Maurice Leblanc

Zpověď Arséna Lupina

Arsen Lupin seděl na pohovce v mé pracovně a podřimoval.

„Lupine, vypravujte něco!”

„Co vám mám vyprávět. Všechno jste už slyšeli.”

„To není pravda! Nikdo o vás nic neví,” zvolal jsem. „Tu a tam si o vás něco přečteme v novinách, dozvíme se, že jste udělal to či ono, ale podstata vašich případů nám zůstává utajena.”

„Ale prosím vás, nejde o nic jiného než o snůšky bezvýznamných klepů!”

„Že bezvýznamných? A co padesát tisíc franků, které jste daroval ženě Mikuláše Dugrivala - tomu říkáte bezvýznamný klep? A způsob, jímž jste rozluštil záhadu tří obrazů?”

„Tajemná hádanka… Ano, to by šlo…,” pokýval Lupin hlavou. Nabízím vám příběh s názvem Zlatá prasátka.”

„A co vaše společenské úspěchy?” pokračoval jsem. „Intriky galantního lupiče gentlemana! A tajemství vašich dobrých skutků … Všechna ta dobrodružství, o nichž jste se přede mnou většinou jen letmo zmínil a jimž jste dával jména jako Červený hedvábný šál nebo Číhající smrt… Nenechte se prosit! A už konečně spusťte!”

K tomuto rozhovoru došlo v letech, kdy byl Lupin už sice slavný, ale zatím nevybojoval své nejpodivuhodnější bitvy, bylo to v době předcházející velkým dobrodružstvím Duté jehly a 813. Tehdy ještě nepomýšlel na to, že by si přivlastnil rodinný poklad francouzských králů nebo uloupil Evropu uchvatiteli rovnou před nosem. Spokojoval se s kousky mnohem skromnějšími, vybíjel svou energii ve chvilkovém zaměstnání; konal zlo i dobro podle svého rozmaru a s nadšením diletanta jako Don Quichote, který se baví, a to mu stačí ke spokojenosti.

Protože Lupin mlčel, naléhal jsem:

„Lupine, prosím vás!”

K mému překvapení odpověděl:

„Vezměte si tužku, příteli, a kus papíru …”

Rychle jsem poslechl a byl jsem šťasten, že mi nakonec nadiktuje pár stránek, do nichž vloží tolik vervy a fantazie a které potom já - jaká škoda! - pokazím svým nudným vysvětlováním.

„Jste připraven?” ptal se.

„Jsem.”

„Pište: 26-22-13-1-19-20-5 …”

„Cože?”

„Pište, povídám.”

Seděl na pohovce, zahleděný do otevřeného okna, a mezi prsty mačkal egyptku. Pokračoval:

„Pište: 15-21-20-15…” Zarazil se a pak diktoval dál:

„16…”

A po další odmlce: „21-15 …”

Co blázní? Podíval jsem se na něho pozorně a najednou jsem si uvědomil, že jeho ještě před chvílí lhostejné oči postupně zpozorněly, že teď hledí velice soustředěně a že - jak se zdá — sleduje kdesi daleko v prostoru něco, co ho zaujalo.

Lupin zatím diktoval dál a pečlivě zachovával mezi jednotlivými číslicemi krátké intervaly:

„10-12-15-16-21-20…”

Oknem přece nemohl vidět nic jiného než cíp modrého nebe a průčelí protějšího domu, starého paláce, jehož okenice byly zavřeny, ostatně jako obyčejně. „15-5-2-5-25-17-5 …”

A náhle jsem pochopil… Nebo alespoň jsem se domníval, že chápu … Jak by mohl člověk připustit, že muž jako Lupin, pod ironickou maskou racionální člověk, by takhle malicherně ubíjel čas? Jenže za chvíli o tom nemohlo být pochyb. Bylo to tak. Počítal kratičké záblesky slunečního paprsku, sluneční prasátka, míhající se na zčernalém průčelí starého domu asi tak ve výšce druhého poschodí.

„22-24 ..,” hlásil Lupin.

Paprsek pokaždé na několik vteřin zmizel, pak několikrát zazářil v pravidelných intervalech na průčelí a zmizel znovu. Bezděčně jsem začal počítat také a řekl jsem hlasitě: „8 …”

„Pochopil jste? … To je dobře …,” usmál se Lupin.

Zamířil k oknu a vyklonil se ven, jako by se chtěl přesvědčit, odkud padal světelný paprsek. Pak si šel znovu lehnout na pohovku a poručil mi: „Teď počítejte vy! …”

Poslechl jsem, protože ten ďábelský chlapík se tvářil, jako by přesně věděl, co chce.

Ostatně musel jsem sám přiznat, že ta pravidelně se objevující světýlka, která se zjevovala a mizela jako světla majáku, vypadala docela záhadně.

Záblesky samozřejmě vycházely odtud, z domu na téže straně ulice jako náš dům, neboť slunce v tuto chvíli svítilo zešikma do našich oken. Vypadalo to, jako by někdo pravidelně otvíral a zavíral okenici či jako by se bavil odrážením světelných paprsků malým kapesním zrcátkem.

„Ale to si přece hraje nějaké dítě!” zvolal jsem po chvíli. Cítil jsem se trochu zahanben potupným úkolem, kterým mě Lupin pověřil.

„Jen přesně počítejte a pište!”

A já tedy počítal… Řada číslic narůstala… a slunce dál tančilo na průčelí protějšího domu v matematicky přesném rytmu. „Tak co?” zeptal se Lupin po delší odmlce …

„Myslím … zdá se mi, že už je konec …

Už pár minut se nic neděje …”

Čekal jsem, a když se mihotání paprsku na průčelí už neobjevilo, zažertoval jsem:

„Podle mne jsme zbůhdarma utratili spoustu času. Pár číslic na papíre - to je opravdu hubená kořist…” Lupin se na divane ani nepohnul. Řekl:

„Buďte tak laskav, milý příteli, nahraďte každou číslici písmeny abecedy. Dosazovaní je jednoduché - viďte že ano - A za 1, B za 2, C za 3 a tak dále…” „To je nějaký nesmysl…”

„Úplný nesmysl, ale v životě děláme tolik nesmyslů… O jeden víc nebo míň…”

Podrobil jsem se jeho hloupému požadavku a psal jsem postupně písmena: „Z… V … L … A … S … T… E…” Udiveně jsem přestal!

„Slovo!” zvolal jsem. „Ono mi tu vzniklo slovo!” „Jen pokračujte, příteli.”

Pokračoval jsem tedy a další a další písmena se skládala do nových slov. A k mému velkému zděšení vznikla z těch slov před mýma očima celá věta. „Už to máte?” zajímal se Lupin po chvíli.

„Už … Je tu sice několik pravopisných chyb … A taky některá písmena jsou zbytečně dvojmo.”

„Jen to nechte být přesně, jak to je, a čtěte, prosím vás … Ale pomalu …” Četl jsem tedy tu nedokončenou větu a vám ji teď opakuji tak, jak jsem ji rozluštil:

„Zvlaste nutno uniknouti nebezpee, vyhnouti se napadeni, neceliti neprattelskym silam jenn s nejvyšší opaatmostí… a …” Dal jsem se do smíchu.

„To se podívejme … Je to jasné .. nebo snad ne? Oslepli jsme tím jasem? … Přiznejme si, Lupine, že tato snůška výstrah nám toho moc neřekne …” Lupin mlčky vstal a vzal si list s číslicemi a písmeny.

Vzpomínám si, že jsem se v tu chvíli náhodou podíval na hodiny; bylo pět hodin osmnáct minut.

Zatím Lupin stál, držel papír v ruce a já jsem mohl na jeho tváři sledovat ony podivuhodné změny výrazu, kterými dovede zmást nejbystřejšího pozorovatele, a které jsou jeho nejlepší sebeobranou. Jeho tvář se proměňuje podle libosti i bez přispění líčidla a Lupin dovedl kterékoliv své chvilkové podobě dát zdání takové věrohodnosti, že každá vypadala jako pravá … Byl tu ovšem jeden záchytný bod, jeden nepochybný příznak: dvě drobné vrásky křižující se uprostřed čela v okamžicích, kdy byl Lupin něčím velmi zaujatý a pekelně soustředěný. A právě v této chvíli jsem ten malý zrádný křížek, zřetelný a hluboký, opět spatřil na jeho čele.

Odložil list papíru a zašeptal:

„Dětinství…”

Tlouklo půl šesté.

„Cože?” zvolal jsem Už jste to rozluštil? … Za dvanáct minut?”

Prošel několikrát pokojem sem tam, pak si zapálil cigaretu a řekl mi: „Buďte tak laskav, zavolejte baronu Repsteinovi a řekněte mu, že k němu zajdu dnes večer přesně v deset…”

„Baronu Repsteinovi?” zeptal jsem se… „Manželovi té slavné baronky?” „Ano.”

„Jde o něco závažného?” „Dokonce velmi závažného.”

Byl jsem tak zmatený, že jsem mu vůbec neodporoval.

Otevřel jsem telefonní seznam a zavolal centrálu. Jenže v témž okamžiku mě Lupin zarazil rozhodným gestem. Znovu vzal do ruky popsaný papír a nespouštěl z něho oči. Pak řekl:

„Ne … Nevolejte mu … To je úplně zbytečné … Mám tu teď něco mnohem naléhavějšího… Něco, co mě zneklidňuje … U všech čertů, proč zůstala ta věta nedokončená… Proč je ta věta…”

A najednou popadl klobouk a hůl.

„Jdeme. Jestli se nemýlím, vyžaduje tahle záležitost okamžitý zásah… A já se mýlím jen velmi nerad.” „Víte o tom něco?” „Prozatím vůbec nic…” Na schodišti mě vzal za ruku a řekl:

„Vím jen to, co ví každý. Že baron Repstein, známý finančník a sportovec, jehož kůň Etna vyhrál letos Derby ďEpsone a Grand Prix de Longchamp, že tento baron Repstein se stal obětí své krásné ženy, proslulé svými nápadné zlatými vlasy, toaletami a okázalým přepychem. Před čtrnácti dny mu tahle náročná žena upláchla s třemi milióny, které mu okradla, s celou sbírkou diamantů, perel a klenotů, které jí svěřila na prodej princezna de Berny. Baronku už čtrnáct dní úspěšně pronásledují po celé Francii a Evropě, neboť za sebou zanechává výrazné stopy - záplavy zlata a šperků. Její zatčení může být dílem nejbližšího okamžiku… Dokonce včera večer náš skvělý a nepřekonatelný hrdina - policista Ganimard - zatkl v Belgii v Grandhotelu jakousi cestovatelku, proti níž se hromadil jeden nezvratný důkaz za druhým. Brzy se však zjistilo, že šlo o notoricky známou kurtizánu Nelly Darbelo-vou, Baronka zůstává i nadále nezvěstná… Baron Repstein slíbil odměnu sto tisíc franků tomu, kdo přispěje k vypátrání jeho ženy. Peníze uložil u notáře. Aby odškodnil princeznu de Berny, prodal své závodní stáje, palác na Haussmannově bulváru a nakonec i Roquencourtský zámek.”

„Peníze z prodeje už zřejmě dostal nebo je dostane každým okamžikem, jak se píše v novinách,” dodal jsem, „protože princezna prý dostane své odškodné zítra. Jenže si opravdu neumím představit, jak spolu souvisejí onen společenský skandál a záhadná věta…”

Lupin neodpověděl.

Šli jsme ulicí, kde jsem bydlel, a po takových sto padesáti nebo snad dvou stech metrech sešel Lupin z chodníku a začal si prohlížet nějaký dost starý dům, v němž musela bydlet spousta nájemníků.

„Podle mých propočtů,” řekl, „vycházely signály právě z tohoto domu, patrně z tamtoho okna, které je pořád otevřené.” „Ve třetím poschodí?”

„Ano.”

Zamířil k domovnici a zeptal se jí:

„Máte tu u vás nějakého nájemníka, který se zná s baronem Repstemem?” „Jakpak by ne! Vždyť tady bydlí pan Lavernoux, a ten je u pana barona sekretářem.’ A já mu dělám posluhovačku,” odpověděla domovnice bodře. „Mohl bych s ním mluvit?” „Mluvit? To asi nepůjde, je těžce nemocný.” „Nemocný?”

„Už čtrnáct dní… Od toho poprasku s paní baronkou. Hned druhý den potom přišel domů celý rozpálený a ulehl do postele…”

„Ale snad už zase chodí…”

„To vám nepovím …” . „Cože, vy to nevíte?”

„Ne, nevím. Pan doktor mi zakázal, abych k němu chodila. Dokonce mi vzal klíče…”

„Kdo vám to zakázal?”

„No přece jeho lékař. Chodí ho často ošetřovat, dvakrát i třikrát denně. Zrovna teď tu byl a odešel, může to být nejvýš dvacet minut… Je to už starý pán s šedivým vousem a brýlemi, celý shrbený… Ale kam tak najednou spěcháte, pane?”

„Jdu nahoru, pojďte se mnou,” řekl Lupin a už mířil ke schodišti, „Je to ve třetím poschodí vlevo, že ano?”

„Ale doktor to zakázal,” zavzdychala ta hodná žena a snažila se běžet zároveň s námi. „A pak… Já nemám klíč … Pan doktor…”

Jeden po druhém jsme dorazili do třetího patra. Cestou Lupin vyndal z kapsy nějaký nástroj a přes protest poctivé domovnice jej zasunul do zámku. Dveře povolily skoro okamžitě.

Vstoupili jsme dovnitř.

V zadní části zšeřelé, temné místnosti zářil pruh jasného světla pronikajícího přivřenými dveřmi. Lupin vyrazil kupředu a hned na prahu zasakroval: „Pozdě! Krucinál práce!”

Domovnice se napolo v mdlobách svezla na kolena.

Když jsem vešel do pokoje, spatřil jsem ležet na koberci polonahého muže. Nohy měl přikrčené pod tělem, paže zkroucené a tvář vyhublá na kost byla bílá. V očích ztuhl výraz děsu a ústa se stáhla do příšerného úšklebku.

„Je mrtvý,” řekl Lupin po krátkém ohledání.

„Ale jak zemřel?” podivil jsem se. „Nikde tu není ani kapka krve. „I je,” odpověděl Lupin a ukázal na rozhalená prsa. Byly tam dvě tři rudé kapky. „Jednou rukou ho vrah popadl pod krkem a druhou ho něčím píchl do srdce. Říkám píchl, protože rána je téměř neviditelná. Musela to být nějaká dlouhá tenká jehla.”

Lupin prohlédl také pokoj, ale neobjevil nic zajímavého - kromě malého kapesního zrcátka, jímž pan Lavernoux vysílal do ulice tančící zlatá prasátka.

Domovnice naříkala a volala o pomoc, ale Lupin k ní znenadání přiskočil a zatřásl s ní:

„Buďte zticha… Poslouchejte mě chvíli. A pak si křičte, jak chcete. Ale napřed poslouchejte a odpovězte mi! Je to velice důležité. Pan Lavernoux měl tady někde v ulici přítele, že ano? Dobrého, blízkého přítele… že mám pravdu? Bydlí na stejné ulici vpravo.”

„Máte.”

„Přítele, s nímž se každý večer scházel v kavárně a s nímž si vyměňoval ilustrované časopisy?” „Ano.”

„Víte, jak se jmenuje?” „Pan Dulâtre.” „Adresa?”

„V naší ulici číslo 92.”

„A ještě poslední maličkost: Chodil sem ten starý doktor už dlouho?” „Ne, neznala jsem ho. Přišel sem poprvé ten večer, kdy pan Lavernoux onemocněl.”

Lupin už neřekl ani slovo a odváděl mě pryč. Sestoupili jsme ze schodů a zamířili ulicí doprava. Vzápětí jsme prošli kolem mého bytu. O čtyři domy dále jsme se zastavili u čísla 92. Byl to malý nízký domek. V přízemí byl obchod s vínem. Majitel zrovna stál na prahu krámku a pokuřoval z dýmky. Lupin se ho zeptal, jestli je pan Dulâtre doma.

„Pan Dulâtre odešel,” řekl obchodník, „asi tak před půlhodinkou … Zdálo se mi, že je nějaký rozčilený … A vzal si taxi, což by normálně nikdy neudělal.”

