají?“

„Několik milionů dolarů.“

Anna Maria hvízdla, i když to znělo spíš jako tiché fouknutí.

„Podle mě,“ pokračovala Rebecka, „jim Maja Larssonová namluvila, že jsou bezcenné. Pak byla trpělivá. Měla v úmyslu sprovodit ostatní dědice ze světa tak, aby to vždy vypadalo jako nehoda. S velkým časovým odstupem. Když zjistila, že má Sol Britt nevlastního bratra, jako první ji možná napadlo, že ho také zabije. Ale pak si řekla, že si ho nechá v záloze, aby jí posloužil jako dokonalý obětní beránek, kdyby se něco zvrtlo, kdyby policie odhalila, že nešlo o nehody.“

Na chvíli se odmlčela. Jazyk se jí lepil na patro. Ale pocit, že se jí hlava bolestí rozskočí, už neměla. Ráda by věděla, co jí dali. Anna Maria se zvedla a podala jí kelímek s vodou.

„Maja po Sol Britt dědit nemohla, protože byly sestřenice. Sestřenice a bratranci nedědí. Ale pokud neexistují děti, vnuci nebo sourozenci, může dědit teta. Majina matka je Sol Brittina teta.“

„Tak začala se Sol Brittiným synem.“

„Jo. To ji ještě netlačil čas. Ale pak její matka onemocněla rakovinou jater. Najednou si musela pospíšit. Zastřelila Franse v lese. Ukradla jednomu lovci pušku a pak ji vrátila na místo. Örjan mi to vyprávěl. Co je s ním?“

Anna Maria potřásla hlavou.

„Je v pořádku. Všechno nám vyklopil. Sven Erik ho vyslýchal… Co myslíš?“ zeptala se. „Podíl na vraždě? Krytí zločince?“

„V každém případě alespoň podíl na pokusu o vraždu, pokud jde o Marcuse,“ řekla Rebecka. „A vážné ublížení na zdraví. Z toho se nevykroutí.“

„Nechápu to,“ povzdychla si Anna Maria. „Maja působila tak… já nevím, jako dobrý člověk. Třeba jak usadila toho blbce von Posta.“

Rebecka nic neříkala. Myslela na to, jak si s Majou povídaly.

Pro ni jsem ani nebyla člověk, říkala si. Všichni jsme pro ni byli jen překážky a nástroje. Které se dají odstranit nebo využít.

„Když zjistila, že Sol Britt má poměr s Jockem Häggrothem, musela být radostí bez sebe,“ uvažovala dál Anna Maria. „Bez problémů si půjčila Sol Brittin mobil a poslala z něj textovku, že se s ním musí rozejít, na své číslo. Pak ji ze Sol Brittina telefonu vymazala. Věděla, že z něj všechny zprávy stáhneme. I ty vymazané.“

Na chvilku obě zmlkly a myslely na Maju. Na Maju, jak znovu a znovu bodá Sol Britt vidlemi, aby to vypadalo jako čin nějakého šílence. Na Maju, jak píše na zeď „KURVA“. Na Maju, jak hledá po celém domě Marcuse a přitom otevírá všechny skříně, pak odhodí vražedný nástroj pod stodolu Jockeho Häggrotha.

„Nikdy by ji nenapadlo, že chlapec dokáže uniknout z druhého patra,“ řekla Anna Maria a usrkla si kávy.

Mnohem lepší než z automatu v práci, pomyslela si.

„Dům Majiny matky obrátíme vzhůru nohama. Už na tom pracují tři hodiny. V kompostu objevili mrtvého psa v igelitovém pytli.“

„Sol Brittin a Marcusův pes.“

„Pak dala do psí boudy, kde Marcus spal, tu plechovku s otevřeným ohněm,“ pokračovala Anna Maria. „Byla by to dokonalá nehoda.“

„Jo,“ řekla Rebecka. „Ale jedno netušila.“

„Co?“

„Že už stejně prohrála. Tím, že Marcus Sol Britt přežil, její plán nevyšel. Majina matka by po Sol Britt už nikdy nedědila. Počítá se s dědici v době úmrtí, nikoli při rozdělování majetku. Teta je až třetí v pořadí. Dědí jen, pokud není v okamžiku smrti naživu žádný dědic v prvním a druhém pořadí. Ve chvíli, kdy zemřela Sol Britt, po ní dědil Marcus. Kdyby ho Maja zabila později, dědila by po něm jeho matka ve Stockholmu. Aby dědila Majina matka, Marcus by musel zemřít spolu se Sol Britt nebo dříve. To jí uniklo.“

A teď je ta chladnokrevná, šílená bestie mrtvá, pomyslela si Rebecka. Takže jí to ani nemůžu říct.