„A nevíte kam…”

„Kam tak pospíchal? To není žádné tajemství, vykřikl dost hlasitě, aby to kdekdo slyšel. Zavolal na řidiče, že chce na policejní prefekturu.” Lupin se už také rozhlížel po nějakém taxíku. Ale pak zavrčel: „Kdepak, už uběhla moc dlouhá doba …”

Potom se ještě zeptal, jestli sem někdo nepřišel po odchodu pana Dulâtrea. „Ano, ano, nějaký starý obrýlený pán s šedivými vousy. Zvonil u pana Dulâtrea, a když nikdo neotevřel, odešel.” „Děkuji vám, pane,” rozloučil se Lupin.

Pomalu odcházel a na mne jako by úplně zapomněl. Byl zamyšlený. Muselo jít o hodně komplikovanou záležitost. Pustil se do ní se suverenní jistotou a lehkostí a teď se zřejmě zmítal v temné spleti záhad. , Ostatně za chvíli se k tomu sám přiznal:

„Je to případ, který vyžaduje víc intuice než logických úvah. Ale stojí za námahu.”

Brzy jsme došli na hlavní třídu. Lupin vyhledal čítárnu a dlouho si pročítal noviny z posledních čtrnácti dní. Chvílemi si něco bručel pod vousy:

„Ano, no prosím… Je to samozřejmě pouhá domněnka, ale všechno by vysvětlovala… Odpovídá na všechny otázky, a to znamená, že nebude příliš daleko od pravdy.”

Mezitím se setmělo. Navečeřeli jsme se v malé restauraci a já jsem přitom sledoval Lupinovu tvář, jak postupně ožívá. I jeho pohyby jako by byly rozhodnější. Nabýval zase chuť do života a zlepšila se mu nálada. Když jsme potom cestou z restaurace prošli Haussmannovým bulvárem a blížili jsme se k domu barona Repsteina, byl to už zase náš starý Arsen Lupin, muž velkých činů, který ví vždycky přesně, co chce, a je zvyklý vítězit.

Chvíli předtím, než jsme zabočili do Rue Courcelles, Lupin zpomalil. Baron Repstein bydlel vlevo odtud mezi touto ulicí a předměstím Saint-Honoré, v tříposchoďovém paláci, jehož fasádu zdobenou sloupky a sochami už bylo odtud vidět.

„Stůj!” poručil Lupin nenadále.

„Co se děje?”

„Našel jsem další důkaz, který potvrzuje mou domněnku.” „Jaký důkaz? Já nic nevidím.”

Ohrnul si límec kabátu, stáhl měkký širák víc do čela a řekl: „K čertu! Tohle bude pořádná bitva. Běžte spát, příteli. Zítra vám přijdu povědět, jak moje výprava skončila… Totiž …, nebude-li mě náhodou stát život…”

„Co to říkáte?”

„To nic. To nic. Moc si troufám. Předně riskuju své zatčení, což není tak důležité. Ale taky život, a to už je horší. Jenže …” Vzal mě prudce za rameno.

„Troufám si ještě na něco dalšího; hodlám ukořistit dva milióny. A kdybych měl dva milióny do začátku, to byste teprve koukal, čeho je Arsen Lupin schopen! Dobrou noc, příteli. A kdybychom se už neviděli…”

Zadeklamoval:

„Zasadte u hrobu vrbu mi nící miluji její listí tak snící…”

Odešel jsem. O tři minuty později - vím to podle vyprávění svého přítele Lupina,

který mě příští den přišel navštívit - tedy o tři minuty později zazvonil Lupin

u dveří Repsteinova paláce.

„Je pan baron doma?”

„Je,” odpověděl sluha a udiveně si prohlížel návštěvníka. „Ale pan baron tak pozdě nepřijímá.” „Ví pan baron o vraždě svého sekretáře Lavernouxe?”

„Ovšem.”

„Vyřiďte tedy panu baronovi, že jsem přišel ohledně té vraždy a že to moc spěchá.”

Shora domu se ozval hlas:

„Uveďte toho pána, Antoine!”

Sloužící tedy uvedl Lupina do prvního poschodí.

Jedny dveře byly otevřené a na prahu ho očekával pán domu. Podle fotografie, kterou Lupin často vídával v časopisech, ho poznal a věděl, že je to baron Repstein, manžel známé baronky a majitel Etny, nejslavnějšího koně dostihové sezóny.

Byl to vysoký urostlý muž rozložitých ramenou s hladce oholeným obličejem. Tvářil se přátelsky, skoro usměvavě, což nemohl zastínit ani jistý melancholický výraz v očích.

Jeho oblečení se vyznačovalo vybranou elegancí a perlu v jehlici, již měl vetknutou do kravaty, ocenil Lupin hodně vysoko.

Pán domu uvedl Lupina do své pracovny. V rozlehlé místnosti obestavěné knihovnami stály ještě police na knihy, rozložitý psací stůl a úctyhodný trezor. Knihovnu osvětlovala tři okna. Baron se hned s dychtivostí zajímal:

„Vy něco víte, pane?”

„Ano, vím.”

„O vraždě ubohého Lavernouxe?”

„Ano, i o vraždě … A také o paní baronce.”

„Je to možné? Tak rychle, povídejte, prosím vás.”

Nabídl mu židli. Lupin se posadil a spustil:

„Pane barone, okolnosti jsou vážné. Budu stručný.”

„Tak už začněte! Jen do toho!”

„Tak tedy, pane barone. Lavemoux, kterého celých čtrnáct dní držel jeho doktor v zajetí, Lavemoux - no, jak bych to přesně vyjádřil, telegrafoval pomocí světelných znamení jistou zprávu, a já jsem část té zprávy zachytil a zaznamenal a to mne uvedlo na stopu celé té záležitosti. Pana Lavernouxe však uprostřed telegrafování někdo překvapil a zavraždil!”

„Ale kdo, kdo?”

„Jeho doktor.”

„Jak se jmenuje?”

„To nevím. Ale jeden z přátel zavražděného, jistý pan Dulâtre, jemuž byla zpráva určena, to patrně ví a pravděpodobně zná i úplný a přesný obsah onoho sdělení. On totiž ani nepočkal na konec, skočil do auta a dal se odvézt na policejní prefekturu.”

‘„Ale proč, proč? A čeho svou cestou na prefekturu dosáhl?”

„Dosáhl toho, pane barone, že váš dům je hlídán. Pod vašimi okny přechází dvanáct policistů. Až vyjde slunce, vniknou dovnitř a zatknou viníka.”

„Chcete snad říct, že se Lavemouxův vrah skrývá v mém paláci? Je to některý z mých sloužících? Ale to ne, přece jste mluvil o nějakém lékaři!”

„Upozorňuji vás, pane barone, že když šel Dulâtre předat policii vzkaz, nevěděl ještě, že se jeho přítel Lavemoux stal obětí vraždy. Jeho cesta na prefekturu tedy měla jiný účel…”

„Jaký?”

„Týká se zmizení paní baronky. Dulâtre se to tajemství dozvěděl díky Lavernouxově zprávě.”

„Cože? Konečně dobrá zpráva! Našli baronku? Kde je? A co je s penězi, které ze mne vymámila?”

Baron Repstein mluvil neobyčejně podrážděně. Rozčileně vyskočil a pobízel Lupina:

„Jen pokračujte, pane! Už se nemohu dočkat!” Lupinoví se však viditelně do dalšího vyprávění nechtělo: „Ano… Totiž … Ano… Vysvětlení není zrovna snadné… Vycházíme-li z takříkajíc opačného stanoviska…” „Nerozumím vám …”

„Ale je nutné, abyste mi porozuměl, pane barone… Bylo řečeno, není-liž pravda, řídím se jen tím, co jsem vyčetl z novin: Baronka Repsteinová znala veškerá tajemství vašich obchodů, uměla otevřít nejenom váš domácí trezor, ale také trezor v Credit Lyonnais, v němž jste prý přechovával veškeré své jmění.”

„Ano, to je pravda.”

„A od té doby ji nikdo neviděl?”

„Ne.”

„Je tu totiž jeden velice dobrý důvod, proč ji nikdo nespatřil.”

„Jaký?”

„Ten, že baronka Repsteinová byla zavražděna.” „Zavražděna? … Baronka? … Ale vy jste se zbláznil!” „Zavražděna, a to hned… S největší pravděpodobností už ten první večer…” „Říkám vám, že jse se zbláznil. Jak by mohla být baronka zavražděna, když sleduji krok za krokem její stopu.” „Sledujete stopu jiné ženy.” „Jaké? Které?” „Vrahovy společnice.” „A kdo je ten vrah?”

„Je to člověk, který věděl, že Lavernoux při svém postavení v domě zjistil pravdu; držel ho proto v domácím vězení, nutil ho, aby mlčel, vyhrožoval mu a týral ho. Je to člověk, který Lavernouxe překvapil při vysílání, když se pokoušel dát zprávu Dulâtrovi a chladnokrevně mu vrazil jehlu do srdce.”

„Tedy onen doktor.”

„Ano.”

„Ale kdo je ten doktor? Co je to za geniálního zlosyna, za zlého kouzelníka, který se zjevuje a zase mizí a vraždí, aniž na něho padne stín podezření?” „Neuhodnete?” „Neuhodnu.” „A chcete to vědět?”

„Bodejť bych nechtěl. Mluvte přece! Mluvte! Víte, kde se skrývá?” „Vím.”

„V mém paláci?” „Ano.”

„Hledá ho policie?” „Ano.”

„A já ho znám?”

„Ano…” „Kdo je to?” „Vy!” „Já?”

Lupin byl v baronově pokoji sotva deset minut a jejich souboj teprve začínal. Obvinění bylo vzneseno přímo a rozhodně. Opakoval:

„Vy sám, s nalepeným plnovousem, s brýlemi, namaskovaný jako stařec. Zkrátka a dobře vy, baron Repstein, ano… vy. Z jednoduchého důvodu. Zavraždil jste baronku, abyste se jí zbavil a mohl si svých deset miliónů užívat s jinou ženou. Zavraždil jste i svého sekretáře Lavernouxe, abyste se zbavil svědka, který se jinak nedal umlčet… Ach ano, je to jasné, všechno to do sebe krásně zapadá.”

Baron, který se během celého předcházejícího rozhovoru nakláněl k Lupinovi a s horečnou dychtivostí lapal každé jeho slovo, se teď vztyčil a podíval se na Lupina, jako by měl před sebou pomatence. Když Lupin domluvil, baron o dva nebo tři kroky odstoupil a zdálo se, že se chystá cosi namítnout. Nakonec však neřekl ani slovo, zamířil ke krbu a zazvonil.

Lupin sebou ani nepohnul. S úsměvem čekal.

Vešel sluha. Pán domu řekl:

„Můžete jít spát, Antoine! Vyprovodím návštěvu sám.”

„Mám zhasnout?”

„Nechte ve vestibulu rozsvíceno.”

Antoine odešel a hned po jeho odchodu vytáhl baron ze stolku revolver, zastrčil si ho do kapsy, vrátil se k Lupinovi a řekl s naprostým klidem:

„Odpusťte mi, pane, toto malé bezpečnostní opatření, ale nutí mě k němu onen - ostatně velmi nepravděpodobný - případ, že byste byl šílený. Jenže vy šílený nejste. Přišel jste však za mnou s cílem, který nechápu, a vznesl jste proti mně tak pošetilé obvinění, že jsem opravdu zvědavý, jak mi je zdůvodníte.”

Hlas se mu chvěl pohnutím a zdálo se, že má smutné oči plné slz.

Lupin se zachvěl. Mýlil se snad? Byla jeho hypotéza, kterou vybudoval na vratkém základě svých dohadů a drobných domněnek, mylná? Jedna maličkost však znovu upoutala jeho pozornost: ve výstřihu vesty si všiml špičky jehly, kterou měl baron zabodnutou do kravaty, a tak zjistil neobvyklou délku jehlice. A kromě toho měla jehlice trojhranný průřez a tvořila tak vlastně jakousi drobnou dýku, nesmírně jemnou, ale ve zručných rukou velice nebezpečnou.

A už nepochyboval, že jehlice ozdobená nádhernou perlou, je právě tou zbraní, která probodla srdce ubohého pana Lavernouxe a připravila ho o život.

Zabručel:

„Vy jste pěkný ptáček, pane barone.”

Baron zůstal i nadále vážný, mlčel, jako by Lupinovi nerozuměl a jako by čekal na vysvětlení, na něž měl právo. Arsen Lupin tedy pokračoval:

„Ano, jste vážně silný a tvrdý chlap. Baronka zpeněžila vaše papíry na váš příkaz. Ze stejného důvodu si vypůjčila princezniny skvosty po záminkou, že je chce koupit. To je jisté. A také je jisté, že osoba, která vyšla z vašeho paláce s cestovním vakem, nebyla baronka, nýbrž vaše spoluvinice a patrně vaše přítelkyně. A tato vaše přítelkyně se dobrovolně nechává od našeho slavného policisty Ganimarda pronásledovat po celé Evropě. Já to považuji za vynikající. Jaké nebezpečí hrozí té ženě, když nehledají ji, nýbrž baronku? … A kdo by hledal jinou ženu, když vy jste vypsal na dopadení baronky odměnu sto tisíc franků? Těch sto tisíc franků uložených u notáře, to je skutečně geniální nápad. Ta částka obloudila policii a zaslepila i ty nejbystřejší a nejpronikavější oči. Muž, který uloží u notáře sto tisíc franků, mluví jistě pravdu. A tak všichni honí baronku. A vy si zatím v klidu vyřizujete své drobné obchodní záležitosti, výhodně prodáváte závodní koně i paláce, a připravujete se k útěku. Bože, to je ale směšné!”

Baron se ani nepohnul. Konečně přistoupil k Lupinoví a zeptal se ho, zachovávaje stále stejný klid:

„Kdo vlastně jste?”

Lupin se dal do smíchu.

„Proč vás to zajímá? Dejme tomu, že mě posílá sám osud a že jsem vystoupil ze stínu proto, abych vás zatratil.” Prudce vstal, vzal barona za ramena a ostře spustil:

„Nebo možná… Abych tě zachránil, barone. Poslouchej! Barončiny tři milióny, skoro všechny princezniny klenoty, peníze, které jsi dostal za své dostihové koně a za své paláce - to všechno máš buď v kapse, anebo tamhle v tom trezoru. Jsi připraven k útěku. Tamhle v koutě vidím tvé cestovní zavazadlo. Papíry na stole jsou pečlivě urovnané. Dnes v noci jsi chtěl zmizet… Po anglicku. Dnes v noci by ses dokonale přestrojil, namaskoval, učinil bys všechna bezpečnostní opatření a připojil by ses ke své milence, k té, kvůli níž jsi zabíjel, k Nelly Darbelové, kterou chtěl Ganimard zatknout už v Belgii. A jenom jediná nenadálá a nepředvídaná překážka se ti postavila do cesty - oněch dvanáct policistů, které v důsledku Lavernouxovy zprávy postavila policie pod tvá okna. Jsi v pasti. Dobrá, ale já tě zachráním. Stačí pár slov telefonem, a ve tři nebo ve čtyři hodiny ráno dvacet mých přátel onu překážku odstraní, a pak prásknem do bot! Moje podmínka je prostá, nechci skoro nic, pro tebe je to pouhá maličkost: rozdělíme se o tvé milióny a o tvé klenoty. Platí?”

Baron zašeptal: „Začínám rozumět… Tedy vydírání

„Vydírání nevydírání, říkej si tomu, jak chceš. Jedna věc je jistá, že se musíš rozhodnout. A nemysli si, že snad v poslední chvíli couvnu. Nedělej si marné naděje a nepovažuj mě za gentlemana, který se snad bojí zaplést se s policií… Nemysli si, že i ty můžeš hrát vysokou hru a odmítnout mě, když i já riskuju vězení a všecko, co s tím souvisí, protože jsme tu oba zavřeni jako divá zvěř v kleci. To by byla chyba, barone. Já se z toho vždycky vyvlíknu. Jde jen a jen o tebe. Peníze nebo život, pane! Buď se rozdělíme, nebo … půjdeš na šibenici! Tak souhlasíš?”

Prudký pohyb. Baron se mu vyškubl, namířil revolverem a vystřelil.

Lupin útok předpokládal, protože baronova tvář postupně ztrácela svůj klid, nejprve zkameněla, pak se v ní objevil výraz krutostí, který neklamně ohlašoval dlouho potlačovaný výbuch.

Baron vystřelil dvakrát. Lupin nejprve uskočil stranou a pak se vrhl baronovi k nohám, chytil ho za kolena a povalil. Baron se mu však znova vytrhl. Pustili se spolu do křížku a rvali se zuřivě, divoce, na život a na smrt.

Znenadání pocítil Lupin bolest na prsou.

„Ty mizero!” zařval. „Ty jdeš na mě s jehlicí jako na Lavernouxe?” Zoufale se napřímil, přitiskl se k baronovi a sevřel mu hrdlo. Boj skončil. Lupin vyhrál.

„Hlupáku! Kdybys hrál dál svou hru, byl bych možná prohrál. Máš takovou poctivou tvář. A ty svaly, panečku. Jednu chvíli už jsem si myslel… Ale teď je s tebou amen… Tak, vážený a milý příteli… Teď mi odevzdejte jehlici a dejte už pokoj… Copak, co znamená ten úšklebek? … Stiskl jsem snad příliš silně? Pán obrací očí v sloup! No tak, buďme rozumní… Dobrá… kousek provázku na zápěstí… Dovolíte! Můj bože, jak my se dokonale shodnem. To je až dojemné Ostatně musím se přiznat, že mám pro tebe slabost… A teď, příteli, pozor. Prosím tisíckrát za prominutí…”

Lupin se zvedl a zasadil mu vší silou ránu pěstí do žaludku. Baron zachroptěl,

zhroutil se a ztratil vědomí. :.i

„Tak to dopadá, když člověk ztratí smysl pro logiku věcí, milý příteli,” poznamenal Lupin. „Nabídl jsem ti polovinu tvých pokladů… Teď nedostaneš vůbec nic … Ovšem jestli vůbec něco dostanu já. Kde si ten skrblík mohl schovat svůj poklad? V tomhle trezoru? Hrome, to bude ale tvrdý oříšek. Naštěstí mám celou noc čas…”

Vytáhl baronovi z kapsy svazek klíčů, přesvědčil se, že v cestovním vaku v koute za zástěnou nejsou uloženy žádné cenné papíry a skvosty a zamířil k domácímu trezoru.

Ale v téže chvíli zaslechl nejasný hluk. Zarazil se. Že by služebnictvo? Ale to nebylo možné. To bydlelo v mansardách ve třetím patře. Poslouchal. Zvuky přicházely zdola. A náhle porozuměl. Policisté zaslechli oba výstřely a bušili teď na dveře paláce, aniž čekali na rozednění.

„Hrome!” ulevil si Lupin. „To jsem v pěkné kaši. Teď se mi sem nahrnou, policajti… Právě ve chvíli, kdy mám sklidit plody své usilovné práce. Vem rozum do hrsti, Lupine, a zachovej klid. O co jde? Máš za dvacet vteřin otevřít trezor, jehož kombinaci neznáš. A ty bys pro takovou maličkost ztrácel hlavu? Vždyť nepotřebuješ nic jiného než zjistit kombinaci. Kolík písmen že má zámek? Čtyři?”

Přemýšlel dál a povídal si sám se sebou. Přitom poslouchal kroky a hluk venku na ulici. Pak šel, opatrně zavřel dveře do předsíně na dva západy a vrátil se zpět k trezoru.

„Čtyři písmena… čtyři písmena… čtyři písmena… Nemohl by mi ďábel podat pomocnou ruku?… Jen jeden prstíček… A když ne ďábel, kdo tedy? Ach ano, Lavemoux. No samozřejmě. Ten starý hodný Lavemoux, který si dal tu práci a v nebezpečí života telegrafoval optickými značkami. No ovšem, ovšem, už to mám. Hrome, až mě to dojalo. Lupine, budeš počítat aspoň do devadesáti, abys ovládl příliš hlasitý tlukot svého srdce.’ Jinak bys pracoval špatně.”

Počítal do desíti a pak klidně poklekl k trezoru. Plně soustředěný otáčel čtyřmi knoflíky. Pak si pozorně prohlédl svazek klíčů, vybral jeden, potom druhý, ale mamě se pokoušel zasunout je do zámku.

„Do třetice všeho dobrého,” zabručel, když zkoušel třetí klíč. „Hurá! Už to jde. Sezame, Sezame, otevři!”

Zámek povolil. Dveře se poodchýlily. Lupin vytáhl svazek klíčů a táhl těžké dveře k sobě …

„Ke mně, miliónky,” řekl. „A ty nezáviď, barone!”

Ale vtom Lupin prudce, co měl sily, uskočil dozadu. Vyděsil se k smrti. Kolena pod ním poklesla, ruce se mu roztřásly. Dvacet třicet vteřin zůstal bez hnutí stát, protože se celým palácem rozléhalo bušení a drnčení elektrických zvonků. Vytřeštěnýma očima pozoroval nejúděsnější podívanou: polonahé ženské tělo složené napůl bylo do trezoru vmáčknuté jako příliš velký balík … přes něj visely dlouhé zlaté vlasy … a všude krvavé skvrny …”

„Baronka!” zakoktal… „Baronka! Ty netvore!”

Mezitím se z horních poschodí ozvalo volání. Služebnictvo odpovídalo strážníkům. Lupin slyšel rychlé kroky sestupující po schodišti. Bylo načase pomýšlet na ústup.

Ale to mu nedělalo příliš velké starosti. Z rozhovoru s baronem Repsteinem

nabyl dojmu, že jeho chladnokrevnost pramení z jistoty, že z paláce existuje ještě

jiný východ. Proč by se byl baron jinak pustil do rvačky, kdyby nevěděl, že může

policii uniknout?

Lupin vešel do vedlejšího pokoje. Odtud vedly dveře do zimní zahrady. Ve chvíli, kdy sloužící dole vpustili policisty do paláce, přehoupl se Lupin přes zábradlí balkónu a spustil se po okapové rouře na zem. Nedaleko byla zeď zarostlá hustým křovím. Prodral se tedy do prostoru mezi zeď a keře a brzy našel dvířka, která se dala otevřít jedním z klíčů ve svazku.

Pak už zbývalo jen proběhnout dvorem, několika prázdnými místnostmi pavilónu a o chvíli později už se Lupin octl v předměstí Saint-Honoré. Samozřejmě že policie - o tom Lupin ani na okamžik nezapochyboval - o tom tajném východu neměla ani zdání.

„Tak co říkáte baronu Repsteinovi?” zvolal Lupin, když mi vypověděl všechny podrobnosti oné tragické noci. „Takový netvor! Jak často se necháme oklamat poctivou tváří! Říkám vám, že opravdu působil dojmem počestného muže.”

Zeptal jsem se:

„Ale co se stalo s těmi milióny? A co princezniny klenoty?”

„Byly v pokladně. Vzpomínám si, že jsem naprosto zřetelně viděl balík

„No a?”

„Zůstaly tam …” „To není možné!”

„No, na mou duši, zůstaly. Mohl bych vám tvrdit, že jsem se bál policistů, anebo předstírat náhlou jemnocitnost. Jenže pravda je mnohem prostší - a mnohem prozaičtější… Děsně to zapáchalo…” „Cože?”

„No ano, milý příteli. Z trezoru se linul strašlivý zápach. Co z trezoru, z rakve! Ne, to prostě nešlo … Zatočila se mi z toho všeho hlava… Ještě chvíli a byl bych omdlel… No není to trapné? Představte si, že všechno, co mi tahle výprava vynesla, je jedna jehlice … Perla má sice cenu dobrých třicet tisíc franků … ale přesto … Přiznávám, že tentokrát jsem pochodil špatně … Ostrouhal jsem kolečka.”

„Mám ještě jednu otázku,” pokračoval jsem. „Tajná kombinace trezorového zámku.”

„Co je s ní?” „Jak jste ji uhodl?”

„Přece velice jednoduše. Divil jsem se, že jsem na to nepřišel hned.” „Jak?”

„Bylo to obsaženo v telegrafické zprávě ubohého pana Lavernouxe.”

„Cože?”

„Ano, můj milý, ty pravopisné chyby …” „Pravopisné chyby?”

„No ano. To bylo schválně. Copak je myslitelné, aby baronův sekretář dělal pravopisné chyby, anebo jen tak z roztržitosti opakoval některá písmena dvakrát? Ve zprávě byla taková místa čtyři. Z jednotlivých písmen se snadno složilo slovo Etna, jméno proslaveného baronova koně.”

„A to vám stačilo?”

„Jistě. To mě uvedlo na stopu Repsteinovy aféry, o níž noviny psaly, a pak to ve mně vzbudilo domněnku, že je to také klíč k trezoru, protože Lavemoux znal úděsný obsah baronova trezoru a chtěl barona udat. Dále jsem předpokládal, že Lavemoux má v ulici přítele, že spolu chodili do kavárny, bavili se luštěním rébusů a kryptogramů v ilustrovaných časopisech, a že si tím způsobem, optickým telegrafem, posílali z okna do okna různé zprávy častěji.”

„To je jednoduché!” zvolal jsem.

„Ano, velmi jednoduché. Dnešní případ dokazuje, že rozluštění záhadných případů vyžaduje ještě něco víc než jenom zkoumání faktů, pozorování, dedukci a uvažování. Tvrdím, že to vyžaduje intuici a fantazii. A bez vychloubání - Arsenu Lupinovi ani to první, ani to druhé nikdy nechybělo.”

ČERVENÝ HEDVÁBNÝ

ŠÁL

Onoho jitra vyšel inspektor Ganimard jako obvykle ze svého domu a zamířil do Justičního paláce. Všiml si zvláštního chování jakéhosi chudě oblečeného chlapíka kráčejícího před ním. Připadalo mu více než nápadné.

Muž měl ošuntělé oblečení, a přestože byl listopad, měl na hlavě slamák. A co bylo nejpodivnější - každých padesát šedesát kroků se sehnul, buď aby si zavázal tkaničky u bot, anebo aby zdvihl hůl nebo ještě něco jiného. A pokaždé vytáhl z kapsy kousek pomerančové kůry a položil ji na okraj chodníku.

Byla to patrně neškodná mánie, jíž by si nikdo jiný vůbec nevšiml, ale Ganimard patřil k těm bystrým pozorovatelům, kteří kolem ničeho neprojdou jen tak a nedají si pokoj, dokud nepřijdou všemu na kloub. Ganimard se tedy pustil za chlapíkem.

A opravdu - ve chvíli, kdy podivný muž zabočil vpravo do Avenue de la Grande—Armé, postřehl inspektor, že dává znamení asi dvanáctiletému klukovi, který zevloval na opačné straně ulice.

O dvacet metrů dál se chlapík shýbl, aby si ohrnul kalhoty. Ani tentokrát nezapomněl upustit na chodník kousek kůry. V témž okamžiku se kluk naproti zastavil a kusem křídy načmáral na dům, před nímž zrovna v té chvíli stál, malý křížek v kroužku.

Potom oba kumpáni pokračovali v chůzi. Chvilku nato se znova zastavili a celá procedura se opakovala: neznámý muž zdvihl špendlík a odložil kousek pomerančové kůry. Kluk na protějším chodníku označil dům, u něhož se zastavil, křížkem v kruhu.

Inspektor se spokojeně usmál a zabručel:

„Tohleto pěkně začíná… To bych rád věděl, co mají ti dva za lubem.”

Oba kumpáni tak prošli celou ulici Avenue Friedland a předměstí Saint-Honoré.

V téměř pravidelných intervalech každý z nich plnil skoro mechanicky svůj úkol. Přesto však bylo Ganimardovi jasné, že chudě oblečený muž upustil kousek pomerančové kůry teprve tehdy, až vybral určitý dům, a chlapec jej označil, až když zpozoroval znamení svého staršího kamaráda.

Bylo tedy nabíledni, že jsou domluveni, a tak jejich podivné chování nabývalo v inspektorových očích zvláštního významu.

Na náměstí Beauvau muž zaváhal. Ale pak, jako by se konečně rozhodl, popotáhl si dvakrát za sebou nohavici. Kluk se na toto znamení, nejprve posadil na chodník rovnou před vojákem, držícím stráž před ministerstvem vnitra, a potom označil nikoliv dům, ale okraj chodníku dvěma malými křížky ve dvou kroužcích.

U Elysejského paláce udělal totéž, s jedním rozdílem, že na chodník, kudy procházel zřízenec předsednictva, namaloval místo dvou křížků značky tři.

„Co to k čertu znamená?” brumlal si Ganimard a doslova zbledl rozčilením. Proti své vůli se nemohl zbavit pomyšlení na svého věčného nepřítele Arsena Lupina, Myslel na něho pokaždé, když se setkal s něčím záhadným a tajemným. „Co to k čertu znamená?” opakoval.

Málem se neovládl a uhodil na oba kumpány, aby se jich zeptal, co že to tady provádějí. Ale byl příliš zkušený policista na to, aby provedl takovou neopatrnou hloupost. Ostatně muž už nepokračoval v chůzi, ale zapálil si doutník, a kluk odněkud vykouzlil nedopalek a zamířil k muži, aby ho požádal o oheň.

Rychle si vyměnili pár slov. Kluk ošuntělému muži cosi podal, ale tak obratně a přímo bleskově, že se inspektor mohl pouze dohadovat, že by to snad mohl být revolver v pouzdře. Pak se nad tím předmětem oba sklonili a muž šestkrát za sebou zastrčil ruku do kapsy. Ganimard se domníval, že tím nabíjel zbraň.

Muž s chlapcem skončili svůj úkol a vraceli se zpět. Došli do ulice De Surensnes a inspektor, který je sledoval z tak bezprostřední blízkosti, až se vydával nebezpečí, že vzbudí jejich pozornost, je viděl vcházet do průjezdu jednoho starého domu, Okna tam byla zabedněna okenicemi až do třetího patra a do podkroví.

Ganimard za nimi vešel do průjezdu. Ve velkém dvoře si všiml tabulky, že v domě bydlí jakýsi malíř, a po levé straně objevil schodiště..

Začal vystupovat po schodech a už od prvního poschodí pospíchal, jak nejvíc mohl, protože se mu zdálo, že slyší shora nějaké rány.

Když doběhl do nejvyššího patra, spatřil otevřené dveře do bytu. Chvíli se zaposlouchal, a když uslyšel hluk zápasu, rozběhl se do pokoje, odkud ty zvuky přicházely. Celý zadýchaný se však udiveně zastavil na prahu. Spatřil sledovaného muže a kluka, jak tlučou židlemi do podlahy.

Vtom vyšel ze sousední místnosti další muž. Byl mladý, osmadvacetiletý až třicetiletý, s brýlemi na nose, s krátce přistřiženými licousy a v domácím kabátku s perziánovým límcem. Vypadal jako Rus.

„Dobrý den, Ganimarde,” pozdravil.

Pak se obrátil ke kamarádům a řekl:

„Děkuji vám přátelé. Úkol jste splnili víc než obdivuhodně, klaním se před vaší obratností. Tady máte slíbenou odměnu.”

Dal jim stofrankovou bankovku, vyprovodil je z bytu a zavřel za nimi dveře.

„Nezlob se na mě, starý kamaráde, a odpusť,” řekl Ganimardovi potom. „Potřebuji s tebou mluvit… a to teď hned.”

A podal mu ruku. Ale protože tu inspektor stál jako opařený a byl vzteky bez sebe, mladý muž vybuchl:

„Opravdu nevím, čemu nerozumíš … je to přece jasné. Potřebuji s tebou nutně mluvit, Chápeš?”

A pokračoval, jako by vyvracel Ganimardovu námitku:

„Ale kdepak, to není pravda. Kdybych ti zavolal, anebo kdybych ti napsal, ani by tě nenapadlo přijít. Nebo by ses přiharcoval s celým plukem. Jenže já jsem chtěl vidět tebe, a tak mě napadlo, že ti pošlu naproti ty dva hodné chudáky. Poničil jsem jim, aby odhazovali kousky kůry a čmárali po zdech křížky a kolečka zkrátka, aby ti vyznačili cestu až sem ke mně … No tak, co je s tebou? Jsi nějaký zaražený! Proč?

Copak mě snad nepoznáváš”? No přece Lupin Arsen Lupin… Nic ti to jméno neříká?”

„Ty mizero,” zaskřípal Ganimard zuby.