„Proč zabila Veru?“ zeptala se Anna Maria.

Rebecka neodpověděla. Otočila se a s námahou se posadila na kraj postele.

„Kde mám šaty?“

„Chtějí si tě tu ještě nechat přes noc na pozorování,“ řekla Anna Maria.

Rebecka si strhla náplast, která držela kanylu s výživou, a jehlu vytáhla ze žíly. Zvedla se na vratkých nohou a přešla ke skříni.

„Ať si trhnou,“ řekla.

„Smrkáč je u Kristera,“ řekla Anna Maria. „Krister chtěl zůstat u Marcuse, ale sestřičky ho přesvědčily, aby jel domů. Slíbily, že mu zavolají, až se Marcus probudí.“

Rebecka se oblékla. Pohledu do zrcadla se vyhýbala. A pohledu na Annu Mariu také.

„Aspoň tě odvezu domů,“ řekla Anna Maria. Ale Rebecka odmítavě mávla rukou a zmizela za dveřmi.

Anna Maria vytáhla telefon a zavolala Carlu von Postovi.

Události posledních hodin mu převyprávěla za pouhých pět minut. Von Post byl celou dobu nebývale tichý. Anna Maria musela vyprávění dvakrát přerušit, aby se ujistila, že ji poslouchá. Zeptala se, zda se chce druhý den ráno zúčastnit tiskovky, ale odmítl.

Když domluvila, řekl jen, že si zavolají zase zítra, a pak hovor ukončil.

Anna Maria ještě chvíli seděla s telefonem v ruce.

Čekala, že se bude aspoň vztekat, proč mu nezavolala dřív — hned když si přečetla zprávu od Rebecky a jela s Kristerem Erikssonem a Svenem Erikem Stalnackem do Kurravaary.

Cítila by se skoro lépe, kdyby von Post spustil kravál.

Co asi teď dělá? říkala si. Mučí kočku? Pálí se cigaretou?

Zavolala Robertovi, ať pro ni přijede. Fordku nechala na nemocničním parkovišti. Začalo sice zase sněžit, ale ať na ni klidně nasněží. S tím si bude lámat hlavu až zítra.

Manžel čekal na Annu Mariu Mellaovou u příjmu úrazového oddělení. Před hlavním vchodem už číhali novináři.

„Miláčku,“ oslovil ji něžně, když nastoupila do auta.

Naklonila se k němu a nechala se obejmout.

„Víš, co chci?“ zeptala se, zatímco ji drbal ve vlasech tak, jak to uměl jedině on.

„Jet domů a udělat si další miminko?“

„Protentokrát ne. Chci kamarádku. Mám v úmyslu si pořídit kamarádku. Pokud to půjde.“

Carl von Post kočku nemučil. Ani nebyl typ, který se pálí cigaretou. Kdyby měl osobního kouče, ten by mu řekl, že člověk si může ze všeho vzít ponaučení.

Ale von Post zůstal stát s telefonem v ruce a poučit se opravdu v úmyslu neměl.

To se mi snad zdá, řekl si.

Světlo z pouličních lamp pronikalo oknem dovnitř, a tak prudce zatáhl za šňůrky a spustil rolety. Vzal si dva zolpidemy a spláchl je třemi pořádnými panáky whisky. Pak usnul v šatech na pohovce.

Krister Eriksson seděl u kuchyňského stolu. Byla už skoro půlnoc. Lékařka v nemocnici mu dala s sebou domů pár prášků na spaní, ale nevzal si je. Slíbili, že mu zavolají, jakmile se Marcus probudí, a nechtěl to propást.

Přesvědčoval se, že se musí smířit s tím, co nemůže změnit.

Ale na Marcuse přestat myslet nedokázal. Seděl u jeho lůžka v nemocnici a držel ho za ruku, dokud neusnul. Pak ho lékařka přiměla odjet domů. „Musíte si také odpočinout,“ řekla.

Všechny lidi máme jenom na chvíli půjčené, říkal si.

Ale nepomáhalo to.

Vyhlédl do temné zahrady, kde ještě nedávno četl Marcusovi v psí boudě.

Až se jeho máma dozví, že je bohatý, říkal si Krister, sedne na první letadlo do Kiruny a odveze si ho. Musím být vděčný. Vděčný za každou další minutu, kterou s ním můžu strávit.

Z myšlenek ho vyrušili psi. Rozštěkali se a běželi ke dveřím.