Lupin se zatvářil naprosto zoufale a začal se uctivě vemlouvat:

„Snad se na mne nezlobíš? No řekni! Vidím to na tobě… To ta aféra s Drugivalem! Že ano? Měl jsem počkat, až mě přijdeš zatknout? … Jak to, že mě to nenapadlo? No nic, až jindy, slibuji ti, že se příště polepším.”

„Prevít jeden,” bručel Ganimard.

„A já myslel, bůhví jak tě nepotěším. Říkám si v duchu: Tomu starému dobráku inspektorovi se už po mně muselo zastesknout. Ten mi padne rovnou do náruče.”

Inspektor Ganimard zatím neřekl ani slovo, jako by se nemohl probrat z údivu. Rozhlédl se kolem sebe, podíval se na Lupina, jako kdyby uvažoval, má-li mu padnout kolem krku anebo ho raději popadnout pod krkem.

Pak se ovládl, přistavil židli a posadil se, jako by se náhle rozhodl vyslechnout svého nepřítele.

„Tak mluv,” pobídl ho. „Ale nežvaň. Spěchám,”

„To je ono,” řekl Lupin, „popovídáme si. Klidnější místo bys sotva našel. Tenhle starý dům patří vévodovi de Rochelauzeovi, který tu nikdy nebydlel. Pronajal si celé jedno poschodí a nějakému malíři dovolil, aby používal dvůr, Mám takových bytů několik a ujišťuju tě, že je to velmi praktické. Tady jsem, přestože vypadám jako ruský šlechtic, Jean Daubreuile, bývalý ministr… Vybral jsem si tohle trochu neurčité zaměstnání, aby to nevzbuzovalo pozornost. To jistě chápeš.”

„Co je mi do toho,” přerušil ho Ganimard.

„Máš pravdu. Já tu žvaním, a ty spěcháš. Promiň, nezdržím tě dlouho… nanejvýš pět minut… Hned začnu…Smím ti nabídnout doutník? … Ne! No dobrá, nezapálím si ani já.”

Posadil se také ke stolu, zabubnoval prsty do stolní desky a zamyšleně se pustil do vyprávění:

„Dne 17. října roku 1599, jednoho krásného, teplého a veselého dne … Posloucháš mě pozorně? Tak tedy: Dne 17. října 1599… Mimochodem je naprosto nezbytné, abych se vrátil až do doby panování Jindřicha IV. a vykládal ti dějiny mostu Pont-Neuf? Ne, ty jistě nebudeš příliš sběhlý ve francouzských dějinách a nadarmo bych li zamotal hlavu. Tobě bude stačit, když se dozvíš, že dnes v noci, kolem jedné hodiny, proplouvala pod posledním obloukem jednoho mostu loď a lodník slyšel, jak nějaký předmět spadl shora z mostu a žbluňkl do vody právě před lodní přídí. Ten předmět chtěl někdo shodit do hlubin Seiny, ale část se zachytila o špičku lodi, a když lodník přiběhl, viděl svého psa, jak cloumá kusem papíru, v němž byly zabaleny nejrůznější věci. Sebral je, vrátil se do kabiny a tam si balík prohlédl. Obsah se mu zdál zajímavý, a protože se stýká s jedním mým přítelem, poslal mi je. Dnes ráno mě vzbudili a přinesli mi z balíčku to, co uvízlo na lodi. Prosím.”

A ukázal předměty na stole. Byly tu cáry novin, velký skleněný kalamář s dlouhým provázkem přivázaným k víčku, střep sklenice a pomačkaný kus kartónu, nejspíše z nějaké krabičky. A konečně kus červeného hedvábí, ukončeného střapcem téže barvy a z téže látky.

„Tu máš naše corpus delicti, můj milý příteli,” pokračoval Lupin. „Ta hádanka by se ovšem dala snadno rozluštit, nebýt psa, který ještě další předměty shodil do vody. Ale mám dojem, že s trochou inteligence a schopnosti logického uvažování se nám to musí podařit i takhle. To jsou přece tvé největší přednosti. No, tak co tomu říkáš?”

Ganimard se ani nepohnul. Byl ochotný vyslechnout Lupinovo povídání, ale jeho policejní hodnost mu jednoznačně bránila, aby dal třeba jen slůvkem nebo kývnutím hlavy najevo, co si o věci myslí, co schvaluje či co kritizuje.

„Vidím, že jsme ve všem úplně zajedno,” pokračoval Lupin a tvářil se, jako by inspektorovo mlčení nepozoroval. „Já bych vyjádřil příběh, který vyprávějí tyto předměty, následujícími slovy: Včera večer mezi devátou a dvanáctou hodinou byla slečna poněkud výstřednějšího zjevu napřed pobodána nožem a později rdoušena, dokud nenastala smrt. Pachatelem je dobře oblečený muž, který patří ke sportovním kruhům. Víme o něm, že nosí monokl a dotyčnou slečnu právě pohostil meruňkami a kávovým dortem.”

Lupin si zapálil cigaretu a zatahal Ganimarda za rukáv.

„Tebe to udivuje, viď, pane inspektore! Myslíš, že v oblasti policejních dedukcí jsou podobné krkolomné obraty zakázány. Chyba lávky, vážený pane. Lupin si pohrává s dedukcemi jako románový detektiv. A moje důkazy? Jsou oslnivé a přímo dětsky jednoduché.”

A Lupin pokračoval tak, že postupně objasňoval své dedukce bod po bodu.

„Tak tedy: včera večer po deváté hodině (tento útržek novin má včerejší datum a titul Večerník; mimoto na něm zůstala část žluté adresky, s nimiž jsou rozesílány předplacené výtisky doručované teprve večerní poštou, asi v devět hodin) - tedy po deváté hodině dobře oblečený muž (všimni si, že tento skleněný střep má na okraji malou dírku, jakou mívají monokly, a monokl je předmět charakterizující šlechtické knihy), tedy dobře oblečený muž vstoupil do cukrárny (tady máš malou krabičku obvyklého tvaru se zbytky meruňkové zavařeniny a kávového krému). S tímto balíčkem se vypravil pán s monoklem k mladé dámě, jejíž poněkud výstřední zjev dostatečně dokazuje tento hedvábný červený šál. Z dosud neznámých důvodů jí ten dobře oblečený pán nejprve bodl nožem a pak ji touto šálou škrtil. Vezmi si lupu, inspektore, a uvidíš na hedvábí temnější skvrny jiné červeni, což jsou … Vidíš? … stopy po otřeném noži a… tady … stopy zakrvácené ruky, která táhla za látku. Když neznámý muž dokonal svůj zločin, snažil se zahladit všechny stopy, za prvé tedy vytáhl z kapsy noviny, které má předplacené. Je to sportovní list (jen nahlédni do útržku) a nebude nijak těžké zjistit jeho název. Za druhé provázek, v němž po bližším prozkoumání poznáš bič (a tyto dva detaily dohromady ti prozradí, že tento sportovně založený muž má co dělat s koňmi). Poté muž sebral střepy monoklu, který se mu rozbil při zápase. Nůžkami (sleduj jejich stopy) odstřihne potřísněnou část šály a zbytek ponechá patrně v zaťatých prstech své oběti. Všechno to zmuchlá dohromady i s krabičkou z cukrárny, přidá k tomu další nebezpečné předměty (patrně také nůž), které neznáme, a které sklouzly z lodi do Seiny. Zabalí to všechno do novin, převáže, a jako zátěž přibalí tenhle kalamář. Pak neznámý muž zmizí. Proti všemu očekávání dopadne balíček na příď lodi… Tak, a je to. Co tomu říkáš, inspektore?”

Lupin pozoroval Ganimarda, aby se mohl pokochat dojmem, jaký na něho vyprávění udělalo. Ale inspektor ani teď nepřerušil své mlčení.

Lupin se dal do smíchu.

„Aha … Trochu tě to vyvedlo z míry, jenže mi nedůvěřuješ. Myslíš si: K čertu, proč mě ten Lupin zasvěcuje do celé záležitosti, místo aby si ji nechal pro sebe, pustil se za vrahem a obral ho. Protože vrah mohl svou oběť také okrást… Ovšem, tvoje otázka rozhodně nepostrádá logiku. Jenže ta věc má své ale … Já nemám čas. V těchto dnech jsem tak zaneprázdněn, že opravdu nevím, kam dřív. Krádež v Londýně, loupež v Lausanne, podstrčení dítěte v Marseille, záchrana mladé dívky, kolem níž obchází smrt - tím vším jsem naplno vytížený. A tak jsem si řekl: Co kdybys tuhle záležitost přenechal dobrému starému Ganimardovi? Teď, když je napůl rozřešena, bude jistě schopen ji dořešit. A jakou mu tím prokážeš službu! Jak se bude moci vyznamenat! A co jsem si usmyslel, to jsem taky udělal. V osm hodin jsem ti poslal naproti chlapíka s pomerančovou kůrou. Zakousl ses do té návnady a v devět hodin jsi byl celý rozechvělý tady.”

Arsen Lupin vstal. Naklonil se mírně k inspektorovi, zadíval se mu do očí a řekl:

„Už jenom maličkost a jsme hotovi. Moje historka je u konce, zřejmě brzy poznáš oběť… Nějakou baletku nebo zpěvačku z kabaretu … Mimoto je pravděpodobné, že vrah bydlí někde v okolí mostu Pont-Neuf, a to patrně na levém břehu. A konečně máš k dispozici ona corpus delicti. Daruji ti je. Můžeš se pustit do práce. Já si nechám jen tenhle kousek šály. Budeš-li potřebovat porovnat obě části, přijď za mnou s tou druhou, s tou, kterou policie najde u oběti. Přines mi ji sem za měsíc, přesně na den, osmadvacátého prosince, v deset hodin. Můžeš si být jistý, že tu budu. A domnívám se, že vůbec nepochybuješ o tom, že to všechno myslím naprosto vážně, můj milý příteli, přísahám. Můžeš odejít napřed. Ach, abych nezapomněl, ještě jeden důležitý detail. Až budeš zatýkat muže s monoklem, dej si pozor, je levák. Sbohem, můj staroušku, a mnoho štěstí.”

Lupin se obrátil, přiskočil ke dveřím, otevřel a zmizel dřív, než se Ganimard vůbec k něčemu odhodlal. Konečně se rozběhl i inspektor, ale vzápětí zjistil, že díky nějakému zvláštnímu mechanismu se s klikou nedá ani hnout. Trvalo mu deset minut, než rozšrouboval zámek, dalších deset minut ho zdržel zámek na druhých dveřích … a když konečně seběhl po schodech, neměl ubohý Ganimard nejmenší naději, že by mohl Arsena Lupina ještě chytit.

Ve skutečnosti to ani neměl v úmyslu. Lupin v něm vzbudil velice bizarní směsici pocitů - strach, nepřiznávaný obdiv i zmatek, že přes všechno dlouholeté tvrdošíjné úsilí se mu nikdy nepodaří takového soupeře přemoci. Pronásledoval ho z povinnosti a z ješitnosti, ale přitom s neustálými obavami, že ho ten nepřekonatelný a obávaný šprýmař podvede, že se mu vysměje, a že nakonec bude pro smích celé veřejnosti, která má vždycky chuť ztropit si legraci z jeho neúspěchů.

Historka s šarlatovou šálou mu připadala značně podezřelá. Byla ovšem zajímavá, ale působila velmi nepravděpodobně. A Lupinův výklad, zdánlivě tak logický, byl při podrobném prozkoumání neudržitelný.

Ne, řekl si v duchu Ganimard, jsou to všechno nesmysly. Snůška ničím nepodložených předpokladů a domněnek. Rozhodně se tím nebudu zabývat.

Když došel do domu číslo 36 na nábřeží des Orfévrex, byl pevně rozhodnut, že na celou příhodu prostě zapomene, jako by se nebyla nikdy stala.

Vstoupil do své kanceláře. Jeden z kolegů se ho zeptal:

„Mluvils se šéfem?”

„Ne.”

„Před chvílí se po tobě sháněl.” „Co chtěl?”

„Nevím. Máš jít za ním …” „Kam?”

„Do Rue de Berna… vražda, dnes v noci.” „Fí. Kdo je oběť?”

„Moc toho nevím… Myslím, že nějaká zpěvačka z kabaretu.” Ganimard užasle zahuhlal: „Do háje.”

Po dvaceti minutách vystoupil z podzemní dráhy a zamířil do ulice de Berne.

Dívka, známá v divadelních kruzích jako Jenny Saphir, měla byt v druhém poschodí. Inspektor doprovázen strážníkem prošel nejprve dvěma místnostmi a pak vešel do pokoje, kde už pracovali úředníci pověření vyšetřováním případu, policejní ředitel Dudois a soudní lékař.

Už při prvním pohledu se Ganimard zachvěl. Na pohovce ležela mrtvola mladé ženy a ruce měla pevně zaťaty do červeného hedvábného šálu. Na rameni, vykukujícím z rozhaleného živůtku spatřil dvě krvavé rány. Dívka měla strhanou, téměř zčernalou tvář, na níž ulpěl výraz šílené hrůzy.

Soudní lékař právě dokončil ohledání mrtvoly a vyjádřil se naprosto jasně:

„Mé nálezy jsou jednoznačné. Oběť byla nejprve dvakrát bodnuta dýkou a potom zardoušena. Smrt udušením je zřejmá…”

„Do háje,” pomyslel si Ganimard znovu, protože si připomněl Lupinova slova a jeho vylíčení zločinu.

Vyšetřující soudce namítl:

„Na krku však nevidím žádné strangulace…”

„Jistě, protože dívka byla patrně zardoušena tímto hedvábným šálem, který asi měla omotaný kolem krku a do něhož zaťala prsty.”

„Ale proč je tu,” uvažoval vyšetřující soudce, „jenom půlka toho šálu? Kam se poděl zbytek?”

„Zbytek, nejspíš potřísněný krví, si pachatel odnesl. Zde je zřetelně patrný chvatný střih nůžkami.”

„Do háje,” procedil Ganimard potřetí mezi zuby. „Ten zatracený Lupin snad musel celý zločin vidět na vlastní oči.”

„A co pohnutky zločinu?” ptal se soudce. ,Zámky jsou vypáčeny, skříně prohledány. Máte už nějakou verzi po ruce, pane Duboisi?” Policejní ředitel se ozval:

„Rád bych vyslovil jednu snad možnou domněnku, k níž mě přivedla výpověď hospodyně. Oběť, jejíž pěvecký talent nebyl zvlášť výrazný, ale o to víc proslula svou krásou, podnikla před dvěma lety cestu do Ruska. Vrátila se odtamtud s nádherným safírem, který, jak se zdá, dostala darem od jisté významné osobnosti carského dvora.

Od onoho dne si nechala říkat Jenny Saphir a byla na drahokam nesmírně pyšná, i když ho z opatrnosti nikdy nenosila. Nedalo by se předpokládat, že pohnutkou zločinu se stal právě nádherný safír?”

„A věděla její komorná, kam ukládá drahokam?”

„Ne, to nevěděl nikdo. Nepořádek, který zde vrah zanechal, dokazuje, že to nevěděl ani on.”

„Zeptejte se komorné,” řekl vyšetřující soudce. Pan Dubois odvedl inspektora stranou a podotkl;

„Vy se nějak divně tváříte, Ganimarde. Co se děje? Máte nějaké podezření?” „Žádné, pane.”

„To je zlé. Potřebujeme nějaký nápad. Je to už několikátý zločin tohoto druhu á pachatel nebyl odhalen. Tentokrát ho musíme za každou cenu dostat, a hezky rychle.”

„To nebude snadné.”

„Ale je to nutné. Poslyšte, Ganimarde. Podle výpovědi komorné vedla Jenny Saphir velmi spořádaný život. V průběhu posledního měsíce k ní často chodíval večer, když se vrátila z divadla, tedy asi tak v půl jedenácté, nějaký muž, který se pokaždé zdržel přibližně do půlnoci. Jenny prý tvrdila, že je to vznešený nápadník, který si ji chce vzít za ženu. Tento vznešený nápadník se dovedl dobře postarat o to, aby mu nikdy nikdo neviděl do tváře, ohrnoval si límec kabátu a klobouk si narážel hluboko do čela pokaždé, když procházel kolem domovníka. A Jenny Saphir před jeho příchodem vždycky poslala komornou pryč… Toho chlapíka potřebujeme najít.”

„Nezanechal žádné stopy?”

„Žádné. Nejspíš máme co činit s chlapíkem velmi čiperným, který svůj čin důkladně připravil a zajistil si všemi možnými způsoby bezstarostnost. Jeho zatčení by nám posloužilo k velké cti. Spoléhám na vás, Ganimarde.”

„Jistě, spoléháte na mne, pane šéfe,” odpověděl inspektor. „Tak dobrá… Uvidíme … Neříkám, že ne, ale …”

Ganimard byl rozčilený a jeho rozechvění panu policejnímu řediteli samozřejmě neušlo.

„Jenže,” pokračoval Ganimard, „jenže já vám přísahám…, rozumíte …, přísahám …”

„No nic, co přísaháte …?”

„Nic … Uvidíme… No jistě …, však uvidíme …”

Teprve když byl Ganimard sám, dokončil nakousnutou větu. A nejenže ji dokončil hlasitě, ale tím nejrozhořčenějším tónem a doprovodil ji dupnutím.

„Jenže já vám přísahám, že ho zatknu na základě vlastních poznatků, aniž použiji údajů, které mi ten prevít dal. Ale… ne … Do toho …”

Ganimard bez cíle bloumal ulicemi, nadával Lupinoví, sakroval, že se zapletl do téhle záležitosti, a přece byl rozhodnut, že ji rozluští. V hlavě měl zmatek. Pokoušel se uvést myšlenky do pořádku a objevit v té spleti údajů nějaký detail, jehož si nikdo jiný nevšiml, o němž neměl ani Lupin tušení a který by ho mohl přivést k vítězství.

Rychle se nasnídal v malé vinárničce a šel zas dál. A nejednou se zmateně a udiveně zastavil. Octl se v průjezdu na Rue de Suresnes, právě v tom domě, do něhož ho před několika hodinami přilákal Arsen Lupin. Táhlo ho to sem, aniž si toho byl vědom. Tady byl klíč k rozluštění případu. Tady byly všechny důkazy pravdy. Ať dělal co dělal, uvědomoval si, že Lupinovy úvahy byly naprosto správné, jeho výpočty naprosto přesné, takže byl do hloubi duše zmaten Lupinovou přímo zázračnou prozíravostí. Prostě musel záležitost převzít tak, jak mu ji jeho nepřítel předal.

Vzdal se marného odporu a vystoupil do třetího patra. Byt byl otevřený. Dosud se nikdo ničeho nedotkl, všechny doličné předměty ležely na stole. Ganimard si je nacpal do kapes.

Od té chvíle uvažoval a jednal skoro mechanicky, myslel na Lupinovy rady, přestože se podle nich nechtěl řídit.

Vycházeje z předpokladu, že neznámý elegantně oblečený muž bydlel v blízkosti Pont-Neuf, rozhodl se zjistit, zda na cestě od mostu do ulice de Berne není nějaká cukrárna, odkud by mohly pocházet ony pamlsky. Nemusel hledat dlouho. Kousek od nádraží Saint-Lazar mu v jedné cukrárně ukázali malé krabičky ze stejného materiálu a stejného tvaru jako byla ta, kterou měl v kapse. Navíc si jedna prodavačka vzpomněla, že včera večer obsluhovala nějakého pána zachumlaného do kožešinového límce. Přesto si stačila všimnout, že měl monokl.

„No prosím, mám první důkaz,” zaradoval se inspektor. „Náš muž opravdu nosí . monokl.”

Prohlédl si tedy útržky novin a ukázal je kamelotovi, který snadno rozpoznal, že jde o sportovní list Turf Illustré.

Ganimard se okamžitě rozběhl do redakce Turfu a žádal o seznam předplatitelů. Vypsal si všechny, kteří bydleli v okolí Pont-Neuf, a to zejména - neboť i to mu Lupin řekl - na levém břehu Seiny.

Potom se vrátil do své kanceláře, svolal si snad půl tuctu agentů a rozeslal je s příslušnými pokyny.

V sedm večer se vrátil poslední z jeho lidí a nesl dobré zprávy. Jakýsi pan Prévailles, předplatitel Turfu, který bydlí ve zvýšeném přízemí na nábřeží des Augustins, odešel včera večer z domova v plášti s širokým kožešinovým límcem, dole si vzal od domovníka čerstvou poštu a nejnovější číslo Turfu. Domů se vrátil teprve kolem půlnoci.

Zmíněný pan Prévailles nosí monokl. Je to známý sportovní fanoušek, sám vlastní několik koní, které posílá na dostihy, někdy dokonce sám závodí.

Vyšetřování proběhlo tak rychle a jeho výsledky natolik souhlasily s Lupinovými logickými vývody, že Ganimard vyjeveně poslouchal agentovo hlášení a nevycházel z údivu. Znova, už potolikáté, si ověřil neuvěřitelnou šíři Lupinových schopností. Nikdy, za celý svůj dosavadní už dost dlouhý život se nesetkal s takovou předvídavostí, s tak bystrým úsudkem a pronikavými úvahami.

Vydal se k panu Duboisovi.

„Případ je vyřešen, pane řediteli. Máte zatykač?”

„Cože?”

„Říkám, že je všechno připraveno k zatčení.”

„Vy znáte vraha Jenny Saphir?”

„Znám.”

„Jak je to možné? Vysvětlete mi to!”

Ganimard se dostal trochu do rozpaků. Začervenal se a odpověděl: „Náhoda, pane. Vrah odhodil do Seiny všechno, co ho mohlo kompromitovat. Část balíku jeden člověk zachytil a přinesl mi ho.” „Jaký člověk?”

„Lodník, který mi nechtěl říct své jméno. Nechtěl být zapletený do vyšetřování. Ale já jsem tím získal všechny potřebné materiály … Takže to bylo snadné.”

Inspektor informoval policejního ředitele o celém postupu.

„A tomu vy říkáte náhoda?” podivil se pan Dubois. „A tvrdíte, že to bylo snadné? Ale to je přece jeden z vašich nejbravurněji vyřešených případů. Jen ho sám dotáhněte do konce, můj milý Ganimarde, a buďte opatrný.”

Ganimard tedy pospíchal, aby případ dokončil. Vydal se se svými lidmi na nábřeží des Augustins a rozestavil je kolem domu. Domovnice mu na jeho dotaz řekla, že onen pán večeřívá mimo dům, ale potom že se pravidelně vrací domů.

A opravdu, před devátou hodinou policii upozornila, že už přichází. Ganimard tiše hvízdl. Pán v cylindru a zachumlaný v kožichu se blížil podél Seiny. Přešel ulici a zamířil k domu.

Ganimard mu zastoupil cestu.

„Jste pan Prévailles?”

„Ano, s kým mám tu čest?”

„Jsme pověřen, abych …”

Nestačil větu dokončit. Když Prévailles uviděl muže vystupující ze stínu, uskočil až ke zdi, obrátil se obličejem ke svým protivníkům a zůstal stát opřený o dveře krámu, který už měl zavřeno.

„Zpátky,” vykřikl, „kdo jste …?”

V pravici napřahoval těžkou hůl a levicí, jak se zdálo, se pokoušel otevřít dveře. Ganimardovi se zazdálo, že mu chce uniknout nějakým tajným východem. „Tak dost řečí,” řekl a přistoupil blíž. „Máme tě, vzdej se.” Ale ve chvíli, kdy chytil Prévaillesovu hůl, vzpomněl si na Lupinovo varování: Prévailles byl levák a levicí sahal pro revolver.

Ganimard se bleskově shýbl, protože postřehl rychlý protivníkův pohyb. Zazněly dva výstřely. Nikdo nebyl zasažen.

Okamžik na to srazila Prévajllese rána pažbou služebního revolveru do brady, takže se bez vlády svezl na zem. V devět večer byl na strážnicí.

V té době už Ganimard patřil k dost známým pařížským osobnostem. Toto bleskové zatčení, jehož proste a účinné prostředky si policie nechávala jen pro sebe, mu přineslo náhlou slávu. Prévailles byl okamžitě obviněn ze všech dosud neobjasněných zločinů a noviny se rozplývaly chválou nad Ganimardovou odvahou.

Všechno šlo zpočátku jako po másle.“Nejprve ze všeho vyšlo najevo, že Prévailles, pravým jménem Thomas Derocq, měl už dřív oplétačky se soudy. Navíc se při domovní prohlídce, která sice nepřinesla nové důkazy, našlo klubko motouzu, identického s tím, jímž byl převázán balík odhozený do Seiny, a dále dýky, které mohly způsobit právě takové zranění, jaké utrpěla ubohá oběť.

Avšak osmého dne došlo k náhlému zvratu. Prévailles, který do té doby odmítal jakoukoliv výpověď, za přítomnosti svého advokáta prohlásil své nepopiratelné alibi inkriminovaný večer strávil v divadle Folies-Bergére.

A opravdu v kapse smokingu se našla utržená vstupenka do partem a program s datem onoho dne.

„To je ovšem připravené alibi,” namítl vyšetřující soudce,

„Dokažte to,” odpověděl Prévailles,

Došlo ke konfrontaci. Slečna, z cukrárny se domnívala, že poznává pána s monoklem. Domovnice z Rue de Berne se domnívala, že poznává pána, který navštěvoval Jenny Saphir. Ale nikdo nemohl nic tvrdit s určitostí.

Takže vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě, nepřineslo žádný přesvědčivý důkaz, na němž by bylo možné vybudovat vážnou obžalobu.

Soudce si zavolal Ganimarda a svěřil se mu se svými, rozpaky.

„Nemůžu dál naléhat, chybí mi důkazy.”

„Ale jste o jeho vině přesvědčený, pane vyšetřující soudce, vidle? Kdyby byl Prévailles nevinen, dal by se přece klidně a bez odporu zatknout.”

„Tvrdí, že prý si myslel, že je to přepadení. A také namítá, že Jenny Saphir vůbec neznal. A opravdu se nenašel nikdo, kdo by mu dokázal opak. A kromě toho, i když připustíme, že byl safír opravdu odcizen - jisté je, že u něho nalezen nebyl.”

„Jenže jinde také ne,” namítal Ganimard,

„Jistě, jenže to všechno pro něho není přitěžující okolnost… Víte, co teď

potřebujeme, pane Ganimarde, a to velice brzo… Druhý konec onoho červeného

šálu. Je zřejmé, že ho vrah odnesl jenom proto, že na něm byly krvavé stopy jeho

prstů.”

Ganimard neodpověděl. Už několik dní cítil, že se celá záležitost blíží k tomuto rozuzlení. Byl to jediný důkaz, který mohl přicházet k úvahu. Jedině červeným šálem bylo možné Prévaillesovi dokázat, jeho zločin. A Ganimardovo postavení vyžadovalo, aby vina byla nezvratně dokázána. On byl zodpovědný za zatčenu on, jehož oslavovali jako nejobávanějšího pronásledovatele zločinců… A právě on jediný by se dokonale zesměšnil, kdyby byli nuceni Prevaillese propustit.

Naštěstí se ten jediný a nezbytný důkaz nacházel v Lupinově kapse. Jak se ho ale zmocnit?

Ganimard přemýšlel, rozptyloval své síly novými směry v pátrání, prozkoumal celý případ ještě jednou od začátku, probděl nad studiem záhady z Rue de Berne celé noci, znovu si prověřil celou Prévaillesovu minulost, deset mužů poslal hledat ztracený safír… všecko nadarmo.

Dne 27. prosince ho pozval vyšetřující soudce do Justičního paláce.

„Tak co, pane Ganimarde, je něco nového?”

„Ne, pane soudce, zatím nic.”

„Já tedy končím.”.

„Počkejte ještě aspoň jeden den…”

„K čemu? Jediné, co potřebuju, je ten druhý konec šálu. Máte ho?”

„Zítra ho budu mít.”

„Zítra?”

„Ano, zítra, ale dejte mi ten první kus, který máte mezi doličnými předměty.” „K čemu vám bude?” . „Abych mohl provést důkaz, jestli oba kusy patří k sobě.” „Ovšem”

Ganimard zašel s vyšetřujícím soudcem do jeho pracovny a vrátil se s kusem červeného hedvábí.

„K čertu, k čertu,” brumlal si, „půjdu si pro důkaz a dostanu ho… Jestli se ovšem Lupin odváží přijít na schůzku.”

Samozřejmě ho ani nenapadlo pochybovat o Lupinově odvaze, ale právě to ho děsilo. Proč vlastně si Lupin přál to dostaveníčko? Jaký tajný cíl tím sledoval?

Ganimard plný neklidu, ale také záští a zlosti se rozhodl, že provede veškerá nezbytná opatření, nejen proto, aby sám nepadl do pasti, ale také proto, aby náhodou nezanedbal vhodnou příležitost chytit svého starého nepřítele do jeho vlastních tenat.

A tak tedy příští den, ten který Lupin stanovil - 28. prosince - když ovšem předtím celou noc strávil prohledáváním starého domu v Rue de Suresnes, a když se přesvědčil, že tu není jiný východ než vchod do domu - dostavil se se svými lidmi, které upozornil, že jde o nebezpečný podnik, na bojiště.

Své lidi umístil nepozorovaně v malé kavárničce. Výslovný rozkaz zněl; Jestliže se objeví v některém okně třetího poschodí nebo se nevrátí nejpozději za hodinu, mají policisté vniknout do domu a zatknout každého, kdo by chtěl vyjít.

Ujistil se, že revolver dobře spouští, že ho může snadno vytáhnout z kapsy -a šel.

Byl překvapený, když viděl, že všechno zůstalo tak, jak to před měsícem zanechal - dveře otevřené, zámky vypáčené. Zjistil, že okna největšího pokoje vedou do ulice, a prohlédl zbývající tři místnosti. V bytě nikdo nebyl.

„Pan Lupin má strach,” zabručel si s jistým zadostiučiněním pod vousy.

„Ty jsi hlupák,” ozval se nějaký hlas za nim.

Obrátil se a spatřil na prahu starého dělníka v dlouhé malířské haleně.

„Nehledej,” řekl dělník. „To jsem já. Lupin. Ode dneška do rána pracuju u malíře dole ve dvoře. Teď je čas snídaně, tak jsem šel nahoru.”

Pozoroval Ganimarda s radostným úsměvem a pak zvolal:

„To je pro mě moc pěkná chvilka, opravdu, a jsem ti za ni velice vděčný, staroušku. Nedal bych ji za deset let svého života, a ty dobře víš, jak tě mám rád. Tak co mi povíš, milý inspektore? To byla kombinace, vid? Předvídal jsem všecko do A do Zet. To jsem ti nadrobil výbornou polívčičku, vid? Jsem rád, že jsem ti našeptal celé tajemství šály. Neřekl jsem ti snad, že v mém důkazním řízení není žádná mezera, že jedno navazuje na druhé jako články řetězu … Je to mistrovské dílo vynikajícího intelektu. A co důkaz! Jaká zázračná předvídavost. Máš šál?”

„Mám. První polovinu. Máš tu druhou?”

„Tady je.. Srovnejme si je.”

Rozprostřeli oba kusy hedvábí na stole. Konce přestřihnuté nůžkami do sebe zapadaly dokonale. Barva i šířka pruhu byla stejná.”

„Ale já si nemyslím, že jsi přišel jen kvůli tomu. Tebe zajímají krvavé skvrny. Pojď se mnou, Ganimarde, tady není dost světla.” ‘

Vstoupili do vedlejší místnosti, kde bylo opravdu světleji a jejíž okna vedla do dvora. Lupin přiložil látku na sklo.

„Podívej se,” řekl a uvolnil své místo Ganimardovi.

Inspektor byl radostí bez sebe. Zřetelně viděl otisky prstů i palce. To byl nezvratný důkaz. Toutéž rukou, kterou bodl Jenny Saphir, toutéž zkrvavenou rukou chytil vrah látku a omotal ji své oběti kolem krku.

„A je to otisk levé ruky,” řekl Lupin. „Proto jsem tě mohl varovat… Jak vidíš, není to žádný zázrak. Protože i když ti dovoluji, abys ke mně vzhlížel jako k dokonalé bytosti, přece jen nechci, aby sis myslel, že jsem kouzelník …”

Ganimard rychle zastrčil kus šálu do kapsy.