Venku stála Rebecka Martinssonová.

Vypadala hrozně. Ve světle venkovní lampy byly její oči jako hluboké prázdné díry. Nos měla modrý a oteklý. Stejně tak horní ret. Obočí jí museli sešít.

„Přišla jsem vyzvednout Smrkáče,“ řekla dutě. Bylo vidět, jak potlačuje pláč.

„Ach bože, Rebecko,“ povzdychl si Krister. „Pojď dál.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla. „Chci jen domů.“

„Vera?“ zeptal se. „Co se stalo?“

Znovu zavrtěla hlavou. Krister v sobě pocítil tak prudkou bolest, že se rozplakal.

„Zanechávala stopy,“ vysvětlovala Rebecka nalomeným hlasem. „Maja by nás objevila.“

I když sám plakal, chtělo se mu sevřít ji v objetí. Držet ji, dokud bude tak strašně smutná.

Stála venku ve slabém světle, hrudní koš se jí zvedal, jako by sotva popadala dech.

„Marcus žije,“ řekl Krister nakonec. „Pojď na chvíli dál, prosím tě.“

„To mi nepomůže,“ zašeptala. „Nepomůže, že žije.“

Předklonila se. Sevřené pěsti si přitiskla na bránici, jako by chtěla zadržet výbuch pláče. Opřela se o zábradlí. Vyšlo z ní táhlé zavytí. Hlasitý pláč. Takový, který člověka trhá na kusy. Srazí ho na kolena.

„To mi nepomůže!“ vzlykala.

Pak k němu zvedla oči.

„Drž mě. Musím… Někdo mě musí držet.“

Přistoupil k ní a objal ji. Houpal ji. Držel ji. Mumlal jí slova útěchy do vlasů.

„Tak, jen plač, jen se vyplač.“

A tak plakali oba.

Psi je obklopili. Smrkáč strčil Rebecce čenich mezi kolena.

Zvedla tvář ke Kristerovi, hledala jeho ústa. Opatrně, protože svá měla celá bolavá a rozbitá.

„Udělej mi to,“ řekla. „Opíchej mě tak, abych na tohle všechno zapomněla.“

Měl by odmítnout. Ale pevně ho objímala a jak by mohl odolat? Rukama jí už šátral pod kabátem a pod svetrem. Vtáhl ji do předsíně.

„Honem dovnitř,“ poručil psům a podařilo se mu za nimi zavřít dveře.

Pak ji vzal za ruce a pozadu před ní stoupal po schodech. Její slzy mu kapaly na ruce. Psi se za nimi táhli jako svatební průvod.

Položil ji pod sebe na postel a nechtěl ji pustit, nedokázal ji pustit. Dotýkal se jí. Její kůže a drobných ňader. Vysoukala se z oblečení a řekla mu, ať se také svlékne. Poslechl. Lehl si na ni a celou dobu si říkal, že ho určitě najednou zarazí.

Byla tak hebká. Políbil ji do vlasů, na uši a koutek úst, který neměla tak rozbolavělý. Tabák si naštěstí nedal.

Nezarazila ho, zavedla ho do sebe.

Říkal si, že tohle špatně skončí. Ale už byl naprosto ztracený.

Potom jí přinesl sklenici vody a jeden prášek na spaní, který dostal od lékařky.

„Co Marcus?“ zeptala se ho Rebecka. „Bude ho teď máma chtít, když je bohatý?“

„Nevím,“ odpověděl a podal jí prášek. „Tumáš. Vyspi se.“

„Peníze chtít bude,“ usoudila Rebecka. „Nikdy se s ním nechtěla ani vidět. Ale teď? Ta mrcha. Jasně že teď ho chtít bude.“

Všimla si Kristerových smutných očí a zmlkla.

„Vážně ses o něj chtěl starat?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděl tiše, „od té chvíle, co jsem ho našel. Nedokážu to vysvětlit. Ale mohl jsem ho mít aspoň na pár dní. Teď…“

Ztěžka zavrtěl hlavou.

Rebecka se posadila.

„Oblíkej se,“ řekla. „Zavolám Björnfotovi a Anně Marii.“

Anna Maria Mellaová, Rebecka, Krister a Alf Björnfot se sešli ve městě v Björnfotově garsonce, kde občas přespával. Bylo půl druhé v noci.

Usadili se u jídelního stolu a na malé pohovce a zahřívali se šálkem horkého čaje. Na opěradle pohovky visely Björnfotovy tepláky. V koupelně měl ve stojanu upevněné lyže připravené na voskování. Bylo jasné, že někdo se tu už nemůže dočkat, až napadne sníh.