„Ale ovšem, můj milý staroušku, vždyť je to pro tebe. Moc mě těší, že ti můžu něčím udělat radost. A tady vidíš, že jsem tě nevlákal do žádné pasti… Jde jen a jen o mou ochotu … O přátelskou službu … A pak se ti přiznám, že v tom bylo i trochu zvědavosti… Ano, přiznám se, že jsem si chtěl prohlédnout ten druhý kus hedvábí… Ten, co měla policie … Ne, neboj se, vrátím ti ho … Jen se podívám …”

Nedbalým pohybem vzal druhý kus šálu, a zatímco ho Ganimard proti své vůli pozorně poslouchal, prohlížel si Lupin střapec, stejný, jako byl na druhém konci šálu.

„To je opravdu důmyslné, tyhle ženské výtvory. Všiml sis toho při vyšetřování? Jenny Saphir byla nesmírně šikovná a sama si šila šaty i klobouky. Tenhle šál je také její práce … Ostatně, to jsem věděl hned první den. Musím se ti přiznat, že jsem od přírody zvědavý člověk a že jsem si zakončení toho kousku šálu pečlivě prostudoval dřív, než sis ho zastrčil do kapsy’…”

„A v střapci jsem objevil miniaturní medailónek, který si tam to ubohé děvče zašilo jako talisman pro štěstí. Není to dojemné, Ganimarde? Malý medailónek s Pannou Marií Pomocnou.”

Inspektor byl už zase velmi napjatý a nespouštěl z Lupina oči. A Lupin pokračoval:

„Říkal jsem si v duchu, že by to bylo hrozně zajímavé prohlédnout si druhou polovinu šálu, kterou policie najde na krku oběti. Protože ta druhá půlka, kterou

konečně držím v ruce, je ukončena stejným střapcem … Takže se dozvím, je-li

tam také taková skrýš a co ta skrýš obsahuje … Jen se podívej, drahý Ganimarde, jak šikovně je to uděláno … A jak jednoduše … Stačí vzít svazek červených nití a ovinout je kolem duté dřevěné hrušky, která má uprostřed volný prostor… sice velice malý, ale přece dost velký, aby se tam vešel třeba malý medailónek… nebo něco jiného … Například nějaký klenot… safír!”

V témž okamžiku odhrnul hedvábnou přízi a z dutého dřevěného jádra palcem a ukazováčkem vyndal nádherný modrý kámen obdivuhodně čirý a s dokonalým výbrusem.

„No prosím, co jsem povídal, kamaráde!”

A zvedl hlavu. Inspektor byl bledý jako stěna, oči měl na šťopkách a tvářil se vyjeveně, jako by mu třpyt drahokamu učaroval. Konečně celou zápletku pochopil. „Ty prevíte,” zopakoval svou nadávku z prvního setkání. Oba muži se vztyčili proti sobě. „Dej to sem,” poručil inspektor. Lupin mu podal kus hedvábí. „Safír taky,” dodal Ganimard. „Ty jsi Hlupák!” „Dej to sem nebo …”

„Nebo co?” zvolal Lupin. „Přece si nemyslíš, že jsem všechno dělal pro tvoje krásné oči?” „Dej to sem!”

„Cože? Ale to mě neznáš, staroušku. Myslíš si, že tě budu čtyři neděle řídit krok za krokem jen tak pro nic za nic … Tak podívej, můj milý staroušku, vzchop se konečně… A uvědom si, že celý měsíc jsi jenom můj ohař. Aport, Ganimarde … aport pánovi!… Tak, hodný pejsek… Dostaneš cukříček!”

Ganimard jen ztěží ovládal vztek, který v něm narůstal, a přemýšlel jen o jednom, jak zavolat své lidi. A protože místnost, v níž právě stáli, vedla do dvora, pokoušel se opatrně ustupovat směrem ke dveřím. Pak už by rychle přiskočil k oknu a jednou ranou je rozrazil.

„Já se vám vážně divím,” pokračoval Lupin, „vy jste opravdu potřebovali, abych vás do všeho strčil. Takovou dobu jste ten kus látky měli a ani vás nenapadlo prohmatat ho nebo aspoň se zajímat o to, proč to ubohé děvče tak pevně svíralo v prstech právě ten cíp šálu. Ani jednoho z vás to nenapadlo. Samozřejmě, vy jednáte vždycky bez rozmyslu, bez kouska fantazie, naprosto náhodně.”

Inspektor dosáhl svého cíle. Využil okamžik, kdy se Lupin odvrátil, bleskově se otočil a vzal za kliku. Ale okamžitě zasakroval. Klika nepovolila.

Lupin se ušklíbl.

„Ani tohle jsi nepředvídal? Nastražíš mi past a myslíš si, že to vůbec netuším.

Necháš se odvést do tohoto pokoje, aniž si sám sobě položíš otázku, proč tě sem asi vedu, aniž si ráčíš vzpomenout, že dveře jsou tu opatřeny zvláštními mechanismy. Řekni mi, ale naprosto upřímně, co ty na to?”

„Co já na to?” zařval Ganimard zlostí bez sebe.

Rychle vytáhl revolver a zamířil zlosynovi do obličeje.

„Ruce vzhůru!” vykřikl.

Lupin se postavil před něho a pomalu zvedal ruce.

„To má být vtip?”

„Ruce vzhůru, opakuju!”

„Je to hloupý vtip. Tvoje bouchačka nestřílí.”

„Cože?”

„Tvoje hospodyně, stará Kateřina, dávno pracuje pro mě. Dnes ráno, když sis pochutnával na kávě, ti namočila náboje.”

Ganimard zlostně schoval revolver a vrhl se na Lupina.

„Tak co je?” řekl Lupin a odstrčil inspektora kopnutím do holeně.

Jejich šaty se skoro dotýkaly a jejich oči se střetly jak oči zápasníků stojících ve střehu.

A přece k zápasu nedošlo. Vzpomínka na všechny minulé zápasy činila i tento zbytečným. A Ganimard, který si vzpomínal na všechny své porážky, na své marné útoky a Lupinovy bleskové odvety, stál a nehýbal se. Cítil, že tady nic nezmůže. Lupin disponoval silami, proti nimž síla každého jednotlivce byla ničím. Tak proč se namáhat?

„Tak vidíš,” řekl Lupin přátelským hlasem. „Zůstaneme radši v tomto pokoji. Ostatně, drahý kamaráde, rozvaž si dobře, co všechno ti tento případ vynesl: slávu, jisté povýšení a díky tomu výhled na bezstarostné stáří. Snad bys k tomu všemu nechtěl připojit ještě nález safíru a Lupinovu hlavu? To snad ne! To by bylo hodně nespravedlivé. Copak bys mohl zapomenout na to, že ti ten ubohý Lupin zachránil život?… Přesně tak, vážený pane! Kdopak vás upozornil, že Prévailles je levák? … A tohle je tvoje poděkování. To tedy vážně není fér… Vážně, a moc mě to bolí…”

Při svém proslovu Lupin dělal týž manévr jako předtím Ganimard a blížil se ke dveřím.

Ganimard pochopil, že teď mu jeho starý nepřítel unikne. Zapomněl na veškerou opatrnost a chtěl mu v tom zahradit cestu. Dostal však tak děsnou ránu do žaludku, že odletěl až k protější stěně …

Třemi hmaty stiskl Lupin péro a zmáčkl kliku. Otevřel dveře a se smíchem zmizel.

Ještě dvacet minut Ganimardovi trvalo, než se dostal ke svým lidem. Jeden z nich mu řekl:

„Před chvílí vyšel z domu jeden malířský dělník, zrovna ve chvilce, kdy se ostatní vraceli od oběda, a dal mi nějaký dopis. Dejte to svému šéfovi, povídal. Ale kterému? ptal jsem se, jenže malíř už byl pryč. Myslím, že ten dopis bude pro vás.”

„Dejte to sem.”

Ganimard otevřel dopis. Stálo tam, jen tak narychlo načmáráno tužkou:

„To byla lekce, můj starý příteli, která vás má vyléčit z přílišné důvěřivosti. Řekne-li některý vtipálek, že máš v revolveru mokré náboje, ať už tomu vtipálkovi věříš, jak chceš, ať se jmenuje třeba Arsen Lupin; tak zkus první ránu a když po ní ten vtipálek hupne rovnou do věčnosti, budeš mít nezvratný důkaz že:

1. tvé náboje nebyly vlhké

2. stará Kateřina je nejpočestnější a nejvěrnější žena na světě.

V očekávání, že budu mít příležitost tvou Kateřinu poznat, zůstávám uctivě tvůj věrný přítel

Arsen Lupin”

ČÍHAJÍCÍ SMRT

Arsen Lupin obešel zeď obklopující zámek s parkem a přesvědčil se, že se nikde nenajde ani škvírka. Do rozsáhlého panství de Maupertuisů se dalo proniknout jedině nízkými dvířky zabezpečenými zevnitř několika pevnými závorami nebo hlavním vchodem, vedle něhož stála budka vrátného.

„Nevadí,” řekl, „použijeme tedy důvtipnějších prostředků.”

Na chvíli zmizel v houští, kde si schoval motocykl, odvázal klubko lehké šňůry připevněné pod sedlem a zamířil k místu na okraji lesa, které si na své obchůzce podél zdi zapamatoval. V onom místě, dosti odlehlém a vzdáleném od cesty, už mohutné stromy z parku přerůstaly přes zeď.

Lupin přivázal na konec provazu kámen, vyhodil jej hodně vysoko, zaklesl o silnou větev a tu si pak přitáhl níž. Potom lano trochu povolil a větev ho sama zdvihla na vrchol zdi. Po větvi se dostal ke kmeni stromu a po něm lehce sklouzl na trávník do parku.

Byla zima. Nad prázdnými záhony v dálce mezi holými větvemi probleskovala budova zámečku de Maupertuisů. V obavě, aby ho snad někdo nezahlédl, kryl se Lupin za skupinou hustých jedlí. Odtamtud si silným dalekohledem prohlížel melancholické a ponuré průčelí zámku. Všechna okna byla zavřená a chráněná na pohled neproniknutelnými okenicemi. Vypadalo to, že zámeček je už po léta neobydlený.

„Pane jo,” zabručel Lupin, „to není zrovna přívětivé sídlo. Nechtěl bych tu uvíznout na delší dobu …”

Ale když hodiny na zámecké věži odtloukly tři, znenadání se na terase otevřely jedny dveře a vynořila se útlá ženská postava zachumlaná do černého pláště.

Žena se nějakou chvíli procházela po terase. Vmžiku ji začalo obletovat hejno ptáků a ona jim házela drobečky. Pak sešla po kamenném schodišti k velkému kulatému záhonu a pustila se cestičkou doprava.

Dalekohledem Lupin zřetelně viděl, jak se blíží směrem k němu. Byla to mladinká dívka, vysoká, světlovlasá, s velice půvabnou postavou. Přicházela lehkým krokem, dívala se rovnou do bledého prosincového slunce a bavila se tím, že na keřích podél cesty ulamovala drobné suché větvičky.

Prošla téměř dvě třetiny vzdálenosti, která ji dělila od Lupina, když v tom se ozval zuřivý štěkot, z boudy se vyhrnula obrovská dánská doga a škubala řetězem, kterým byla přivázaná, až se napínal k prasknutí.

Mladá dívka uhnula trochu stranou a řádění psa, které se patrně opakovalo každý den, nevěnovala žádnou pozornost.

Štěkal čím dál zuřivěji, stavěl se na zadní nohy a div se na řetězu neuškrtil.

Když dívka poodešla asi tak třicet čtyřicet kroků, měla už toho neustávajícího štěkotu zřejmě dost, obrátila se tedy a zahrozila psovi pěstí. Doga vyskočila, strhla boudu a vyrazila s ještě větší prudkostí. Dívka vykřikla hrůzou. Pes se řítil prostranstvím i s kusem urvaného řetězu.

Neznámá se dala do běhu, do zoufalého, šíleného běhu, a úpěnlivě přitom volala o pomoc. Pes by ji byl samozřejmě několika skoky dostihl.

Dívka už byla na pokraji sil, Upadla a to hrozné zvíře jí bylo v patách, málem už

po ní chňaplo.

V témže okamžiku zazněl výstřel. Pes udělal přemet, ještě povyskočil dopředu, zahrabal prackami a několikrát zavyl. Pak ležel na zemi, chraplavě a trhavě vyl. Za chvíli pošel. Tím všechno skončilo …

„Je po něm,” řekl Lupin, když se přihnal s revolverem připraveným k dalšímu výstřelu.

Dívka vstala. Byla strašně bledá a třásla se po celém těle jako osika. Přesto si však velice překvapeně prohlížela neznámého muže, který jí zachránil život.

Zašeptala:

„Děkuji vám… Bála jsem se … Byl nejvyšší čas. Ještě jednou vám mockrát děkuju, pane.” Lupin smekl klobouk.

„Dovolte, abych se představil, slečno … jsem Jean Daubreuil… Ale dřív než vám něco vysvětlím, promiňte mi ještě chvilku …”

Sklonil se k mrtvému psovi a prohlížel si řetěz v místě, kde se přetrhl.

„Je to tak,” procedil skrz zuby. „Přesně jak jsem si myslel. Hrome! Události se daly do pohybu … Měl jsem přijít dřív!”

Pak se vrátil k mladé dívce a řekl živě:

„Slečno, nesmíte ztratit ani minutu. Neměl jsem právo vniknout do zdejšího parku, ale mám k tomu dosti závažné a zvláštní důvody. Nechci, aby mě tu někdo přistihl, a to jen a jen kvůli vám …”

„Myslíte, že bylo výstřel slyšet v zámku?”

Dívka se už trochu vzpamatovala z hrozného leknutí a odpověděla s jistotou, která dávala tušit, že je velice statečná. „Myslím že ne.”

„Váš pan otec je dnes v zámku?”

„Můj otec je nemocný. Leží už celé měsíce. Kromě toho okna jeho pokoje vedou na opačnou stranu.” „A co služebnictvo?”

„Ti bydlí a pracují také na druhé straně. Sem vlastně nikdy nikdo nepřijde. Procházím se v parku vždycky sama.”

„Je tedy pravděpodobné, že mě nikdo neviděl. Tím spíš, že nás směrem od zámku kryjí stromy a keře.”

„Pochybuji, že by vás někdo mohl vidět.”

„V tom případě s vámi mohu mluvit zcela otevřeně.”

„To ano, jenže já si neumím vysvětlit…”

„Pochopíte.”

Přistoupil blíž k ní a řekl:

„Dovolte mi, abych byl stručný. Tedy - před čtyřmi dny slečna Jeanna Darcieuxová…”’ „To jsem já…” usmála se.

„Slečna Jeanna Darcieuxová,” pokračoval Lupin, „psala dopis jedné své přítelkyni, která se jmenuje Marcelina a bydlí ve Versailles…”

„Jak to všechno víte?” podivila se dívka. „Roztrhala jsem dopis ještě dřív, než jsem ho vůbec dopsala.”

„A útržky jste zahodila na cestě vedoucí od zámku do Vendôme.”

„Máte pravdu, procházela jsem se …”

„Ty útržky kdosi sesbíral a druhého dne mi je přinesl…”

„A … vy jste si je přečetl…?” zeptala se Jeanna Darcieuxová s jistým podrážděním.

„Ano, dopustil jsem se té indiskrétnosti, ale nelituju toho. Alespoň vás mohu zachránit…”

„Zachránit… A před čím?” „Před smrtí!”

Lupin pronesl ta dvě slova se zřetelným důrazem: Dívka se až zachvěla. „Nevím o tom, že by mi hrozila smrt.”

„Ale ano, slečno. Jednou na konci října, když jste si četla na lavičce, na níž jste sedávala dennodenně, uvolnil se velký kus římsy a spadl pár centimetrů od vás - málem by vás to bylo zabilo …”

„Náhoda…”

„Jednoho krásného listopadového večera jste se v měsíčním světle procházela na zahradě a najednou vám kolem uší hvízdla střela…” „Aspoň … Myslela jsem …”

„A konečně minulý týden se vám v parku pod nohama probořila lávka, která se klenula dva metry nad říčním vodopádem… Jedině zázrakem se vám podařilo zachytit se kořenů stromu …”

Jeanna Darcieuxová se pokusila o úsměv.

„No dobrá, ale co když je to všechno, o čem jsem psala Marcelině, jenom souhra náhod…”

„Ne, slečno, není… Jedna taková náhoda - to bych připustil… třebas i dvě … Ale bylo by to už přehnané spokojit se s tím, že náhoda bude z pouhé rozmařilosti třikrát opakovat týž útok za tak podivných okolností. Proto jsem si dovolil přijít vám na pomoc.”