„Ty ses zbláznila,“ vybuchla Anna Maria.

„Opustila ho, když mu byl rok,“ řekla Rebecka. „A odmítala se s ním vídat i o prázdninách. Chci, aby ty akcie zmizely.“

Alf Björnfot otevřel pusu, ale zase ji zavřel.

„Uložíme je do bezpečnostní schránky v bance,“ pokračovala Rebecka. „Marcus je dostane, až mu bude osmnáct. Slibuju, že budu sledovat, zda ten podnik neplánuje vydání nějakých nových velkých emisí cenných papírů nebo jiné kroky, které by hodnotu těch stávajících snížily.“

„Örjan ví, že existují,“ zívla Anna Maria.

„Že existovaly! Ale bude si myslet, že Sol Britt je nejspíš vyhodila. Protože byla přesvědčená, že jsou bezcenné. A je to. Kdyby se matka chtěla o Marcuse postarat sama od sebe, tak prosím. Jenže by ho musela chtít i bez peněz.“

„To ji ani nenapadne,“ řekla Anna Maria.

Obrátila se na Kristera.

„Opravdu se o něj chceš starat? Věř mi,“ dodala, „s dětmi je spousta práce. A tenhle kluk toho má hodně za sebou.“

„Ano, chci,“ řekl Krister. „O jeho peníze nestojím. Pro mě za mě můžete ty akcie klidně spálit.“

„Nic se tu pálit nebude,“ zarazil ho Björnfot. „A co by se vůbec mělo pálit? Žádné akcie jsem nikdy neviděl.“

„Ani já ne,“ dodala Anna Maria. „Už se můžeme vrátit do postele?“

„Jo,“ řekla Rebecka a vyhýbala se Kristerovu pohledu. „Nejspíš jo.“

Čtvrtek 27. října

CARLA VON POSTA probudilo píchání na prsou.

Do hajzlu, zanadával a natáhl se po telefonu. Alf Björnfot to vzal po prvním zazvonění. Jistěže je vzhůru. Už je po osmé.

„Jenny Häggrothová,“ vyjekl von Post. „Doufám, že pořád nesedí v zadržovací cele na policejní stanici?“

„Nó,“ vrchní prokurátor protahoval každou slabiku, „pokud jste vy, který vedete předběžné vyšetřování, nevydal příkaz k jejímu propuštění, tak je tam pořád.“

„Ale já,“ začal von Post a horečně v duchu pátral po nějaké výmluvě, jak by se z téhle šlamastyky dostal. „Včera mě o ničem neinformovali.“

„Zvláštní,“ vrchní prokurátor mluvil ještě pomaleji. „Před chvílí jsem mluvil s inspektorkou Mellaovou a ta říkala, že vám včera večer všechno nahlásila. Ten hovor se jistě dá najít ve vašich mobilech, takže možná jen potřebujete chvilku, abyste si trochu oživil paměť.“

„Okamžitě vydám příkaz k jejímu propuštění,“ řekl von Post. „Vlastně se zase tak moc nestalo, ne? Je to jen jedna noc, co…“

„Nestalo? Když má za advokáta Silberskyho? S tím moc nepočítejte. Pokud důvod pro vazbu či zadržení pomine, musí být zadržený okamžitě propuštěn na svobodu. Okamžitě. Nikoli až za pár hodin. A rozhodně ne příští ráno.“

Carl von Post hlasitě zasténal. Ten nosatý advokát ho usmaží zaživa.

„Odsoudí mě za zanedbání služebních povinností,“ procedil mezi zuby.

Stávalo se, že soudce či prokurátora obvinili ze zanedbání služebních povinností. Například pokud zapomněl odečíst dny strávené ve vazbě od celkového nepodmíněného trestu nebo jinak nezákonně omezil něčí osobní svobodu. Nevyhodili ho. Ale znamenalo to obrovskou ztrátu profesní prestiže. Kolegové se mu kvůli tomu za zády pošklebovali na věky věků.

„Rebecka Martinssonová bude při disciplinárním řízení sedět na balkoně a cpát se popcornem,“ pokračoval von Post.

„O tom pochybuju,“ řekl jeho šéf a pro sebe dodal: „Ale já si to možná ujít nenechám.“

REBECKA MARTINSSONOVÁ SE PROBUDILA a zadívala se Kristerovi přímo do očí. Jak dlouho tu asi čekal, až se probudí? V nohách jim leželi psi, Tintin, Smrkáč a Roy, a právě se chystali vstávat.