„Můj zákrok však může být úspěšný jedině tehdy, když zůstane utajen. Neváhal jsem tedy potají Vniknout sem … Jinudy než dveřmi. A jak jste sama řekla, byl nejvyšší čas. Nepřítel vás napadl počtvrté.”

„Cože … Snad si nemyslíte … Ne, to není možné … Tomu nemůžu věřit…”

Lupin zvedl řetěz a ukázal jí poslední článek.

„Podívejte se sem. Je víc než jisté, že článek byl napilován. Jinak by takhle silný řetěz žádný pes nepřetrhl. Ostatně, stopy pilníku je tu jasně vidět.” Jeanna zbledla a její hezká tvář se stáhla úzkostí.

„Ale kdo to může být?” zasténala. „To je děsné… Nikomu jsem nikdy neublížila… A přece je jasné, že máte pravdu… Ale potom …” Dokončila tišeji:

„Ale potom se musím zeptat, jestli stejné nebezpečí nehrozí i mému otci.” „Copak jeho také někdo napadl?”

„To ne. On přece nevychází z pokoje. A jeho nemoc je beztak hrozně záhadná… Jako by ztratil všechnu sílu… Nemůže ani chodit… A navíc ho občas přepadnou podivné křeče, jako by se mu zastavovalo srdce. Ach Bože! To je

hrůza!”

Lupin cítil, že teď je vhodná chvíle, kdy může Jeannu silně ovlivnit a zapůsobit na ni. Řekl:

„Nebojte se ničeho, slečno. Jestli mě ve všem, ale opravdu ve všem poslechnete, ručím vám za úspěch.”

„Ano, ano … Chci…, ale když je to všecko tak strašné …”

„Důvěřujte mi. Teď mě poslouchejte. Potřebuju od vás několik informací…”

Lupin jí dával stručné otázky, na něž Jeanna Darcieuxová rychle odpovídala.

„Tenhle pes nebyl z řetězu nikdy odvazován, že ne?”

„Nebyl.”

„Kdo ho krmil?”

„Vrátný. Nosil mu žrádlo každý den večer.” „Vrátný se k němu tedy mohl přiblížit bez obav?” „Ano. On jediný. Jinak byla ta doga hrozně zlá.” „Podezíráte toho člověka?” „Ne. To rozhodně ne … Baptista… Ten nikdy!” „Netušíte, kdo jiný to mohl udělat?”

„Nemám zdání. Naši sloužící jsou nám všichni oddaní. Všichni mě mají rádi.”

„Nemáte v zámku přítele?”

„Nemám.”

„Bratry?”

„Taky ne.”

„Ochraňovat vás tedy může jenom váš otec?”

„Ano. Ale už jsem vám řekla, jak je velmi nemocný.”

„Vyprávěla jste mu o všech těch pokusech?”

„Ano. Jenže jsem to neměla dělat. Náš doktor, starý pán Guéroult, mi to zakázal. Nesmím ho rozčilovat ani nejmenší maličkostí.” „A vaše matka?”

„Nepamatuju se na ni. Zemřela před šestnácti lety… Je to přesně šestnáct let…” „Kolik vám tehdy bylo?” „Necelých pět.” „Kde jste bydleli?”

„Bydlíme v Paříži. Teprve loňského roku koupil otec tenhle zámeček.” Lupin se na chvíli odmlčel a pak dodal:

„No dobrá, děkuju vám, slečno. Prozatím mi to stačí. Ostatně bylo by neopatrné, abychom zůstávali spolu déle.” Jeana namítla:

„Za chvíli najde vrátný mrtvolu psa… Co mu řeknu? Kdo že ho zabil…?” „Přece vy, slečno. Musela jste se bránit.” „Já zbraň nikdy nenosím.”

„Musí vám uvěřit, že nosíte,” řekl Lupin s úsměvem, „protože vy jste tu šelmu zabila a jste jediná, kdo jí to mohl udělat. Ať si myslí, co chtějí. Nejdůležitější je, aby podezření nepadlo na mne, až přijdu do zámku.”

„Do zámku? Máte v úmyslu …”

„Ještě nevím, jak to provedu … Ale přijdu. A to dnes večer… Opakuju vám ještě jednou: buďte klidná, za všechno ručím.”

Jeanna se na něho podívala. Uvěřila mu každé slovo, získal si ji svou jistotou a rozhodností. Řekla tedy prostě:

„Jsem klidná.”

„To nám hodně pomůže. Tedy dnes večer na shledanou, slečno.” „Dnes večer!”

Odcházela. Lupin ji sledoval až do chvíle, kdy zmizela za rohem zámku, a pak zabručel:

„Půvabné stvoření. Byla by škoda, kdyby se jí mělo něco stát. Naštěstí ten dobrák Arsen Lupin bdí.”

S očima i ušima dokořán opatrně prohlédl celý park do nejmenších zákoutí a našel malá dvířka, kterých si všiml už zvenčí, a která vedla do zeleninové zahrady. Odstrčil závoru, vytáhl klíč, který trčel zevnitř, a plížil se podél zdi stejnou cestou, kudy sem přišel, až se konečně dostal přes zeď. O dvě minuty později už seděl na motorce.

Vesnice Maupertino leží až skoro u samého zámku. Lupin se vyptával po doktora Guéroulotovi a dozvěděl se, že bydlí u kostela.

Zazvonil a byl uveden rovnou do lékařovy ordinace. Představil se jako Jean Daubreuil, bytem v Paříži, zaměstnaný ve službách policie v oddělení pro tajná vyšetřování. Vyžádal si od doktora slib naprostého mlčení a sdělil mu, že z roztrhaného dopisu zjistil informace o podivných nehodách, z nichž je patrné, že slečně Jeanně Darcieuxové někdo usiluje o život a že přišel mladé dívce pomoct.

Doktor Guéroult, starý venkovský lékař, který měl Jeannu velice rád, se po Lupinově vyprávění přiznal, že i on došel k názoru, že nejde o žádné náhody, ale o jasné úklady o život. Někdo chce slečnu zabít. Byl tím znepokojen a Lupinova starost ho dojímala. Nabídl mu přístřeší a pozval ho na oběd.

Oba muži si dlouho vyprávěli. Večer se potom společně vypravili do zámku.

Doktor vešel do pokoje nemocného v pivním poschodí á požádal o dovolení, zda by směl přivést mladšího kolegu, kterému chce časem předat svou praxi, neboť už začal pomýšlet na odpočinek.

Když Arsen Lupin vstoupil, zastihl Jeannu u otcovy postele. Ovládla své překvapení, a když ji o to doktor požádal, odešla.

Doktor vyšetřoval nemocného za Lupinovy přítomnosti. Pan Darcieux měl tvář vyhublou utrpením a oči strhané horečkami. Po vyšetření se doktora s viditelnými obavami vyptával na stav své choroby a po každé odpovědi jako by pocítil úlevu. Mluvil také o Jeanně a byl přesvědčený, že před ním tají pravdu a že útoků, jimž unikla, bylo jistě víc. Doktorovu zapírání nevěřil, neuklidnil ho. Chtěl, aby zavolali policii, aby se celá věc vyšetřila.

Rozčilení ho však příliš vyčerpávalo, takže brzy usnul.

Na chodbě zastavil Lupin doktora.

„Poslyšte, doktore, řekněte mi, co si opravdu myslíte. Domníváte se, že nemoc pana Darcieuxe by mohla být způsobena nějakou vnější příčinou?” „Jak to myslíte?”

„No, dejme tomu, že třeba nějaký nepřítel má zájem na tom, aby otec s dcerou zmizeli…”

Doktor Guéroult byl tou domněnkou překvapen.

„Skutečně … Skutečně … Ta nemoc se občas projevuje velice prapodivnými příznaky… Tak třebas, podívejte… Taková paralýza nohou - a ta je úplná - by musela mít za následek…”

Doktor chvíli přemýšlel a pak řekl tiše:

„Tedy jed … Ale jaký jed? … Žádné příznaky otravy rozhodně nemohu konstatovat … Je třeba předpokládat… Ale co to děláte? Co je?”

Oba muži si spolu povídali před malou jídelnou v prvním poschodí, kde Jeanna využila chvíle, kdy byl u otce doktor, aby se navečeřela. Lupin nakukoval pootevřenými dveřmi a viděl, jak zvedla šálek k ústům a napila se.

Znenadání k ní přiskočil a chytil ji za ruku.

„Co to pijete?”

„Ale …” řekla udiveně, „čaj.” „Ušklíbla jste se odporem… Proč?” „Nevím, zdálo se mi…” „Co se vám zdálo?”

„Že je divně hořký … Ale to asi způsobil ten přimíchaný lék …” „Jaký lék?”

„Ty kapky, které beru každý den … Na váš předpis, vidle, pane doktore.” „Ano,” prohlásil doktor, „jenže ten lék žádnou chuť nemá… To přece moc dobře víte, Jeanno … Užíváte ho už čtrnáct dní a dnes poprvé …”

„Skutečně,” řekla Jeanna, „dnes chuť má … Ještě teď mě pálí v puse …”

Doktor Guéroult se napil z šálku.

„Ale fuj!” vykřikl a vyplivl doušek. „Nemůžu se mýlit.”

Lupin si prohlížel lahvičku s lékem a ptal se:

„Kde stává přes den ta lahvička?”

Ale Jeanna nemohla odpovědět. Zvedla ruku k hrudi, zbledla, oči obrátila v sloup a na tváři jí bylo vidět, že má bolesti.

„Je mi špatně … špatně,” vypravila ze sebe namáhavě.

Oba muži ji rychle přenesli do jejího pokoje a uložili na lůžko.

„Potřebujeme dávicí prostředek,” řekl Lupin.

„Otevřete tamhletu skříň,” poručil doktor. „Je tam lékárnička. Máte? Vezměte trubičku…Ano, tu … A teď teplou vodu … Bude v čajníku.”

Jeannina komorná, na kterou zazvonili, ihned přiběhla.

Lupin jí vysvětlil, že se slečně Darcieuxové udělalo náhle nevolno.

Rychle se vrátil do jídelny, prohlédl skříně a police, sešel do kuchyně a předstíral, že ho tam posílá doktor, aby zjistil, co doopravdy jí pan Darcieux. Obratně vyzpovídal kuchařku, sluhu i vrátného Baptista, který se také stravoval v zámku.

Pak se vrátil nahoru do pokojů.

„Jak je?” ptal se doktora.

„Spí.”

„Nehrozí jí nebezpečí?”

„Ne. Naštěstí polkla jenom jeden nebo dva doušky. Zachránil jste jí dnes už podruhé život. Analýza téhle lahvičky nám to potvrdí.” „To je zbytečné, doktore. Pokus o otravu je tu zřejmý.” „Ale kdo to udělal?”

„Nevím. Zato vím, že démon, který splétá všechny tyhle intriky, zná velice dobře denní obyčeje v zámku. Přichází, kdy se mu zamane, prochází se v parku, piluje řetěz zlého psa, přidává do pokrmů jedy, zkrátka dělá si co chce, jako by žil život té nebo ještě spíš těch, které chce zničit.”

„Ach, vy jste tedy přesvědčený o tom, že stejné nebezpečí hrozí také panu Darcieuxovi?”

„Bezpochyby.”

„Tedy někdo ze sloužících? Ale to je nemyslitelné. Co o tom soudíte vy?”

„Nic. Já nevím vůbec nic. Všecko, co si troufám říct, je, že situace je tragická a že se musíme obávat nejhoršího. Smrt obchází kolem, doktore, číhá zde v zámku a zanedlouho dostihne ty, které pronásleduje.”

„Co budeme dělat?”

„Hlídat, doktore. Rozhlásíme, že máme obavy o zdravotní stav pana Darcieuxe a ustelem si na noc tady v tomhle malém sálku. Oba pokoje, otcův i dceřin, jsou nablízku, bude-li se něco dít, uslyšíme to …”

Měli k dispozici pohovku. Dohodli se, že se ve spaní vystřídají.

Lupin spal opravdu jenom dvě nebo tři hodiny. O půlnoci, aniž doktorovi cokoliv řekl, vyklouzl z pokoje, prošel celým zámkem a vyšel hlavním východem ven…

V devět hodin dorazil na motorce do Paříže. Dva z jeho přátel, jimž cestou zatelefonoval, už na něho čekali. Po poradě se rozešli a všichni tři strávili celý den pátráním. Kvečeru informovali o výsledcích Lupina.

V šest hodin se vydal na zpáteční cestu, a jak se mi později přiznal, nikdy tak nehazardoval se svým životem jako za této šílené jízdy mlhavým prosincovým večerem, kdy reflektor motocyklu jen stěží prorážel mlhu a tmu.

Před mříží seskočil, běžel k zámku a několika skoky přelétl schodiště až do prvního patra.

Malý sál byl prázdný.

Bez váhání a bez zaklepání vešel do Jeanina pokoje.

„Zaplať pámbů, jste tady!” oddychl si úlevou, když viděl doktora a Jeannu, jak v klidu sedí a povídají si.

„Co se děje? Je něco nového?” zeptal se doktor. Zarazilo ho, že muž, jehož chladnokrevnost už poznal, je tak vyvedený z míry.

„Nic,” odpověděl Lupin. „Nic nového. A co tady?”

„Ani tu se nic neděje. Právě jsme se vrátili od pana Darcieuxe. Cítil se dneska výborně a s chutí se najedl. A co se týče Jeanny, vidíte sám, že už se zotavila.” „To je dobře, ale teď musíme pryč.” „Pryč! To přece nejde,” namítla Jeanna.

„Je to nutné,” zvolal Lupin a dokonce prudce dupl nohou. Okamžitě se však ovládl, několika slovy se omluvil a na dvě či tři minuty se odmlčel. Ani doktor, ani Jeanna se neodvážili ho vyrušit.

Konečně Jeannu oslovil:

„Odjedete zítra ráno, slečno. Jenom na týden nebo na dva. Odvezu vás k vaší přítelkyni do Versailles, k té, co jste jí psala. Prosím vás, abyste si všechno nachystala na cestu ještě dnes večer, a neskrývejte se s tím. Oznamte svůj odjezd také služebnictvu…. Doktor bude tak laskavý a poví to panu Darcieuxovi. S největší šetrností, jak jen to bude možné. Dá mu najevo, že to děláme v zájmu slečniny bezpečnosti. Ostatně jakmile to bude možné, přijede váš pan otec za vámi. Tedy ujednáno? Ano?”

„Ano ” souhlasila, protože Lupin si ji svým panovačným a přitom něžným hlasem zcela podmanil.

„V tom případě,” dodal, „si pospěšte a nevycházejte už se svého pokoje.”

„Ale,” namítla dívka s obavami, „dnešní noc …”

„Nemusíte se ničeho bát. Bude-li hrozit nebezpečí, oba s doktorem za vámi přijdeme. Dveře otevřete na trojí lehké zaklepání.”

Jeanna si hned zavolala komornou. Doktor šel za panem Darcieuxem a Lupin se zatím v malé jídelně trochu posilnil.

„Tak to bychom měli,” řekl doktor po čtvrthodince. „Pan Darcieux vlastně nic nenamítal. Je toho názoru, že pro Jeannu bude nejlepší, když odjede.”

Tím byla věc vyřízena a doktor i Lupin odešli ze zámku.

U brány zavolal Lupin vrátného:

„Můžete zavřít, příteli. Kdyby nás pan Darcieux potřeboval, okamžitě nás zavolejte.”

Na věži Maupertuiského kostela odbíjelo deset. Černé mraky, mezi nimiž

chvílemi vykukoval měsíc, se plazily nízko nad zemí.

Oba muži ušli asi sto kroků.

Přicházeli k vesnici, když vtom vzal Lupin doktora za ruku. „Stůjte!”

„Co se děje?” podivil se doktor.

„Jenom to,” řekl Lupin stroze, „že jestli jsou mé předpoklady správné a jestli se v celé téhle záležitosti nemýlím, pak bude dnes v noci slečna Darcieuxová

zavražděna.”

„Cože? Co to říkáte?” vyděsil se doktor. „Proč jsme tedy odcházeli?”