„Ahoj, krásko,“ řekl Krister. „Jak ti je?“

Pohnula svaly v obličeji. Pořád byly ztuhlé a oteklé.

„Nezkoušej to na mě,“ usmála se. „Říkáš mi krásko, jen abys se mnou mohl spát. Co dělají psi v posteli?“

Krister si povzdychl.

„Hrůza, ale za to můžeš ty s Marcusem.“

Rebecka se natáhla pro kabát, který ležel na zemi, a vyndala z kapsy mobil. Tři zprávy a pět zmeškaných hovorů od Manse.

Když se mi nechce zavolat příteli, někde musí být chyba, říkala si. Když s ním nechci mluvit. Když jen cítím, jak na mě tlačí. A možná je tak trochu chyba spát s jiným.

„Rozejdu se s ním,“ řekla Kristerovi.

Pohladil ji po vlasech.

Ano, křičel v duchu. Ano!

Nahlas řekl:

„Teď nedělej žádná vážná rozhodnutí.“

„Dobře,“ souhlasila.

„Začni něčím méně důležitým. Přivezu Marcuse z nemocnice. Nechceš si s námi dát snídani?“

Usmála se. Trochu opatrně. Obličej ji pořád ještě bolel. I srdce. Zatím se bude zabývat méně důležitými věcmi.

„Ano,“ řekla. „Ráda se s vámi nasnídám.“

Autorčino poděkování

KLOPÝTLA JSEM a upadla. Kniha se mi vysmekla z rukou a dál si šla svou cestou. Děkuji všem, kteří mi pomohli se zase postavit na nohy, sami víte nejlépe, o koho jde. V jedné chvíli jsem nevěřila, že se kniha vrátí. Ale vrátila se, milí čtenáři.

Hjalmar Lundbohm skutečně existoval. Ale celý jeho a Elinin příběh je samozřejmě vymyšlený. Něco si přimyslím a lžu, to je moje práce. Mlátím Rebecku do hlavy a zabíjím psy.

Chtěla bych poděkovat tolika lidem a některé bych chtěla na tomto místě zvláště jmenovat:

Děkuji své nakladatelce Evě Bonnierové a redaktorce Rachel Akerstedtové za jejich přísný a zároveň láskyplný postoj a všem dalším skvělým lidem, se kterými spolupracuji v nakladatelství Albert Bonniers a v Bonnier Group Agency. Elisabeth Ohlson Wallinové a Johnu Eyreovi děkuji za obálku.

Děkuji Evě Hörnell Sköldstrandové a Saře Luthander Hallströmové, které knihu četly a povzbuzovaly mě. A Malin Persson Giolitoové, které jsem řekla: „Čti to s nožem v ruce.“ A ona vytáhla mačetu. Mamince a tatínkovi, kteří mi pomáhají především s tím, co se týká mé kultury, původu a rodného kraje.

Curtu Perssonovi, krajskému kronikáři v Norrbottenu, který se se mnou velkoryse podělil o své znalosti Kiruny z doby kolem první světové války a o informace o Hjalmaru Lundbohmovi. Kjellu Törmäovi, který mi dovolil, abych si vypůjčila jeho historku o tom, jak skoncoval s tabákem a nakonec si ho usušil v mikrovlnce. Cecilii Bergmanové, které neustále volám a ptám se na prokuraturu, právo a zákony. Profesorce Marii Allenové z Rudbeckovy laboratoře v Uppsale, která vypráví o kostech a krvi tak poutavě, že se člověku téměř zachce změnit povolání. Primáři Peteru Löwenhielmovi, který mi pomáhá s mrtvými. Niclasi Högströmovi, který mi vyprávěl o starých akciích. Jörgenu Wallmarkovi z Ledového hotelu v Jukkasjärvi za to, že mě provedl po dílně.

Chyby v knize jsou mé vlastní. Zapomněla jsem se zeptat, něco jsem špatně pochopila nebo jsem si ledacos vymyslela, protože se to do příběhu více hodí.

Stelle a Leovi. Kniha je už hotová! Vím, jak moc jste po tom toužili. Děkuji Olovi, svému polárnímu lišákovi a své lásce.

Pokud jste zvědaví, co znamená Hänen ej ole ko pistää takaisin ja nussia uuesti, přeložila bych to asi takhle: Nezbývá než ho vrazit zpátky a vyšukat ho znovu. Tedy že někdo je tak strašný, že by se musel změnit úplně od základu. Podobné průpovídky trousila moje babička, přestože byla hluboce věřící laestadiánka. V Tornedalenu bývala řeč zkrátka trochu peprnější.