„Právě proto, abychom zločince, který odněkud potají sleduje naše chování, neodradili od jeho úmyslu a aby musel zločin vykonat ne tehdy, kdy si to sám naplánoval, ale v době, kterou jsem mu určil já!”

„Ale to se musíme do zámku vrátit.”

„Samozřejmě. Ale každý jinudy.”

„Já jdu hned.”

„Dobře mě poslouchejte, doktore,” řekl Lupin naléhavě, „Neztrácejte čas zbytečnými řečmi. Nejdřív ze všeho musíme zabránit tomu, aby nás špehoval. Proto teď jděte rovnou domů a vraťte se teprve za nějakou chvíli, až si budete jistý, že už vás nesleduje. Pak půjdete podél zdi vlevo od zámku až k malým dvířkám od zelinářské zahrady. Tady máte klíč. Až budou hodiny na věži odbíjet jedenáct, tiše otevřete a proplížíte se rovnou k terase za zámkem. Páté okno není dovřené. Stačí se přehoupnout dovnitř. Jakmile budete v pokoji u slečny Darcieuxové, zastrčte závoru a ani se nehněte. Slyšíte, nehýbejte se ani jeden ani druhý, ať se děje cokoliv. Všiml jsem si, že slečna Darcieuxová má pootevřené okno ve své koupelně, že ano?”

„Ano, to jsem jí poradil.”

„Tamtudy přijde on…”

„A vy?” .

„Já - také…”

„Vy víte, kdo je vrah?”

Lupin po krátkém zaváhání odpověděl:

„Ne, nevím… Ale teď už se to brzy dozvíme. Jenom vás moc prosím, zachovejte si chladnou hlavu. Ani slovo, ani pohyb, ať se děje, co se děje!”

„To rád slíbím.”

„Chci víc, doktore. Žádám vaše čestné slovo!” „Tak tedy máte mé čestné slovo.”

Doktor odešel. Lupin pak vystoupil na malý pahorek, odkud mohl vidět na okna prvního i druhého poschodí zámku. V několika oknech se dosud svítilo.

Čekal dost dlouho. Světla jedno po druhém zvolna zhasínala. Potom Lupin zamířil opačným směrem než doktor, odbočil doprava a dal se podél zdi ke křovisku, kde si odpoledne nechal motocykl.

‘Odbilo jedenáct. Lupin měřil čas, který doktor potřebuje, než projde zahradou a dostane se do zámku.

„Je tam,” zabručel. „To bychom měli. Teď ty, Lupine. Nepřítel nebude svůj poslední útok odkládat… A budu-li při tom…

Uskutečnil stejný obratný manévr jako poprvé, přitáhl si větev, vyhoupl se na vysokou zeď a odtud se po silné větvi a kmeni stromu dostal na zem.

V té chvíli zbystřil pozornost. Zdálo se mu, že slyší šustot suchého listí. A v tom už rozeznal stín pohybující se asi tak deset metrů od něho.

Hrome, pomyslel si. Jsem prozrazen. Vrah to tušil.

Vysvitl měsíc a Lupin viděl, že muž ho má na mušce. Chtěl rychle seskočit na zem, obrátil se, ale vtom ucítil na prsou náraz, zaslechl výstřel, zaklel a letěl ze stromu z větve na větev jako mrtvola…

Doktor Guéroult se zatím řídil přesně Lupinovými příkazy. Pátým oknem prolezl dovnitř do zámku a teď tápal ve tmě do prvního poschodí. Zaťukal na dveře Jeannina pokoje trojím jemným zaklepáním a Jeanna mu hned otevřela. Seděla tam ještě úplně oblečená.

„Lehni si do postele,” pobídl ji. „Musí to vypadat, že už spíš. Brr… není tu zrovna teplo. Okno od koupelny máš otevřené.”

„Jistě … přece jste to chtěl…”

„Ano … nech to tak… Přijde…”

„Přijde!” vyděšeně Jeanně jektaly zuby.

„Ano, myslím že ano…”

„Ale koho podezíráte?”

„Nevím … Asi se někdo schoval v zámku nebo v parku.” „Ach, já se bojím!”

„Neměj strach! Ten chlapík, co tě chrání, mi připadá náramně šikovný a ví přesně, co má dělat. Určitě někde na dvoře hlídá.”

Doktor zhasl noční lampičku, přistoupil k oknu a nadzvedl záclonu. Jenže úzká římsa pod prvním poschodím umožňovala

rozhled jen na odlehlejší část nádvoří. Spustil tedy záclonu a posadil se k lůžku.

Minuty míjely jedna za druhou a připadaly jim nekonečně dlouhé. Hodiny ve vesnici odbíjely, ale zvuk zvonu pohlcovaný všemi drobnými nočními hlasy jen stěží doléhal k jejich sluchu. Poslouchali všemi nervy a s ušima dokořán.

„Slyšela jsi?” vydechl doktor.

„Ano… ano,” přisvědčila Jeanna a posadila se na posteli.

„Lehni si… jen si lehni,” napomenul ji po chvíli. „On už jde…”

Na římse pod oknem zaslechli lehký šramot. Potom zase jemný nezřetelný šelest, jehož podstatu nedovedli odhadnout. Měli však dojem, že okno v koupelně se víc otevřelo, protože ucítili závan chladnějšího vzduchu.

A náhle věděli s naprostou jistotou: Někdo je v místnosti.

Doktor, jemuž se trochu třásla ruka, sevřel revolver. Přesto se však ani nepohnul. Vzpomněl si na Lupinův výslovný zákaz a nechtěl udělat nic proti svému slibu.

V pokoji byla úplná tma. Nemohl tedy vidět, kde právě útočník je. Jeho přítomnost spíš jen tušil.

Sledoval jeho neviditelné pohyby, jeho tiché kroky po koberci a byl si jist, že tu

je.

Najednou se vrah zastavil. To bylo jasné. Stál nehybně na pět kroků od lůžka, snad váhal, snad se pokoušel ostrým pohledem proniknout temnotu.

Jeanina ruka, ledová a zpocená, se chvěla v doktorově dlani.

Doktor pravicí svíral zbraň, prst na spoušti. Přes dané slovo vůbec neváhal: Jakmile vrah přistoupí k lůžku, vystřelí nazdařbůh.

Nepřítel přistoupil ještě o krok a znovu se zastavil. A tato trapná nečinnost, naprostá tma, v níž se lidé navzájem jen tušili - to bylo úděsné.

Kdo to číhá v neproniknutelné tmě? Kdo je ten muž? Jaká děsná zášť ho žene proti tak mladé dívce?

Přestože byli na smrt vyděšeni, vedla doktora i Jeannu jediná touha: Vidět mu do obličeje, poznat pravdu, dozvědět se, kdo to je.

Stín postoupil o další krok a znova znehybněl. Zdálo se jim, že se postava odráží černěji v černém prostoru a že se jeho paže mírně pozvedá..

Uběhla minuta, druhá…

A pak se náhle kdesi vpravo za neznámým útočníkem ozvalo hlasité cvaknutí… Rozsvítilo se prudké světlo a zazářilo vetřelci rovnou do obličeje …

Jeanna vykřikla hrůzou. Viděla ho nad sebou s dýkou v ruce… A poznala ho… Vlastního otce!

A skoro v témž okamžiku, kdy světlo zhaslo, ozvala se rána… To doktor vystřelil.

„K čertu! Nestřílejte!” zařval Lupin. A chytil doktora kolem pasu. Doktor lapal po dechu:

„Viděl jste… viděl jste… Slyšíte… utíká!” „Nechte ho zmizet… Bude to tak lepší!”

Lupin znova stiskl tlačítko své elektrické svítilny, běžel vedle do koupelny, přesvědčil se, že muž je pryč, klidně se vrátil ke stolu a rozsvítil lampu.

Jeanna omdlela. Ležela na lůžku bílá jak plátno.

Doktor, zhroucený v křesle, vydával nesrozumitelné zvuky.

„No ten vám dal,” řekl Lupin se smíchem, „tak se přece vzpamatujte! Už se nemáte čeho bát. Případ je skončen.”

„Její otec… táta,” sténal starý doktor.

„Prosím vás, doktore, slečně Darcieuxové není dobře. Postarejte se o ni trochu!”

Bez dalšího vysvětlování šel Lupin vedle do koupelny, vystoupil na římsu a z ní na přistavený žebřík. Rychle slezl na zem. Běžel podél zdi a o dvacet kroků dál narazil na spuštěný provazový žebřík, po němž vyšplhal nahoru, a zjistil, že vede do pokoje pana Darcieuxe. Pokoj byl prázdný …

„Výborně,” pochvaloval si. „Chlapíkovi připadala situace trochu nebezpečná a tak upláchl. Šťastnou cestu … Dveře jsou jistě zataraseny! No ovšem … Tak si náš povedený nemocný hrál s doktorem a v noci, když se cítil v bezpečí, vstal, upevnil si na balkón provazový žebřík a připravoval své úklady. Hloupý opravdu nebyl, ten pan Darcieux!”

Lupin odstrčil závory a vrátil se do Jeannina pokoje. Doktor byl právě na odchodu. Šli tedy společně do malého salónku.

„Spí. Nebudeme ji rušit. Utrpěla silný nervový otřes a bude potřebovat delší čas, než se z toho vzpamatuje.”

Lupin vzal karafu s vodou a napil se. Pak se posadil a řekl klidně:

„Pchá, zítra si na to ani nevzpomene.”

„Proč myslíte?”

„Protože jsem neměl dojem, že by slečna Darcieuxová měla ke svému otci nějaký vřelý vztah…”

„Co na tom! Jen si to představte… Otec, který chce zavraždit vlastní dceru! Otec, který během měsíce svůj děsný pokus opakuje čtyřikrát, pětkrát, šestkrát. Není to snad dost velký důvod, aby to i duši méně citlivou, než je duše této mladé dívky, otrávilo navždycky? Taková úděsná vzpomínka!”

„Zapomene…”

„Na takové zážitky se nezapomíná.” „Zapomene, doktore, ‘a to ze zcela prosté příčiny.” „Jaké příčiny?”

„Jeanna není dcera pana Darcieuxe.”

„Cože?”

„Opakuju vám, že není dcera toho zlosyna.” „Co to povídáte! Darcieux ….”

„Darcieux je její otčím. Když se narodila, byl už její otec, myslím její vlastní otec, mrtev. Jeannina matka si pak vzala bratrance svého muže, který se jmenoval stejně jako její první muž, a zemřela necelé dva roky po svatbě. Jeanna zůstala v Darcieuxově péči. Odvezl jí nejdřív do ciziny, pak koupil tento zámek, a poněvadž ho tu nikdo neznal, představoval ji jakou svou dceru. Ani ona sama nezná svůj pravý původ…”

Doktor z toho byl jaksepatří zmatený. Zabručel:

„A jste si tím vším jistý?”

„Strávil jsem celý den na obecních úřadech celé Paříže. Prohledával jsem matriky, mluvil jsen se dvěma notáři a viděl jsem všechny doklady na vlastní oči. Není o čem pochybovat.”

„Ale to nevysvětluje zločin či spíš celou řadu zločinů.”

„To jistě ne,” prohlásil Lupin, „ale hned od začátku, od první hodiny, co jsem se ujal tohoto případu, udala směr celému mému pátrání jedna věta slečna Jeanny. Řekla, že jí nebylo ani pět, když jí umřela matka. Je to přesně šestnáct let. Slečně Darcieuxové tedy bude co nevidět jedenadvacet, což znamená, že dosáhne plnoletosti. To jsem od začátku pokládal za důležitý detail. Dosažení plnoletosti je doba účtů. Jak to vypadá s jměním slečny Darcieuxové, nepominutelné dědičky po své matce? To se ví, nenapadlo mě, že tu je nevlastní otec, protože takovou věc člověk nepředpokládá, a potom, komedie, kterou hrál nemocný, nemohoucí, ubohý pan Darcieux….”

„Je skutečně nemocný …” přerušil ho doktor.

„To všechno ho vylučovalo z okruhu podezřelých… Tím spíš, že jsem se domníval, že i on je obětí útoků. Hledal jsem, jestli v rodině není nějaká osoba, která by mohla mít zájem na odstranění obou. Má cesta do’ Paříže mi odhalila pravdu. Slečna Darcieuxová zdědila po své matce značné jmění. Úroky až do dne plnoletosti připadaly jejímu otčínovi. Příští měsíc se měla na notářovu výzvu konat v Paříži rodinná rada. Pan Darcieux se obával…”

„Měl přece svůj vlastní majetek, nahospodařil si …”

„Ano, měl, ale v důsledku nešťastných spekulací utrpěl značné ztráty.”

„Co na tom! Jeanna by mu přece neodepřela část z úroků …”

„To je další okolnost, kterou neznáte a o níž jsem se já dozvěděl z roztrhaného dopisu. Slečna Darcieuxová miluje bratra své přítelkyně Marceliny a pan Darcieux sňatku odmítl požehnat. Teď už chápete proč - a ona tedy čekala na svou plnoletost, aby se mohla provdat.”

„V tom případě,” souhlasil doktor, „by opravdu o všechno přišel, byl by na mizině.”

„Ano, na mizině. Zbývala mu jediná možnost, a to byla smrt jeho nevlastní dcery, protože byl jejím jediným dědicem.”

„Ovšem v případě, že by na něho nepadlo podezření.”

„Jistě - a proto nastrojil celou řadu nehod. Jeannina smrt měla vypadat jako nešťastná náhoda. Chtěl jsem uspíšit chod událostí, a proto jsem vás prosil, abyste mu oznámil, že slečna Jeanna zítra odjíždí. Náš zdravý nemocný se dostal do časové tísně Nestačil nastrojit v zahradě nebo v zámku další nehodu… To by bylo příliš zdlouhavé, potřeboval jednat hned, bez přípravy, brutálně, se zbraní v ruce. Nepochyboval jsem o tom, že k tomuto závěru dospěje. A dospěl.”

„On tedy netušil léčku?”

„Ale tušil. Předpokládal, že se dnes v noci vrátím, a číhal na mne na tom místě, kde jsem už jednou přelezl přes zeď.” „No a…”

„No a pak jsem utržil…” usmál se Lupin, „kulku do prsou … přesněji řečeno ne já, ale moje tobolka… Podívejte, jaká je v ní díra. Spadl jsem ze stromu jako mrtvý. Myslel si, že se zbavil svého jediného nepřítele, a klidně se vrátil do zámku. Viděl jsem ho tu dvě hodiny obcházet. Pak se rozhodl, vzal z kůlny žebřík a přistavil ho k oknu … Na mně bylo, jenom abych šel za ním.”

Doktor přemýšlel a pak řekl:

„Mohl jste ho hned popadnout za límec. Proč jste ho nechal vylézt nahoru? Byla to pro Jeannu těžká zkouška, a zbytečná…”

„Ne zbytečná, ale nutná, nevyhnutelná. Bez ní by slečna Darcieuxová nikdy neuvěřila. Bylo nezbytné, aby na vlastní oči uviděla vrahovu tvář. Až se vzbudí, řekněte jí, jak se věci mají. To ji rychle uzdraví…”

„Ale … pan Darcieux …”

„Jeho zmizení jí vysvětlete, jak uznáte za vhodné. Náhlý odjezd… Šílenství… Trochu se po něm bude pátrat… Ale buďte jistý, že o něm už nikdy neuslyšíte …” Doktor pokyvoval hlavou.

„Jistě …, ano… Máte pravdu. A všechno jste to provedl tak obratně, přímo dokonale. Jeanna vám vděčí za svůj život… Však ať vám poděkuje sama. Ale povězte, nemohl bych vám být já nějak užitečný? Představil jste se mi, že jste ve službách policie. Dovolte mi tedy, abych napsal vašim nadřízeným dopis, v němž po pravdě vylíčím vaše činy i vaši odvahu …”

Lupin se dal do smíchu.

„Ujišťuju vás, že podobný dopis bych opravdu velice uvítal. Můžete ho adresovat rovnou mému bezprostřednímu představenému inspektoru Ganimardovi. Bude velmi potěšen, když uslyší, že jeho chráněnec Jean Daubreuil z Rue de Suresnes se tak vyznamenal. Právě jsem skončil vyšetřování, samozřejmě pod Gammardovým vedením, jednoho báječného případu, o němž co nevidět uslyšíte, a to případ červeného šálu … Můj starý dobrý kamarád Ganimard bude potěšen.”